Renegáti (1) - Renegáti

Meyer, Marissa

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Renegáti jsou syndikát lidí s neobyčejnými schopnostmi. Vynořili se z trosek zničené společnosti a zavedli znovu řád tam, kde dosud vládl chaos. Jako obhájci práva a spravedlnosti jsou pro všechny symbolem odvahy a naděje. Výjimkou jsou zločinci, které kdysi svrhli. Nova má důvod Renegáty nenávidět a touží po pomstě. Jenže na cestě za svým cílem potká Adriana, který je Renegát. Dosáhne Nova nakonec své pomsty?

Pro Jeffreyho, mého prvního hrdinu

Na začátku jsme byli padouši všichni.

Před čtyřmi sty lety se lidé výjimečnosti báli. Pronásledovali nás a trýznili. Vysmívali se nám, utlačovali nás. Měli nás za čarodějnice a démony, za netvory a zrůdy. Kamenovali nás a věšeli, posílali nás na hranici, kde jsme hořeli před očima krutého davu pyšného na to, že z povrchu světa smetl dalšího vyděděnce.

Nebáli se zbytečně.

Stovky let. Kdo by něco takového vydržel?

Všechno změnil Ace Anarchista. Shromáždil všechny nejmocnější jedince našeho druhu, které se mu podařilo najít, a společně se postavili útlaku a pronásledování.

Začal infrastrukturou. Vládní budovy spálil na prach. Banky a burzy srovnal se zemí. Mosty vyrval z náruče oblohy. Dálnice přeměnil v kamenitou pustinu. Když na něj armáda poslala letadla, smetl je z nebes jako otravné mouchy. Tanky rozdrtil jako hliníkové plechovky.

Pak se zaměřil na ty, kdo ho zradili. Kdo zradili je všechny.

Svrhl celé vlády. Rozpustil bezpečnostní složky. Navonění byrokraté, kteří si koupili moc a vliv, – ti všichni zemřeli během několika týdnů.

Anarchisty nezajímalo, co přijde, až se starý svět zhroutí. Šlo jim jen o změnu, a tu dostali. Z popela staré společnosti vzápětí povstaly gangy zločinců žíznících po moci, jeden jako druhý, a vliv Ace Anarchisty se brzy rozšířil po celé zeměkouli. Výjimeční se poprvé v dějinách shlukovali do skupin; někteří byli plní hněvu a opovržení, jiní prahli po přijetí, které jim bylo tak dlouho upíráno. Žádali spravedlivé zacházení a ochranu lidských práv pod záštitou zákona a vyděšené vlády v mnoha zemích jim rychle vyhověly.

Jinde však došlo k násilným povstáním a násilí rychle přešlo v anarchii.

A tak svět, který po sobě zanechala civilizovaná společnost, zaplavil chaos. Obchod a výroba se z velké části zastavily. Na všech světadílech vypukly občanské války. Gatlon City zůstalo víceméně odříznuté od zbytku světa a příštích dvacet let v něm vládl strach a nedůvěra.

Těm rokům se říká věk Anarchie.

Lidé dnes mluví o Anarchistech a dalších skupinách, jako by byli tím nejhorším, co se za tu dobu přihodilo, ale není tomu tak. Jistě, všichni se jich báli, ale pokud jste zaplatili, co jste měli, a nedělali jste potíže, většinou vás nechali na pokoji.

Zato lidé. Obyčejní lidé. Ti byli mnohem horší. Bez pravidel a zákonů hráli každý muž, žena a dítě sami za sebe. Zločiny a násilí zůstávaly bez trestu – pokud vás zbili nebo okradli, neměli jste se na koho obrátit. Nebyla policie. Neexistovalo vězení. Alespoň ne to legální. Sousedé okrádali sousedy. Rabovalo se v obchodech, všichni shromažďovali zásoby, děti hladověly v příkopech u cest. Silní stáli proti slabým, a jak to tak bývá, silní jsou většinou pěkní pitomci.

V takových dobách ztrácí lidskost naději. Není ke komu vzhlížet, komu věřit, z lidí se stanou krysy, které loudí o jídlo v kanálech.

Možná byl Ace opravdu padouch. Nebo to byl vizionář.

Třeba mezi tím není zas až takový rozdíl.

On a jeho Anarchisté vládli Gatlon City dlouhých dvacet let a zločin a neřest zaplavovaly město jako splašky přeplněnou potrubní rouru. Věk Anarchie mohl utěšeně pokračovat další dvě dekády. Půl století. Celou věčnost.

Ale pak, zdánlivě zničehonic… přišla naděje.

Jasná a zářivá naděje, oděná v masku a plášť.

Překrásná, radostná naděje, která slibovala, že vyřeší všechny vaše problémy, napraví všechno zlo světa, vaše nepřátele zasype spravedlností a během toho všeho jen tak mimochodem přísně domluví několika neukázněným jedincům

Tahle hřejivá, slibná naděje přesvědčila obyčejné lidi, aby zůstali v bezpečí svých domovů. Ona se o všechno postará. Nedělejte si starosti, říkala, nemusíte mi pomáhat. Máte toho už tak dost se vším tím schováváním, fňukáním a přehlížením toho, co jste tu za poslední roky nadrobili. Vezměte si volno. My jsme přece superhrdinové. Máme to pod kontrolou.

Naděje si říkala Renegáti.

ROLOG

Nova sbírala injekční stříkačky z uličky za jejich Domem už celé týdny. Věděla, že kdyby se o tom dozvěděli rodiče, všechny by jí vzali, a tak je schovávala ve staré krabici od bot spolu s hřebíky, stahovacími páskami, měděnými dráty, vatou a dalšími věcmi, které se mohly hodit. V necelých sedmi letech už chápala, jak důležitá je vynalézavost a hospodárnost. Musíte si vystačit s málem. Nemohla jen tak napsat seznam a poslat tatínka do obchodu.

Injekce se budou hodit. To věděla, hned jak je zahlédla.

K jedné připevnila tenkou plastovou trubičku, jejíž druhý konec ponořila do sklenice s vodou, kterou si napustila v koupelně. Zatáhla za píst a nasála vodu. Jazyk vyplazený soustředěním jí vykukoval mezerou po prvním mléčném zubu. Druhou stříkačku připojila k opačnému konci tuby a potom se probírala svou krabicí, dokud nenašla drát dost dlouhý na to, aby jím injekci připevnila na kladku, kterou postavila na střeše domečku pro panenky.

Padl na to celý den, ale konečně mohla vynález vyzkoušet.

Nábytek z domečku pro panenky nahrnula na plošinu miniaturního výtahu, pevně uchopila injekci a stlačila píst. Voda projela trubicí, zvedla druhý píst a rozpohybovala složitý systém kladek.

Výtah začal stoupat.

Nova se usmála od ucha k uchu. „Hydraulický výtah. Úspěch.“

Triumfální okamžik přerušil pláč ze sousední místnosti, který následoval konejšivý hlas její matky. Nova se podívala na zavřené dveře svého pokoje. Evie byla zase nemocná. Poslední dobou měla neustále horečku a léky jim došly už před několika dny. Strýček Alec měl donést další, ale mohlo to trvat ještě celé hodiny.

Když pak zaslechla, jak se táta Aleka ptá, jestli by nesehnal dětský ibuprofen na teplotu, přemýšlela, že by strýčka poprosila o ty ovocné gumové medvídky, které dostala loni k narozeninám, anebo možná o balíček dobíjecích baterií.

S těmi se dalo dělat spoustu věcí.

Táta jí to musel vidět na očích: pohlédl na ni a tím ji umlčel. Nova si nebyla jistá, co tím chce říct. Strýček Alec na ně byl přece vždycky tak hodný – nosil jim jídlo, oblečení, a občas dokonce i hračky, které někde našel během svých pravidelných výprav. Jenže rodiče ho nikdy neprosili o nic zvláštního, nehledě na to, jak moc to potřebovali. Když chtěli něco výjimečného, museli na trh, kde fungoval směnný obchod. Většinou vyměňovali věci, které otec vyrobil.

Z posledních trhů si táta přinesl tašku látkových plen pro Evie a hlubokou tržnou ránu nad obočím. Maminka mu ji zašila. Nova ji sledovala a s úžasem zjistila, že postupuje úplně stejně, jako když spravovala jejího plyšového medvídka.

Nova se vrátila ke svému hydraulickému zařízení. Výtah se blížil k druhému patru domečku pro panenky. Kdyby dokázala zvýšit kapacitu injekce, anebo upravit systém pák…

Pláč z vedlejšího pokoje neustával. Podlaha vrzala, jak se rodiče střídali ve snaze Evie utišit; přecházeli po bytě a houpali ji v náručí.

Sousedé si brzy začnou stěžovat.

Nova si povzdechla, odložila injekci a postavila se.

Táta byl v předsíni a kolébal Evie na pažích. Na rozpálené čelíčko se jí snažil přitisknout vlhký hadr, ale Evie naříkala a odstrkovala ho ručičkou. Nova nakoukla dveřmi malinké kuchyně, v níž stála maminka. Přehrabovala se ve skříních a mumlala něco o tom, že neví, kam dala jablečný džus, i když všichni věděli, že doma žádný nemají.

„Chcete pomoct?“ zeptala se Nova.

Táta k ní otočil ztrápené oči. Dvě vteřiny Evie nepohoupal a holčička se ozvala hlasitěji než předtím.

„Mrzí mě to, Novo,“ řekl a znovu začal s kolébáním. „Nerad tě o to prosím, ale kdyby si alespoň na dvě hodinky zdřímla… Ulevilo by se jí a Alec se do té doby třeba vrátí.“

„Mně to nevadí,“ řekla Nova a natáhla se pro sestřičku. „Je to snadné.“

Táta se zamračil. Nově někdy připadalo, že se mu její dar nelíbí, i když nevěděla proč. Vždyť u nich díky němu alespoň občas zavládl klid.

Sehnul se, vložil jí Evie do náručí a ujistil se, že ji dobře drží. Evie začínala být těžká; ještě před rokem byla drobný kojenec, ale teď její baculaté nožky a ruce nezůstaly chvíli v klidu. Co nevidět začne chodit, říkali rodiče.

Nova se posadila na matraci v rohu pokoje a prsty Evie vjela do jemných lokýnek. Evie byla celá rudá, po tváři jí tekly slzy jako hrachy a v náručí připomínala rozpálenou pícku.

Nova se opřela o rozházené přikrývky a polštáře, ujistila se, že mají obě pohodlí, a palcem sestře otřela slzičky z tváře. Nechala svou sílu, aby ji naplnila jako jemná hřejivá vlna.

Pláč ustal.

Evie se zachvěly řasy, víčka jí ztěžkla, ústa se stočila do malého „o“.

A potom usnula, jako by ji do vody hodil.

Nova vzhlédla. Táta úlevou svěsil ramena. Maminka překvapeně stanula ve dveřích, ale pak si všimla Novy s nemluvnětem v náručí a pochopila, co se stalo.

„Takhle ji mám nejradši,“ zašeptala Nova. „Když je měkká a heboučká a… potichu.“

Mámina tvář zjihla. „Děkujeme, Novo. Až se vzbudí, třeba jí bude líp.“

„A my si nebudeme muset hledat nové bydlení,“ zamumlal táta. „Charlie už vyhodil nájemníky i za míň než plačící dítě.“

Máma zavrtěla hlavou. „Netroufl by si tvého bratra takhle rozzlobit.“

„Já ti nevím.“ Otec se zamračil. „Už nevím, co kdo udělá nebo neudělá. Kromě toho už Alekovi dlužím víc než dost.“

Maminka se vrátila do kuchyně, aby uklidila krabice a plechovky, které vyrovnala na kuchyňskou linku, a táta se sesunul do židle za jediným stolem v celém bytě. Nova pozorovala, jak si chvíli mne spánky… ale pak se narovnal a začal pracovat na něčem novém. Nevěděla, o co jde, ale moc ráda ho sledovala při práci. Jeho nadání bylo o tolik zajímavější než to její – tahal ze vzduchu nitky energie, ohýbal je a tvaroval jako zlatý filigrán.

Byla to nádherná podívaná. Oči až přecházely, když se jako by odnikud vynořily zářivé pruhy, které rozvířily vzduch v celém bytě, a pak se postupně utišily a ztmavly, jak je táta přeměňoval v něco hmatatelného a skutečného.

„Co to bude, tati?“

Mrkl na ni a po tváři jako by mu navzdory lehkému úsměvu přelétl stín. „Ještě nevím,“ řekl a prsty ledabyle přejížděl po jemné kovářské práci. „Něco… něco, co doufám napraví některé šrámy, které jsem světu způsobil.“

Ztěžka si povzdechl a Nova se zamračila. Věděla, že jsou věci, o kterých s ní rodiče nemluví, temné a smutné věci, před nimiž se ji snaží uchránit – a nenáviděla to. Někdy poslouchala, jak si povídají, slova utroušená do noci, když si myslí, že spí. Šeptali si o padajících domech, o čtvrtích, které shořely na prach. Šuškali si o bojích o moc, o tom, jak už nikde není bezpečno a že možná utečou z města, jenže násilí zjevně pohltilo celý svět, a kam by vlastně šli?

Asi před týdnem zaslechla Nova matku zašeptat: „Jestli ho nikdo nezastaví, zničí celý svět…“

Nova se jich na to chtěla zeptat, ale věděla, že by jí odpověděli vyhýbavě, smutně by se usmáli a řekli, ať si nedělá starosti.

„Tati?“ začala znovu, když ho chvíli pozorovala. „Víš jistě, že to zvládneme?“

Zpod prstů mu vytryskl proud měděné energie a rozplynul se ve vzduchu. Upřel na ni zdrcený pohled. „Samozřejmě, zlatíčko. To víš, že ano.“

„Tak proč pořád vypadáte tak ustaraně?“

Nechal práce, pomalu se ve své židli opřel a zadíval se na ni. Chvíli si myslela, že se možná rozpláče, ale pak zamrkal a zamlžené oči se mu znovu rozjasnily.

„Poslouchej, Novo,“ řekl, sklouzl ze židle a naklonil se k ní. „Na světě je spousta nebezpečných lidí. Ale je i spousta těch dobrých. Statečných. To si musíme pamatovat, ať je situace sebehorší. Dokud jsou na světě hrdinové, pořád máme naději, že zítra bude lépe než dnes.“

„Renegáti,“ zašeptala, hlas zbarvený posvátnou úctou.

Jeho tvář projasnil náznak úsměvu. „Renegáti,“ potvrdil.

Nova přitiskla tvář k Eviiným hebkým vláskům. Renegáti pomáhali poslední dobou skoro každému. Jeden dostihl útočníka, který ukradl peněženku paní Ogilviové, další skupina se prý vloupala do skladišť jednoho z gangů a převezla všechno jídlo do tajného útulku pro děti.

„A ti nám pomůžou?“ zeptala se. „Třeba bychom mohli o léky příště poprosit je.“

Otec odvrátil pohled a zavrtěl hlavou. „Nepotřebujeme pomoc tolik jako jiní lidé v tomhle městě.“

Nova se zamračila. Nedokázala si představit, že by někdo potřeboval pomoc víc než oni.

„Ale,“ pokračoval otec, „až to bude nezbytné… Až je budeme doopravdy, skutečně potřebovat, přijdou, víš?“ Vzápětí polkl a dodal spíš přejícím než přesvědčivým tónem: „Ochrání nás.“

Nova se s ním vůbec nehádala. Koneckonců to byli superhrdinové. Byli ti dobří.

Vzala do ruky Eviiny buclaté prstíky a začala nepřítomně počítat jeden drobný kloub za druhým a v duchu při tom procházela všechny příběhy, které o nich slyšela. Renegáti vysvobodili řidiče z převráceného kamionu. Renegáti rozehnali přestřelku v nedalekém nákupním centru. Renegáti zachránili dítě, které spadlo do zálivu Harrow Bay.

Vždycky pomáhali, vždycky se ukázali přesně v ten správný okamžik. Prostě to tak dělali. Tohle byli oni.

Možná, pomyslela si, když se táta vrátil k práci, možná jen čekají na správnou chvíli. Pak vtrhnou dovnitř jako vítr a pomůžou i jim.

Očima ulpěla na otcových rukou. Sledovala, jak tvarují, sochají a tahají ze vzduchu další a další nitky energie.

Začaly se jí klížit oči.

I ve snu viděla tátovy ruce, jen teď sbíraly padající hvězdy z oblohy a navlékaly je na nitku jako zářící zlaté korálky…

Někde v domě třískly dveře.

Nova se s trhnutím probudila. Evie zafuněla a nespokojeně se přetočila na bok. Rozespalá a zmatená Nova se posadila a promnula si zdřevěnělou paži, na níž jí sestřička celou dobu ležela. Stíny v pokoji se proměnily. Z chodby se ozývaly hlasy. Táta zněl strnule, maminka šeptala: Prosím, prosím…

Nova ze sebe shodila deku, do níž ji zabalili, a přikryla Evie. Pak se proplížila kolem stolku, na němž ležel zapomenutý měděný náramek: uprostřed filigránu byl prázdný důlek – čekal jen na to, až do něj táta vloží drahokam.

Když došla ke vstupním dveřím, pomalu otočila klikou a pootevřela je na pouhou škvírku, aby viděla, co se děje v šeru na chodbě.

Stál tam nějaký muž. Tvář mu pokrývalo strniště, ulízané vlasy měl stažené do culíku. Na sobě měl tlustou bundu, i když venku nebyla zima.

V ruce držel pistoli.

Chladnýma očima zalétl k Nově, a ta rychle ustoupila. Vzápětí už se znovu díval na otce, jako by si jí vůbec nevšiml.

„Je to nedorozumění,“ řekl táta a postavil se mezi něj a mámu. „Nechte mě, ať si s ním promluvím. Určitě dokážu vysvětlit…“

„Žádné nedorozumění,“ řekl ten muž. Jeho hlas byl ledově klidný. „Zradil jste jeho důvěru, pane Artino. A to se mu nelíbí.“

„Prosím,“ naléhala máma. „Jsou tu děti. Prosím, slitujte se nad nimi.“

Naklonil hlavu a těkal pohledem z jednoho na druhého.

Nova cítila, jak se jí žaludek svírá strachem.

„Dovolte mi, ať si s ním promluvím,“ opakoval táta. „Nic jsme neudělali. Jsem loajální, přísahám. Vždycky jsem byl. A moje rodina… Prosím, neubližujte mojí rodině.“

Následoval okamžik, kdy se zdálo, že se muž možná usměje, ale nakonec to neudělal. „Moje rozkazy jsou jasné. Klást otázky není moje práce… Ani mít slitování.“

Otec o krok ustoupil. „Vezmi děvčata. Běž.“

„Davide…“ vzlykla matka a vyrazila ke dveřím.

Stěží udělala jediný krok, když cizinec zvedl paži.

Výstřel.

Nova zalapala po dechu. Na podlahu vystříkla krev, několik kapek jí dopadlo na čelo. Zírala před sebe a nedokázala se pohnout. Otec vykřikl a chytil svou ženu do náručí. Třesoucíma se rukama ji obrátil k sobě. Maminka sípala a dusila se.

„Všechny zabít,“ řekl muž tichým, vyrovnaným hlasem. „Takové jsou rozkazy, pane Artino. Můžete si za to sám.“

Otec si všiml Novy, která stála za dveřmi. Vytřeštil oči, zorničky se mu rozšířily hrůzou. „Novo. Utí…“

Další výstřel.

Tentokrát vykřikla Nova. Otec padl přes maminku; byli tak blízko, že se jich mohla dotknout.

Odvrátila se od toho pohledu a proběhla bytem kolem kuchyně až do ložnice. Práskla za sebou dveřmi. Rozrazila skříň. Překročila knihy, nářadí a krabice, které se vysypaly na podlahu, s trhnutím almaru zavřela a skrčila se v koutku. Pokaždé, když zavřela oči, viděla rodiče, jak leží v kaluži krve. Příliš pozdě si uvědomila, že měla vyrazit k požárnímu schodišti. Příliš pozdě.

Příliš pozdě si vzpomněla…

Nechala tam Evie.

Opustila Evie!

Zalapala po dechu a zděšeně vyjekla, i když se snažila zůstat potichu. Dotkla se dveří skříně a zkusila si představit, jak rychle by se dostala do obývacího pokoje a zpátky, jestli existuje šance, že by se jí podařilo nepozorovaně sebrat dítě…

Než všechno stačila domyslet, zavrzaly vstupní dveře.

Nova zakvílela strachy a přitiskla si ruku na ústa.

Třeba si ten muž Evie nevšimne. Třeba se neprobudí.

Naslouchala pomalým, těžkým krokům. Někde zaskřípala podlaha.

Roztřásla se natolik, až se bála, že ji prozradí chrastění vlastních kostí. Ne že by na tom záleželo. Jejich byt byl maličký a neměla kam utéct.

„Renegáti přijdou,“ zašeptala. Její hlas ve tmě připomínal pouhé vzdechnutí. Ta slova ji napadla zničehonic, ale byla tu. Něco stabilního. Důvěryhodného. Něco, čeho se mohla chytnout.

Prásk. Maminčina krev na podlaze.

Zafňukala: „Renegáti přijdou…“

Byla to pravda živená nepřeberným množstvím příběhů, které viděla v televizi. Jistota, kterou upředla z řečí klevetících sousedů.

Vždycky přišli.

Prásk. Táta se mrtvý zhroutil k zemi.

Přitiskla spánek na stěnu a křečovitě tiskla víčka, z nichž jí po tvářích tekly horké slzy. „Renegáti… Renegáti přijdou.“

Z obývacího pokoje zazněl Eviin pronikavý pláč.

Nova prudce otevřela oči. V hrdle jí uvízlo vzlyknutí. Už ze sebe nedokázala dostat ani slovo.

Prosím, prosím, ať přijdou…

Třetí výstřel.

Nova přestala dýchat.

Celý svět jako by se zastavil. Zaplavila ji bílá mlha.

Zhroutila se do haraburdí na dně skříně.

Evie přestala plakat.

Zmlkla.

Nova slyšela, jak se ten muž pohybuje po bytě, dívá se do skříní a za zavřené dveře. Postupoval pomalu. Systematicky.

Když ji konečně našel, dávno se přestala třást. Už nic necítila. Nedokázala myslet. V hlavě jí pořád zněla ta slova, ale ztratila všechen význam.

Renegáti… Renegáti přijdou…

Potom ji zalilo ostré světlo a ona vzhlédla. Muž stál přímo nad ní. Na košili měl krev. Později si vybavovala to, že v jeho tváři nezahlédla ani náznak lítosti, ani stopu výčitky.

Když zvedl zbraň, v obličeji měl prázdný výraz.

Přitiskl jí kov k čelu v místě, kde ji potřísnila maminčina krev.

Nova ho chytila za zápěstí a použila svou sílu s větším zápalem než kdy předtím.

Muž pootevřel ústa. Oči se mu zamžily a obrátily se v sloup. Zavrávoral a s hlasitým zaduněním padl na podlahu, přímo na domeček pro panenky. Celý dům jako by se tím otřásl v základech.

O vteřinu později byt naplnilo hluboké, poklidné oddechování.

Noviny plíce se znovu probudily k životu. Hrdlem se jí prodralo roztřesené nadechnutí. Nádech. A výdech.

Přinutila se vstát a sebrat pistoli. Pažba byla ještě teplá. Zbraň byla těžká a špatně se jí držela, ale položila prst na spoušť.

Udělala další krok, jednou rukou se chytila rámu dveří a opustila útočiště skříně. Nevěděla, kam ho střelit. Do hlavy. Do hrudníku. Do břicha.

Rozhodla se pro srdce. Byla tak blízko, že holými prsty u nohou zavadila o jeho košili.

Prásk. Maminka byla mrtvá.

Prásk. Táta.

Prásk. Evie…

Renegáti nepřišli.

Nikdy nepřijdou.

„Stiskni spoušť,“ zašeptala prázdnému pokoji. „Stiskni spoušť, Novo.“

Neudělala to.

Nemohla.

Po několika minutách, nebo možná hodinách, ji našel strýček Alec. Pořád stála nad spícím cizincem a přikazovala si stisknout spoušť. Pokaždé, když se odvážila zavřít oči, znovu a znovu slyšela ty výstřely.

„Novo?“ Na podlahu dopadla igelitová taška s umělohmotnou tubou s léky. Nova se lekla a namířila na něj.

Strýček Alec ani nemrkl, když si k ní klekal. Na sobě měl stejné oblečení jako vždycky – zlatočernou uniformu a měděnou přilbu, která mu skoro úplně stínila tmavé oči a kryla většinu tváře. „Novo… tvoji rodiče… tvoje sestra…“ Natáhl se pro zbraň. Nebránila se, nechala si ji vzít. Alec se podíval na toho muže. „Vždycky jsem si myslel, že bys mohla být jednou z nás, ale tvůj otec mi nechtěl říct, co vlastně umíš…“

Znovu Nově pohlédl do očí. Litoval ji; a možná i obdivoval.

V tu chvíli to Nova nevydržela a zhroutila se mu do náručí. „Strýčku Aleku,“ naříkala a vzlykala mu na prsou. „On je zastřelil… on… zabil…“

Zvedl ji a přitiskl si ji k sobě. „Já vím,“ zašeptal jí do vlasů. „Já vím, ty strašlivé, nebezpečné dítě. Ale teď už jsi v bezpečí. Ochráním tě.“

Stěží ho slyšela přes hluk, který jí naplnil uši. Myslela, že se jí rozskočí hlava. Prásk prásk prásk.

„Už mi nesmíš říkat Alec, ne tam venku. Rozumíš, noční můrko?“ Uhladil jí vlasy. O ucho jí zavadila pažba pistole. „Pro zbytek světa jsem Ace. Rozumíš? Strejda Ace.“

Ale Nova ho neposlouchala. Nejspíš to věděl.

Jak tak plakala, v jednu chvíli ji pevně stiskl, namířil zbraň na spícího muže a vystřelil.

KAPITOLA JEDNA

Ulice centrálního Gatlonu se hemžily falešnými Superhrdiny.

Všude se proháněly děti v oranžových pláštěnkách, pištěly, mávaly prskavkami značky Blacklight nebo po sobě pálily stříkacími pistolkami s motivy Tsunami. Dospělí muži nacpaní v modrých legínách a náramenících, které připomínaly Kapitánovo brnění, si spokojeně přiťukávali sklenicemi na ohrazených pivních zahrádkách roztroušených po hlavní ulici. Letos frčelo i genderové křížení – po městě se promenovaly zástupy žen v sexy verzích typického úboru Dread Wardena a spousta mužů si na záda připjala levné repliky Thunderbirdiných černých křídel.

Nova renegátské přehlídky z duše nenáviděla.

Pouliční prodavači nebyli o nic lepší. Nutili vám všechno od levných světélkujících hůlek po malé plyšové repliky slavné renegátské Pětky. Dokonce i dodávky s jídlem se toho dne připojily k oslavám: nabízely trychtýřové koláčky Kapitána Chromia, košíčky ryb s hranolky, které odkazovaly k Tsunami, a jedna reklamní cedule dokonce hlásala: „Oblíbená popcornová kuřata Dreada Wardena – dej si, než zmizí!“

Kdyby měla Nova vůbec chuť k jídlu, dávno by ji přešla.

Z davu se ozvalo zajásání a rámus proťaly zvuky pochodové hudby. Ulicí se rozlehly bubny, křik trumpet a pravidelný krok stovky sehraných muzikantů. Hudba zesílila a udeřila na ně jako bouře. Nad hlavou jim zaburácela děla a zaplavila dav konfetami. Děti se málem pominuly; dospělí na tom nebyli o nic líp.

Nova nad takovým počínáním davu lidí zavrtěla hlavou a zároveň pocítila lehké zklamání. Stála úplně vzadu, takže z průvodu moc neviděla, a rozhodně jí to nevadilo. Paže měla zarputile složené na prsou, prsty si netrpělivě bubnovala o předloktí. Už teď jí připadalo, že tady trčí celou věčnost.

Jásání náhle přešlo v hlasité, zuřivé bučení, což mohlo znamenat jediné. Objevila se první vozidla.

Bylo zvykem, že vozy zločinců jely jako první, aby se dav pořádně rozohnil a všichni si připomněli, co vlastně oslavují. Dnes bylo deváté výročí bitvy o Gatlon, kdy Renegáti svedli lítý boj s Anarchisty a dalšími zločinnými gangy. Bitva skončila desítkami mrtvých na obou stranách.

Renegáti samozřejmě zvítězili. Aceovi revolucionáři byli poraženi a těch pár zlosynů, co ten den nezahynulo, se buď odplížilo zpátky do svých děr, nebo z města nadobro zmizelo.

A Ace… Ace Anarchista byl mrtvý. Zahynul při výbuchu, jenž srovnal se zemí polovinu katedrály, kterou si zvolil za sídlo.

Toho dne oficiálně skončil věk Anarchie a začalo období vlády Rady. Říkali mu Den vítězství.

Nova zvedla hlavu a mezi věžáky zahlédla obří balon skoro stejně široký jako ulice. Byla to posměšná komiksová replika Atomic Braina, jednoho z Aceových nejbližších spojenců, jehož před téměř patnácti lety zabili Renegáti. Nova ho neznala osobně, ale i tak pocítila záchvěv nevole, když viděla, co s ním balon udělal – měl obrovskou nafouklou hlavu a pitvorně znetvořený obličej.

A dav se smál a smál.

Malinký přenašeč v jejím uchu zapraskal.

„A tak to začíná,“ ozval se Ingridin kyselý a otrávený hlas.

„Jen ať se smějou,“ odpověděl Phobia. „Dlouho už se smát nebudou. Nightmare, jsi na svém místě?“

„Potvrzuju,“ řekla Nova a stěží při tom pohnula rty, i když pochybovala o tom, že jí někdo z jásajících lidí věnuje pozornost. „Jenom mi řekni, na které střeše mě chceš.“

„Rada ještě nevyjela ze skladiště,“ řekl Phobia. „Buď připravená.“

Nova se podívala na druhou stranu ulice, k oknu ve druhém patře kancelářské budovy, v němž stěží rozeznala Ingrid – běžně známou jako Detonator –, jak nakukuje skrz žaluzie.

Dav zabučel ještě horlivěji než předtím. Nad hlavami diváků spatřila záblesky přepychového přehlídkového vozidla. Bylo na něm miniaturní panorama Gatlonu a mezi jednotlivými budovami stáli herci v přezdobených kostýmech, kteří měli zosobňovat nejznámější členy Aceova gangu. Nova rozpoznala Rat a Brimstone – i je zabili Renegáti –, ale než mohla pocítit zlost, na samém vrcholu vozidla zahlédla temnou postavu. Uniklo jí pobavené zasmání a něco z úzkosti, která v ní klíčila od samého rána, polevilo.

„Phobie,“ řekla, „věděl jsi, že ti letos rezervovali místo na voze zločinců?“

V přenašeči to zasyčelo. „Nejsme tu proto, abychom se dívali na přehlídku, Nightmare.“

„Neboj. Sluší ti to,“ řekla a zamžourala na herce. Měl na sobě dlouhý černý plášť a v ruce držel obrovskou plastovou kosu, jejíž násadu ovíjeli gumoví hadi. Ale když plášť rozevřel, na rozdíl od jeho předobrazu ho nepohltily stíny; místo toho se objevilo bledé, hubené tělo a limetkově zelené plavky. Což bylo taky všechno, co na sobě měl.

Dav se smíchy málem pominul. Dokonce i Nově zacukalo v koutku úst. „Možná si tě trochu upravili podle svého.“

„Myslím, že takhle se mi líbí víc,“ uchechtla se Ingrid, která přehlídku sledovala z okna.

„Rozhodně z něj čiší hrůza.“

Phobia byl zticha.

„Je to…?“ ozvala se Ingrid. „U svatého bombardéru, tenhle rok tam mají i Queen Bee.“

Nova zvedla oči k obloze. Herečka byla až do této chvíle schovaná za panorámatem města, ale když se ukázala, Novino obočí vystřelilo vzhůru. Žena měla blonďatou paruku dvakrát větší než její hlava a její žlutočerné šaty pošité flitry, které zářily na odpoledním slunci, nemohly být křiklavější. Na tvářích měla rozmazaný černý make-up, k hrudi si tiskla velkého vycpaného čmeláka a celou dobu srdceryvně kvílela o tom, jak hrozné zacházení musí snášet její medoví služebníci.

„Páni,“ vydechla Nova. „Celkem se jim povedla.“

„Nemůžu se dočkat, až o tom Honey povím,“ řekla Ingrid. „Měli bychom to nahrávat.“

Nova se snad po sté rozhlédla po okolním davu. Z dlouhého postávání na jednom místě byla nervózní. Raději byla v pohybu. „Štve tě, že se na Detonator vybodli?“ zeptala se.

Následovala dlouhá odmlka, po níž Ingrid odpověděla, „Teď už jo.“

Nova se znovu zadívala na přehlídku. Stála na špičkách a mžourala vzhůru, jestli mezi kostýmy uvidí další ze svých kolegů, když vtom se ozvala ohlušující rána. Dav polekaně zašuměl. Vrchol nejvyšší budovy na vozidle, repliky Obchodnické věže, právě vylétl do povětří a odhalil novou postavu. Zvedala paže k nebi a smála se jako šílená.

Nova zaťala zuby – okamžik pobavení zdusil prudký nával hněvu.

Kostým Ace Anarchisty se blížil svému předobrazu: povědomý zlatočerný oblek, výrazná helma.

Obecenstvo se rychle vzpamatovalo z překvapení. Pro mnohé šlo o zlatý hřeb přehlídky, na který čekali víc než na svou milovanou Radu.

Během několika vteřin všichni sáhli po shnilém ovoci a zvadlém zelí, které si s sebou přinesli výhradně pro tuhle příležitost. Vzápětí jím začali nepřátelské vozidlo bombardovat, pořvávali oplzlosti a vysmívali se postavám, které na něm stály. Herci to hrdinně snášeli, krčili se za budovami a ječeli hraným zděšením. Muž, jenž ztělesňoval Ace Anarchistu, čelil hlavnímu náporu útoku, ale ani na chvíli nevypadl z role – všem hrozil pěstí a dětem stojícím v prvních řadách nadával do smradlavých spratků a nočních můr, až nakonec skočil zpátky do duté stavby a zavřel za sebou poklop, aby o pár desítek metrů dál překvapil další diváky.

Nova polkla. Jakmile vůz zločinců zmizel z dohledu, cítila, jak její sevřený žaludek povoluje.

Noční můrko…

I jí tak říkal, před mnoha lety. Malá Nightmare.

Po vozidlech následovala skupina akrobatů. Nad hlavou jim proplul balon s motivem Thunderbird. Nova zahlédla transparent, jenž ohlašoval nadcházející renegátské zkoušky.

STATEČNOST, KURÁŽ, SPRAVEDLNOST. MÁŠ, CO JE TŘEBA, ABY SES STAL HRDINOU?

Záměrně vydala dávivý zvuk, jako by se jí dělalo špatně. Starší žena vedle ní ji počastovala nesouhlasným pohledem.

Pak do ní vrazila nějaká holka a Nova klopýtla dozadu. Instinktivně se při tom zachytila dívčina ramene, aby nespadla na chodník.

„Dávej pozor,“ ohradila se.

Dívka na ni pohlédla. Přes oči měla nataženou škrabošku, v níž vypadala jako menší, hubenější a holčičí verze Dread Wardena.

„Cos‘ to říkala, Nightmare?“ sykla jí Ingrid do ucha. Nova si jí nevšímala.

Děvče se jí vytrhlo a zamumlalo něco na omluvu, načež se otočilo a znovu splynulo s okolním davem.

Nova si urovnala tričko a chystala se zase věnovat přehlídce, když si všimla, že dívka vrazila do někoho dalšího. Jenže neznámý ji na rozdíl od Novy nenapomenul – místo toho se sehnul, drapl ji za kotník a jediným rychlým pohybem ji zvedl do vzduchu.

Nova zalapala po dechu, když cizinec i se svou kořistí zamířil zpátky k ní. Byl zhruba stejně starý jako ona, ale mnohem vyšší, měl tmavou pleť, krátce zastřižené vlasy a brýle s tlustými tmavými obroučkami. Podle toho, s jakou lehkostí se prodíral davem, se zdálo, že nese jedno z těch laciných plyšových provedení Kapitána Chromia a ne rozdurděné, zmítající se dítě.

Zastavil se před Novou s trpělivým úsměvem ve tváři.

„Vrať to,“ řekl.

„Polož mě!“ ječela holka. „Nech mě být!“

Nova těkala pohledem z chlapce na dívku, očima přelétla okolní dav. Dívalo se na ně příliš mnoho lidí. Dívali se na ni.

To nebylo dobré.

„Co to děláš?“ oslovila toho kluka. „Polož ji.“

Usmál se ještě trpělivěji a Nově poskočilo srdce. Nejenže měl jeden z těch nenucených úsměvů, z nichž jiné holky padají do mdlob, ale taky na něm bylo něco znepokojivě povědomého. Okamžitě začala přemítat nad tím, odkud ho zná a jestli pro ni představuje hrozbu.

„Fajn, Mini-Magpie,“ řekl lehce blahosklonně, „dávám ti přesně tři vteřiny. Pak pošlu žádost, aby ti udělili podmínečný trest. Když o tom tak přemýšlím, údržbářům by se pomoc rozhodně hodila…“

Straka zafuněla a přestala se prát. Začala jí padat maska a skoro jí sklouzla z čela. „Nenávidím tě,“ zavrčela a sáhla si do kapsy. Pak natáhla ruku k Nově, která nejistě nastavila tu svoji.

Do dlaně jí spadl náramek – její náramek.

Nova si zkontrolovala zápěstí. V místě, kde náramek celé roky nosila, se bělala tenká linka.

V uchu jí zachrastil Ingridin hlas. „Co se to tam děje, Nightmare?“

Nova neodpovídala. Sevřela náramek v pěsti a probodla dívku očima. Ta její pohled opětovala.

Cizinec s pokládáním své kořisti nedělal žádné cavyky a v podstatě ji na chodník upustil, ale dívka se převalila na bok, jako by se nechumelilo, a než se Nova nadála, vyskočila zpátky na nohy.

„Nenahlásím to,“ řekl chlapec, „protože se v budoucnu polepšíš. Je to tak, Magpie?“

Straka na něj znechuceně pohlédla. „Nejsi můj táta, Sketchi,“ odsekla, načež se otočila a zmizela za nejbližším rohem.

Nova na chlapce zamžourala. „Je ti jasné, že okrade někoho dalšího?“

Do ucha jí zabzučel Ingridin hlas. „Nightmare, s kým to mluvíš? Kdo koho okrade?“

„…jen doufat, že se nad sebou zamyslí,“ říkal ten kluk. Na moment se jí podíval do očí a pak pohledem zalétl k její zaťaté pěsti. „Potřebuješ pomoct?“

Sevřela prsty ještě víc. „S čím? S tím náramkem?“

Kývl, a než si Nova uvědomila, co dělá, vzal ji za ruku a rozevřel jí prsty jeden po druhém. Tím ji tak zaskočil, že se mu povedlo vypáčit jí náramek z dlaně dřív, než ji napadlo ho zastavit. „Když jsem byl malý,“ řekl a uchopil měděně zbarvený filigrán, „máma mě vždycky prosila, abych jí pomohl…“ Odmlčel se. „A jé. Rozbilo se zapínání.“

Nova, která celou dobu obezřetně zkoumala jeho obličej, pohlédla na svůj náramek. Vzápětí ucítila hněvivé bodnutí. „Ten spratek!“

„Novo?“ V přenašeči zapraskal Ingridin hlas. „Odhalili tě?“

Nova si jí stále nevšímala.

„Neboj,“ řekl chlapec. „Dokážu to spravit.“

„Spravit?“ Zkusila mu náramek vytrhnout, ale rychle rukou uhnul. „Ty to nechápeš. Ten náramek není… je to…“

„Věř mi,“ řekl. Ze zadní kapsy u kalhot vytáhl tenký černý zvýrazňovač. „Tohle zápěstí, viď?“ Omotal jí náramek kolem ruky a Nova znova strnula. Ten nezvyklý, nečekaný dotek ji zaskočil.

Chytil náramek, zuby odvíčkoval fix a sklonil se nad jejím zápěstím. Začal jí kreslit na kůži, přesně v mezeře mezi dvěma konci rozbitého šperku. Nova kresbu sledovala: byly to dvě malé čárky spojující filigrán a mezi nimi křehká spona. Na to, že použil zvýrazňovač, byla překvapivě zdobná a propracovaná. K náramku se dokonale hodila.

Když skončil, zavřel fix stejně, jako ho otevřel, a přitáhl si její zápěstí k obličeji. Jemně foukl a jí z toho nepatrného vydechnutí naskočila husí kůže.

Kresba ožila; vyvstala jí z kůže a přijala pevný tvar. Čárky splynuly s konci náramku a Nova nedokázala poznat, kde končí skutečný šperk a kde začíná falešné zapínání.

Ne, tak to úplně nebylo. Při bližším zkoumání viděla, že spona nemá tu stejnou měděně zlatou barvu, ale růžovější podtón, a dokonce i jemný náznak modré v místě, kde jí původní kresba přetínala žílu.

„Co ten kámen?“ zeptal se chlapec. Otočil jí ruku a zvýrazňovačem poklepal na prázdný důlek, v němž kdysi býval drahokam.

„Ten už chyběl,“ zakoktala Nova.

„Mám ti nakreslit nový?“

„Ne,“ řekla a vytrhla se mu. Zvedla oči právě včas na to, aby viděla, jak se mu tváří mihlo překvapení, a tak rychle dodala: „Ne, děkuju.“

Zdálo se, že bude naléhat, ale nakonec se jen pousmál. „Dobře,“ řekl a zastrčil zvýrazňovač zase do kapsy.

Nova otáčela ruku sem a tam. Spona držela na svém místě.

Do chlapcova úsměvu se vloudil náznak pýchy.

Zjevně byl Výjimečný. Ale taky…

„Renegát?“ zeptala se a ani se nesnažila skrýt překvapení.

„Renegát?“ vykřikla Ingrid. „S kým to tam mluvíš, Novo? Proč nejsi…“

Přehlušilo ji hulákání a tleskání přihlížejícího davu. Z přehlídkového vozu, jenž právě dorazil na scénu, vylétly rachejtle, které explodovaly a zazářily v souladu s výskáním diváků na ulici.

„Vypadá to, že dorazily hlavní hvězdy,“ řekl chlapec jaksi nezaujatě a ohlédl se přes rameno k slavnostním vozidlům.

V přenašeči zapraskal Phobiův hlas. „Západní pozice, Nightmare. Západní pozice.“

Novu naplnilo ztracené odhodlání. „Rozumím.“

Chlapec se na ni podíval a mírně se zamračil. U kořene nosu nad obroučky brýlí se mu objevila tenká vráska. „Jmenuju se Adrian,“ řekl jako by mimochodem.

Ustoupila od něj. „Musím jít.“ Otočila se a začala se prodírat skupinou renegátských příznivců oděných v pestrobarevných kostýmech.

„Renegátské zkoušky už příští týden!“ zvolal jeden z nich a do ruky jí vrazil list papíru. „Přístupné veřejnosti! Všichni vítáni!“

Nova zmačkala leták, a aniž by na něj pohlédla, strčila si ho do kapsy. Slyšela, jak za ní chlapec volá: „Nemáš zač!“

Neohlédla se.

„Cíl právě míjí Altcorp,“ řekl Phobia, zatímco Nova zmizela ve stínech postranní uličky. „Jak jsi na tom, Nightmare?“

Nova se přesvědčila, že je sama, a pak zvedla víko kontejneru a vytáhla se na jeho okraj. Přivítala ji sportovní taška ležící na horní vrstvě odpadků.

„Jen si beru věci,“ řekla a popadla svou brašnu. Seskočila zpátky na zem. Víko kontejneru se s třísknutím zavřelo. „Za dvě minuty jsem na střeše.“

„Buď tam za minutu,“ řekl Phobia. „Máš na mušce superhrdinu.“

KAPITOLA DVĚ

Nova si hodila tašku na rameno a sáhla po jednom z lan, které v uličce předešlé noci umístila. Omotala si ho kolem paže a rozvázala námořnický uzel, jenž ho poutal k chodníku.

Závaží na opačném konci se sesunulo na zem a protáhlo lano kladkou upevněnou na střeše. Nova s trhnutím vylétla vzhůru. Jak tak provaz drhl o betonovou zeď přilehlé budovy, pevně se držela.

Druhá várka závaží s rámusem spadla do uličky.

Lano sebou škublo. Nova se zastavila kousek od vrcholu kladky a zůstala viset ve vzduchu šest pater nad zemí. Hodila tašku na střechu, zapřela se o římsu a vytáhla se nahoru. Sedla si na bobek a začala se přehrabovat v tašce. Vzápětí z ní vytáhla kostým, který navrhla s pomocí Queen Bee. Kolem boků si ovinula opasek s výzbrojí vybavený speciálními kapsami a háčky, k nimž mohla připnout všechny své oblíbené vynálezy. Pak vydolovala přiléhavou černou bundu s kapucí – byla nepromokavá a ohnivzdorná, a přesto dost lehká na to, aby umožňovala snadný pohyb. Zapnula si ji až ke krku, rukávy si popotáhla až k prstům a pak si nasadila kapuci s lemem vybaveným závažími, která ji udržela na místě.

Jako poslední přišla na řadu maska. Tvrdá kovová slupka přesně opisující kořen jejího nosu mizela za vysokým límcem bundy a zakrývala dolní polovinu obličeje.

Když byla přeměna dokonána, Nova se sehnula a z tašky vytáhla pušku s jedinou otrávenou šipkou.

„Kde jsi, Nightmare?“ V uchu jí zapraskal Phobiův hlas.

„Jsem tady. Skoro na místě.“ Přiblížila se k okraji budovy a pohlédla na bujaré oslavy pod sebou. Tady nahoře se zdály tišší, klidnější – jásání davu přehlušilo kvílení větru a hukot střešních větráků. Ulice se topila v barvách a rozprášených konfetách, zaplavovaly ji balonky a kostýmy, smích, hudba a jásot.

Nova vložila šipku do komory pušky.

S tím plánem přišla Ingrid a jeho genialita spočívala v jednoduchosti. Když se s ním svěřila skupině, Winstona rozzlobilo, že v něm nehraje žádnou roli, ale Phobia moudře poznamenal, že Winston, většině lidí známý pod jménem Puppeteer, nic jednoduše udělat nedokáže.

A tak teď byli v terénu jen tři. Ostatní nepotřebovali. Nova měla jednu šipku, kterou jí vyrobil Leroy Flinn, jejich odborník na jedy. Víc nebylo třeba. Pokud mine, druhou šanci nedostane.

Ale ona se trefí.

Zabije Kapitána.

Jakmile ho šipka zasáhne, vyrazí Ingrid neboli Detonator ze skrýše a vrhne na vozidlo Rady tolik svých proslavených bomb z atmosférických plynů, kolik zvládne. Phobia se zaměří na Thunderbird, která má ve zvyku vznést se při bitvě do vzduchu, takže získá nespravedlivou výhodu. Doslechli se, že Thunderbird má smrtelný strach z hadů, což byla jedna z Phobiových specialit. Vsadili na to, že se zvěsti zakládají na pravdě. Přinejhorším ji vyděsí natolik, že ji Ingrid nebo Nova stačí zneškodnit. A v nejlepším případě Thunderbird při letu skolí infarkt.

To bylo celé. Velkou Radu, pět původních Renegátů, zneškodní jedním útokem.

Nejdřív však Nova musela pokořit domnělou neporazitelnost Kapitána Chromia.

„Poslyš… Nightmare?“

„Jsem tady, Detonator. Jenom klid.“

„Jo, vidím tě. Ale nechtěl tě mít Phobia náhodou na západní pozici?“

Nova ztuhla. Mrkla na střechu za sebou a pak přes mezeru, která ji dělila od budovy na druhé straně ulice, kde čekalo nepoužité její druhé zatížené lano. Zamžourala do poledního slunce a zaklela.

V uchu zaslechla Phobiovo zavrčení. „Neříkejte mi, že je na špatné budově.“

„Vyhodili mě z konceptu,“ procedila skrz zaťaté zuby.

Phobia si ztěžka povzdechl. „A my jsme právě vyhodili oknem týdny plánování.“

„Odtamtud cíl trefit nemůže?“ zeptala se Detonator.

Po krátké odmlce Phobia řekl: „Má šanci dostat Tsunami nebo Blacklighta, ale ne Kapitána. Trasa přehlídky je stočí stranou dřív, než kolem ní projedou. Může zabít jednoho člena Rady. S ostatními se vypořádáme později.“

„Naší prioritou byl Kapitán,“ odvětila Ingrid suše. „Celá mise byla o tom, že zabijeme Kapitána.“

„Jeden mrtvý Renegát je lepší než žádný.“

„To nic nemění na tom, že mise selže.“

Nova si olízla rty a pohlédla k opačné straně střechy. V duchu propočítávala vzdálenost obou budov. „Všichni se uklidněte. Dostanu se na druhou stranu. Phobie, kolik mám času?“

„Ne dost,“ ozval se povzdech.

„Kolik?“

„Deset sekund, než budeš mít vozidlo v primárním střelném poli. Pak možná pětačtyřicet vteřin na to vystřelit.“

Nova zvedla těžkou brašnu a s heknutím ji přehodila přes mezeru mezi střechami. S žuchnutím přistála na druhé straně.

V přenašeči zapraskal Phobiův hlas. „To je šílenství.“

„Ať to zkusí,“ řekla Ingrid. „Jestli spadne, může si za to sama.“

„Nespadnu,“ zamumlala Nova. Hodila si pušku na rameno a z háčku na opasku sňala rukavice. Rychle si je natáhla, zaklapla přezky, aby si je upevnila na rukou, a pak zabořila palce do tlačítek na zápěstí. Černou látkou projel elektrický výboj, který jí v dlaních a konečcích prstů utvořil podtlakové přísavky.

Znovu odhadla vzdálenost. Zacouvala na opačný konec střechy. Nadechla se.

A vyrazila.

Její boty duněly o dláždění. Kolem uší jí hvízdal vítr, strhl jí kapuci z čela. Pravou nohou udeřila o zem a odrazila se.

Břichem narazila do římsy cihlové zdi na opačné straně uličky. Tělem jí projela ostrá bolest. Zasténala a přitiskla dlaně na beton, aby se zachytila dřív, než začne klouzat.

Ingrid zavýskla.

Phobia neřekl ani slovo, dokud se Nova nevytáhla na východní střechu. Pak zamumlal: „Čtyři vteřiny a uvidíš cíl.“

Nova vypnula podtlak v rukavicích a přísavky zapluly zpátky do látky. Stáhla si kapuci do čela. Strhla si pušku z ramene, spěšně prošla kolem služebního výtahu a zastavila se na samém okraji střechy. V žilách jí tepala krev. Vozidlo Rady ještě neviděla, ale podle rostoucího nadšení davu někde hluboko pod ní muselo být blízko.

Nevšímala si pulzující bolesti v místě, kde břichem vrazila do zdi, ale zaklekla a hlaveň pušky zapřela o střešní římsu. Zkontrolovala, že je šipka na svém místě. „Připravená.“

„Dobrá práce, Nightmare,“ řekla Detonator.

„Ještě nic neudělala,“ ucedil Phobia.

„Já vím, ale není to fajn, mít zase v týmu střelce?“

„Zatím nic nesestřelila.“

„Co kdybyste oba zmlkli?“ zavrčela Nova, která si mezitím stáhla rukavice a strčila si je zpátky za opasek.

Konečně se pod ní objevilo vozidlo Rady – obrovská patrová konstrukce s pěti podstavci, které čněly z temného bouřkového mraku. Byl to doslova a do písmene oblak plný hromu a blesků, jako by se Renegáti považovali za bohy nebo něco podobného.

Nova by se tomu vůbec nedivila.

Na prvním podstavci stála Thunderbird, nezaměnitelná Tamaya Raeová, a její ohromná křídla vrhala stín přes celý přehlídkový vůz. Dlouhé černé vlasy jí cuchal vítr, takže připomínala hrdého maskota umístěného na lodní přídi. Občas seslala blesk nebo dva, aby znovu roznítila skomírající mrak u svých nohou.

Blacklight na druhém podstavci se nenechal zahanbit. Do vzduchu posílal salvy ohňostroje a stroboskopické světlo a dav hned pištěl a lapal po dechu. Evander Wade s rudou bradkou a nakrouceným knírem Nově vždycky připomínal přerostlého leprikona spíš než superhrdinu, ale podle všeho měl oddanou základnu fanoušků, jak ostatně potvrzovalo i nadšené ječení.

Kasumi Hasegawa na pódiu nad ním jako by ani nevěděla, že se účastní přehlídky. Taková byla Tsunami vždycky – ztracená ve svém vlastním světě, chladná, s tajemným úsměvem na rtech. Stála tam s rozpřaženýma rukama, téměř nehybná, a kolem ní jako kouzelná stuha tančil proud vody, v němž se hemžily ryby. Stříkal a pěnil a plný pestrobarevných skalár se točil a svíjel všemi směry.

Čtvrtý podstavec byl na první pohled prázdný, což znamenalo, že na něm stojí Simon Westwood. A taky že ano. Okolní vzduch se zatetelil a vzápětí se ukázal Dread Warden pózující jako Rodinův Myslitel. O vteřinu později zmizel, ale hned se zase objevil ve stojce, kterou ještě vylepšil, když schoval levou ruku za zády a balancoval na jedné paži. Chvíli na to opět zmizel. Dav zaburácel smíchy, když se objevil nikoli na svém podstavci, ale na pátém a nejvyšším pódiu vozu, kde Kapitánovi prsty vytvořil oslí uši.

Ti dva byli jako den a noc. Simon Westwood měl olivově hnědou kůži, krátce zastřižené vousy a tmavé vlnité vlasy, kdežto Hugh Everhart, milovaný Kapitán tohoto města, byl se zlatými vlasy a dolíčky ve tvářích zosobněním klukovského šarmu.

Kapitán Chromium protočil panenky, ohlédl se přes rameno a mrkl na Dreada Wardena. Vyměnili si až nesnesitelně zamilovaný pohled.

Nova byla příliš mladá na to, aby zaznamenala, zda někdejší oznámení toho, že se do sebe dva původní Renegáti zamilovali, vyvolalo nějaký šok či pobouření, nebo jestli k němu vůbec došlo. Možná se prostě měli rádi od samého začátku. Svět měl tou dobou dost svých starostí, aby si s něčím takovým dělal vrásky, a dnes byli Kapitán Chromium a Dread Warden v podstatě miláčky celé zeměkoule. Bulvár v jednom kuse debatoval o tom, jestli adoptují další dítě, opustí Radu a odstěhují se někam do tropů, nebo jestli je nakonec rozdělí nějaké temné tajemství z jejich minulosti.

Podle šířky jejich úsměvů Nova pochybovala o tom, že se nepříznivé zvěsti zakládají na pravdě, a vzteky zaťala zuby.

Proč mají zrovna oni shrábnout všechno štěstí?

Zaujala pozici a vypočítala vzdálenost a úhel. Cítila, jak se jí puška zahřívá v ruce.

Dread Warden znovu zmizel a vrátil se na svůj podstavec. Kapitán zůstal sám – zbožňovaný král před svými poddanými. Nova ho znala stejně jako svou vlastní tvář. Kudrnaté plavé vlasy mu padaly do čela. Modré nárameníky rozšiřovaly už tak svalnatý hrudník. Podmanivý úsměv zářil zuby tak bílými, že se blyštily na slunci.

Jásání davu přešlo v ohlušující bouři a Kapitán sáhl ke stojanu po svém boku. Prsty pevně sevřel dlouhé kovové kopí a zvedl ho nad hlavu. Přesně v tom okamžiku vybuchla jedna z Blacklightových pestrých rachejtlí a oděla vozidlo do měděně zlatavých tónů.

Nově se stáhl žaludek.

„Je to…?“

„Nemysli na to,“ řekl Phobia.

„Nemysli na co?“ chtěla vědět Ingrid.

Nova polkla. V krku měla knedlík. Nedokázala odpovědět.

Kapitán Chromium, milovaný superhrdina a zbožňovaný Renegát, měl na vrcholu kopí nabodnutou helmu Ace Anarchisty. Hrot kdysi projel lebkou a prorazil bronzovou hmotu, kterou ze vzduchu konečky prstů upředl její otec, léta před tím, než se Nova narodila.

V přenašeči znovu zapraskal Ingridin hlas. „Ach…“ pronesla chápavě, když konečně uviděla přehlídkový vůz. Nova ji stěží vnímala.

Zase jí bylo šest. Byla vyděšená. Zdrcená. Upřeně hleděla do očí za tou helmou a vrhla se mu do náručí.

Renegáti nepřišli, ale on ano. Možná příliš pozdě na to, aby zachránil její rodinu, ale nakonec přece. Zachránil ji.

„Řekl jsem, že na to nemáš myslet,“ zavrčel Phobia.

Nova se narovnala. „Nemyslím.“

Phobia nic neřekl, ale v hrobovém tichu jako by slyšela jeho povýšený hlas.

„To je v pořádku, Nightmare,“ ozvala se Detonator. „Děláme to přece pro Ace, ne? Použij svůj hněv. Použij ho, abys ho pomstila.“

Nova neodpověděla. Svět kolem ní se zastavil. Byl klidný a pokojný. Černobílý.

Pohlédla dalekohledem, seřídila mířidla.

Musí ho trefit do oka. Kdekoliv jinde na těle by se šipka odrazila od chromové vrstvy pod jeho kůží a jed by mu nepronikl do tkáně.

Musí mířit přesně.

A taky to udělá.

Na tuhle chvíli se připravovala léta.

Použij svůj hněv.

Nedělala to jen proto, aby pomstila Ace, i když už to samo o sobě by nejspíš stačilo. Mstila se i za svou rodinu, kterou mohla Rada zachránit, ale neudělala to.

Taky chtěla oživit Aceovu vizi. Jeho sen o svobodě pro všechny Výjimečné, nejen ty, kteří byli ochotní podlézat samozvané Radě a jejím autokratickým zákonům.

Prst na spoušti držela i proto, že Rada selhala. Nebyla schopná se o lidi postarat, ale nikdo neměl dost odvahy vyslovit to nahlas.

Společnosti bude líp bez ní.

Ulice pod ní jako by ztichla, zahalená odhodlaným bušením v její hlavě. Zaostřila na Kapitánovo oko. Bylo jasně modré, v koutcích se mu s každým úsměvem objevily jemné vějířky vrásek. Už nebyl mladý, jako když poprvé vytvořil společenství Renegátů. Členové Rady stárli a předávali svůj odkaz nové generaci.

„Stiskni ji,“ zašeptala si. Nádech. Cítila spoušť na prstu.

Stárli, ale pořád měli všechnu moc. Veškerou kontrolu. Možná ještě víc než na začátku, když po nocích slídili v ulicích a hledali zločince a padouchy.

Víc, než když sebral bronzovou helmu jejímu právoplatnému majiteli.

Výdech.

„Stiskni spoušť, Novo.“

Renegáti přijdou.

Nova sebou škubla.

„Co se děje?“ sykla Detonator.

„Nic.“ Nova si olízla rty. Znovu seřídila mířidla. Vůz pomalu zahýbal za roh. Kapitán jí brzy zmizí z dohledu. Odvrátí se od ní, aby svým kouzelným úsměvem obdařil nadšené příznivce v další ulici.

Teď měla tu nejlepší příležitost ho zabít. Zbytek Rady ho bude mít podobný osud.

A zatímco se ji Renegáti budou všemožně snažit nahradit, k moci se znovu dostanou Anarchisté. Tentokrát se do toho nevmísí bandy zločinců a oni lidem tohoto města ukážou, co znamená anarchie. Skutečná svoboda. Skutečná nezávislost. Pro všechny.

Musí jenom stisknout spoušť.

Koutkem oka zahlédla nějaký hmyz. Odehnala ho.

Znovu našla svůj cíl.

Kapitán se pohnul, pootočil hlavu jejím směrem.

Lepší příležitost nedostane.

Začala mačkat spoušť.

Něco jí přistálo na pušce. Zvedla oči a zaostřila na zlatočerného motýla, který se jí usadil na hlavni. Pomalu otvíral a zavíral křídla.

Nova pohlédla k obloze.

Na nebi vířilo hejno monarchů stěhovavých – stovky, možná tisíce jasných třepotajících se křídel, která jí nad hlavou utvořila mrak.

„Máme společnost.“

Vteřina ticha a potom: „Renegáti?“

Neodpověděla. Průvod zahýbal za roh. Pět vteřin, možná míň.

Nova našla Kapitána v dalekohledu. Viděla jeho dokonalé vlasy, dokonalý úsměv, dokonalé modré oči…

Do vzduchu se vznesla spousta balonků a na chvíli jí zahradila výhled. Každý měl na sobě známé renegátské R.

Čekala, úplně nehybná, a po krku jí stékaly kapky potu.

Balonky byly pryč.

Kapitán Chromium zvedl hlavu. Stačilo jen málo a podíval by se přímo na ni.

Vystřelila.

Kapitán se pohnul, jen o vlásek.

Šipka ho zasáhla do spánku. Její špička se odlomila.

Kapitán Chromium sebou trhl a okamžitě zpozorněl. Pohledem těkal po střechách a zároveň pokynul ostatním. Nova ze sebe vychrlila vodopád kleteb a bleskově se skrčila za římsu.

Vtom jí kolem hlavy prosvištěl červený hák připevněný na tenkém drátu. Omotal její pušku a vytrhl jí ji z ruky.

Nova vyskočila na nohy.

Na kraji střechy stála bledá dívka s tváří posetou pihami. V jedné ruce držela Novinu zbraň, v druhé velký kovový hák. Na sobě měla renegátskou uniformu – šedou elastickou kombinézu s červeným lemováním a malinkým R vyšitým těsně nad srdcem. Její vlasy stažené do rozježeného culíku byly směsicí zářivě bílé a tmavě černé.

Za zády jí vířili motýli, kteří připomínali větrnou smršť. Jejich křídla splynula v jedinou šmouhu a nakonec přešla v tělo druhé dívky ve stejné šedé uniformě s tváří rámovanou dlouhými blonďatými dredy.

Red Assassin a Monarch.

Nova se s nimi už setkala – tehdy se jí pokusily zabránit ve vyloupení jedné malé lékárny, kam se vkradla, aby sehnala zásoby pro Leroye. Tenkrát jich ale bylo víc.

Nadzvedla obočí. „Kde máte ostatní? Vysedávají na pivní zahrádce?“

Jen to dořekla, uslyšela cinknutí a železná mříž služebního výtahu se se zaskřípěním otevřela.

Z kabiny vystoupil třetí Renegát – chlapec se světle hnědou kůží a hustými tmavými vlasy. Mírně kulhal, chodil o holi a všude ho následovala tenká chapadélka kouře.

Smokescreen.

Nova povytáhla koutek úst. „To už je lepší.“

V uchu jí zapraskal hlas Detonator. „Co se tam nahoře děje?“

Nova si jí nevšímala.

„Nightmare,“ sklonil Smokescreen lehce na pozdrav hlavu. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Budeš si přát, aby to bylo déle.“ Nova si sáhla k opasku a odepjala z něj dvě vrhací hvězdice s infračerveným naváděním, což byl vynález, na němž pracovala celé léto.

Obě mrštila po Red Assassin, protože věděla, jak nebezpečná dovede být. S tím jejím hákem nebylo radno si zahrávat. Red uhnula stranou a Monarch se znovu proměnila v hejno motýlů.

Blesk z černého kouře udeřil Novu do obličeje a oslepil ji. Zavrávorala.

„Nightmare, ohlas se,“ naléhala Ingrid.

Nova zavrčela a sáhla k vysílačce za uchem, aby ji umlčela.

Oči měla v jednom ohni, ale donutila se je otevřít. Zahlédla žlutou šmouhu a v příštím okamžiku u ní byla Monarch. Do boku jí vrazilo koleno. Úder byl tak silný, že Nova upadla na tvrdý povrch a několikrát se přetočila, než využila rychlost, kterou při pádu nabrala, a vyskočila zpátky na nohy. Potlačila ostrou bolest v žebrech a zamrkala, aby rozehnala slzy, jež se jí nahromadily v očích.

Něco se jí zaháklo pod bradou a zatlačilo jí na krk. Smokescreenova hůl. S trhnutím si ji přitáhl k sobě. Nebyl moc velký, ale když přitiskl obličej k její kapuci, jeho ruce byly jako ze železa. „Tvý padoušský dny jsou sečtený, Nightmare.“

Odfrkla si. „Zjevně jsi přečetl moc komiksů.“

„A ty si zjevně myslíš, že je na tom něco špatnýho,“ odsekl.

Šátrala kolem po jeho rukou, jimiž svíral konce hole, ale rukavice jeho obleku se překrývaly s rukávy a neodhalovaly ani centimetr holé kůže.

Smokescreen zesílil stisk. „Jedeš v tom sama?“

Red Assassin mezitím chytila řetězem jednu z vrhacích hvězdic a mrštila jí na ventilátor. Ozvalo se tupé kovové zazvonění a větrák se zastavil. Druhá hvězdice opsala jako bumerang křivku uličky a vracela se zpátky. Red uchopila svůj hák s rubínovým hrotem, vrhla ho vpřed a přišpendlila hvězdu k betonu dřív, než se mohla znovu vznést do vzduchu.

Potom řetěz s trhnutím uvolnila a otočila se k Nově a Smokescreenovi. Pomalu ho jako laso roztočila nad hlavou.

Nova se zamračila. Tolik námahy a všechno to bylo k ničemu.

Monarch na sebe mezitím vzala lidskou podobu a stála teď opodál s rukama založenýma na prsou. „Smokescreen se tě na něco ptal.“

„Pardon,“ odsekla Nova. „Ale zrovna jsem si představovala váš pohřeb.“

Popadla hůl, kterou ji držel, vrazila do něj boky a přehodila si ho přes hlavu. S těžkým zafuněním přistál na zádech.

Vytrhla mu hůl z rukou, udeřila Monarch zezadu do kolen, a tak jí podrazila nohy.

Red Assassin na ni vrhla svůj rubín. Řetěz jí obtočil kotník, strhl ji k zemi a táhl ji přes drsný povrch střechy. Nova šátrala po svém opasku a snažila se odepnout další hvězdici, ale než ji mohla uchopit, Red vytáhla malou dýku ze stejného rudého krystalu jako její hák a přitiskla Nově koleno na hruď. Hrot dýky jí namířila na krční tepnu.

„Pro koho pracuješ?“ zasyčela a zdůrazňovala přitom každé slovo.

Nova na krku ucítila ostrý rubín a pod maskou se usmála. „Pro tvou nejhorší noční můru.“ Vzápětí své sokyni vrazila prsty pod okraj boty a nahmatala její kotník. Okamžitě cítila, jak jí proudí Redina síla. Ostří se jí zakouslo do hrdla, ale pak Red Assassin zavřela oči a zhroutila se na zem.

Přes okraj střechy se převalila mlžná vlna. Nova mžourala kolem sebe, ale mlha zhoustla příliš na to, aby Smokescreena zahlédla. Posadila se, odmotala si řetěz z kotníku a popadla dýku. Byla lehčí než všechny nože, které kdy držela v ruce, a zdálo se, že ji vyřezali z jediného kusu rubínu, přestože věděla, že skutečný drahokam by byl mnohem těžší.

Ať už Red Assassin na svou zbraň použila jakýkoliv materiál, byl pěkně ostrý, a to bylo hlavní.

Jakmile byla znovu na nohou, Nova zaostřila pohled do kouře a hledala stopy Smokescreena nebo Monarch, jenže mlha jako by jí otupila smysly. Tady by pomohly infračervené brýle, napadlo ji. Na těch bude muset zapracovat.

Pak zahlédla jakési tmavé obrysy, v nichž vzápětí poznala svou brašnu. Naposledy se rozhlédla kolem sebe a pak vystřelila směrem k tašce a provlékla ruku uchy.

Vtom se jako by odnikud vynořila Monarch s blonďatými dredy vlajícími ve větru. Vedla úder Nově na hlavu. Nova se skrčila a ramenem jí vrazila do břicha. Když se Renegátka ohnula v pase, Nova sevřela ukořistěnou dýku a bodla vzhůru, ale Monarch se vteřinu poté, co rubínový hrot pronikl kůží na jejím stehně, znovu rozpadla v mrak třepotavých křídel.

Kouř se pomalu rozptyloval. Nova zahlédla na vedlejší budově vratké požární schodiště. Strčila si dýku za opasek, tryskem se rozběhla k okraji střechy a skočila. Zachytila se zábradlí a vytáhla se na železné schody. Ty se pod ní třásly a vydávaly pekelný lomoz.

Mlhu jako šlehnutí biče prořízl Smokescreenův hlas. „Monarch!“

Nova se na okamžik zastavila. Monarch se mezitím znovu objevila, ale vzápětí klesla na koleno a tiskla si ruku na ránu ve stehně. Šedá látka jejího obleku se barvila krví.

Nova si hodila brašnu na rameno a znovu se dala do běhu. Točité schody brala po dvou.

Konečně dosáhla střechy a vyrazila na její vzdálený konec. Byla zhruba v půlce, když se z ulice pod ní vznesla postava a vylétla dobrých dvacet stop nad okraj střechy. Nova se smykem zastavila, masku rozpálenou prudkým oddechováním.

Cizinec přistál na střeše s kovovým zaduněním.

Neměl na sobě klasickou renegátskou uniformu, ale šedé brnění, které mu chránilo ruce i nohy. Každý jeho sval přesně padl do záhybů kovové slupky, tvář měl schovanou pod helmou s tmavým hledím. Na hrudi měl sice vyznačené R, ale podobný renegátský oblek Nova nikdy neviděla.

Oči měl schované pod přilbou, ale přesto cítila, že ji sledují. O půl kroku ustoupila a prohlédla si ho od hlavy k patě. Nebylo vidět ani kousek holé kůže, jen tenké spáry mezi jednotlivými pláty brnění, které by mohly podlehnout tradičnějším útokům.

„Ty tu budeš nový,“ prohodila zlehka.

Naklonil hlavu. „Ale ne natolik, abych nevěděl, kdo jsi… Nightmare.“

Nova zalétla prsty ke svému opasku, i když nevěděla, jestli s ním nějaká její zbraň něco zmůže. „To mi má zalichotit?“

Než mohl odpovědět, od vysokých budov se odrazil pronikavý smích, který se vzápětí rozlehl po třídách a ulicích centrálního Galtonu. Byl to nepříjemný, ječivý… a až příliš povědomý zvuk.

Nova se ušklíbla. „Co tu dělá ten idiot?“

KAPITOLA TŘI

Obrněnec se otočil za smíchem přesně ve chvíli, kdy nad průvod vystoupal barevný horkovzdušný balon zdobený černobílým harlekýnským vzorem a obrovským jedovatě zeleným symbolem Anarchistů. V proutěném koši byl jediný cestující – muž s rozježenými oranžovými vlasy a tvářemi pomalovanými rudou barvou. Z koutků úst mu směrem k bradě vedly tlusté černé linky, takže připomínal loutku.

Puppeteer stál ve svém kostkovaném oblečku na kraji koše, který se pod ním povážlivě houpal.

„Renegáááááti,“ zazpíval. „To si se mnou nikdo nechce hrát?“

Když jásot v ulicích přešel ve zděšené výkřiky, znovu se zachechtal. Vztáhl ruku nad dav pod sebou a vyklonil se tak daleko přes okraj koše, že z něj div nevypadl. „Enyky, benyky, kliky… bé!“

Z konečků prstů mu vytryskly zářící zlaté nitě a snesly se do zástupu diváků. Nova nezahlédla, kam dopadly, ale věděla, že Puppeteer půjde v nastalém zmatku po dětech. Ty, jichž se vlasce dotkly, se proměnily v loutky, které mohl ovládat. Ani po všech těch letech si nebyla jistá, jestli jeho síla působí jen na ty nejmenší, nebo jim dává přednost, protože není nic děsivějšího než posedlé, běsnící děti.

„A mám tě!“ houkl Puppeteer na svou oběť.

Křik v ulicích sílil.

„Tvůj kamarád?“ zeptal se obrněnec.

Nova po něm střelila pohledem. „Ani ne.“

Puppeteer se znovu zasmál a cizinec zaťal ruku v pěst. Nova mu to nezazlívala. Taky nepatřila k fanouškům Winstona Pratta, a to byla od svých šesti let technicky vzato na stejné lodi jako on.

Jediným pohybem si stáhla tašku na břicho a sáhla dovnitř pro pistoli s vystřelující sítí, kterou v jedenácti vyrobila z bazuky na hraní. Cizinec se k ní otočil přesně v okamžiku, kdy zbraň zvedla, stiskla spoušť a vyslala k němu pevná nylonová vlákna. Jejich osm konců se roztáhlo jako chapadla. Obrněnec překvapeně zavrávoral a zvedl ruku, aby se bránil před klesající sítí.

Padl na koleno. Síť ho lapila a omotala mu ruce i nohy. Zmítal sebou ze strany na stranu, aby provazy uvolnil, ale s každým vypětím sil se jen víc a víc zaplétal.

„Ráda jsem tě poznala,“ řekla Nova, hodila bazuku zpátky do brašny a pak kolem něj proběhla. Rychle očima přelétla další střechu a pak se na ni ladným skokem přenesla.

„Ještě jsme neskončili.“

Ohlédla se. Cizinec stále klečel, ramena měl shrbená. Uchopil síť rukama v rukavicích a z konečků prstů mu vyrazil dým.

Nylonové provazy se vznítily. Síť pomalu černala, až nakonec několik vláken spadlo na zem a utvořilo hromádku popela.

Jakmile neznámý Renegát zničil dost sítě, protrhl v ní díru a vystoupil z doutnajících pout.

Došel k římse a pohlédl ze své výšky na Novu.

Ušklíbla se. Neudělal na ni žádný dojem. „Další ohnivý element. Jak staromilské. Není to zrovna dvakrát vzácná schopnost, ale klasika je klasika.“

Pokrčil se v kolenou, mírně se nahrbil a pak vystřelil vzhůru. Přenesl se přes ni širokým obloukem. Nova sledovala dráhu jeho letu, dokud nedopadl na střechu za jejími zády. I když přistál zlehka, budova se pod jeho vahou zachvěla.

Přestala se usmívat.

Ohnivý element se špičkovým antigravitačním oblekem… Nebo někdo výjimečný svou nadprůměrnou rychlostí a silou, kdo náhodou taky dokáže pálit věci… Anebo snad superhrdina s oběma schopnostmi? O takové kombinaci ještě neslyšela.

„Mně neutečeš, Nightmare,“ řekl. „Vezmu tě do vazby, kde se zodpovíš za svoje zločiny.“

„To zní kouzelně, ale na odpoledne už mám jiné plány.“

Zahalil je stín – zlatočerní motýli pomalu utvářeli siluetu dívky.

Zatímco na sebe Monarch brala svou lidskou podobu, Nova mrkla do mezery mezi ní a cizincem. Byla v pasti.

A to se jí nelíbilo.

Monarch se na obrněnce zamračila. Ránu na stehně jí ošetřili provizorním obvazem z kusu šedé látky. „Co jsi zač?“

Cizinec chvíli mlčel, ale když promluvil, jeho hlas jako by zhrubl a dostal hlubší tón. Dotyčný se, zdá se, cítil být zosobněním spravedlnosti. „Já jsem Sentinel.“

Sentinel. Strážce.

Nova se zasmála. „To jako vážně?“

Sentinel k ní otočil hlavu a trochu rozšířil hrudník, i když si to možná jen představila.

„Tvůj kamarád?“ zeptala se Monarch a mrkla na ni.

Nova sevřela úchopy své tašky. „Já zas tak kamarádská nejsem. A kromě toho má na sobě vaše barvy.“

Monarch přimhouřila oči a zamžourala na písmeno R na jeho hrudi.

Nova ji nechala, ať se diví, a hodila po Sentinelovi brašnou. Vzápětí si sáhla za opasek a vytáhla uloupenou rubínovou dýku. Mířila Monarch na břicho, ale zasáhla jen vzduch, protože ta se mezitím znovu rozptýlila do hejna motýlů. Nova nespokojeně zavrčela a máchala nožem znovu a znovu… dokud se jí konečně nepodařilo přeseknout jediného motýla.

Vydechla a pohlédla na průsvitný kousek křídla, který ulpěl na ostří.

Vtom ji obemkly dvě silné ruce a přitiskly jí lokty k bokům. Jestli měl Smokescreen sílu, tenhle chlap byl jako ze železa.

Možná za to mohl ten oblek.

Nova zaťala zuby a zatlačila dozadu. Překvapeně vyjekl, ale nepustil ji, i když klouzal k okraji střechy.

Znovu do něj vrazila a bez váhání je oba poslala střemhlav dolů. Cizinec ji svíral ve svých železných pažích.

Chvíli letěli vzduchem a vzápětí se zaduněním, které jí otřáslo každou kostí v těle, dopadli na střechu pod sebou. Něco pod nimi křuplo a roztříštilo se.

Navzdory palčivé bolesti se z něj převalila na bok a odsunula jeho ruce stranou. Potom se zhroutila na ratanovou rohož. Třásla se jako osika. Rozhlédla se kolem. Byli v malé střešní zahrádce, obklopeni proutěným nábytkem a rostlinami v květináčích, z nichž jeden rozbili na padrť. U zdi, z níž spadli, zurčela fontána.

Na okamžik zahlédla Puppeteerův balon, který plul nad ulicí. Okraje budov lemujících hlavní třídu barvilo rudé blikající světlo; Blacklight se možná snažil Winstona rozptýlit svými ohňostroji a paprsky a Thunderbird po něm vrhala blesky ve snaze sestřelit jeho balon nebo mu uštědřit elektrický šok. Možná obojí.

Motýli se mezitím vrátili a utvořili nad Novou temný mrak. Sentinel se převalil na bok a pokoušel se vstát.

„Hej, Sentineli!“ křikla Nova a pevně sevřela dýku.

Vzhlédl.

Vrazila mu nůž přesně do škvíry mezi prsním a ramenním plátem.

Sentinel vykřikl a prudce ji od sebe odstrčil. Pak se schoulil, jednou dlaní se opřel o zem; ta druhá mu zahořela oranžovým plamenem. Napřáhl se.

Nova se rychle sehnula a stáhla si kapuci do čela. Po zádech jí přeběhl ohnivý jazyk. Věděla, že vybavit uniformu dodatečnou ohnivzdornou vrstvou byl dobrý nápad.

Do uší ji udeřilo bolestivé zaúpění.

Zamžourala a zpoza kápě sledovala, jak oranžoví motýli víří vzduchem a znovu formují postavu Monarch. Plameny jich sežehly celý shluk a šupinky popela jako by se dívce vpálily do levého boku od žeber až po kyčel. Z její zčernalé uniformy se kouřilo a vzduch naplnil pach spáleného masa.

Na stěně budovy zarachotilo požární schodiště a vzápětí se objevil Smokescreen. Vylezl po žebříku, zahákl hůl za okraj střechy a vytáhl se nahoru. Těžce dýchal a tmavé vlasy se mu lepily na čelo, když pohledem přelétal bojiště. Nevěřícně rozšířil oči. „Monarch?“

Nově něco zazvonilo u nohou. Rubínová dýka s čepelí zbarvenou krví.

Nevěnovala svým protivníkům už ani pohled. Otočila se a znovu se dala do běhu. Vyskočila na zurčící kašnu a snažila se dostat zpátky na střechu, z níž spadla. Slyšela, jak za ní Sentinel nařizuje Smokescreenovi, ať pomůže Monarch, a ten se ho nevěřícně ptá: „Kdo sakra jsi?“

Kolem se mihl Puppeteerův proutěný koš.

„Chytej!“ vykřikla Nova.

Puppeteer mrkl jejím směrem, ale nijak se nenamáhal zachytit brašnu, kterou mu hodila do koše.

„Dobré odpoledne, maličká Nightmare,“ zazpíval Winston. „To je mi ale báječné překvapení. Jen jsem si trochu… vyletěl.“ Zvrátil hlavu nazad a zasmál se, takže se linky na jeho tváři, které připomínaly loutku, zdály ještě děsivější než dříve.

Ruce měl stále natažené nad ulicí pod sebou a s pomocí tenkých vlasců, které mu prýštily z prstů, si pohrával s bezmocnými dětmi. Nova letmo pohlédla dolů a zahlédla copaté děvče, které právě vší silou nakoplo do kotníku nějakého staršího šedovlasého pána… nejspíš svého dědečka.

Nova se ušklíbla a vylezla na římsu. „Hoď mi lano.“

Puppeteer zmlkl a upřel na ni bezcitné oči. „Někdo je za tebou.“

Drsná ruka ji popadla za předloktí a prudce jí trhla zpět. Hrdlo jí sevřely prsty, zvrátily ji dozadu a podržely ji na samém okraji, takže se skoro zřítila do ulice pod nimi.

„Pokusila ses zavraždit Kapitána Chromia,“ zavrčel Sentinel. „Proč? Na čí rozkaz? Co dalšího mají v plánu?“ Z hledí jeho přilby nešlo nic vyčíst, ale hlas se mu chvěl hněvem. Jeho rukavice jako by stále sálaly horoucím plamenem.

„Vy Renegáti tedy máte spoustu otázek,“ zasípala a před očima jí naskočily bílé skvrny.

Naklonil se k ní tak blízko, že hledím téměř zavadil o její masku. „A ty bys na ně měla začít rychle odpovídat.“

„Myslíš, že se leknu nafoukaného zelenáče v legračním brnění?“

Stisk na jejím krku o vlásek povolil. „Zelenáče?“

„To znamená amatér. Zjevně tuhle hru nehraješ moc dlouho.“

„Já vím, co…“ Popuzeně si odfrkl. „Nevím, jestli se mě bojíš, nebo ne, a je mi to celkem jedno, ale vsadím se, že ze smrti strach máš. Aspoň trochu, tak jako my všichni.“ Znovu jí zabořil prsty do hrdla a zatlačil ji dozadu. Bylo to jen pár centimetrů, ale Nova cítila, jak ztrácí rovnováhu, jak ji přitahuje gravitace…

Potlačila nutkání zalapat po dechu a uchechtla se, i když její smích připomínal spíš zachrčení. „Víš, co se říká… Kdo se ničeho nebojí, nemůže být statečný.“

Trhl sebou, jako by ho udeřila. V té chvíli se natáhla, rukama se zapřela o jeho hrudník a prsty vrazila do trhliny v látce, kterou předtím rozťal nůž. Byla horká a lepkavá krví, a to stačilo. Maso a tkáň a pod nimi tlukoucí srdce.

„Cos to…“

Její síla ho zasáhla do hrudi jako těžká palice.

Dech se mu zadrhl v hrdle, na chvíli ztuhl na místě. Prsty na jejím krku povolily. Nova vykřikla, popadla ho za předloktí, a jak tak vrávoral dozadu, posunula své těžiště směrem k němu. Ztěžka dopadl na zem a ona by byla přísahala, že slyšela, jak mu praští kosti.

Dívala se na něj a srdce jí bilo jako o závod. V žaludku stále cítila stejnou závrať jako ve chvíli, když si na zlomek vteřiny myslela, že spadne.

„Nightmaaare…“

Promnula si zhmožděný krk a otočila se právě včas na to, aby zachytila třpytivé zlaté vlasce, které jí hodil Puppeteer. Nohy se jí třásly, ale sebrala poslední zbytky sil, obtočila si nitky kolem zápěstí a skočila. Houpala se nad ulicí, kde se lidé mezitím rozutekli do všech stran – jedno z přehlídkových vozidel najelo do kadeřnictví a všude panoval nevýslovný zmatek.

Vyšplhala nahoru, vytáhla se do proutěného koše a těžce dopadla na dno.

„Díky, Winstone,“ zalapala po dechu.

Neodpověděl. Už se zase soustředil na své loutky a jeho šílený smích přehlušil dokonce i burácení propanového hořáku nad jejich hlavou.

Jakmile popadla dech, uchopila okraj koše a donutila se vstát.

V ulici pod nimi zavládl chaos. Chodník se topil v záplavě Puppeteerových vlasců; některé stále obtáčely krky a nohy dětí, i když většinu loutek zatím odhodil, a ty teď zhroucené ležely u zdí. Spousta diváků se zranila, někteří zůstali na ulici, ruce a nohy rozhozené, jiní se pokoušeli odplazit se do bezpečí a nechávali při tom za sebou krvavou stopu. Winston stále ovládal čtyři děti. Kolem krku měly zlaté smyčky, pochodovaly vpřed jako malí vojáci, sbíraly opuštěné hudební nástroje a prohazovaly je výlohami, trhaly přehlídkové vozy na kusy a po členech Rady, kteří se je snažili zneškodnit tak, aby jim neublížili, házely pouliční občerstvení.

Dread Warden samozřejmě zmizel a Tsunami se zběsilé loutky pokoušela zachytit zpěněnou přílivovou vlnou, jenže očarovaným dětem bylo zjevně jedno, že se můžou utopit, a bezhlavě se vrhaly přímo proti vodní stěně.

Nova se v tom všem zmatku marně snažila najít Kapitána Chromia.

Nad hlavami všech se celou dobu rozléhal Winstonův kdákavý smích. Z jeho rozjaření by jeden řekl, že jsou v cirkuse.

Nova si sáhla za ucho a zapnula svůj přenašeč. „Tady Nightmare. Detonator, Phobie, kde jste?“

Ve vysílačce zapraskal Phobiův hlas, suchý a bezvýrazný. „Kde jsi byla?“

Nova se ohlédla přes rameno a zaostřila pohled na střechu, od níž se pomalu vzdalovali, ale Renegáty ani Sentinela už nezahlédla.

„Mám pár nových přátel,“ podotkla suše.

Nad městem se rozlehl hněvivý výkřik. Nova vzhlédla a uviděla Thunderbird, jejíž ohromná černá křídla zastínila blankytnou oblohu. Tvář měla staženou zlostí a v jedné ruce jí sršel bílý blesk.

Nova zaklela.

Winston se zahihňal. „Ahoj, ptáčku zpěváčku!“

Thunderbird zvedla volnou ruku a namířila dlaň k balonu. Vzduch zaburácel a tlaková vlna jej odhodila. Koš narazil do jedné z kancelářských budov. Nova se odrazila od jeho okraje a znovu dopadla na proutěné dno.

Winston se pomocí jedné ruky postavil. Zatáhl za zlaté vlasce, které mu tryskaly z prstů, čímž děti v ulicích donutil k nějaké další nekalosti.

„Ne, ne, ne,“ zachichotal se. „Bít druhé není pěkné. Měla by ses omluvit.“

„Hned ty děti propusť, Puppeteere,“ zavrčela Thunderbird a zvedla blesk nad hlavu.

Nova otevřela brašnu a popadla síťovací pušku. Vydechla, vykoukla přes okraj koše, o nějž si opřela ruku, a vypálila.

Síť obemkla Thunderbird jako pavučina a ovinula jí levé křídlo. Překvapeně vykřikla. Jeden z provazů chytil od sršícího blesku v její ruce a celá síť se záhy vznítila v elektrickém ohni.

Thunderbird zaječela.

A pak se zřítila z oblohy. Padala na ulici, na chodník…

Rovnou do pohotových paží Kapitána Chromia.

Postavil ji na zem a obrátil své modré oči k nebi. Teď už se neusmíval. Vůbec nevypadal jako imbecil se širokým úsměvem na směšně křiklavém přehlídkovém voze.

Jeho oči se zabodly do Noviných a ta ztěžka polkla.

„Co se tam dole děje, Detonator?“ zeptala se. „Hodila by se nám pomoc.“

„Puppeteer nebyl součástí operace,“ odpověděla Ingrid suše. „Chce jednat na vlastní pěst, tak si může i sám umřít.“

Dole na ulici Kapitán zvedl železné kopí, které předtím svíral v ruce. Nova sledovala, jak z něj jediným pohybem strhl Aceovu helmu a odhodil ji stranou. Přilba se kutálela a rachotila silnicí, až se zastavila na kanálovém poklopu.

„Teď už nejde jen o Puppeteera,“ nesouhlasila Nova. „Jsem tady nahoře s ním!“

„Hodně štěstí, Nightmare. Mise ukončena.“

V uchu jí naposledy slabě zapraskalo a pak vysílač ztichl.

Kapitán Chromium zvedl kopí nad hlavu, podržel ho jako oštěp a vrhl ho vzhůru.

I když byl balon vysoko ve vzduchu, kopí v letu ani jedinkrát nezakolísalo. Svištělo přímo na ni.

Nova se přikrčila.

Oštěp s ohlušujícím zazvoněním zasáhl ohřívač a přeťal přívod propanu. Ven vyšlehly plameny – a vzápětí zhasly. Zbraň se odrazila od kovového pláště a s řinčením dopadla zpátky na chodník.

Účinek se dostavil okamžitě. Balon sice i nadále zrychloval, ale jeho výstup na oblohu se zpomalil.

Nova se rozhlédla kolem. S plně funkčním balonem by se dalším několika budovám snadno vyhnuli, ale teď pochybovala, že se jim to podaří. Bez ohřívače vzduchu začnou brzo klesat a pak ztroskotají – přímo do náruče Renegátů.

Winston naklonil hlavu a upřel jí pohled do očí. „A jéje.“

Nova ho opětovala… A začala přemýšlet.

Když balonu odlehčí, možná se jim podaří překlenout další blok. Získají náskok a utečou dřív, než je Renegáti doženou.

Podívala se na brašnu se svými zbraněmi a vynálezy. Všechno to úsilí. Všechna ta práce.

Winston soucitně zakňoural. „Někdy se musíme obětovat, mini-Anarchistko.“

Nova si povzdechla. „Máš úplnou pravdu.“

Chytila Winstona za kotníky a škubla. Vyjekl, zašermoval rukama ve vzduchu a přepadl přes okraj koše.

Nova nečekala, až jeho vřeštění utichne, a postavila se, aby zkontrolovala ohřívač. Balon stěží překonal další střechu a poskytl jí přesně tolik času na to, aby znovu upevnila propanový přívod. Několikrát trhla zapalováním a plamen se konečně probral k životu.

Balon se vznesl k obloze.

S úlevou zasténala a odvážila se pohlédnout dolů na ulici.

Puppeteer přistál na přehlídkovém vozidle. Kapitán Chromium ho popadl za klopy obleku a vytáhl ho ze záplavy květin a konfet.

Winston se nebránil. Celou dobu na ni upíral pohled a ve tváři měl stejně nepříčetný úsměv jako předtím.

Nova mu zamávala.

KAPITOLA ČTYŘI

Když se Adrian probral, připadal si, jako by mu vycpali hlavu bavlnou. Zasténal a pokusil se převalit na bok, ale v tu chvíli si vzpomněl na to, že má na sobě pořád obrněný oblek. Tvrdý materiál se mu nemilosrdně zaryl do zad.

Bolelo ho celé tělo, ale nejhůř na tom bylo jeho rameno. Tepala v něm palčivá bolest, a když se ho dotknul, na prstech mu ulpěla lepkavá krev.

Pořád nemohl uvěřit tomu, že ho bodla. Nevěděl, proč ho to tak překvapilo, ale… Takhle Výjimeční zkrátka nebojovali. Používali supersíly a další schopnosti, ale tohle byl obyčejný zákeřný útok.

To si musí zapamatovat. Nightmare se neřídí stejnými pravidly jako ostatní.

Jenže to koneckonců ani on. Už ne. Pravidlům dal vale v den, kdy se z něj stal Sentinel.

Konečně se dokázal posadit. Stále bylo světlo, ale obloha pomalu tmavla a střechu zalily stíny vrhané sousední budovou. Musel být v bezvědomí pět nebo šest hodin. Naštěstí ho omráčila tady nahoře, kde byla malá pravděpodobnost, že ho někdo najde. Sice bylo jasné, že ho tu nikdo nevyčenichal, ale představa toho, jak tu leží obnažený a zranitelný, mu byla velmi nepříjemná.

Obnažený, zranitelný a k ničemu.

Proč se ho Oscar nevydal hledat?

Ne, to byla hloupá otázka. Proč by to dělal? Oscar neměl ponětí, že se pod Sentinelovým brněním skrývá Adrian, a kromě toho… Danna se zranila, možná i Ruby. Kamarád teď měl mnohem důležitější věci na práci. Určitě zamířili přímo do Centrály. Nejspíš tam byli i teď.

Adrian se přesvědčil, že ho z okolních oken nikdo nesleduje, a pak strčil prst do středu svého hrudního plátu.

Brnění vydalo kovové zazvonění, zasyčelo a pak se složilo jako origami: vtáčelo se dovnitř kolem jeho údů, až nebylo větší než zmačkaná plechovka. Strčil si ho pod kůži na hrudní kosti a přetáhl ji tetováním zipu, kterým místo zhruba před měsícem zamaskoval.

Když si zapínal knoflíky u košile, jeho rameno zaúpělo na protest. Podíval se dolů. Košili protínala rána, a přestože tlakový oblek krvácení zjevně zpomalil, stačil mu jediný pohled, aby poznal, že ztratil spoustu krve. Košile jí byla z jedné strany úplně promáčená, místy skoro černá, jak se krev srazila. Zvažoval, jestli je tak malátný kvůli tomu, nebo proto, že ho z boje vyřadila Nightmare.

Možná obojí.

Pokusil se sloupnout látku z kůže a nadával u toho jako pohan. Nakonec proklel sám sebe a s trnutím si košili přetáhl přes hlavu.

Ta holka měla pár po domácku vyrobených hraček a sílu, která fungovala jen skrz přímý kontakt. Jak ho mohla porazit?

Zašklebil se svým ubohým pokusům o to bránit svou hrdost. Co si to nalhával? Podcenil protivníka, u kterého se to nevyplácelo. Byla silná. Byla chytrá. A většina těch neuměle spíchnutých udělátek na něj popravdě řečeno udělala dojem.

Zavrtěl hlavou a začal se smát; nejdřív trpce, ale rychle se mu vrátil smysl pro humor, i když se bavil na vlastní účet.

A to chtěl být dalším velkým superhrdinou tohoto města!

„Příště,“ zašeptal si pro sebe. Slíbil si to.

Bude dál trénovat. Zlepší se. Dnes nebojoval naposledy.

Z kapsy u kalhot vytáhl zvýrazňovač, na betonový okraj střechy načrtl kohoutek a následně kresbu obohatil o třetí dimenzi. Otočil kohoutkem a ven vytryskla studená voda.

Čistou polovinu košile použil jako hadr a setřel ze sebe tolik krve, kolik dokázal. Jakmile zranění omyl, nevypadalo tak hrozně. Srdce mu bilo a ruka fungovala, jak měla, takže Nightmare nejspíš nezasáhla nic důležitého.

Když ránu pořádně prohlédl, přiložil si fix ke kůži a nakreslil několik stehů, které ji stáhly k sobě. Pak pero zavřel, strčil ho zpátky do kapsy, vypnul vodu a palcem si přejel po tetování na levém předloktí. Byla to ohnivá spirála vyvedená tmavým inkoustem, jejíž okraje matněly a splývaly s barvou jeho kůže.

Manipulace s ohněm. Možná to nebylo nic neobvyklého, ale mezi Výjimečnými šlo stále o jednu z nejžádanějších schopností. Díky ní, obrněnému obleku a pružinám, které si vytetoval do podrážek bot, věřil, že dokáže cokoli. Že každého zastaví.

Ale na Nightmare to vůbec neudělalo dojem.

A co víc. Vysmála se mu.

Zasténal, vyhrabal se na nohy a sebral odvahu podívat se do ulice, kterou to ráno zaplavila přehlídka. Oslavy nahradily rozmrzelé, nemluvné skupiny údržbářů, kteří zametali konfety, obaly od jídla a rozbité sklo, zničená přehlídková vozidla a nakradené zboží, které tam zůstalo po Puppeteerově útoku.

Nightmare na něj křikla, ať jí hodí lano. Takže táhli za jeden provaz? Byla Anarchistka?

Svým způsobem to dávalo smysl. Byli jedním z mála zločineckých gangů, které za posledních deset let nezmizely z povrchu světa, a Renegáty, především Radu, nenáviděli víc než kdokoliv jiný.

Právě proto na té střeše byla, ne? Šla po Radě. Šla po Kapitánovi.

Adrian si přitiskl brýle ke kořeni nosu. Na ulici pod ním právě zpod výletního autobusu vytahovali malou holčičku – nejspíš se tam schovávala celé odpoledne. Hystericky vzlykala a Adrian i z té výšky viděl, že má na krku zlatou smyčku. Přemýšlel, co ji asi tak Puppeteer donutil udělat.

Zaťal zuby.

Totožnost většiny Anarchistů nebyla poslední roky žádným tajemstvím. Winston Pratt. Ingrid Thompsonová. Honey Harperová. Leroy Flinn.

Ale Nightmare… Ta byla nová. Záhadná. A představovala hrozbu.

Když zavřel oči, viděl ji před sebou, sotva patrný záblesk jejích očí ve stínech tmavé kápě. Žádný výraz. Žádná lítost. Žádný strach, ani když pronášela ta slova – slova, která mu nedala spát a děsila ho už celé roky. Pořád si nebyl jistý, jestli si to nepředstavil. Možná byla jen součástí snu, který začal, když ho omráčila.

Kdo se ničeho nebojí, nemůže být statečný.

Roztřeseně vydechl. Nebyl to sen. Opravdu to řekla.

„Nightmare,“ zašeptal a bylo mu, jako by její jméno vyslovil úplně poprvé. Řekl ho a něco pro něj znamenalo. Už nebyla jen další z řady těch, které bylo třeba zastavit. Další pohroma, s níž se město muselo vypořádat. Teď byla někým, kdo mohl znát odpověď. „Kdo opravdu jsi?“

Když se Adrian vrátil do Centrály, jeho otupělost více méně vyprchala. Nakreslil si novou košili s dlouhými rukávy, které skryly jeho tetování, hrudník i rameno, v němž mu stále tepalo bolestí.

Protlačil se otočnými dveřmi u hlavního vchodu a stanul na podestě, která se otevírala do rozlehlé haly. Bylo to obrovské shromaždiště, jež neustále naplňovalo čilé hemžení, zvuk hovoru a dusot těžkých bot spěchajících přes velké červené R vetknuté do středu podlahy. Renegáti v šedočervených uniformách se míjeli s lékaři v bílých pláštích a mísili se s úředníky v nažehlených oblecích. Všichni přebíhali mezi různými odděleními, shlukovali se do skupin a hleděli na obrazovky rozeseté po stěnách, které stále dokola přehrávaly Puppeteerův útok.

Hugh a Simon si občas dělali legraci, že všechno začalo u Dread Wardena na gauči. Tenkrát to byli dva teenageři – kamarádili se už jako malí, oba měli nadpřirozené schopnosti a oběma se zajídalo, že městu vládnou Zločinci a Anarchisté. Až se jednoho večera rozhodli s tím něco udělat.

Jejich kousky byly stále odvážnější, získávaly si čím dál větší pozornost a postupně se ke skupině samozvaných strážců pořádku přidali čtyři další Výjimeční: Kasumi, Evander, Tamaya a Adrianova matka, Georgia Rawlesová. Jedinečná Lady Indomitable.

Jméno, pod nímž se zapsali do dějin, jim dal Evander. Renegáti. Podle toho, co Adrian věděl, tenkrát neměli žádné peníze, žádnou centrálu, žádný vliv. Jen hluboké odhodlání udělat ze světa lepší místo k životu. A o to se taky snažili, když přežívali na krabicových makaronech se sýrem, nosili levné, podomácku spíchnuté kostýmy a střídavě přespávali na pohovkách prožraných od molů.

Přestože původní Šestka byla i nadále považována za klíčovou skupinu, jež Renegáty založila, jejich řady se rychle rozrůstaly: k jejich věci se přidávali další a další začínající hrdinové, čím dál víc Výjimečných se odvažovalo bojovat proti Zločincům, kteří rozdělili svět vedví. Když jste se dnes rozhlédli po Centrále, stěží byste uvěřili tomu, že to všechno kdysi začalo u někoho na gauči. Že na začátku byli dva teenageři a touha změnit svět k lepšímu.

A teď tohle. Největší vládní a policejní budova na planetě, čítající osmdesát dva pater a osm podzemních podlaží.

Dobrá, většina z nich byla ve skutečnosti prázdná, ale Hugh se často zmiňoval o tom, že budou za přebytečný prostor ještě rádi, až bude třeba rozšířit řady. Věž původně postavili jako hlavní budovu nějaké mezinárodní banky nebo něčeho podobně nudného, ale teď obsahovala špičková technologická zařízení a stimulátory virtuální reality, v nichž mohli Renegáti v rámci několika různých situačních programů trénovat jak po stránce fyzické, tak psychické. Byla tu i plně vybavená zbrojnice, kde za neustále rostoucím počtem neproniknutelných ochran uchovávali zbraně – celé jedno podlaží fungovalo jako skladiště a úschovna artefaktů se supersílou. Na dalších dvou patrech byly sledovací systémy, které sloužily k monitorování města a vyšetřovací práci, dále neustále vytížená ústředna, vězeňské cely určené pro zločince z řad Výjimečných, kteří byli příliš nebezpeční na to, aby je umístili do běžných městských vězení, odpočívárny pro Renegáty, kteří zrovna nebyli ve službě, výzkumné laboratoře, plně vybavené nemocniční křídlo a konečně – jako zlatý hřeb celé té nádhery – Radní síň na nejvyšším podlaží, kde původní Pětka schvalovala zákony a vydávala nařízení s cílem upevnit společnost, kterou osvobodili ze spárů anarchie, a ubránit svět před dalším kolapsem.

Podle Rady muselo lidstvo kráčet jen a pouze vpřed, aby se co nejvíc vzdálilo oněm strašlivým letům zločinu a chaosu, z nichž se ji podařilo zachránit, ale Adrian měl někdy pocit, že základy řádu, který Renegáti nastolili, jsou mnohem vratší, než by se kdokoliv odvážil přiznat.

Napřímil se a sešel po velkém schodišti na hlavní podlaží. Odtud pokračoval kolem výtahů až k nemocničnímu křídlu. Několik obrazovek nad jeho hlavou ukazovalo záběry Nightmare, jak mává davu v ulicích z proutěného koše horkovzdušného balonu. Tvář jí halila kápě.

Adrian při pohledu na ni ucítil novou vlnu odhodlání. V duchu si znovu přehrál tu chvíli, kdy ho bodla, navíc Rubyinou dýkou. Přestal se ovládat a nechal vyšlehnout plamen – mířil sice na Nightmare, ale zuřivost ho zaslepila, a tak nepřemýšlel o tom, kdo by mohl stát za ní.

Posmívala se mu, že je zelenáč, a měla pravdu. Byla to amatérská chyba.

Z výkřiku Monarch poznal, že ji těžce zranil. Nechal se unést, a i když by rád svalil vinu na Nightmare, nemohl. Plameny vyšlehly z jeho ruky – v důsledku síly, kterou důkladně neprověřil. Byl domýšlivý a bezohledný a Danna za to krutě zaplatila.

Když došel do nemocničního křídla, okny prvního pokoje zahlédl Tamayu Raeovou, čili Thunderbird. Seděla na kraji lůžka a jí ošetřovali jí jedno černé křídlo. Zdálo se, že je bez sebe hněvem, i když jediné, co zachytil, byla slova Puppeteer, balon a mizernárybářská síť!

Dannu našel ve třetím pokoji. Ležela na boku a byla v bezvědomí. Zdravotníci z ní sundali většinu ohořelé uniformy, čímž odhalili mnohačetné popáleniny na jejím boku a levé paži. Na nose a ústech měla masku, která jí nejspíš plnila plíce elixírem – ten tělu bránil v tom, aby se v bezvědomí měnilo na motýly. K tomu mohlo docházet, když mozek přepnul do akutní stresové reakce. Danna mu jednou vyprávěla, že se jí to jako malé často stávalo třeba při nočních můrách.

Noční můra. Nightmare.

Ach, ta ironie.

Adrian sklíčeně svěsil ramena. Během boje neměl čas zjišťovat, jak moc kamarádce ublížil, ale teď pocítil vinu plnou silou.

Byli tu i Oscar a Ruby, seděli na lavici v rohu. Ruby se hlavou opírala o Oscarovo rameno. Adrian si myslel, že spí, když vtom otevřela oči a malátně na něj pohlédla. Posadila se. Oscarovou tváří se mihlo zklamání, ale zmizelo tak rychle, až by Adrian přísahal, že se mu to jen zdálo.

„Aha. Pán se konečně uráčil ukázat,“ řekl Oscar. „Chlape, kdes byl?“

„Mrzí mě to,“ odpověděl Adrian upřímně. „Dostal jsem tvou zprávu o Nightmare a spěchal jsem za vámi, jenže se objevil Puppeteer, a tak jsem se snažil odvést skupinu dětí do bezpečí. To mě zdrželo. Byla jich snad stovka, asi školní výlet. Nedovedeš si představit ten chaos.“ Poškrábal si zraněné rameno. Překvapilo ho, jak snadno se mu lže. „Ale stejně, měl jsem tam být s vámi. Mrzí mě to. Je Danna…?“

Oscar si rozhořčeně odfrkl. „Při boji ji ošklivě popálili.“

Danna se trhaně nadechla. Jeden z přístrojů na stěně vedle postele chvíli pípal o něco rychleji, načež se znovu vrátil k poklidnému rytmu. Adrian přišel o něco blíž a přiměl se zvednout jeden ze studených obkladů přiložených na spáleniny. Donutil se pohlédnout na škodu, kterou způsobil.

Měla velké bolesti? Anebo její tělo okamžitě přešlo do šoku? Vrátil obklad na ránu a bezděky si promnul symbol plamene na předloktí. Tetování se zhojilo už před týdny, ale teď mu připadalo, jako by oheň znovu ožil a propaloval mu kůži.

Otočil se k Oscarovi s Ruby. „Už tu byli zdravotníci?“

Oscar přikývl. „Jo. Prý bude v pořádku, ale bude to trvat. Je to s ní vážně nahnuté.“

„Bez Danny jsme jako slepí,“ zamumlal Adrian a poškrábal se na krku. „Na hlídce nám bude chybět.“

„Zvláštní ale je, že jí to neudělala Nightmare,“ řekla Ruby. „Za tohle“ – ukázala na kamarádku a prsty naznačila uvozovky – „může Sentinel.“

Zněla tak nenávistně, že sebou Adrian trhl. Špetička odhodlání, která ho nabádala k tomu, aby týmu přiznal, že s ním to odpoledne na střeše ve skutečnosti byl, se rychle vypařil.

„Kdo?“

„Uprostřed boje se objevil nějaký chlápek,“ vysvětlil Oscar. „Postavil se Nightmare. Na oblečku měl erko, ale… “ Pokrčil rameny. „Nikdy předtím jsme ho neviděli.“

Adrian se zamračil, jako by byl zmatený. „Sentinel?“

„To nám řekla Monarch, než ji uspali. Zřejmě to byl ohňový element.“ Oscar se zamračil. „Ale rozhodně ne Wildfire,“ dodal.

Wildfire byl v současné době jediný ohňový element v renegátských řadách, alespoň v Gatlon City. Adrian ho sledoval při výcviku, aby si udělal představu o tom, jak manipulovat s ohněm.

Ruby zívla. „A podle mě to nebyl ani ten kluk z Ostrova, co tu trénoval loni. Tuším, že se jmenoval Magma nebo tak nějak? Tenhle Sentinel byl od hlavy k patě v brnění. Někdo z ulice ho vyfotil, tak ten obrázek nechávají kolovat, jestli lidi něco neví.“

„Taky uměl bezvadně skákat,“ řekl Oscar, „a ten jeho oblek jako by vystřihli přímo odněkud z komiksu. Upřímně? Klidně by mohl být z Oddělení pro výzkum a vývoj – možná nějaký nový druh supervojáka, na kterém tajně pracují, ale ještě s tím nechtějí vyjít na veřejnost.“

Vtom Ruby zalapala po dechu a předklonila se, jako by tomu přišla na kloub. „Anebo je to Zločinec přestrojený za Renegáta. Možná nám chce uškodit, pošpinit naši pověst. Třeba je to jen součást nějakého většího plánu, který má vést k našemu pádu!“

Adrian s Oscarem na ni beze slova zírali.

Ruby pokrčila rameny. „Možná?“

„Možná,“ souhlasil Oscar.

Ruby se zhroutila zpátky na lavici a předloktím si zakryla oči, jako by ji ten horlivý výlev stál všechnu zbývající energii. Rudý kámen na jejím zápěstí odrazil světlo pokoje a zalil jí tvář růžovým světlem. „To je moje teorie a hodlám se jí držet.“

„Nejdřív ale bojoval s Nightmare,“ namítl Oscar. „A teprve potom zaútočil na Monarch. Třeba to byla chyba. Kdo ví?“

„Je zraněn ještě někdo jiný?“ zeptal se Adrian.

„Ne,“ odsekla Ruby mírně popuzeně. „Všichni se máme perfektně. Prostě super!“

„Nightmare ji dostala,“ vysvětlil Oscar. „Uspala ji.“ Natáhl se a poplácal Ruby po hlavě jako pejska. Bylo to to nejpodivnější gesto, jaké ho kdy Adrian viděl udělat, a to byl Oscar někdy opravdu výstřední.

„Kecy v kleci,“ zavrčela Ruby a odehnala ho od sebe. „Ale kdyby to někoho zajímalo, cítím se, jako by mi nalili do hlavy beton.“

Adrian málem řekl, že přesně ví, jaký je to pocit, ale v poslední chvíli se zarazil. „To už je počtvrté za tenhle rok, co na ni Renegáti narazili. Určitě nepracuje sama.“

„Utekla v Puppeteerově balonu,“ řekl Oscar. „Třeba je to nová Anarchistka.“

„Jenže ho z toho balonu nejdřív vyhodila,“ namítla Ruby. „To na kamarádství zrovna moc nevypadá.“

„Takoví oni přece jsou, nebo ne?“ řekl Adrian. „Měli by spolupracovat, ale pořád věří tomu, že po slabých se může šlapat. Silní ať zvítězí.“

Oscar pokrčil rameny. „Nedává to smysl, ale koneckonců jsou to padouši. Kdoví, jak přemýšlí.“

„Dobrá zpráva je,“ řekla Ruby, která mezitím otevřela oči a lišácky se usmála, „že jsem jí vzala zbraň.“

Adrian nadzvedl tázavě obočí.

„Odnesli ji nahoru k analýze,“ vysvětlil Oscar. „Vypálila z ní šipku na Kapitána a skoro ho trefila do oka.“ Dvěma prsty naznačil, jak málo chybělo k fatálnímu zásahu. „I té šipce se podívají na zoubek. Možná se jim pak podaří vystopovat, od koho ji má.“

Adrian odvrátil pohled. Nevěděl, kolik informací získají ze zbraně nebo šipky, které Nightmare použila, ale lepší něco než nic. Byl to začátek.

Toho rána chtěl jenom ukázat, čeho je jako Sentinel schopný. Byl vzrušením bez sebe, že všichni konečně uvidí, co dokáže, snil o tom, že si nakonec, až bude po všem, triumfálně sundá helmu a odhalí totožnost svému týmu i ostatním Renegátům.

Teď už mu na tom skoro nezáleželo. Ta jediná věta všechno změnila.

Nightmare.

Musí se dozvědět, kdo to je. Musí zjistit, co ví.

Musí ji najít.

KAPITOLA PĚT

Aniž by věděl proč, začínal Adrian cítit úzkost. Thunderbird do Centrály přivezli už před několika hodinami, ale zbytek Rady se stále ještě nevrátil. Kdyby se jim něco stalo, dávno by se to dozvěděli, takže o to tu nešlo. Možná byl jen zvědavý, jestli slyšeli o Sentinelovi. Chtěl vědět, co si o něm myslí. A jestli ho dokážou prohlédnout.

Nějakou dobu strávil v nemocničním křídle, navštívil další kamarády, kteří se zranili při Puppeteerově útoku, a nakonec zamířil nahoru za Maxem. Ten měl nejspíš jako obvykle pocit, že ho ze všeho vyloučili.

Maxova karanténa byla vestavěná do vysutého mostu křižujícího hlavní halu. Dost možná šlo o nejpřepychovější místo Centrály – suita s vysokými okny sahajícími od stropu až k podlaze nabízela dechberoucí výhled na řeku a k tomu soukromé pokoje ukryté před zraky ostatních, navíc luxusní ložnici a koupelnu s vanou, kterou však Max, pokud tedy Adrian věděl, moc často nepoužíval. V zadním úseku karantény vlastně netrávil čas skoro vůbec. Většinou se zdržoval v hlavní části vymezeného prostoru, kde ustavičně pracoval na skleněném městě, které budoval už čtyři roky.

Tenhle div divů zabíral celou podlahu velké kruhové místnosti. Šlo o téměř identickou repliku Gatlonu vystavěnou ze zářícího křišťálového skla.

Když se Adrian přiblížil ke karanténě, uviděl Maxe, jak sedí se zkříženýma nohama uprostřed modelu městského parku, což bylo také jedno z mála míst na podlaze, kde jste se ještě mohli pohodlně usadit. Oči měl přilepené k televizním obrazovkám dole v hale a napjatě sledoval záběry z přehlídky. V prstech bezděky žmoulal jednu ze skleněných figurek, které mu Adrian před lety vyrobil – byl to kočár tažený koňmi podobný těm, na něž v parku narazíte.

Celé to začalo jako hra. Max byl ještě batole, když ho umístili do karantény, a Adrian si předsevzal, že se pokusí o to, aby se tu cítil co nejlépe. Věděl, že si rád hraje se stavebnicí, kterou mu přinesl Kapitán, a tak pro něj začal vyrábět vlastní stavební kostky. Fixem je nakreslil na sklo a potom je protlačil na druhou stranu.

Když Max trochu povyrostl, nespokojil se jen s tím, co mu kamarád daroval, ale začal mít vlastní požadavky. Chtěl kousky, které by napodobily vysoké věže a kupolovité stropy, nebo kabely, aby mohl postavit most. Než Adrianovi došlo, o co se Max vlastně snaží, před očima mu začala vyrůstat známá silueta.

Teď mu bylo deset let a město bylo skoro hotové. Jenže stejně jako reálné město se neustále měnilo. Některé budovy strhli, jiné upravili nebo vylepšili, a stejně tak si počínal i Max ve snaze vytvořit hodnověrnou kopii skutečného Gatlonu, jehož součástí mohl být jen ve svých představách.

Max si všiml, že se Adrian blíží, a místo pozdravu zvedl náčrtník. Na papíře se skvěl statečný pokus namalovat přehlídkové vozidlo Rady.

„Dokázal bys to vyrobit?“ zeptal se, hlas ztlumený tlustým sklem.

„Cože? Žádné ‚Ahoj‘? Ani ‚Jsem rád, že tě dneska nezabil nějaký pomatený Zločinec‘?“

Max spustil skicář do klína. „Celé odpoledne sem proudí jedno hlášení za druhým. Nejvíc mluví o Thunderbird, ale vím, že se zranila i Monarch a několik dalších. Taky každých pár minut vysílají zprávy o počtu civilních obětí.“ Odmlčel se a pak dodal, aby to úplně objasnil: „Samozřejmě bych věděl o tom, že se ti něco stalo.“

Adrian zafuněl a usadil se na podlahu. „V tom případě… Jasně, dokážu to vyrobit, ale u toho mraku nebude opravdický blesk. Ten si budeš muset představit. Chceš i pár prodavačů s občerstvením?“

Maxovi zasvítily oči. „Jo. A vůz Zločinců. A kapelu?“

„Vypadám snad jako továrna na figurky?“ Adrian vytáhl fix a začal jím črtat vozidlo. Snažil se vybavit si co nejvíc podrobností. Když se objevilo poprvé, nedával pozor, protože ho zdržela ta dívka a její rozbitý náramek.

Zarazil se a podržel zvýrazňovač nad zpola dokončenou kresbou.

Se vším, co se stalo potom, na ni skoro zapomněl – i na to, jak se na něj podívala, když jí spravil zapínání. Ne jako by šlo o tu nejúžasnější ruční práci, kterou kdy viděla, ale jako by se snažila odhadnout, jestli je podvodník, před nímž je třeba mít se na pozoru.

Možná to bylo tím, že město v poslední době doslova tonulo v záplavě nových Výjimečných. Na tom, že jste potkali někoho se supersílou, už tady nebylo nic zvláštního.

Skončil s kresbou vozu a přidal k němu kola, aby se dal postrkovat po ulicích. „Tumáš,“ řekl, přitlačil ruku na obrázek a s maximálním soustředěním obtiskl svou vůli do skla.

Kresba se objevila za sklem na Maxově straně karantény. Křišťálová replika přehlídkového vozu vybavená kolečky.

Samotná skleněná stěna zůstala nezměněná.

Max natáhl ruku, obličej plný soustředění. Miniaturní vozítko se roztřáslo, vzápětí se zvedlo a zůstalo viset ve vzduchu. Pomalu, ale plynule proplouvalo městem, neslo se nad Raikes Avenue, zahnulo za roh na Park Way a konečně dosedlo zpátky na zem.

Chlapec vydechl. „Díky.“

„Zdá se, že sílíš,“ řekl Adrian. „Tohle bylo skoro určitě plynulejší než obvykle.“

„Ne, kdepak,“ řekl Max věcně, aby zakryl zklamání. Adriana však ošálit nedokázal.

„Slabá telekineze je pořád lepší než žádná, ne?“ Zavřeným fixem se podrbal na spánku. „Chceš i figurky Rady, abys měl na to vozítko co dát?“

Max zavrtěl hlavou. „Pořád mám ty, cos mi nakreslil loni.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Někde tady.“ Potom se zachmuřil. „Vážně se někdo pokusil zabít Kapitána?“

Adrian zaváhal, ale nebyl důvod to před Maxem tajit. Byl to chytrý kluk, pro své vlastní dobro až příliš pozorný. Na zprávy se díval mnohem častěji než na filmy nebo kreslené seriály, a i když byl zavřený ve svém skleněném vězení, mnohdy se zdálo, že má o dění ve světě větší přehled než Adrian.

„Ano,“ odpověděl. „Říká si Nightmare.“

„S tou už jsi bojoval.“

„Já ne, ale Oscar a ostatní na ni před pár měsíci narazili a zahlédlo ji i pár lidí z dalších týmů.“

„Proč by Radě ubližovala?“

Adrian začal na sklo črtat muzikanty. Bubeníka a heligonistu. A pak celou řadu trombonů. „Některým lidem vyhovovaly věci tak, jak byly, než se k moci dostali Renegáti.“

„Když všichni pořád kradli a zabíjeli se navzájem?“

„Taky to nechápu. Ale ti, co měli moc, si tenkrát asi špatně nežili, viď?“ Zkrabatil čelo a s fixem na skle si pokusil představit složité zákruty lesního rohu. Nakonec to vzdal a hudebník místo toho dostal trumpetu.

„A myslíš, že to samé chce i ten nový? Vrátit město zpátky do rukou Zločinců?“

„Ten nový?“

Max ukázal na obrazovky. Adrian se tam podíval a cítil, jak mu po zádech přechází mráz. Ve zprávách zrovna ukazovali fotku Sentinela, jak skáče z jedné střechy na druhou. Byla zrnitá a někdo ji zjevně vyfotil z ulice. Ze snímku se skoro zdálo, že Sentinel dokáže létat.

Navzdory hrozné kvalitě fotografie to bylo vůbec poprvé, kdy se Adrian viděl ve svém obleku. Bylo v tom něco děsivého a zároveň uklidňujícího.

Nedalo se poznat, že je to on. Bylo to nemožné. Nikdo se nemusí dozvědět, že se pokusil lapit Nightmare a selhal. Že zranil Monarch.

„Nemyslím si…“ Adrian zaváhal. „Nevíme, jestli je to padouch. Možná se nám jen snažil pomoct. Bojoval s Nightmare a na hrudi prý nosí R.“

„Přece k nám ale nepatří.“

Adrian začal protlačovat muzikanty skleněnou bariérou. „Nevím. Oscar si myslí, že je možná nějakou tajnou zbraní, kterou vyvíjí vedení.“

Poprask na hlavním podlaží upoutal jeho pozornost k osvětlenému vchodu. Rada se konečně vrátila a mezi sebou vlekla Puppeteera spoutaného těžkými chromovými řetězy. Kapitán ho předal jednomu z čekajících týmů a nařídil, ať ho odvedou do cely. Tsunami šla s nimi a chránila je vodní stěnou pro případ, že by se Winston Pratt o něco pokusil, ale ten se jen ohromeně rozhlížel kolem a na útok nebo útěk zjevně ani nepomyslel.

Blacklight plácl Kapitána a Dread Wardena po rameni a pak se společně se vydali k výtahům. Jeho hluboký hlas burácel halou a Adrian navzdory velké vzdálenosti zaslechl něco o Thunderbird.

Postavil se. Kapitán Chromium pohlédl vzhůru a výraz jeho tváře o něco zjemněl – snad úlevou, i když neměl moc důvodů k obavám. Tak jako všichni ostatní měl za to, že byl Adrian celou dobu v ulicích mezi diváky a bránit se musel nanejvýš hloučku posedlých dětí.

I tak se usmál v odpověď a zvedl ruku Kapitánovi na pozdrav.

Potom se otočil a dvakrát zaťukal Maxovi na okno. Aniž by vzhlédl, Max jen tak mávl, aby se s kamarádem rozloučil, a začal rozmisťovat muzikanty na přehlídkový vůz.

Adrian sešel do přízemí. Kapitán se prodíral zástupem přihlížejících – všichni se překřikovali, ptali se na Puppeteera, Nightmare, Sentinela – a on je vytrvale ignoroval. Potkal se s Adrianem u paty schodiště a rychle ho objal. Vzápětí ho chytil za ramena a podržel si ho před sebou. Adrian neovládl bolestnou grimasu, jak se mu stehy pod košilí napjaly, ale dělal, co mohl, aby úšklebek zakryl úsměvem.

„Nevěděli jsme, jestli jsi byl na přehlídce, když to všechno začalo,“ vysvětlil mu Kapitán.

Vtom se u nich objevil Dread Warden a také Adriana objal. „Jsme rádi, že jsi celý.“

Pro zbytek světa to byli Hugh Everhart a Simon Westwood. Superhrdinové. Členové Rady. Zakladatelé Renegátů.

Pro Adriana prostě jen tátové.

Protočil panenky. „Nechte toho. Vždyť mě ztrapňujete.“

„A určitě ne naposledy,“ řekl Simon. „Zapletl ses do boje?“

Adrian zavrtěl hlavou. „Byl jsem o pár ulic dál, když se to strhlo. Většinu času jsem si hrál na dopraváka a odnavigoval jsem pár školních autobusů.“

„Je to dřina,“ řekl Hugh. „Ale někdo to dělat musí.“

„Už jste začali s vyšetřováním?“ ptal se Adrian. „Puppeteer nebyl sám. Mohlo tam být víc Anarchistů – a na střechách viděli Nightmare.“ Zamračil se na Hugha. „Šla po tobě.“

„Nic mi není,“ řekl Hugh a poškrábal se na spánku. Adrian věděl, že právě tam ho zasáhla otrávená šipka, i když na kůži neměl žádné stopy.

„To vidím,“ odpověděl, „ale stejně, dneska se tě pokusila zabít – a skoro se jí to povedlo. Navíc sestřelila Thunderbird. Ta holka si nedá pokoj a já si nemyslím, že pracuje sama.“

„To ani my,“ řekl Simon. „Prověřujeme to, ale zatím nemáme žádný důkaz, že Nightmare patří k Anarchistům nebo jinému gangu, ať už novému, nebo starému. Ten útěk ve Winstonově balonu mohl být jen štěstí. A bez důkazů…“

„…je proti kodexu po nich jít,“ odříkal tlumeně Adrian.

„Pokud nebudeme dodržovat pravidla, jsme stejní jako oni,“ řekl Hugh.

Adrian neodpověděl. Když Renegáti vznikli, pravidly se řídit nemuseli – žádná neexistovala. Nebyli skutečnými strážci zákona, spíš brali spravedlnost do vlastních rukou – a už vůbec to nebyli zákonodárci. Udělali, co bylo třeba, aby byl svět lepším a bezpečnějším místem. I když to občas znamenalo někoho vydírat nebo násilím proniknout do něčího úkrytu, pokud měli pocit, že se tam možná děje něco nekalého. Důkazy vem‘ čert.

Adrian měl někdy pocit, že tak to bylo lepší. Když byli superhrdinové superhrdiny, ne vůdci.

Proto mu možná představa Sentinela připadala tak lákavá. Bezejmennost znamenala svobodu. Nemusel nikomu nic vysvětlovat – a v tom byla nezvyklá síla.

Jenže dnešek ukázal, že ani tak se následkům nebo zodpovědnosti nevyhnete.

„Zkus si s tím nedělat starosti,“ řekl Simon a Adrianovi došlo, že se celou dobu mračí. „Poslali jsme její zbraň k analýze. Uvidíme, třeba se dozvíme něco užitečného.“

„Je to jen nováček, co se snaží získat prestiž,“ dodal Hugh. „Zvládli jsme mnohem horší věci.“

Na to Adrian nemohl nic namítnout. Vždyť porazili samotného Ace Anarchistu a celý zástup dalších. Ale přesto mu něco říkalo, že by si na Nightmare měli dát pozor. Kapitána Chromia se nepokusili zabít poprvé, ale nikdo se nedostal tak blízko jako šipka té dívky.

Simon pohlédl na televizní obrazovky, které přeskakovaly mezi záběry Puppeteera a Nightmare mávající z proutěného koše balonu. Občas ukázaly i rozmlžený snímek Sentinela.

Hugh se podíval stejným směrem. Při pohledu na obrněnce se zamračil. „Když už je řeč o vyšetřování, co uděláme s tímhle?“

Přestože je obklopoval zástup novinářů, asistentů a hlídkových oddílů, nikdo neodpověděl.

Adrian se podrbal na hrudi v místech, kde měl vytetovaný zip, pod nímž se skrýval Sentinel. „Můj tým ho zahlédl, když bojoval s Nightmare. Taky po ní šel.“

Hugh na něj mrkl. „Používá nějaké speciální schopnosti?“

„Já… Myslím, že jo. Jo.“ Polkl. „Oscar si myslí, že by za ním mohl být Vývoj a výzkum.“

„O tom nic nevím,“ zamumlal Simon. „Promluvím s Oscarem a Ruby a uvidíme, co vymyslíme.“ Náhle mu zajiskřilo v očích, zjevně si na něco vzpomněl. „Slyšel jsem o Danně. Je v pořádku?“

Adrian strnul. Pořád na sobě cítil žár vlastního ohně. Stále viděl planoucí motýly, jejichž křídla se vznítila, zčernala a rozplynula se mu před očima. „Podle zdravotníků se zotaví.“

Simon mu stiskl rameno. Adrian věděl, že to mělo být konejšivé, otcovské gesto, ale cítil se po něm stokrát hůř. Nejen kvůli Danně, ale i proto, že už se rozhodl. Nemůže jim přiznat, že je Sentinel. Ještě ne.

Hugh mezitím oslovil dav přihlížejících. „Poslouchejte,“ zvolal hlubokým, hrdinským hlasem, který by do pozoru postavil i žížalu. „Jestli má někdo z vás jakékoliv informace o Výjimečném, který si říká Sentinel, ihned je předejte Radě. Myslíme si, že není jedním z nás…“ Odmlčel se a ledově modrýma očima přelétl halu pro případ, že by někdo z přítomných hodlal předstoupit a přiznat se tady a teď: Božínku, to jsem byl celou dobu já! Adrian odvrátil pohled a mrkl na Maxe, který je sledoval ze své karantény.

Hugh pokračoval: „…nicméně používá náš symbol a naše jméno. Chci znát jeho motiv. Pokud je to nepřítel, chci vědět, s kým pracuje. A pokud spojenec… Chci vědět, proč s námi nespolupracuje.“

Podíval se na Adriana a blýskl po něm svým typickým kapitánovským úsměvem. I po všech těch letech měl Adrian pocit, jako by zíral na reklamní obrázek na krabici cereálií. „Kdo ví, třeba přijde ke zkouškám.“

„Pane Everharte, pane Westwoode.“ Halou spěchala žena v bílém laboratorním plášti a teniskách. V ruce držela psací podložku. „Měli byste chvilku? Máme výsledky předběžných testů. Konečně známe chemické složení látky uvnitř té šipky.“

Hugh se Simonem se k ní připojili a vydali se směrem, odkud přišla. Adrian předstíral, že ho přizvali, a loudal se za nimi; zbytek přihlížejících se rozprchl. „Samotnou zbraň nebo obal střely jsme ještě nestihli prověřit,“ listovala žena papíry na podložce. „Ale ten roztok je téměř identický s jedy, které nás dříve dovedli k Cyanidovi.“

„Cyanide,“ zamumlal Hugh. „Leroy Flinn?“

Žena přikývla.

„A ten je Anarchista,“ řekl Adrian.

Trojice se s trhnutím otočila. Zjevně je překvapilo, že je pořád tady.

Hugh si povzdechl a obrátil se zpátky k laborantce. „K té zbrani ještě nic nemáte?“

Začala zamítavě vrtět hlavou, ale pak zaváhala. „Nemám to potvrzené, ale způsob výroby je podobný tomu, který jsme viděli u zbraní zabavených nezávislým Zločincům. Tipovala bych to na černý trh.“

„Třeba je ve městě nový překupník,“ řekl Hugh a zamyšleně si mnul bradu.

„Anebo starý, který začal znovu podnikat,“ dodal Simon.

„Koho zajímá, odkud zbraň má?“ vložil se do toho Adrian. „Jed vyrobil Cyanide, a ten je Anarchista. Když vynecháme Puppeteera, Nightmare musí pracovat pro něj. Anebo s ním.“

Simon shodil plášť z ramen. „Anarchisti jsou nečinní už devět let. Spíš to bude nějaký spratek s pár schopnostmi, co se snaží udělat si na ulici jméno.“

„To nemůžeš vědět,“ odporoval Adrian. „A co na tom záleží? Dneska na nás zaútočili Puppeteer i Nightmare. To přece stačí na to, abychom proti Anarchistům zasáhli, v souladu s pravidly.“

„Nemůžeme dokázat, že je Nightmare jednou z nich.“ Hugh se usmál a v tom úsměvu bylo něco tak hřejivého a laskavého, že se Adrian naježil. Táta se tvářil, jako by potřeboval utěšit syna po náročném baseballovém tréninku. „Ale možná máš pravdu. Pošleme někoho, aby Anarchisty prověřil. Položí pár otázek a uvidíme, co zjistí.“

Adrianovi zacukalo levé víčko. „Co kdybyste poslali mě? Nás? Oscar a Ruby byli dneska v terénu – v tuhle chvíli vědí o Nightmare víc než všichni ostatní. Pusťte tam prostě můj tým.“

„Jako hlídka jste skvělí,“ řekl Simon, „ale s vyšetřováním nemáte zkušenosti. Pošleme někoho způsobilejšího.“

Adrian si promnul čelo. „Nemyslím si… Jen přemýšlím, jestli to jiný oddíl bude brát dost vážně. Dneska se ukázalo, že je Nightmare skutečnou hrozbou, a pokud v tom mají prsty i Anarchisté, musíme je přestat považovat za neškodné krysy, které se skrývají ve svých dírách. I bez Ace jsou to pořád padouši. Nevíme, čeho jsou schopní.“

Hugh se zasmál. „Zapomínáš, s kým mluvíš, Sketchi,“ použil synovo renegátské jméno. Adrian nepoznal, jestli to mělo být láskyplné, anebo škodolibé. „Jen ať si Anarchisté zkusí získat znovu moc nad tímhle městem. Jsou bez šance – ať už k nim tahle Nightmare patří, nebo ne. Pořád jsme ještě superhrdinové, abys věděl.“

S těmi slovy se odvrátili a následovali laborantku k výtahu. Než se Adrian nadál, změnili téma. Teď mluvili o vládních záležitostech: jak po dnešku uklidnit lidi, co udělat s Winstonem Prattem, jak nejlépe vystopovat toho domnělého překupníka zbraní.

Adrian se za nimi díval s rukama založenýma na prsou. Nemohl si pomoct; Hugh Everhart se podle něj mýlil. Už to nebyli superhrdinové, ne jako dřív. Ne kvůli tomu, že stárli, ani proto, že po ustanovení Rady už netrávili tolik času v terénu a boj se zločinem většinou přenechávali mladším brancům. Teď měli pravidla. Sice je sami vytvořili, ale i tak jim svazovala ruce.

Přitom to bylo tak jasné, tak zjevné. Věděli, kde se Anarchisté zdržují. Renegátské týmy prováděly v jejich ležení každých pár měsíců náhodnou razii, aby se ujistili, že nepřechovávají nelegální zbraně, nemontují bomby, případně nemíchají smrtící jedy jako ten, který našli v té šipce. Stačilo by tam zajít a trvat na tom, ať jim Nightmare vydají.

Místo toho tam pošlou tým, který udělá… Co vlastně? Položí pár bezvýznamných otázek a pak se zdvořile omluví, že dotyčné zdržoval?

Puppeteer a Cyanide patřili k Anarchistům a navíc byli od začátku věrní Aceovi. Adrian nepokládal za pravděpodobné, že by dnes Winston Pratt jednal na vlastní pěst, a představa toho, že by Nightmare shodou okolností použila k útěku jeho balon a předtím jako by náhodou vystřelila šipku s Cyanidovým jedem, byla naivní.

Pokud se Anarchisté skutečně znovu aktivizovali, nabírali nové členy a osnovali spiknutí proti Radě, teď mohla být ta nejlepší příležitost k tomu je zastavit – zakročit dříve, než se všechno vymkne kontrole.

K tomu nesmělo dojít. Ne znovu. Ani po devíti letech se svět zcela nezotavil z jizev a ran, které utrpěl pod vládou Ace Anarchisty.

Adrian pochyboval, že by druhý takový nápor vydržel.

KAPITOLA ŠEST

Balon narazil do obytné budovy jižně od Bracken Way. Nova vyskočila z koše dřív, než dopadl na zem, a zmizela ve stínech sousední ulice. Věděla, že Renegáti balon sledují a nepochybně pátrají i po ní, a tak přiměla nohy, aby ji nesly dobré dvě míle zadními uličkami a prázdnými dvorky, než se konečně vyčerpaně zhroutila za samoobslužnou prádelnou a restaurací, která nabízela všechno od teriyaki po cheeseburgery. Ležela na betonu a zírala skrz mřížování požárního schodiště přes prádelní šňůry ověšené spodky a ručníky až k matným zábleskům oblohy vměstnané mezi cihlové fasády. Do zad ji bodal štěrk, každý její sval křičel bolestí, a přesto pocítila úlevu, když si konečně stáhla kapuci a sundala si masku. Zhluboka se nadechnout byla slast, třebaže vzduch páchl česnekem a starým olejem a nosní dírky jí občas podráždil závan zmoklého psa.

Když se nakonec ukázal skutečný pes a začal jí čenichat u hlavy, Nova ho odstrčila, zvedla se z chodníku a vydala se domů.

Zpátky za stíny a špínou každodenního života.

Šla skoro hodinu, než konečně dorazila k jedné z uzavřených stanic metra napojené na síť chodeb a tunelů, kam se Anarchisté po vítězství Renegátů nedobrovolně uchýlili. Rada posledních osm let prohlašovala, že staré metro znovu zprovozní, ale podle toho, co Nova věděla, práce dosud nezačaly, takže pochybovala o tom, že se v dohledné době něco změní.

Protáhla se kolem tabule z překližky a vklouzla dovnitř.

Cestou ze schodů ji pohltila tma. Teprve když došla na první podlaží a vyrazila k druhému, sundala si z opasku malinkou baterku a rozsvítila ji. Světlo se roztančilo po známých graffiti a plakátech s reklamou na knihy, které dávno nikdo netiskl, a umělecké společnosti, jež do Gatlonu zavítaly naposledy před třiceti lety.

Systém metra padl spolu s vládou na samotném počátku Aceovy revoluce a z chodeb se stalo útočiště pro ty, kteří hledali ochranu před zmatkem a pozdvižením, které zuřilo ve světě tam nahoře. Nabízely přinejmenším přístřeší a anonymitu, což nebylo málo. Opuštěné tunely teď patřily Anarchistům – alespoň tenhle kout široširého labyrintu s rozbitými vagony a kolejnicemi posetými odpadem a temnotou, která jako by prostupovala i samotné zdi.

Nedalo se říct, že by se skrývali; Renegáti koneckonců věděli, kde je najít. Ale před mnoha lety, po bitvě o Gatlon, Leroy Radě navrhl příměří. Tak tomu aspoň říkal, příměří, přestože Ingrid tvrdila, že to není o moc lepší, než kdyby jim lízal paty. Jenže Rada jeho podmínky přijala. Těch několik málo přeživších Anarchistů obdrží tuhle bezvýznamnou autonomii, ubohý život v podzemí, a tak to bude až do chvíle, než znovu použijí své síly proti Radě nebo lidu.

Nova si nebyla jistá, proč Renegáti na něco takového přistoupili, když mohli Anarchisty docela dobře všechny pochytat a vsadit je do vězení. Možná je veškerý smysl pro spravedlnost opustil ve chvíli, kdy uviděli Kapitána, jak se vynořuje z trosek katedrály s helmou Ace Anarchisty nabodnutou na kopí. Třeba Anarchisty, kteří prohráli bitvu a ze dne na den přišli o svého vůdce i o svůj domov, litovali.

Anebo si zkrátka mysleli, že bez Ace už nepředstavují hrozbu.

Čas od času se tu ukázali: renegátské jednotky provedly razii, aby se ujistily, že v chodbách a tunelech neukrývají nelegální zbraně nebo nepletichaří nějakým jiným způsobem, ale jinak je více méně nechávaly na pokoji.

Novu napadlo, jak dlouho to tak zůstane i po tom, co Winston předvedl na přehlídce. Kdyby to byla jen ona, Renegáti by si ji s Anarchisty nejspíš nikdy nespojili. Klidně mohla pracovat sama. Samozřejmě, kdyby šlo všechno podle plánu a na scénu vstoupili i Phobia s Ingrid, všichni by věděli, kdo za tím skutečně stojí, ale to by už byla celá Rada po smrti a nezáleželo by na tom.

Jenže Rada dále fungovala, a přestože byly motivy Nightmare pro Renegáty s trochou štěstí i nadále záhadou, Puppeteerův zásah je nepochybně zavede přímo k nim.

Neměla do toho balonu lézt. Svou volbou jen přidala další střípek do skládačky, který je všechny pojil dohromady.

Nebýt toho nováčka… Sentinela… všechno mohlo dopadnout úplně jinak.

Nova dorazila na nejnižší podlaží a vydala se přes nástupiště. Když seskočila na koleje a zamířila do tunelu, poblíž zašramotily krysy. Namátkou svítila baterkou na zdi, dokud nenašla vypínač, který sem Ingrid před pár lety pomohla nainstalovat. Ve tmě zablikalo světlo a na stropě se objevila linie tvořená tlumenými žárovkami, které ji vedly domů.

Nova vypnula baterku a hodila ji do tašky, která jako by vážila o polovinu víc než ráno. Myslela, že jí upadnou ruce. Každý sval v jejím těle naříkal bolestí.

Po několika set metrech došla k hlavnímu nástupišti, kde Ingrid právě nakládala jídlo a zásoby do zrezivělého nákupního vozíku.

Nova pustila brašnu na koleje. Ingrid se prudce otočila, ale když ji spatřila, uklidnila se.

„Nechali jste mě tam,“ řekla Nova a zaťala ruku v pěst.

Ingrid na ni mávla a znovu se vrátila k regálům, z nichž vybírala krabičky sardinek a plechovky chilli. „Pomoz mi to naložit, buď tak hodná.“

„Tak jako jsi pomohla ty mně?“

Ingrid si povzdechla, otočila se a zamračila se na ni. Pořád na sobě měla oblek Detonator – vysoké boty, obepnuté khaki kalhoty, krátké modré tílko a charakteristické kovově modré pásky, které jí obtáčely tmavě hnědé ruce od ramen až po zápěstí. Jediný rozdíl mezi jejím běžným já a zosobněním drsné záporačky byla hříva černých kudrnatých vlasů stažených čelenkou posetou nepravými drahokamy. Tu nepochybně ukradla Honey.

„Je čas nechat to plavat, Nightmare,“ řekla Ingrid. „Znala jsi riziko, věděla jsi, že jestli se něco pokazí, nikdo tě zachraňovat nebude. Ale koukni, jsi v pohodě, já jsem v pohodě, Phobia…“ Obrátila oči v sloup. „Ten flákač pořádá seanci nebo něco podobného. Mám z něj husí kůži. Nicméně je taky v pořádku. Všichni jsme v pořádku.“

„Až na Winstona.“

„Winston má, co si zasloužil. Provést podobný útok přímo uprostřed města! Skoro nás všechny zabil. To na něj bys měla být naštvaná.“

Nova sebou škubla. Zlobila se i na Winstona, ale v jeho případě hněv mírnil pocit viny, protože věděla, že ho dopadli i kvůli ní.

„Teď máme na starosti důležitější věci než toho idiota,“ podotkla Ingrid. „Tak přestaň trucovat a odvez tenhle vozík do skladu pod žlutou linkou.“ Znovu začala nakládat vše potřebné.

Nova vyskočila na nástupiště a do košíku hodila tašku. „Myslíš, že bude dneska razie?“

„To se vsaď.“ Detonator uložila do spodní části vozíku několik krabic instantní rýže. „Tak to by bylo. Možná zapálí tunely, ale aspoň nebudeme hladovět.“

Od stěn se odrazilo slabé zakvílení. Nova se otočila za zvukem. „Honey?“

Ingrid zafuněla. „Takhle je na tom od doby, co jsme se vrátili. Nechápu, co ji tak vykolejilo. Možná jí chcípnul čmelák nebo dva. Nevím. Nevšímej si jí. Pojď, pomůžu ti s tím.“ Dotlačila vozík na kraj nástupiště – skřípání letitých koleček jim málem utrhlo uši. „Vážně si občas říkám, co tu s vámi ještě dělám. Jste vyřízení. Honey je ztracený případ. Leroyovi ty jeho chemikálie rozežraly mozek. A Phobia je den ode dne divnější, všimla sis?“ Seskočila na koleje a natáhla se pro přední část vozíku, který k ní Nova mezitím opatrně spustila.

„Možná tu zůstáváš kvůli mně,“ řekla Nova, jakmile byl vozík bezpečně na zemi.

Ingrid si odfrkla. „No tak, drahoušku. Ty jsi dneska vystřelila na samotného Kapitána.“ Posměšně mlaskla, ale poprvé od chvíle, co Nova dorazila, její ledové oči trochu zjihly. „Dost možná jsi nejšílenější z nás všech.“

„Byl to přece tvůj nápad.“

„Přesně tak.“

Když Nova přemístila obsah košíku do skladiště pod žlutou linkou, kde se to hemžilo šváby – Renegáti sem při raziích zabrousili jen zřídkakdy –, měla ruce úplně zdřevěnělé. Pořád ji brněly z toho, jak koly vozíku drkotala po kolejích. Byla ráda, že je konečně ve svém kupé v opuštěném vagonu a může shodit brašnu na zem.

Dala si na čas a na malém elektrickém vařiči si připravila šálek čaje. Tenhle malý rituál propůjčoval jejím dnům jistý řád. Čaj ji sice nikdy neuspal, ani ji nijak zvlášť neuklidnil, ale pořád upozorňoval její tělo na to, že skončil den a začíná noc. Měla pocit, že je jako všichni ostatní – že existuje něco tak prostého a útěšného jako čas na to jít do postele, i když sama nikdy nespala.

Ani teď. Zvedla vroucí hrnek a zamířila zpátky do tunelů.

Nedaleko skladiště zaslechla Honeyin usedavý pláč přerušovaný bzukotem včelích úlů.

„Honey?“ Nova se opřela ramenem do těžkých ocelových dveří a pootevřela je.

Honey Harperová, nechvalně proslulá Queen Bee, měla zase jednu ze svých nálad. Kdykoliv věci nabraly špatný spád, zmalovala se k nepoznání: pod očima měla tlusté černé linky a blonďaté kudrny si stáhla do hustého ohonu, který odporoval zákonům zemské přitažlivosti. Stála před vysokým zrcadlem v šatech, které obepínaly její výrazné křivky, a střídavě se v něm obdivovala a srdceryvně vzlykala do dlaní.

Byla by naprosto dokonalým předobrazem zašlé filmové hvězdičky, jejíž okázalost a dramatičnost je téměř směšná… Kdyby nebylo těch včel.

Kromě několika kusů nábytku – neustlané postele, toaletního stolku a starodávné almary – zabíraly každou volnou píď pokoje úly a hnízda a sborový bzukot všech těch malých stvoření by leckdy přehlušil i motorovou pilu. Byli tam nejen roztomilí macatí čmeláci, oddané pilné včely, ale také vosy a sršni, z nichž mnozí dosahovali tloušťky Novina palce. Sice neustále volně poletovali po chodbách, ale tady se jich vždycky shromažďovaly tisíce: pracovali tu, stavěli a vyráběli. Několik desítek jich lezlo Honey po šatech a holé kůži a Nova si všimla, že dva uvízli v lepkavých pramenech jejích nasprejovaných vlasů.

Nova kdysi poznamenala, že vědecky vzato sršni a vosy včelami vůbec nejsou, a tak nechápe, jak je možné, že nad nimi má Honey moc, ale ta se jen usmála, poplácala ji po tváři a řekla: „Je skvělé být královna.“

Nova byla tenkrát jen dítě – bylo to ještě před tím, než je Renegáti zahnali do podzemí.

Honey si porážku vzala k srdci nejvíc ze všech. Chovala se, jako by šlo o útok výhradně na její osobu, jehož následkem ona a její milovaní poddaní skončili v temných chodbách, kam nikdy nezasvitlo slunce. Tehdy skutečně žila jako královna a dodnes předstírala, že se na tom nic nezměnilo. Nova si byla celkem jistá, že si tím zatvrzelým odmítáním reality přivodila psychické problémy. Bludy.

„Honey?“ zavolala znovu, tentokrát hlasitěji, aby ji bylo přes bzukot včel slyšet.

Honey se prudce otočila. Obličej jí hořel. „Co je?“ vyštěkla.

Rozmazané oční linky jí na tvářích zanechaly černé šmouhy – pořád byla krásná, ale zároveň vypadala jako uzlík neštěstí, který potřebuje utěšit. Byla přesně tím druhem ženy, u nějž by se o to nejeden muž milerád pokusil, kdyby jí v záňadří nečíhala černá vosa.

Když uviděla Novu, napřímila se a upřela na ni povýšený pohled, aby měla čas dát se dohromady. Přes rty jí přelétl náznak úsměvu. Nikdy nenosila rtěnku a ústa si potírala výhradně medem, což byl, jak Nově v jednom kuse nevybíravě připomínala, nejlepší přírodní zvlhčovač, který by mohla přece jen taky někdy použít, ne?

„Promiň, drahoušku,“ řekla Honey a povzdechla si. Natáhla se pro skleničku martini na toaletním stolku, a aniž by si všímala čmeláka na jejím okraji, z ní usrkla. „Neslyšela jsem tě.“

„Nic se neděje. Mohla bych si půjčit…“

„Myslela jsem, že jsi venku. Dnes je tu nezvykle ticho. Kam se všichni poděli?“

Nova sevřela čaj v rukou. Chodby byly chladné a teplo prosakující hrnkem ji příjemně hřálo do dlaní. „Možná kvůli té přehlídce?“

Jedno tlustě podmalované obočí vylétlo vzhůru. „To bylo dneska? Jak to šlo?“

Nova otevřela ústa, aby Honey pověděla o tom fiasku, ale pak zaváhala. „Viděla jsem tě na voze Zločinců,“ řekla nakonec. „Najali si na to herečku.“

Honey se na ni upřeně zadívala. Čmelák jí sklouzl do pití. Nepřítomně zmáčené stvoření vylovila a upustila ho na toaletní stolek.

„Byla vážně hezká,“ dodala Nova. „Samozřejmě se nemohla měřit s tímhle,“ ukázala na Honeyinu okázalou róbu, „ale stejně odvedli dobrou práci. Vážně moc šik. Lidi po ní dokonce ani neházeli ovoce.“

Honey se zahleděla do zrcadla a sklopila oči. Dlouhé umělé řasy se dotkly jejích tváří a v té chvíli vypadala jako umělecký portrét. Smutný a nešťastný. Královna bez svého království.

„Možná na mě přece jen nezapomněli.“

„Prosím tě,“ řekla Nova a několikrát popotáhla za čajový sáček ve svém hrnku. „Jak by na tebe mohli zapomenout?“

Honey po lesklých rtech přeběhl náznak úsměvu následován jedním z jejích zlatých poddaných.

„A teď z jiného soudku…“ Nova zvedla kouřící hrnek. „Mohla bych si půjčit trochu medu?“

Honey na ni upřela zářící oči a povzdechla si.

Když se s ní Nova rozloučila a zamířila k místu, kde se tunel rozdvojoval, čaj už pomalu vychládal. Prošla kolem dalšího opuštěného nástupiště – napůl opadaný kachličkový nápis na stěně ho označoval jako někdejší Blackmire Station. Zastavila se a uvažovala.

Na nástupišti byly tři dětské cirkusové stany stěží dost velké na to, abyste v nich mohli stát. Jejich široké, kdysi zářivě barevné pruhy vybledly letitým usazováním prachu a další špíny. Stany, spojené průchody nahrubo vystříhanými do látky a sešitými pomocí cárů ze starých spacáků a povlečení, tvořily jakýsi miniaturní stanový palác. Nejvýraznější změnou však byly uťaté hlavičky panenek, které nahradily původní vlajky. Trůnily nabodnuté na stanových špicích a prázdnýma černýma očima sledovaly každého, kdo se odvážil přiblížit.

Nova odložila hrnek s čajem a vyskočila na nástupiště. Odhrnula vnější stanovou plachtu a počkala, až si oči zvyknou na šero, které uvnitř panovalo. Nakrčila nos, když ji do něj udeřil ostrý pach – Winstona Pratta na osobní hygienu nikdy zvlášť neužilo.

Zadržela dech a překročila roztroušené části nejrůznějších hraček na klíč a vyschlých vodovek. Opatrně postupovala do druhého stanu, kde ji přivítala dětská dřevěná kuchyňka přetékající jak skutečným, tak umělohmotným jídlem.

Chvíli se přehrabovala skříňkami a lednicí na hraní, dokud nenašla pytlík popcornu a čokoládovou tyčinku. Obojí si nacpala do kapsy.

Winston je nějakou dobu nebude potřebovat.

Než došla k Leroyovu vagonu, stačil čaj vystydnout. Ve vlhkých chodbách dlouho nevydrželo nic teplého.

V okně blikala osamělá lucerna. Nova přistoupila k bočním dveřím a zaťukala.

„Vstupte na vlastní nebezpečí,“ ozval se známý pozdrav.

Nova pootevřela skleněné dveře, které kdysi dávno natřeli na černo, a vešla do vagonu. Leroy, zbytku světa známý jako Cyanide, měl plné ruce práce: právě odměřoval lžičku zeleného prášku, který vzápětí nacpal do lahvičky plné žlutavé tekutiny. Směs uvnitř nádobky zapraskala a zasyčela.

Usmál se na Novu, sundal si ochranné brýle z očí a umístil je na temeno. „Vypadáš hrozně.“

„Přesně to jsem potřebovala slyšet, díky moc.“ Sesula se do hnědého křesla. I když výstelka kdysi sloužila za domov rodině myší a čalounění z nepravé kůže bylo na mnoha místech potrhané, pořád šlo o jedno z nejpohodlnějších sedadel na celé západní lince. „Na čem děláš?“

„Je to jen takový malý pokus,“ odpověděl Leroy. Byl to obtloustlý chlapík s hnědými mastnými vlasy připláclými k čelu a obličejem plným složitě propletených jizev a bledých skvrn, jež byly přímým následkem mnoha let vědeckých experimentů. Chyběly mu tři zuby a obě obočí, neustále páchl chemikáliemi, ale Nova ho měla ze všech Anarchistů jednoznačně nejradši.

„Jaká byla přehlídka?“

Pokrčila rameny. „Radu jsme nezlikvidovali. Ani žádného Renegáta, když už jsme u toho.“

„Škoda.“

„Ale dost možná jsem Thunderbird zlomila křídlo.“

Leroyovi zazářily oči, zjevně to na něj udělalo dojem. Zvedl flakonek, jehož obsah mezitím přestal bublat. „Použila jsi tu šipku?“

Nova se zamračila. „Zkusila jsem to. Minula jsem.“

Nepřítomně odpověděl. „Možná příště.“

Nova se v křesle opřela a podložka na nohy vystřelila kupředu. „Ukázal se tam Winston.“

„To se podívejme.“

„Neměl tam co dělat.“

„Taky si myslím.“

Zírala na kovové obruče lemující stěny vozu. Na plechovou ceduli zobrazující plán města. Strop, který na jedné straně začínal praskat.

„Chytili ho Renegáti.“ Upila čaje. „A možná za to můžu já.“

Neodpověděl. Nova naslouchala zvukům jeho práce. Odměřování, lití, míšení.

Položila hrnek na podlahu, zvedla paži a založila si ji pod hlavu ve snaze protáhnout si ztuhlé svaly. „Nejspíš bych nás dokázala zachránit oba, kdybych se doopravdy snažila.“

Leroy zazátkoval flakon a nadepsal mu štítek. „Kdyby byl silnější než Renegáti, nikdy by ho nedostali.“

V tom byla jistá logika. Uklidňující anarchistická logika, podle níž byla Nova bez viny.

Začala s protahováním druhé ruky. „Ingrid si každopádně myslí, že nás dnes v noci čeká razie, něco jako odveta. Nebo chtějí zjistit, jestli s tím má někdo z nás něco společného.“

„Předpokládám, že se na tu dobu schováš.“

„Jasně, ale… Možná bys měl něco z tohohle uklidit?“

Leroy povytáhl koutek úst, ale druhou půlku tváře měl jako z kamene. „Věř si tomu, nebo ne, ale všechno, co tu dělám, je naprosto legální.“

Nova nepoznala, jestli žertuje. „No dobře… Jen si pak nestěžuj, že jsem tě nevarovala.“

„Píšu si to za uši a máš můj upřímný vděk.“ Z nedaleké skříňky vytáhl poloprázdnou sklenici a trychtýř. „Dělali během přehlídky reklamu na renegátské zkoušky?“

„Jako by šlo o státní svátek,“ zabručela Nova, načež posměšně dodala: „Máš na to být hrdinou? Uf. Dělá se mi z toho špatně.“

Z kapsy vytáhla pytlík popcornu a otevřela ho; sáček zapraskal a zasyčel, jak z něj vyšel vzduch. Natáhla se s ním k Leroyovi, ale ten zavrtěl hlavou.

„Svět hrdiny potřebuje,“ prohlásil moudře a znovu si nasadil ochranné brýle, aby přelil namíchanou směs do sklenice. Jeho oči se za nimi zdály trojnásobné.

„To nám tvrdí v jednom kuse.“ Nova si hodila hrstku popcornu do pusy. „Ale oba víme, že světu by bylo líp bez hrdinů. Bez padouchů. Bez kohokoliv z nás, kteří se jen pleteme do života normálním, šťastným lidem.“

Leroy se nepatrně pousmál. „Uvažovalas někdy o tom, že bys to zkusila?“

Zasmála se. „Co? Stát se Renegátem?“

„Neví, kdo jsi, ani jak vypadáš.“ Stáhl plamen hořáku a umístil na něj skleněnou nádobu. „Byla by z tebe docela slibná špionka.“

„Až na to, že bych nikdy nedokázala předstírat, že respektuju kohokoliv z těch nabubřelých arogantních snobských rádobyhrdinů. Rozhodně ne dost dlouho na to, abych se dozvěděla něco užitečného.“

Leroy pokrčil rameny. „Ale dokázala. Kdybys chtěla.“

„A to už se vůbec nezmiňuju o tom, že by si mě pořádně proklepli,“ pokračovala. „K tomu jejich kroužku se nemůže přidat jen tak někdo, abys věděl. To si vážně myslíš, že by k sobě pustili holku s příjmením Artino?“

Mávl rukou. „To jsou maličkosti. Falešné papíry získáš v tomhle městě úplně bez problémů. Jsme přece padouši, nebo ne?“

„Koukám, žes o tom přemýšlel.“

Zvedl oči od bublající nádoby. „Teprve od doby, kdy začali znovu propagovat ty zkoušky. Ace vždycky říkal, že vědění znamená moc, a měl pravdu. Bohužel však dnes mají všechno vědění i moc Renegáti.“

Nova zvedla poloprázdný hrnek a postavila se. „Poslat mě k těm zkouškám je v tom případě bezva plán. Teda, pokud se mi chce umřít.“

„Nebuď na sebe tak tvrdá, noční můrko,“ odvětil Leroy. „Já ti věřím.“

Nova něco tiše zabrblala. „Rozmyslím si to,“ slíbila a otevřela dveře. „A neříkej mi tak.“

Leroy se jenom usmál.

KAPITOLA SEDM

Adrian se uvelebil na pohovce s miskou cereálií v klíně a položil si nohy na stolek. Tak to dělal vždycky, když jeho tátové pracovali dlouho do noci, což bylo ostatně skoro pořád – a po takovém dni, jaký měli za sebou, se dalo čekat, že se jen tak nevrátí.

Zvedl ovladač a přepnul televizi na pozdní zprávy. Na obrazovce se objevil roztřesený záznam přehlídky – video, na němž Puppeteerův kostkovaný balon proplouval ulicemi centrálního Gatlonu za hysterického jeku přihlížejících, kteří se snažili uprchnout. Hlas neviditelného zpravodaje odříkával statistiky. Počet obětí od odpoledne vzrostl a teď se ustálil na osmašedesáti zraněných, z nichž bylo padesát jedna civilistů dosud v péči Gatlonské městské nemocnice a dva Renegáty, včetně členky Rady Tamayi Raeové, ošetřovali přímo v renegátské Centrále. Žádné zranění naštěstí nebylo smrtelné. Pachatel, Anarchista Winston Pratt, obecně známý jako Puppeteer, byl ve vazbě…

Adrian odvrátil oči od záznamu a položil ruku na skicář, který ležel opodál. Otevřel desky a palcem listoval mezi stránkami, dokud nenašel své poslední kresby – ty načrtl, hned když přišel domů, dokud měl ještě v mysli čerstvou představu.

S pusou plnou cereálií zvedl skicář do úrovně očí, aby si výtvory důkladně prohlédl.

Návrh nového tetování.

Původně už žádné další přidávat nechtěl, ale tak to bylo se všemi – vždycky si myslel, že právě tohle tetování je tím posledním, ale neuplynuly ani dva měsíce a na kůži měl další tři.

Střet s Nightmare ho nepochybně mnohému naučil. Hodně se toho dozvěděl o svých schopnostech… I o těch Sentinelových.

Měl potenciál. Velký potenciál, to věděl. Brnění fungovalo přesně tak, jak doufal: nebránilo mu v pohybu a zároveň mu poskytovalo ochranu, i když v něm Nightmare našla zranitelné místo.

A pružiny na chodidlech pracovaly dokonale. Když se poprvé odrazil do vzduchu a vznesl se z ulice na římsu tři patra nad zemí, připadalo mu, že letí.

Ale ten oheň… S tím to nebylo tak jednoduché.

Když ho zahrnoval do výbavy, připadalo mu to jako skvělý nápad. Vlastně šlo o jeho úplně první tetování. Tehdy ani nevěděl, jestli bude fungovat, nebyl si jistý, zda bude možné kresbu přetvořit v trvalé tetování a vybavit své tělo skutečnou, zbrusu novou supersílou.

Schopnost manipulovat ohněm chtěl každý. Byla to klasika s hromadou různých uplatnění – od zapalování svíček na narozeninovém dortu po sežehnutí skladiště plného nelegálních narkotik.

Ne že by na nějaké někdy narazil, ale kdyby ano, bylo dobré vědět, že si s tím dokáže poradit.

Jenže oheň byl zároveň nepředvídatelný. Byl to přírodní živel – divoký a nevypočitatelný.

A Adrian potřeboval něco přesného, spořádaného. Něco, co mohl snadno zamířit a vypálit, přestože nebyl nejlepším střelcem v renegátských řadách. Potřeboval zařízení, jímž by nezasáhl některého ze svých spolubojovníků.

Ze všeho nejdřív uvažoval o tom, že by k obleku namontoval nějakou hlaveň, ale pak si vzpomněl na dívku, která v Centrále trénovala před pár lety – z uzlu uprostřed čela střílela tenké perkusní paprsky energie, které zasáhly libovolný cíl. Lidé jim většinou říkali lasery, ale těmi tak docela nebyly. Adrian vlastně netušil, o co přesně jde, ale věděl, že jsou dost silné na to, aby dokázaly protivníka paralyzovat, někdy dokonce i omráčit, aniž by po sobě zanechaly jakoukoliv stopu, jako například kulka.

Žádný obal, žádný plášť, žádné otevřené rány.

Dokonalá síla.

Jen bylo potřeba vyzkoumat, jak takovou schopnost zakomponovat do Sentinelova brnění a jaký druh tetování bude pro podobný účel nejlepší. Ironií bylo, že Adrian dokázal vdechnout život prakticky čemukoli, co nakreslil – jen musel nejdřív sám sebe přesvědčit, že bude daný výtvor na reálné rovině smysluplný. Musel být strategický. Praktický.

Pružiny na podrážkách bot. Ohnivý proud na předloktí. Zip na jeho hrudní kosti, který chrání obrněný oblek.

A teď určitý druh laserové diody. Dlouhý, úzký váleček, tentokrát na pravém předloktí, který by vyskočil ze Sentinelovy rukavice, nabitý a připravený vypálit…

Odložil skicář a polkl další lžíci cereálií.

„…a ano, Puppeteera nakonec dopadli, ale podle mě je zkrátka nepřijatelné, že mezitím došlo k úhoně tolik přihlížejících.“

Adrian zalétl očima k televizi, kde seděli ve studiu za kulatým stolkem načesaní a nastrojení dva muži a dvě ženy.

„Přesně tak!“ zvolal jeden z nich, naklonil se přes stolek a gestikuloval prstem na ženu, která právě promluvila, jako by ji z něčeho obviňoval, přestože s ním zjevně souhlasila. „Je to nepřijatelné. Tady se bavíme o veřejné události s vysokým počtem účastníků. Kde byla ochranka? A proč Radě trvalo tak dlouho, než odpověděla na hrozbu? Mají za úkol nás chránit, ale dnes odpoledne si zjevně dělali starosti spíš se špatnou publicitou než s tím, jak zastavit toho šílence.“

„Abychom Radu jen nehanili,“ řekl druhý muž a zvedl ruce ve smířlivém gestu, „máme svědky, kteří viděli, jak Kapitán Chromium do pěti minut po útoku osvobodil sedm malých dětí z Puppeteerovy moci, zatímco Rada a skupina Renegátů, kteří zrovna nebyli ve službě, dostaly stovky civilistů do bezpečí v přilehlých budovách a na parkovištích.“ Když se ho druhý muž pokusil přerušit, zarazil ho dalším gestem ruky. „To je navíc v přesném souladu s tím, co Rada říká od doby, kdy se Renegáti stali oficiálním orgánem – že se budou vždycky primárně soustředit na záchranu nevinných a teprve potom útočit. Svá předsevzetí dnes následovali do puntíku a za to mají můj obdiv. Určitě to nebylo snadné, zvlášť když ze sebe Puppeteer dělal tak snadný cíl.“

Adrian si zvedl misku k ústům a usrkl narůžovělé mléko.

„Ano,“ souhlasila jedna z žen, „ale kolika zraněním mohli předejít, kdyby ho prostě jen zastavili?“

Muž pokrčil rameny. „A co kdyby někdo z civilistů, které dostali do bezpečí, jinak zemřel? To už se nikdy nedozvíme.“

„Zato víme,“ řekla první žena, „že bez ohledu na oběti by dnes Winstona Pratta nedopadli, nebýt toho, že ho ta rádoby vražedkyně vyhodila z jeho vlastního balonu. Můžeme se prosím bavit o tom podstatném?“ Nevěřícně rozhodila ruce. „Nightmare! Kdo to je? Odkud se vzala? Nevíme o ní vůbec nic kromě toho, že dnes málem spáchala úspěšný atentát na Kapitána, sestřelila Thunderbird a pak uprchla renegátské jednotce při přesile tři na jednu. To nikomu vrásky nedělá?“

„Mně ano,“ odvětil muž vedle ní. „Ale ještě horší než tenhle ojedinělý útok – alespoň doufejme, že byl ojedinělý – je dle mého skutečnost, že se možná začnou vynořovat další Výjimeční s cílem znovu rozpoutat zkázu a chaos. Dnešek je důkazem, že Renegáti nemají město pod kontrolou tak, jak nám tvrdí. Že tu jsou noví zločinci, o jejichž totožnosti není nic známo. A pokud to tak skutečně je, rád bych, aby nám Rada sdělila, jak hodlá proti těmto hrozbám zakročit.“

„Doufejme,“ řekla žena vedle něj, „že přijdou s lepším plánem, než byl ten, jehož jsme byli svědky dnes odpoledne.“

Adrian zamračeně popadl ovladač a televizi vypnul. Pak se opřel o polštáře rozházené po pohovce a spolkl další lžíci cereálií. Chroupání bylo v nastalém tichu směšně hlasité – zvuky drcených, uměle obarvených kousků naplnily celý obývací pokoj.

Bylo zvláštní, jak moc otázky ve zprávách připomínaly ty, které se mu celý den honily hlavou.

Nightmare. Záhada všech záhad. A to ani neznali tu největší záhadu ze všech – slova, která mu nedala spát.

Kdo se ničeho nebojí, nemůže být statečný.

Adrian shodil nohy ze stolku, odložil misku a znovu uchopil skicář.

Dřevěná podlaha zavrzala, když po ní přešel do předsíně a odtud po dubovém schodišti do druhého patra. Jejich starý, velkolepý dům býval sídlem starosty v dobách, kdy ještě Gatlon nějakého měl. Spolu s rodinou a několika členy personálu ho zavraždili přímo mezi těmito zdmi v prvních dnech nově nastolené Anarchie. Adrian byl jako malý přesvědčený, že duchové zabitých straší v horních patrech domu, což byl taky důvod, proč si vyprosil, aby si směl zařídit pokoj dole ve sklepě. Dnes už sice nevěřil, že se duše zemřelých prohánějí kolem, ale při vstupu na druhé podlaží, v místě, kde široká chodba přecházela v hlavní obytnou část s řadou pokojů pro hosty, se ho často zmocnil mrazivý pocit. Sklep, kuchyně, obývací pokoj – tam bylo jeho království.

Jenže to, co teď potřeboval, bylo tam nahoře, ve společné kanceláři jeho tátů.

Na podestě se zastavil a otočil vypínačem. Světlo ozářilo potemnělé dveře, složitě zdobené dřevěné lišty a zašlé orientální koberce, které pokrývaly dlouhou úzkou chodbu.

Když se tátové rozhodli, že se sem přestěhují, dům byl v hrozném stavu. Za Anarchie byl přirozeně jedním z hlavních terčů zlodějů a rabujících band, ale Simonovi připadalo, že v sobě ukrývá příliš mnoho historie na to, aby byl ponechán věčnému zapomnění. Šlo o symbol jiné doby – mírumilovných, civilizovaných časů, kdy ve společnosti panovala pravidla a řád a měla pevné vedení.

A tak se sem nastěhovali a od té doby se dům přestavoval. Adrian si skoro nepamatoval, v jak hrozném stavu byl na úplném začátku, takže ho představa toho, že bude bydlet v jeho zdech, děsila k smrti – byly tu hory odpadků, nedopalků od cigaret, utrhaných drátů trčících z děr vyražených do zdí, husté pavučiny a graffiti, které se plazily po stěnách jako obří pavouci. Netrvalo však dlouho a sen svých tátů přijal za svůj vlastní, a touhle dobou už pro přestavbu domu udělal skoro tolik, co oni. Jeho schopnosti byly pro tenhle úkol jako stvořené. Jakmile narazili na rozbitou okenici nebo balustrádu, bylo mnohem snazší, když je Adrian zkrátka domaloval, než hledat umělce, který by vše dokázal náležitě opravit. Nakonec byl na dům stejně hrdý jako tátové, přestože se i nadále vyhýbal místnostem, v nichž došlo k vraždám.

Se skicářem v podpaží došel ke dveřím kanceláře a pootevřel je. Panty zavrzaly. Světlo z chodby zahnalo husté stíny do vzdálených koutů. Adrian zašátral rukou a stiskl vrchní knoflík na starodávném vypínači, který byl jedním z mála pozůstatků původního vybavení. Lustr na stropě se rozzářil a pět malých jantarových lampiček odělo místnost do medově zlatavých tónů.

Na stole uprostřed panovalo boží dopuštění a police knih za ním na tom nebyly o moc lépe. Tátové měli na starost řízení města a úklid pokoje byl tak vždycky na druhém místě; a pokud už si náhodou vyšetřili trochu volného času, většinou ho věnovali úpravám domu.

Adrian si nevšímal různorodých hor papíru, složek a desek, pošty, novin a časopisů a zamířil přímo ke knihovně, kde – vměstnaná mezi zastaralý zeměpisný slovník a rozbité rádio – trůnila řada zaprášených alb s fotografiemi.

Položil ruku na hřbet svazku v kaštanovém pouzdře a vyndal ho z police. Zbytek alb se zhroutil ke straně jako domino. Adrian se usadil na velké rohoži na podlaze. Položil album na svůj skicář a otočil prvních několik stránek. Naposledy jím listoval před lety, ale i tak znal většinu fotografií nazpaměť.

Zrnitý obrázek jeho třetích narozenin, kde seděl uprostřed hromady krabic a roztrhaných novin, které použili místo balicího papíru. V pozadí se usmívala jeho máma a Kasumi.

Na další fotce ho máma držela v náručí a společně stáli před sbírkou tašek a krabic přetékajících konzervovanou zeleninou a sušenými těstovinami. Byl tu i zbytek původních Renegátů – kromě Simona, který je nejspíš fotil. Adrian si na ten den dobře pamatoval. Všechno to jídlo se jim podařilo zachránit ze skladiště vedeného jedním ze zločineckých gangů, který ho prodával hladovým civilistům za nehorázné ceny.

Jeho matka už se pak na fotkách neobjevovala a Adrian v rozmezí několika mála stránek vyrostl z batolete s naducanými tvářičkami v hubené osmileté dítě. Teď za ním stáli jeho tátové s rukama položenýma na jeho ramenou a pyšně se usmívali. I on vypadal šťastně, i když si už teď nevzpomínal, jak se tehdy cítil. Toho dne ho oficiálně adoptovali – víc než rok po matčině smrti. Rány se dosud nezahojily, ale konec administrativní stránky a papírování jako by dokázal, že už si nepřipadal beztvarý, opuštěný a bez rodiny, což pro něj bylo v tu chvíli nesmírně důležité.

Teď zpětně věděl, že k žádné oficiální adopci ve skutečnosti nedošlo. Adopční certifikát sepsal Evander Wade, protože příslušná legislativa pro takový úkon zkrátka neexistovala. Jeho tátové vytvářeli zákony za pochodu, jak bylo potřeba. Možná zkrátka jen vycítili Adrianovu nejistotu z toho, že nemá vlastní rodinu, přestože ho ihned přijali za svého. Nejspíš pochopili, co pro něj těch pár podpisů a rádoby oficiální razítko znamená.

Adrian spěšně prolistoval fotky z oslavy adopce a stejně rychle prošel i veskrze úředně vyhlížející certifikát zastrčený mezi stránkami. Pár dalších narozenin, několik prázdninových slavností, i když fotografie přestávaly být s tím, jak Adrian rostl, prioritou, a z období jeho dospívání prakticky neexistovaly obrazové záznamy, což mu nijak nevadilo. Stejně se mu nechtělo procházet detailně všemi vzpomínkami.

Konečně našel, co hledal. Pečlivě složený kousek novin zastrčený za umělohmotnou fólií, která chránila stránku na konci alba. Vytáhl ho na světlo. Papír byl lehce nažloutlý, což mu připadalo zvláštní. Přece to není až tak dávno, říkal si v duchu, aby si čas vybral daň i na těch pár úštěpcích, které se před ním podařilo zachránit. Někdy se mu zdálo, jako by se to stalo teprve včera.

Jindy mu to připadalo jako celá věčnost.

Narovnal si brýle a rozbalil čtvereček papíru vystřižený z Gatlon Gazette – jediných místních novin, které vycházely i během věku Anarchie, přestože se novináři pravidelně ocitali pod tlakem gangů a o určitých událostech se v tisku pojednávalo, kulantně řečeno, ne zcela upřímným způsobem.

Jenže pokud šlo o tenhle článek, nasvědčovaly všechny okolnosti tomu, aby Adrian předpokládal, že obsahuje jen a pouze pravdu.

Černobílá fotografie ji zobrazovala v celé její kráse – superhrdinku levitující kousek nad zemí v bílých botách a zlatém plášti vlajícím ve větru, s povědomým zářivým úsměvem a gestem OK určeným fotografovi. Vše v ostrém kontrastu s titulkem nad fotkou vyvedeném ve strohých tiskacích písmenech.

LADY INDOMITABLE PO SMRTI, VRAH NEZNÁMÝ

Adrian nečekal, že ho ta slova i po těch letech tak silně zasáhnou. Článek četl tisíckrát a nemyslel si, že ho pohled na něj bude pořád bolet. S matčinou smrtí se smířil. Zvykl si na život bez ní. Spokojil se s pomyšlením, že ať už ji zavraždil kdokoli, nejspíš sám zahynul během Dne vítězství, a on musí vzít za vděk tímhle nepatrným kouskem spravedlnosti, i když se přesné okolnosti její smrti nejspíš nikdy nedozví.

Jenže to bylo předtím, než se mu Nightmare vysmála a vmetla mu do tváře ta slova. Jedinou větu, která pro něj znamenala více než pro kohokoliv jiného. Věděla o tom?

Ale… Jak by mohla?

Adrian rychle přelétl sloupky článku, až našel odstavec, který hledal.

Pitva odhalila zlomeniny kostí a lebky odpovídající pádu ze sedmého patra na betonovanou ulici, což soudní lékař označil za nezpochybnitelnou příčinu úmrtí.

Přestože se na těle ani na místě činu nenašly žádné stopy cizího zavinění, smrt v důsledku sebevraždy byla rychle vyloučena s ohledem na konkrétní důkaz – bílý lístek se záhadnou větou, již měla Lady Indomitable zastrčenou za opaskem: „Kdo se ničeho nebojí, nemůže být statečný.“

Adrian odtrhl oči od stránky a tupě zíral na stůl.

Někdo ji zabil. Téměř určitě to byl zločinec, někdo, kdo dokázal obejít a zneutralizovat její supersílu – protože jak je možné se zabít pádem ze sedmého patra, když umíte létat?

Zavřel oči. O mrtvole své matky se mu nezdálo už celé roky, ale jeho představivost sen ochotně zastoupila. Zlomené kosti, proražená lebka. Článek to sice nezmiňoval, ale Adrian slyšel, že když ji našli, měla otevřené oči a její tvář byla stažená v němém výkřiku.

Po zádech mu přeběhl mráz.

Kdo se ničeho nebojí, nemůže být statečný…

Co vlastně znamenalo, že Nightmare ta slova zná? Připadala mu moc mladá na to, aby měla s tou vraždou něco společného, ale co kdyby byl vrah stále naživu? Ví Nightmare, kdo to je? Táhne s ním za jeden provaz?

A pokud se skutečně přidala k Anarchistům, nedávalo smysl, že vrah jeho matky může být někdo z nich?

Adrian odsunul album na podlahu a postavil se. Usilovně si mnul temeno hlavy. Nevědomky začal jako slepý rázovat z jednoho konce pracovny na druhý.

Věděl, že Rada posílá za Anarchisty jednotku, aby prohledala jejich ležení a poohlédla se po známkách toho, že spolupracují s Nightmare, nebo má někdo z jejich členů co dočinění s dnešním útokem. Přinejhorším můžou zadržet Cyanida jako komplice. Hlídka se jim podívá na zoubek ještě dnes v noci – k razii možná dochází přesně v tuhle chvíli. Na starost ji dostal „zkušený tým“.

Jenže on byl jediný, kdo věděl o spojitosti mezi Anarchisty a jedním odloženým případem. Deset let starou vraždou Lady Indomitable. Jednou ze zakladatelů Renegátů. Jeho matky.

Jestli je její vrah stále naživu, někde tam venku… Tohle prostě musí zjistit. A zdálo se, že jediný, kdo zná odpověď, je Nightmare.

Adrian polkl a zajel si rukou k hrudní kosti, kde měl pod trikem schované tetování.

Pak se zničehonic zarazil.

Pro Adriana Everharta by jednat v přímém rozporu s rozkazy a vyšetřovat Anarchisty na vlastní pěst znamenalo riskovat příliš mnoho závažných důsledků – pro sebe i vlastní tým. Sám jít nemohl a ostatní do toho zatahovat nechtěl, alespoň ne do chvíle, kdy bude mít v ruce něco hmatatelnějšího než jedinou větu, kterou slyšel jen on sám.

Věděl, že je to nebezpečné, možná i trochu hloupé. Jeho první výstup v kůži Sentinela nedopadl podle plánu. Jenže o svolení už jednou požádal – nemělo cenu to zkoušet znovu.

Radě se se vším svěří. Řekne jim o Sentinelovi i o svých nových schopnostech. O Nightmare, o tom, co od slyšel. Nebude s tím dlouho otálet.

Poví jim pravdu, jen co dostane odpověď na všechny vlastní otázky.

KAPITOLA OSM

V tunelech neexistoval den ani noc, což byla jedna z věcí, které na nich měla Nova nejraději. Osamění zakoušela jedině na povrchu, když všechny obchody zavřely, nejbdělejší noční sovy konečně podlehly plíživé moci spánku a hodiny vyrazily na zdlouhavou cestu ke svítání. Samota jí nevadila, ale občas se, když čekala, až se svět probudí a vrátí se ke své ubohé existenci, nudila.

Ve srovnání s ostatními měla o osm hodin volného času navíc, ale v podzemních chodbách by na to sotva pomyslela – nebýt Ingridina chrápání vycházejícího z opuštěné výtahové šachty, kterou si zvolila za ložnici. Všechno kolem Ingrid bylo hlučné – její bomby, povaha a očividně i sny.

Nova vytáhla šipky z terče a zašla zpátky do tunelu, aby znovu vystřelila. Trénovala už několik hodin. Po nocích většinou pracovala na svých zbraních a vynálezech, meditovala, cvičila bojová umění nebo si procházela sadu cviků ke zvýšení síly, vytrvalosti či jakékoli schopnosti, která by se jí mohla hodit při dalším setkání s Renegáty.

Dnes v noci se však v duchu stále vracela k přehlídce. K okamžikům stráveným na střeše, kdy měla Kapitána v hledáčku pušky.

Chybělo tak málo. Ona, Nightmare, Nova Jean Artino, mohla skolit nepřemožitelného Kapitána Chromia.

Jenže zaváhala. Příliš dlouho otálela, než stiskla spoušť, a tak promarnila příležitost.

To bylo naposledy.

Vrátila se k čáře, kterou křídou nakreslila přes koleje, a vložila šipku do komory vypůjčené pušky. Red Assassin ji dnes na střechách připravila o zbraň a Nova neměla příležitost získat ji zpátky.

Pevně uchopila pušku. Zaostřila. Zamířila na první cíl.

Vypálila.

Znovu.

A znovu.

A znovu, dokud nevystřílela všechny šipky.

Potom vydechla a šla je posbírat. Deset šipek vězelo v očích desítky lesklých fotografií vystříhaných z časopisů. Na každé z nich zářila pohledná Kapitánova tvář.

Když vytahovala šipky z cílů, ani se neusmála. Tohle bylo jen cvičení. Když na tom skutečně záleželo, v okamžiku, kdy přesná trefa znamenala všechno na světě, selhala.

Každá revoluce jde ruku v ruce se smrtí. Někteří musí zemřít, aby jiní mohli žít. Je to tragédie, ale zároveň i pravda.

Stále si pamatovala Aceova slova, když se ho jako malá zeptala, proč muselo tolik lidí umřít, aby byli svobodní. Tenkrát, jako šestiletá dívka, ještě nechápala všechnu tu nenávist a násilí, které Výjimeční zakoušeli stovky let před věkem Anarchie, ale už tehdy jí Aceova vášeň připadala nakažlivá.

Jen hrstka lidí skutečně chápala, čeho se Ace pokouší docílit. Nikdy nechtěl, aby se svět stal tím, čím se stal. Jistě, určitá míra zkázy a brutality byla po prvotním převratu nevyhnutelná – jak sám řekl, bez nich se žádná revoluce neobejde. Jenže chtěl především žít ve společnosti, která nebude Výjimečné utlačovat a trýznit, kde se nebudou krčit v koutě ani se skrývat, vyděšení a ponížení. Toužil po světě, kde by byli všichni svobodní a mohli si žít po svém.

To ti ostatní – ti, kdo prahnou po moci, Zločinci s výjimečnými schopnostmi i bez nich – začali boj o nadvládu. To oni uvrhli svět do chaosu bez řádu a pravidel.

Nova netoužila po návratu Anarchie, kdy umírali nevinní lidé jako její rodina. Chtěla jen svobodu, kterou si Ace vysnil pro ni a jí podobné. Chtěla, aby Renegáti nechali Anarchisty na pokoji.

A vůbec! Rada by měla nechat na pokoji celou společnost. Její členové si možná myslí, že coby zosobnění vládnoucí elity dělají tu správnou věc, ale společnost se sotva držela nad vodou a Renegáti byli příliš hrdí na to, aby přiznali, že nikomu ve skutečnosti nepomáhají.

Lidé se potřebovali naučit postarat se sami o sebe, a k tomu nemohlo dojít, dokud všechno řídili superhrdinové.

Nova se vracela zpátky ke křídové čáře, když vtom se zem pod jejíma nohama zatřásla. Škobrtla a chytila se zdi, aby neupadla. Ze stěn tunelu padal prach a kousky betonu, které se snášely k zemi jako drobné šedavé potůčky. Když se koleje zachvěly, na okamžik ji napadlo, že se blíží vlak a ona nemá kam utéct.

Chvění ustalo. Zemí projelo několik posledních otřesů a pak se kolem znovu rozhostilo ticho.

Nova pohlédla do tunelu, přemýšlela, jestli to bylo zemětřesení, kdesi hluboko, možná i stovky mil pod zemským povrchem. V tom případě nebyl důvod k obavám. Tyhle prastaré chodby jistě přestály mnohem horší zkoušky.

Ticho však nemělo dlouhého trvání – tentokrát se ozvala hlasitá rána. Vzhledem k akustice chodeb nešlo odhadnout, odkud vychází, ani jak blízko je, ale jedno bylo jisté.

Renegáti se vrátili.

Nova popadla pušku, do komory vložila šipku a ostatní si schovala do váčku u pasu. Leroy je sice nenaplnil jedem, ale i tak si říkala, že pro ně najde využití.

Vyrazila zpět k tunelům, v nichž stály obytné vagony. Poblíž hlavního nástupiště se donutila zpomalit. Neměla kapuci ani masku, aby se mohla vydávat za Nightmare, a odhalit Renegátům svou totožnost by bylo vyloženě hloupé.

Když zahýbala za roh, zdi se znovu otřásly a vzápětí přišel další úder, který byl nepochybně hlasitější než ten předchozí.

U zadní části Cyanidova vagonu se zastavila. Slyšela nepravidelné rány, jako by se něco sypalo na nástupiště a odtud na koleje. Dokutálela se k ní malá plechovka pečených fazolí, která dopadla na kolejiště jen pár kroků od ní.

„No tak, vylezte, Anarchisti,“ zatrylkoval veselý ženský hlas. „Je čas zopakovat si vystoupení.“

Nova se prosmýkla kolem Leroyova vagonu a proplížila se na druhou stranu. Opatrně vykoukla ven. Na hlavním nástupišti, kde běžně skladovali většinu jídla a zásob, zahlédla čtyři postavy. Dvě velké železné police ležely stržené na zemi v záplavě rozbitých lahví a rozdrcených krabic. Vzduchem se nesl štiplavý zápach octu.

Okamžitě tyhle Renegáty poznala – šlo o jeden z nejsilnějších týmů ve městě, který mimo jiné proslul i rekordním počtem zadržených zločinců. Jeho vůdkyně, dívka, jež před chvílí promluvila, si říkala Frostbite. Byla o pár let starší než Nova – pohledná, s atletickou postavou, culíkem stříbřitě bílých vlasů a bledou kůží, tak průsvitnou, že pod ní i v příšeří tunelu svítily pavučinky modrých žilek.

Pak tu byl Aftershock, podsaditý chlapík s tmavou bradkou, který nejspíš způsobil otřesy. Vedle něj stál Stingray, také známý jako Rejnok, vytáhlý kluk s očima jako korálky, který se pohyboval se stejnou plíživou ladností jako ryba, od níž převzal jméno. Poslední z nich byl hotový obr. Gargoyle se podobně jako středověké chrliče neustále hrbil, protože se při vstupu do jakékoliv místnosti musel zpravidla přikrčit. Vmžiku dokázal přeměnit vlastní ruce a nohy na kámen.

„No,“ podotkla Frostbite a dala si ruce v bok, „vypadá to, že jsou moc zbabělí na to, aby nás přišli pozdravit.“ Kývla na Aftershocka s Gargoylem. „Pročesejte tunely a podívejte se, jestli je vylákáte z těch jejich doupat.“

Jakmile se dva zmínění Renegáti rozdělili a vydali se prohledávat opačné konce chodeb, přičemž Aftershock jen těsně minul Novinu skrýš, začal se Stingray probírat rozházenými zásobami.

„Nakládaný ibišek?“ Zvedl zavařovací sklenici a ušklíbl se. „To zní jako pěkný hnus.“ Otočil se a praštil sklenicí o kachličkovou zeď, která nesla název ulice nad jejich hlavami.

Nova bezděky sevřela pušku.

„A ovocné kroužky?“ řekla Frostbite a kopla do zmačkané krabice cereálií, která už ležela v rohu. „Tenhle šunt jsem naposledy jedla, když mi byly čtyři. Fakt bude lepší, když to necháme krysám.“ Došla k okraji nástupiště, zvedla krabici, otevřela ji a vysypala kousky barvených cereálií na koleje.

Krabice ve skutečnosti patřila Winstonovi, který měl tyhle lupínky nejradši, takže pro ostatní to nebyla žádná velká ztráta, ale Nova nad takovým jednáním stejně zaťala zuby. Každý, kdo si byť mlhavě pamatoval věk Anarchie, věděl, že plýtvání je neodpustitelný zločin bez ohledu na to, na čí straně stojíte.

Na druhém konci vagonu zaskřípaly dveře. Frostbite a Stingray se prudce otočili. Nova se rychle ukryla do stínů a naslouchala zvuku Leroyových kroků, když scházel po kovových schůdcích na kolejiště. Frostbite se při pohledu na jeho jizvy a bezbarvou kůži znechuceně ušklíbla.

Leroy vstoupil do Novina zorného pole a blížil se k nástupišti. Měl na sobě starý obnošený župan, roztrhané tepláky a pantofle, které chroupaly po rozsypaných cereáliích.

„Jejda!“ utrousila Frostbite medovým hlasem. „Vzbudili jsme tě?“

„Kdepak,“ odpověděl Leroy a zastavil se zhruba deset kroků před Renegáty, „čekali jsme vás, po tom, co se dneska stalo. A rád vidím, že pořád ještě umíte dostát našim představám. I když…“ Ztěžka si povzdechl a ukázal k převráceným regálům a spoušti pokrývající čtvrtinu nástupiště, „tak úplně nechápu, jaký má tohle význam.“

Frostbitin výraz rychle přešel z povýšeného v rozzuřený. Došla k Leroyovi a v pěsti jí vykvetl úlomek ledu. „To je jednoduché. Jde o to vám zrůdám připomenout, že všechno, ať už je to voda, anebo tyhle ubohé zavšivené chodby, máte jedině proto, že vám to dovolujeme!“ Zvedla ledový rampouch, přitiskla ho Leroyovi pod bradu a přiměla ho, aby jí pohlédl do tváře. „A jestli se rozhodneme, že už si naši dobročinnost nezasloužíte, tak si ji prostě vezmeme zpátky.“

„Dobročinnost?“ zeptal se Leroy vyrovnaným hlasem, přestože ho led bodal do brady. „Renegáti nám nedali vůbec nic. Všechno, co máme, jsme si vybojovali a zaplatili – anebo férově nashromáždili, tak jako všichni ostatní.“

„Nashromáždili,“ opičil se po něm Stingray. Otočil se, zachrchlal a plivl na koleje. „Jenže kdyby nebylo vás, nikdo by jídlo shromažďovat nemusel, že ne?“

Leroy nadzvedl obočí – anebo místo, kde ho míval předtím, než mu kdysi shořelo. „Kdyby nebylo nás, toho kluka s ostnatým ocasem by téměř stoprocentně zabili ještě v kolíbce a jeho mrtvolku by naložili do lihu pro další zkoumání.“

Stingray se zatvářil zlostně, ale Leroy pokračoval. „Vaše Rada tomuhle městu vládne více než deset let. Jestli se jim pořád ještě nepodařilo obnovit ekonomiku, možná byste se měli zeptat, proč jim to trvá tak dlouho, a nemarnit čas tím, že budete vinit nás.“

Frostbite pohnula rukou a ledový hrot zanechal v Cyanidově kůži tenkou rýhu. Nevydal ani hlásku, ale nepatrně sebou cukl.

„Možná… Kdyby Rada nemusela bránit občany tohohle města před útoky nebezpečných šílenců, měla by víc času na to, aby dala dohromady tu spoušť, kterou lotři jako vy v tomhle světě napáchali.“

„Možná,“ nedal se Leroy, „že když mají na povel tolik nohsledů, kterým osobně vymyli mozky, měli by posílit bezpečnostní opatření.“

Země se znovu zatřásla a v ústí jedné z chodeb se objevil Aftershock. Koleje se s každým jeho krokem zachvěly. „Nic tam není, jen horda hnusných, plesnivých knih.“ Rukou se zapřel o okraj nástupiště a vyskočil nahoru za Stingrayem.

„To jste asi moc pečlivě nehledali,“ ozval se suchý hlas. Aftershock se rychle otočil a zamžoural zpátky do tunelu, z nějž se vzápětí vynořila temná silueta. Phobiův černočerný plášť vlál a vířil, jako by ho utkali ze stínů, a ostří jeho dlouhé kosy odráželo matné světlo stropních lamp. Halil ho plášť s kapucí, stínová maska a kosa, která se mu klenula nad hlavou. Nova ho ještě nikdy neviděla bez uniformy a na rozdíl od Ingrid, Honey, Winstona a Leroye byl také jediným z Anarchistů, jehož skutečné jméno zůstávalo záhadou. Nova si občas říkala, že takhle děsivý se možná už narodil, a tak ho rodiče rovnou pojmenovali Phobia.

„Vážně jsou až k pláči nevšímaví.“

Nova vzhlédla. Ingrid seděla na úzkém mostku zavěšeném nad kolejištěm: byl určený pro někdejší cestující a spojoval dvě protilehlé nástupiště. Dlouhé nohy si provlékla zábradlím a klátila jimi ve vzduchu.

„Sedím tu celou dobu a je ani jednou nenapadlo podívat se nahoru. Upřímně řečeno nechápu, že tohle město vůbec funguje, když ho mají na starosti takoví břídilové.“

Frostbite zavrčela. „Sundej ji.“

Aftershock zvedl nohu a vší silou dupl na zem. V betonu se rozevřela trhlina a mířila ke schodům vedoucím na mostek. Podlaha pod nimi pukla, v zemi se otevřela díra. Schodiště se propadlo a most se prudce zakymácel. Ingrid vyskočila na nohy jen vteřinu před tím, než matice, které upevňovaly kovové zábradlí, povolily a most se naklonil na stranu – polovina se zřítila do jámy, kterou způsobil Aftershock, a zbytek s řinčením dopadl na koleje. Ingrid z mostu v posledním okamžiku seskočila, v letu se stočila do kuličky a dopadla do dřepu poblíž Leroyova vagonu.

„To už je lepší,“ řekla Frostbite chladně. Stála na nástupišti s jednou rukou v bok.

Nově se před očima zatmělo. O krok ustoupila, zvedla pušku a namířila hlaveň na Aftershocka. Než ho však stačila zaměřit, vstoupila jí do cesty postava.

Sklonila zbraň. Mezi ní a Renegátem stála Ingrid. Přestože k ní byla zády, Nova poznala, že o ní ví. Ingrid dala ruku za záda a prsty jí naznačila, aby zmizela.

Nova se zamračila. Popudilo ji, že ji Ingrid odhání jako neposlušné děcko.

Přitom ale věděla, že má pravdu. Bylo by hloupé se takhle prozradit – a čeho by docílila s puškou a hrstkou šipek? Bez jedu by takový útok nepříteli způsobil nanejvýš drobnou nepříjemnost.

„Doporučoval bych, abyste si počínali opatrně,“ zachraplal Phobia svým obvyklým trpělivým hlasem. „Tyhle chodby jsou prastaré. Přece byste nechtěli, abychom tu všichni skončili pohřebení zaživa.“ Mávl kosou nad hlavou. „Mně by to zase tolik nevadilo, ale pochybuju, že jste něco takového plánovali, když jste nás sem přišli obtěžovat.“

Protože jí Ingrid bránila ve výhledu, Nova se stáhla do škvíry mezi zdí a vagonem. Opřela se o kovové obruče na zadní straně vlaku, popadla pušku do jedné ruky a vyšplhala na střechu. Lehla si na břicho a posouvala se vpřed, dokud neviděla na nástupiště pod sebou.

„Phobia se vám snaží říct,“ pokračovala Ingrid a z prstů jí zasršely modré jiskry, „že se chvástání někdy nevyplácí.“

Frostbite se ušklíbla. „Nepovídej.“

Ze vzdáleného tunelu se ozval hysterický pláč. Nova se dlaní zapřela o střechu a zvedla hlavu. Honeyino kvílení se k nim linulo jako řada nejasných, zděšených výkřiků, ale brzy přešlo v zoufalá slova.

„Vrať je! Vrať je zpátky! Nevíš, co děláš!“

O chvíli později se z ústí chodby vyvalil Gargoyl. V náručí nesl skoro dvacítku včelích úlů nejrůznějších velikostí a stádií výroby. Všude bzučely rozezlené roje včel a vos, které kolem něj utvořily pohyblivou černou clonu. Ale Gargoyl se proměnil v kámen a žihadla na něj neplatila.

Honey rázovala za ním, oděná v růžovém negližé, s natáčkami ve vlasech. „Nemáš ponětí, kolik mě stály práce, ty jedna obrovská hroudo skály!“

Když ji Gargoyl vytrvale ignoroval, rozběhla se a skočila po něm. Pověsila se mu na mocnou paži a bílýma nohama bezmocně klátila ve vzduchu.

To hromotluka popudilo. Jedinkrát zatřásl rukou a smýkl Honey přes nástupiště. Vletěla do hromady zásob a ramenem vrazila do převrženého kovového regálu. Na chvíli ztratila vědomí, ale když vzhlédla, oči jí plály hněvem.

Gargoyle se zastavil před Frostbite. Ta viditelně strnula a nervózně se poohlížela po mraku vos a sršňů, z nichž mnozí dosahovali tloušťky Novina palce a byli plní jedu, který dovedl popálit víc než žhavé kleště.

Ukázala prstem na Honey. „Odvolej je,“ nařídila jí. Přes zuřivé bzučení ji bylo stěží slyšet. „Pošli je pryč, nebo to budu považovat za užití abnormálních schopností proti Renegátovi ve službě.“

Honey se posadila. „To udělám, jakmile je vrátí tam, odkud je vzal.“

„Vrátí?“ zeptala se Frostbite pobaveně. Obrátila se na Gargoyla. „Kde jsi je našel?“

„Bydlí pár set metrů tímhle směrem,“ řekl. „Je to vlastně takový starý kumbál. Těch krámů tam bylo plno.“ Na ukázku zvedl náruč plnou bzučících úlů.

„No to se podívejme. Výjimečná, která vládne včelám,“ řekla Frostbite a naklonila hlavu na stranu. „To zní jako nepovolené držení smrtících zbraní.“

Honey zděšeně vykřikla. „Jsou to moje děti! A vy jste je připravili o domov! O domov, na který nemáte právo!“

„Povídám ti, ať ty svoje děti okamžitě odvoláš,“ odsekla Frostbite. „Jestli nechceš, aby tvým dalším domovem byla cela v renegátské Centrále.“

Honey se do ní zabodla planoucíma očima. Nova viděla, že se třese. Vzduch kolem ní jako by se tetelil, za což nejspíš mohl ohlušující bzukot včel, které vytrvale útočily na Gargoylovu tvrdou kůži.

V Honeyině tváři se mísilo pokušení s nerozhodností.

Gargoylovi možná uškodit nedokázala, ale Frostbite by tváří v tvář jejím nejjedovatějším sršňům neobstála. Nova musela uznat, že představa té mrchy skučící bolestí po útoku stovky žihadel byla v tu chvíli skutečně lákavá.

Jenže pak by se do toho vložil Gargoyl a buď by Honey zabil, nebo zatkl.

Nova věděla, že malicherná pomsta za to nestojí, a Honey nejspíš došlo to samé. A tak se mezi změtí převržených plechovek a krabic postavila, napřímila se a doširoka roztáhla paže.

Hmyz se vznesl do vzduchu v jednom hejnu, obrátil se a ustoupil zpátky do hlubin tunelu.

Jakmile hmyz zmizel, Frostbite kývla na Gargoyla a dodala: „Znič je.“

Novino zalapání po dechu zcela zaniklo pod Honeyiným zděšeným výkřikem.

Gargoyl hodil úly na zem a začal po nich dupat – jeden po druhém je drtil svýma ohromnýma kamennýma nohama, co mu síly stačily.

Honeyino sténání přešlo z rozezleného ve zlomené, když sledovala zkázu svých úlů, z nichž mnohé ve svých útrobách skrývaly trubce a včely. Ničení pokračovalo a kvílení nabývalo na síle. Celé nástupiště pokrývaly papírové cáry a těžké kamenné nohy zadupávaly tělíčka a utržená křídla včel do betonového povrchu.

Gargoyle se celou dobu culil od ucha k uchu. Připomínal zlomyslné dítě, které právě s potěšením rozdrtilo podpatkem boty brouka.

Nova zatínala zuby, až ji bolela čelist. Odtrhla oči od Honey a pohlédla na Ingrid, Cyanida a Phobia, ale nikdo z nich nehnul prstem, aby Gargoyla zastavil.

Jakýkoliv podobný pokus by byl klasifikován jako útok na Renegáta a byl by důvodem k zatčení. V tomto bodě se Rada vyjádřila velmi jasně, když před mnoha lety přijala Cyanidovo příměří – Anarchisté žádnou třetí šanci nedostanou.

Gargoyle konečně skončil a zbytky posledního úlu odkopl stranou. Trosky přelétly nástupiště a spadly na koleje nedaleko místa, kam Frostbite odhodila Winstonovy cereálie.

„A když jsme se teď postarali o tohle…“ zazpívala sladce, přičemž v ruce točila ledovým rampouchem jako obuškem, „je čas pustit se do práce.“

Otočila se, a než Nově došlo, co má v úmyslu, mrštila ledem po Phobiovi. Ledové kopí ho zasáhlo do hrudi a on se rozplynul v obláček černého kouře, který odplul zpátky do stínů tunelu.

Ve stejném okamžiku šlehl Stingray ocasem s ostny po  Honey. Jedované trny ji zasáhly do boku a její překvapené vyjeknutí přešlo v bolestný výkřik. Zhroutila se k zemi. Stingray se vzápětí podobným způsobem ohnal po Leroyovi; ten se pokusil uskočit, ale ocas ho zasál do ramene. Cyanide strnul, spadl dozadu a tvrdě přistál na betonu.

Nova si přitiskla pušku k tělu a tentokrát zaměřila Stingraye, ale útok byl u konce. Honey bezvládně visela přes jeden ze spadlých regálů a Leroy se nehýbal, jen zíral ke stropu a zběsile koulel očima. Nova nevěděla, jaký druh jedu má Stingray v ocase, ale oba se zdáli být paralyzovaní, až na občasné škubnutí nohy či ruky.

Ingrid zařvala a vrhla se k nástupišti s koulí modré sršící energie v dlani. Frostbite se napřáhla k jejím chodidlům. Z ruky jí vytryskl proud ledu a utvořil kolem Ingridiných nohou malý ledovec. Ingrid překvapeně vykřikla a stěží udržela rovnováhu. Hybná síla ji hnala vpřed, ale led ji přilepil k zemi. Bomba v její dlani se vypařila, když se přestala soustředit a její zuřivost vystřídal zmatek.

„Zdá se, že jsi poslední Anarchista, co se drží na nohou,“ řekla Frostbite a ledabyle smetla několik ledových krystalků, které jí ulpěly na prstech. „Aspoň zatím. Pověz mi – existuje nějaký důvod, proč bychom vás neměli všechny zabít, po tom, co jste dnes způsobili na přehlídce?“

Ingrid zavrčela. V rukou jí znovu zavibrovala modrá energie. „Já na té vaší pitomé přehlídce vůbec nebyla,“ odsekla, a i když to byla lež, zněla překvapivě přesvědčivě.

„To mě nezajímá,“ odpověděla Frostbite. „Winston Pratt zaútočil na nevinné obyvatele Gatlon City a mou povinností je ujistit se, že Anarchisté terorizovali civilisty naposledy.“

„Jo, na vaši přehlídku zaútočil Winston, a pokud vím, máte ho ve vazbě,“ řekla Ingrid. „Tak co chcete po nás?“

Frostbite si odfrkla. „To čekáš, že uvěřím, že ten idiot pracoval sám?“

„Přesně tak,“ řekla Ingrid. Vypadala klidně, její zuřivost vystřídal ledový chlad. „A obě víme, že nemáte žádné důkazy, které by svědčily o opaku, jinak bychom tu takhle neklábosily. Doufáte, že řeknu něco, čím usvědčím sebe a ostatní.“ Začala si pohazovat koulí modré energie. Vyhodila ji vysoko do vzduchu a znovu ji bezpečně chytila. „Viděla jsem kodex té vaší slavné Rady. Nikdo nebude shledán vinným pouze na základě příslušnosti, je to tak? Tak nám tu nevyhrožuj, drahoušku. A hodně štěstí při hledání spojení mezi námi a Puppeteerem. Dneska jednal sám. Nemáme s tím nic společného.“

Frostbite popošla vpřed, dokud jí špičky bot nepřečnívaly přes okraj nástupiště. „Nepotřebuju si vás spojovat s útokem na přehlídku.“ Zavrtěla prstem a vyslala k Ingrid další, tentokrát pomalejší proud ledu. Ledový kvádr kolem jejích nohou začal mohutnět a stoupal jí nad stehna a boky. „Útok na Renegáta je těžký zločin. A s tvojí povahou nebude těžké tě vyprovokovat. Když tak nad tím přemýšlím, je to vlastně tak trochu jako dráždit vzteklého psa.“

Ingrid zasyčela a ledová skořápka jí pomalu stoupala k břichu. Přestala si pohazovat bombou a křečovitě ji sevřela v dlani.

„Vím, co si myslíš,“ pokračovala Frostbite. „Budeš trvat na tom, že to byla sebeobrana. Jenže… Nemáme tu žádné svědky, tak kdo ti uvěří, když to bude tvoje slovo proti mému? Anarchistka versus slavná Renegátka.“ Zamlaskala, jako by toho litovala. „Tak to vypadá, že se budeš muset rozhodnout. Zaútoč na mě a zatkneme tě. Nebo se přiznej k útoku na dnešní přehlídku. Sice tě stejně zatkneme, ale budeme krapet jemnější.“ Pokrčila rameny. „Anebo nedělej nic. Co tě asi zabije jako první? Mráz, anebo se udusíš? Spíš bych vsadila na to druhé.“

Led se šířil Ingrid přes hrudník a pomalu si nacházel cestu k jejím ramenům. Za chvíli nebude moc použít ruce ani své bomby.

Nova násilím zavřela oči. Ve spáncích jí tepala horká krev, ale snažila se uvažovat s jasnou hlavou.

Tohle byli superhrdinové, které zbožňoval celý svět? Možná že Ingrid nebyla tak úplně nevinná. Možná že nikdo z nich. To ale ani Renegáti. Stačilo se na ně podívat. Mučili Ingrid, násilím se z ní pokusili dostat falešné doznání. Rozbili Honey úly, napáchali škodu v jejich tunelech, zničili zásoby, které potřebovali k přežití, a to všechno proto, aby našli legální záminku k tomu, aby je uvěznili.

Prst jí sklouzl na spoušť. Otevřela oči a náhle viděla jasně. Mysl měla čistou.

Zamířila na Frostbite.

Šipky možná nebyly otrávené, to ale neznamenalo, že dobře mířená rána nedokáže způsobit spoustu škody.

Soustředila se na Frostbitino oko. Bylo bleděmodré, světlejší než to Kapitánovo, ale ne o moc.

Tlak spoušti na jejím prstu sílil.

Nova se ji chystala stlačit, když vtom koleje zasáhl vodopád jasného, burácejícího ohně a zcela je pohltil.

KAPITOLA DEVĚT

Nova zalapala po dechu a ucukla. Opatrně vykoukla zpoza vagonu.

Koleje byly v jednom ohni.

Ne, ze stínů šlehal ohnivý sloup. Ve vteřině sežehl pruh ledu mezi Ingrid a Frostbite.

Frostbite zaklela a ustoupila zpátky. Vzápětí se prudce otočila k ústí tunelu, odkud se ozvaly těžké kroky.

Neznámý vstoupil do světla a Nově poklesla čelist. Teď, když se vynořil ze tmy, vypadal jeho obrněný oblek mnohem zlověstněji než na prosluněných městských střechách.

Sentinel.

„I když bych ty padouchy nejraději viděl za mřížemi,“ řekl hlubokým, vyrovnaným hlasem, „něco mi říká, že Rada by s vašimi metodami nesouhlasila.“

„A kdo jsi ty, že to tak dobře víš?“ odsekla Frostbite a zaťala pěst, v níž jí vzápětí vykvetla další ledové střepina. „Jejich pokojový psík?“

„To je zábavné,“ řekl Sentinel bez sebemenší stopy vtipu, „často si o tobě říkám to samé.“

Nova povolila stisk na zbrani. Frostbitin podezíravý výraz odrážel její vlastní. Z jeho slov se zdálo, že dívku zná, a to nejen ze stránek novin.

„Jsme tu na oficiální misi,“ řekla Frostbite. „Jestli nás zkusíš zastavit, rádi tě taky zatkneme.“

Kolem Sentinelovy levé ruky se roztančil náramek oranžových plamenů. „Nejste jediní Renegáti s oficiálním posláním. S tím rozdílem, že já jsem instrukce obdržel přímo od Rady.“

Nova se naklonila dopředu, aby jí neušlo ani slovo. Uvědomila si, že upřeně zírá na jeho náprsní plát. Šálil ji v temném světle podzemních chodeb zrak, nebo z vrchu vagonu špatně viděla? Zdálo se, že šrám v jeho rameni zmizel.

Zamračila se ještě víc. Bodla ho do místa přímo mezi plátem a ramenem, a přesto nebylo vidět nic neobvyklého. Oblek nezašpinila žádná krev. Nezdálo se, že by byl zraněný. Možná se chvílemi pohyboval trochu ztuhle, ale rána ho rozhodně nevyřadila z boje tak, jak měla.

Byla to další z mnoha záhad kolem takzvaného Sentinela – a taky důkaz, že není jen řadovým Renegátem. Že je něčím novým. Vojákem? Vrahem? Zbraní, kterou Rada hodlala nasadit při misích, které byly pro obyčejného superhrdinu příliš nebezpečné?

„Přímo od Rady?“ zopakovala Frostbite a zasmála se. „Myslíš, že jsem blbá? Vedení o tobě nikdy neslyšelo. Jsi podvodník, což z tebe dělá nepřítele.“ Zvedla ledovou střepinu nad rameno.

„Anebo to znamená, že jsi moc nízko na výplatní pásce, abychom ti říkali o všem, na čem pracujeme,“ řekl Sentinel.

Frostbite zaváhala a Nova viděla, jak se jí do tváře vplížila špetka pochyby.

„Zatímco já,“ pokračoval, „vím, že tě sem poslali ze dvou důvodů: abys zjistila, jestli má někdo z Anarchistů něco společného s Puppeteerovým útokem, a zároveň odhalila spojitost mezi nimi a Nightmare.“ Naklonil hlavu a Nova měla dojem, že přitom pohlédl na Ingrid, kterou od krku dolů pohlcovala ledová kapsle. Zuby jí drkotaly. „Předpokládám, že ses toho moc nedozvěděla.“

Frostbite se samou zuřivostí rozšířilo chřípí.

Sentinel se zničehonic vznesl do vzduchu a dopadl na nástupiště těsně vedle ní. Zavrávorala a o krok ucouvla, ale rychle nabyla ztracenou rovnováhu. Gargoyle, Aftershock a Stingray, kteří stáli za ní, se naježili, připravení zaútočit, přestože se ani jeden z nich nepohnul. Zjevně je zdržovalo Sentinelovo tvrzení, že je tu z příkazu Rady.

„Propusť Detonator,“ řekl a otevřel zaťatou pěst. Plameny zhasly. „Potom můžeš s celým týmem odejít. Přebírám zodpovědnost za vyšetřování.“

Frostbite se nevěřícně zasmála. Jednou zatočila ledovým hrotem ve vzduchu, ale potom ruku spustila a zarazila ho do pukliny v nástupišti, jako by šlo o vycházkovou hůl. „Jestli nás chce Rada odvolat, ať nám to řekne sama.“

„To taky udělala,“ řekl Sentinel. „Signál je tady dole bohužel opravdu hrozný. Škoda, mohli jste si tuhle trapnou situaci ušetřit.“

Frostbite se zatvářila ještě podezřívavěji, ale Stingray s Aftershockem pohlédli na identické černé pásky, které měli na zápěstí. Nova se kousla do rtu. Tyhle náramky, které nosily renegátské hlídky, ji vždycky fascinovaly. Byl to nějaký druh komunikačního zařízení?

Sentinel pokračoval. „Jestli hned odejdete, nebudu vaše nadřízené informovat o tom, kolik nařízení jste dnes v noci porušili. Ale pokud budete dál mrhat mým časem, možná to udělám.“

Frostbite bubnovala prsty o ledovou střepinu a pohledem těkala mezi hledím Sentinelovy přilby a rudým R, které měl vyražené na hrudi. Tvářila se kysele a povýšeně. „Fajn,“ vyprskla nakonec. „Stejně se tu nic dalšího nedozvíme.“ Odhodila ledovou střepinu stranou a ta se roztříštila o zeď.

Pak prošla kolem Sentinela a pokynula svému týmu, aby ji následoval.

„Osvoboď Detonator,“ připomněl jí Sentinel.

„Osvoboď si ji sám,“ odsekla. „A jestli ti za odměnu udělá díru to toho tvého fešáckého oblečku, ne že mi přijdeš bulet na rameno.“

Jak tak čtyři Renegáti mizeli v tunelu, který vedl na povrch, Nova ani na chvíli nespouštěla oči ze Sentinela. Zoufale toužila po tom, aby zahlédla jeho tvář – chtěla vědět, jestli se zlobí, nebo se mu ulevilo; jestli je popuzený, nebo vděčný. Z jeho postoje však nešlo nic vyčíst; stál tam jako dokonalý předobraz komiksového hrdiny: vysoký a stoicky klidný, rovná ramena, ruce zaťaté v pěst.

Pomalu zvedl hlavu, pohlédl na Ingrid a pak mu unikl rozhořčený povzdech. Zdálo se, že dlouho zvažuje všechny možnosti, ale nakonec zvedl ruku a vypustil tenký, plynulý proud ohně směrem ke krychli ledu. Mířil na nejsilnější místo kolem jejích nohou a pomalu ho začal tavit.

Nově se točila hlava. Nemohla si pomoct – cítila slabounký záchvěv vděku, ale zároveň nebyla naivní. Bylo jasné, že navzdory Sentinelově očividné nelibosti vůči Frostbite a jejímu týmu se z něj rozhodně nestane jejich spojenec.

Byl to Renegát, který pracoval pro Radu, a navíc se podílel na nějakém přísně tajném projektu, o němž neměl zbytek organizace zjevně ani ponětí.

Něco jí říkalo, že se jen dostali z deště pod okap, jestli ne hůř.

Když roztavil dost ledu, stáhl ruku a oheň uhasil. Ingrid se pohnula a se zasténáním si uvolnila koleno. Kus ledové skořápky dopadl na koleje, takže se zhroutila dopředu a dopadla na všechny čtyři. Třásla se jako osika. Vzápětí se posadila na paty a začala si mnout ruce, aby se jí do nich vrátila krev.

Sentinel mlčel a nehnutě ji pozoroval. Zdálo se, že přemýšlí – mezi prsty mu každou chvíli vytryskly drobné ohnivé plamínky, jako by se nemohl rozhodnout, jestli má Ingrid zahřát.

Nakonec to neudělal.

Když konečně přestala drkotat zuby a uklidnila se natolik, že mohla promluvit, došel za ní k okraji nástupiště. „Přišel jsem si pro Nightmare,“ řekl. „Kde je?“

Ingrid ho počastovala pohrdavým pohledem: „Jaká Nightmare?“

„Asi takhle vysoká?“ řekl Sentinel a podržel ruku nad zemí, jako by se vysmíval její výšce. „Černá kapuce? A dnes se pokusila zabít Kapitána? Říká ti to něco?“

Ingrid si protáhla prsty a vyzkoušela si, jestli dokáže ze vzduchu stále sbírat modravé elektrické výboje. Nova poznala, že je slabá, i když se to snažila skrýt. „Aha, tahle Nightmare.“ Pokrčila rameny. „Tak tu jsem neviděla.“

Sentinelův hlas zdrsněl. „Možná budeš vědět, kde ji najít.“

Cyanide na zemi zasténal, převalil se na bok a zkusil se posadit. Sentinel se prudce otočil a z dlaně mu vyšlehl plamen, ale když viděl, že je to jen Leroy, rychle se uklidnil.

Leroy zakašlal a zamžoural do hledí jeho přilby. „Nepatří k nám.“ Mluvil stejně nevzrušeně, jako by někomu radil, jak se dostat do městského parku. „Mezi námi a tou dívkou, co si říká Nightmare, není žádné spojenectví, takže ti nemůžeme pomoct.“

Sentinel k němu vyrazil pomalým, hrozivým krokem. „Tak mi potom vysvětli, Cyanide,“ řekl a sehnul se, aby mu pohlédl do očí, „jak je možné, že jsme v nábojnici, jíž se pokusila zabít Kapitána, našli jeden z tvých jedů.“

„Jeden z mých jedů?“ zopakoval Leroy. „Vážně? To je mi ale náhoda.“

Sentinel ho popadl za bradu a zvedl mu hlavu. Nova zaťala ruce v pěst. Choval se stejně, jako když se ji pokusil zastrašit na vrcholu střechy.

Tajný agent, renegátský experiment využívající nejmodernější technologie – a stejně to byl jen obyčejný surovec. Další poskok Rady, kterému vymyli mozek.

„Snad nečekáš, že ti uvěřím, že nejste ve spojení,“ zavrčel.

„Je mi jedno, čemu věříš, nebo nevěříš,“ řekl Leroy. Začínal se potit, jeho zčernalá kůže se v chabém světle matně leskla. „A pokud jde o to, že jste u ní našli můj jed… Jedy k běžnému užití v tomhle městě prodávám už desítky let.“ Usmál se a odhalil své vylámané zuby. Ve tváři měl hrdý výraz, jako by se chlubil, že je světově proslulým pěstitelem tulipánů. „Od farmak po prostředky proti domácí havěti. Existuje asi tisíc důvodů, proč by někdo měl jeden z mých jedů, a ne všechny jsou nebezpečné nebo protizákonné. Zvážili jste vůbec, že tahle Nightmare, ať už je to kdokoliv, si mohla tu směs koupit od některého z mých distributorů?“

Nova věděla, že tohle všechno je pravda. Jedy, které Leroy vyráběl, byly z drtivé většiny legální a obecně upotřebitelné. Jeho podnikání zůstávalo pro Anarchisty nadále hlavním zdrojem příjmů. Bylo to požehnání, zvláště ve městě řízeném Radou, kde bylo shromažďování nebo krádež i toho nejnutnějšího čím dál obtížnější – což ostatně Frostbite a její surovci nepochybně věděli, když se rozhodli zaměřit se na jejich zásoby jídla.

„Tohle nebyl žádný obyčejný pesticid,“ zavrčel Sentinel.

„A jak to mám vědět? Řekl jsi, že šlo o jeden z mých jedů, a to je dost široký pojem.“

„Dobře, Cyanide, a co takhle jeden z tvých jedů určený pro…“ Sentinel zmlknul, protože ho přerušil tichý syčivý zvuk. Trhl sebou a sundal ruku z Leroyova obličeje.

Nova si přitiskla dlaň na ústa, aby potlačila zachichotání. I když neviděla Sentinelův výraz, z jeho postoje bylo jasné, že nevěří vlastním očím. Celou ruku měl napjatou a hlavu odtahoval co nejdál, jako by se snažil utéct vlastní končetině. Prsty mu pokrývala lepkavá tmavá hmota, která se náhle vyvalila z póru na Leroyově obličeji a právě teď mu leptala kovový povrch rukavice.

Leroy se vyhrabal na nohy, utáhl si pásek u županu a strčil si ruce do kapes. „Co jsi říkal?“

„Říkal,“ zabručela Honey a unaveně se opřela o jeden z poražených regálů, „že má právě tolik důkazů o naší kriminální činnosti jako ta otravná ledová holka. Takže vůbec žádné.“ Následky paralýzy mezitím vyprchaly, a tak si sundala uvolněnou natáčku a začala si ji znovu vplétat do světlých vlasů.

„Máte pravdu,“ souhlasil Sentinel. „Nemáme žádné důkazy… zatím. Ale vím, že jste do toho zapletení. Vím, že Anarchisté chtějí Renegáty zničit.“

„Samozřejmě že je chceme zničit,“ ozval se Phobiův strašidelný hlas a jako hřmění se odrazil od stinných koutů tunelu. Sentinel se prudce otočil a pátral pohledem v temných chodbách. „Ale zbožné přání není zločin, dokonce ani podle jejich pravidel.“

Stíny za Sentinelem se zhmotnily a Phobia se vynořil jakoby odnikud. V rukou svíral svou kosu. „Tyhle vpády do našeho domova už jsme tolerovali dost dlouho.“

„Souhlasím,“ přidal se Leroy. „Pokud si Rada myslí, že jsme porušili dohodu, ať nás sama obviní. Do té doby žádáme soukromí, které nám bylo přislíbeno.“

V Sentinelových zaťatých pěstech opět zaplály drobné plamínky. „To platí za předpokladu, že se řídíte našimi nařízeními. Pokud máme důvody, abychom se domnívali, že tomu tak není, je naším právem podrobit vás vyšetřování. Dnes jsme zadrželi Anarchistu, který byl obviněn z terorismu a napadení, a taky jsme zjistili, že byl při pokusu o atentát použit anarchistický jed.“

„A kdyby to stačilo k tomu, abyste nás všechny zatkli,“ doplnila ho Ingrid, která se mezitím postavila a vzdorovitě si složila ruce na prsou, „dávno bychom byli ve vazbě.“

„Což nejsme, že?“ dodala Honey. Vstala a protáhla si ztuhlé ruce. „Takže můžeš dál marnit čas tím, že nám budeš vyhrožovat, a já půjdu uklidnit své nebohé děti.“

Naposledy zdrceně pohlédla na zpustošené úly, pak zvedla hrdě hlavu a bosonohá opatrně začala kličkovat mezi rozbitými lahvemi a poházeným jídlem.

Neušla ani dva kroky, když se Sentinel vznesl do vzduchu a přistál přímo před ní. Honey ucukla a zalapala po dechu, když se zadívala do hledí jeho neproniknutelné přilby.

Vzápětí se vzpamatovala z překvapení, zaťala zuby a dala si ruce v bok. Pohled na ni Nově připomněl, proč si říká Queen Bee. I v negližé a natáčkách, dokonce i bez svých jedovatých poddaných, v ní bylo cosi královského. Alespoň tváří v tvář nepříteli. Nově neušlo, jak se za těch několik hodin, kdy ji našla uplakanou a zoufalou, změnila. Možná jí svědčilo ze všeho nejvíc, když měla proti čemu bojovat.

Třeba to tak měli všichni.

„Ještě jedna věc, než odejdeš,“ řekl Sentinel a jeho hlas zahřímal jako bouře.

Nova ztuhla a znovu křečovitě sevřela pušku. Čekala, že Sentinel popadne Honey za krk nebo za bradu, tak jako ji s Leroyem. Znovu si prošla své možnosti. Šipka proti brnění nezmůže nic, ale možná by mohla odvrátit pozornost…

Nebyla však jediná, kdo se připravoval na útok. Leroy vytáhl z kapsy županu kapsli a Nova věděla, že je naplněná silnou kyselinou. Ingrid rozevřela dlaně a zformovala mezi nimi novou kouli sršící modré energie. Phobiova temná silueta začala růst, jeho tělo se roztahovalo a zahalovalo se do stínů, až bylo nemožné odhadnout, kde končí a kde začíná temnota. Ozval se i bzukot, který neustále sílil, jak se Honeyini zlatí pomocníci vraceli tunelem zpátky na nástupiště. Netrvalo dlouho a nad hlavami všech přítomných utvořili zlověstný černý mrak.

Až na hemžení včel to působilo, jako by se celý svět zastavil. Sentinel zjevně váhal – a v té své neosobní přilbě vypadal spíš jako socha než jako lidská bytost. Víc než hrdinu připomínal robota.

Mírně pohnul prsty. Novu to zarazilo. To si vážně myslí, že ho oblek ochrání, když čelí takové přesile? Pochybovala o tom, že by odolal byť jediné bombě slavné Detonator.

Napůl doufala, že dostanou příležitost přesvědčit se o tom na vlastní oči.

Jenže Sentinel se místo toho, aby Honey ublížil nebo vyslal další ohnivý plamen, nahrbil a popadl jeden z železných regálů. Zvedl ho jednou rukou a mrštil jím o zeď. A pak i tím druhým.

Nova se zamračila.

„Nehledě na to, jakou cestu jste si zvolili po Dni vítězství,“ řekl, „všichni jste nepřátelé Rady a Renegátů. Ale v tuhle chvíli je mým jediným nepřítelem Nightmare.“

Otočil se a zadíval se k vagonu, na němž ležela. Přitiskla se ke střeše. Sentinel seskočil na koleje a vyrazil jejím směrem. Prošel kolem Ingrid, aniž by věnoval jediný pohled její sršící dlani.

„Až Nightmare uvidíte,“ řekl a popadl zbytek mostu, který Aftershock strhl k zemi, „řekněte jí, že až příště zaútočí na Radu, budu na ni čekat a zničím ji – s posvěcením Rady, nebo bez něj.“

Zvedl most na nástupiště a zprůchodnil koleje. Neohlédl se, aby se podíval, jak jeho slova přijali, místo toho vkročil do zejícího tunelu. Pohltila ho temnota a pravidelné údery jeho kroků postupně odumřely ve tmě. V podzemí se rozhostilo ticho.

Trvalo dlouho, než napětí polevilo. Pak Honey odvolala včely a poslala je zpátky do své ložnice. Ingrid spustila ruce a zhasila sršící energetickou kouli, Leroy si zastrčil kapsli s kyselinou zpátky do kapsy a Phobia se zmenšil na svou běžnou velikost.

Ingrid udělala obličej směrem k tunelu, kterým Sentinel odešel.

„Být slabý,“ zachraplal Phobia. „Být nemohoucí.“

Ingrid na něj pohlédla. „Prosím?“

„Toho se bojí ze všeho nejvíc,“ řekl Phobia a nedbale zatočil kosou. „Bezmoci.“

Honey si odfrkla. „Jak typické po nafoukaného Renegáta.“

„Možná,“ odvětil Phobia, jehož kápě se pohnula, když nepatrně kývl hlavou. „Ale toho strachu jde těžko zneužít, když vyniká takovou silou.“

„Stojí za jeho schopnostmi to brnění?“ uvažoval nahlas Leroy s kapesníkem přitisknutým na tváři. „Bylo by dobré vědět, jestli představuje nový vývojový stupeň v evoluci Výjimečných, nebo jsou jeho síly výsledkem experimentů a projektování.“

„A jestli se dají replikovat,“ dodala podezřívavě Ingrid.

Na to Phobia nedokázal odpovědět.

Nova pomalu vydechla a přetočila se na záda. Na strop tunelu někdo před lety nasprejoval graffiti, takže najednou zírala na pitvornou tvář s vyplazeným jazykem.

Měli pravdu. Jestli byl Sentinel výtvorem Rady, jak můžou vědět, že se brzy neobjeví jemu podobní? S tou představou přicházela celá řada obav. Pokud jsou Renegáti schopní dodat svým hrdinům jakoukoli supersílu včetně schopnosti kontrolovat oheň… Kdo ví, co dalšího dokážou?

S jedním Sentinelem by si poradila. Ale s celou armádou? Anarchisté by byli… bezmocní.

Zavrtěla se a uslyšela zašustění. Strčila ruku do kapsy a nahmatala kus zmačkaného papíru.

„Měli jsme ho zabít,“ zavrčela Ingrid a Nova slyšela tlumené bouchání a šoupání, jak vršila zásoby zpátky do železných regálů. „Měli jsme je všechny zabít.“

„A strávit zbytek života za mřížemi?“ zeptal se Leroy a nesouhlasně mlaskl jazykem. „To by byl pěkně krátkozraký pokus o pomstu.“

„Aspoň bychom pomstili mé nebohé drahoušky,“ ozvala se Honey.

„Všechno je při starém,“ řekl Phobia. „Náš nepřítel je Rada. Jakmile bude z cesty, Renegáti padnou.“

Nova rozbalila papír ve své ruce. Byl to leták, který dostala na přehlídce – pozvánka k renegátským zkouškám. V horním rohu stálo tlustými tiskacími písmeny: MÁŠ NA TO?

Vztekle roztrhala leták na kusy.

Phobia se mýlil. Změnilo se toho hodně. Kvůli Winstonově útoku a jejímu pokusu o atentát budou Renegáti ostražitější než dříve. A kromě toho se teď museli vypořádat i se Sentinelem.

Ještě dnes ráno by řekla, že mají slušnou šanci na úspěch, ale teď si přestávala být jistá. Sentinel byl důkazem toho, že o nepříteli nevědí ani zdaleka dost.

Kdežto Renegáti toho o nich věděli tolik. Kde žijí. Jaké mají schopnosti.

Až na ni. O ní nevěděli nic.

Pokud to byla její jediná výhoda, hodlala ji využít.

KAPITOLA DESET

Leroy byl jediný z Anarchistů, který uměl řídit. Takovou dovednost ve městě většinou nikdo nepotřeboval. Téměř na všechna místa se dalo dojít a spousta lidí si na živobytí i nadále vydělávala tím, že vozili ostatní z jednoho místa na druhé, zvlášť po kolapsu systému hromadné dopravy.

Leroy sice tvrdil, že vlastní řidičské oprávnění ještě z doby před věkem Anarchie, ale Nova měla podezření, že to říká jen proto, aby ve svých spolucestujících vzbudil důvěru – což mimochodem vůbec nefungovalo. Jednak měl sedadlo posazené tak nízko, že nebylo možné, aby viděl přes palubní desku, a navíc se při jízdě neustále slabomyslně culil nehledě na to, že na něj ostatní řidiči troubili a nadávali mu, zoufalí chodci ječeli a uhýbali jim z cesty a auto co chvíli nadskočilo, jako by někoho převálcoval.

„Kde ta ženská vůbec žije?“ zeptala se Nova ze sedadla spolujezdce. Řítili se ulicí ve žlutém sporťáku, který byl prý v dobách, kdy ho Leroy ukradl, vysoce žádaným modelem. (Podle něj patřil právníkovi, jenž se proslavil tím, že obhajoval muže, který skoro ubil jednoho Výjimečného k smrti. Advokát toho mizeru z obvinění vysekal, takže od soudu odešel jen s pokutou a pár hodinami veřejně prospěšných prací. Krádež právníkova auta byla tudíž vedle chamtivosti také otázkou spravedlnosti.)

O třicet let později připomínalo auto, které Leroy za celou tu dobu jedinkrát neumyl, spíš přezrálý banán než vytoužený model, alespoň podle Novy. Bylo zrezivělé, na dveřích mělo bezpočet promáčklin a poškrábaný lak a rozcupované polstrování silně zavánělo plísní.

„U přístavu,“ řekl Leroy a zabubnoval prsty o volant.

Nova si prohlížela budovy, kolem nichž projížděli. Opustili střed města a teď se proplétali průmyslovou čtvrtí, jejíž skladiště a nakládací prostory kdysi přetékaly bednami se zbožím, které do celé země nepřetržitě rozvážely vlaky a nákladní vozy. Mezinárodní obchod se sice do města postupně vracel, ale většina zdejších budov byla stále opuštěná – jejich jedinými nájemníky byly krysy a squatteři, kteří z nějakého důvodu neprošli výběrovým řízením na bydlení posvěceném Radou. Anebo zkrátka chtěli sami rozhodovat o tom, kde a jak budou žít, a to za jakoukoli cenu.

Mezerami mezi skladišti a opuštěnými továrnami viděla záblesky Harrow Bay s hrstkou roztroušených člunů. Očima zalétla k obzoru, který téměř plynule přecházel v temnou oblohu. Přestože byli stále ve městě, světelný smog tu nebyl tak velký a Nova zahlédla hvězdy rozseté po obloze jako hrst zářivých teček. Došlo jí, že nevědomky hledá známé konstelace. Padlý bojovník. Velký cypřiš. Lovec a jelen.

Jako malou ji hvězdy fascinovaly. Často se bavila tím, že vymýšlela příběhy o nebeských bytostech, které se skrývaly uvnitř konstelací. Tehdy dokonce samu sebe přesvědčila, že se všichni Výjimeční včetně jí, taťky a strýčka Ace ve skutečnosti zrodili z hvězd a zároveň z nich získali i své supersíly. Nikdy nedomyslela, jak přesně by k tomu došlo, ale v rámci dětské logiky jí to dávalo dokonalý smysl.

Nebyla si jistá, co je úžasnější – její dětská teorie o tom, jak vznikli Výjimeční, nebo prostá pravda. Že každá z těchto hvězd je ve skutečnosti slunce vzdálené tisíce světelných let. Pohlédnout na hvězdu znamenalo ohlédnout se zpátky v čase, do dob, kdy žádní Výjimeční nebyli.

Leroy zatočil za roh. Auto zarachotilo přes koleje a pak vjelo na silnici svažující se z prudkého kopce směrem k přístavu.

„Odkud že se znáte?“ zeptala se Nova.

„Vlastně se ani neznáme. Na druhou stranu, o kom můžeš říct, že ho doopravdy znáš? Vždyť člověk nezná ani sám sebe.“

Nova protočila oči. „Tak ještě jednou. Kdes ji poznal?“

Leroy se zazubil a strhl volant stranou. Nova strnula a vyhlédla z okna, ale neviděla, čemu se tak horlivě vyhnul. O chvíli později auto srovnalo směr. „Patřila ke Ghúlům.“ Ghúlové byli gang, který se dostal k moci za věku Anarchie a svého času navázal s Anarchisty jakés takés spojenectví. „Prodával jsem jí mizící inkousty pro falešné dokumenty. Pořád to dělám, když je potřeba.“

„Takže je Výjimečná.“

Leroy zabručel na souhlas.

„Má nějakou sílu, o níž bych měla vědět?“ I když byla ta žena zjevně jejich spojenec, Nova chtěla být připravená.

„Psychometrie. Nic nebezpečného.“

Psychometrie. Schopnost nahlédnout do minulosti dotyčné osoby.

„Teda,“ dodal Leroy a zachechtal se, „nic nebezpečného, pokud tě náhodou nezavalí ty její krámy. To pochopíš, až tam budeme. Jednou mi řekla, že se těžko zbavuje věcí, když ví, co mají chudinky za sebou.“

„Krámů se nebojím,“ řekla Nova. „Jen jestli se jí dá důvěřovat.“

„To jsem netvrdil,“ odpověděl Leroy. „Ale kromě rodiny v tomhle městě nenajdeš nikoho důvěryhodnějšího než ji.“ Povzdechl si. „A stejně nemáme na výběr.“

Nova se znovu opřela a pozorovala čluny, které ubíhaly za oknem.

V duchu se neustále vracela k tomu jedinému pomíjivému slovu.

Rodina.

I ona měla kdysi rodinu. Maminku. Tátu. Malou Evie. Když ji o ně připravili, myslela si, že přišla o všechno. Tolik z jejího dětství utonulo v moři bolesti, ztráty, truchlení, hněvu, pocitu zrady a smutku tak krutého a syrového, že minuly celé dny, kdy neměla sílu na to jíst, a dokonce ani plakat. Celé noci ji trýznily stíny, které na sebe braly podobu vrahů a nestvůr.

V těch prvních měsících byl v jejím světě jen jeden zdroj světla. Jediná skutečná rodina, která jí zbyla.

Strýček Ace.

Tiskl ji k sobě, aby neviděla těla svých rodičů, když ji odnášel z bytu. Zdržel se jen na okamžik, aby sebral nedokončený náramek, na kterém pracoval její otec, a odvedl ji do katedrály, kde Anarchisté tou dobou sídlili. Byl to největší kostel ve městě a Ace si ho zabral dlouho předtím, než se Nova narodila. Nejdřív jí připadal tajuplný a děsivý – s vysokými stropy a hlubokou ozvěnou, která se probudila při každém kroku, s dávno utichlou zvonicí, s pavučinami a kresbami mrtvých svatých, již ji s přísným pohledem v očích sledovali, kamkoli se hnula.

Ale Ace udělal, co mohl, aby se tam cítila jako doma. Moc toho nenamluvil, ale jakmile potřebovala společnost, vždycky byl nablízku. Někdy ji držel za ruku nebo ji hladil po zádech, když mu vzlykala na ramenou. Jindy použil svou sílu, aby ji rozptýlil od bolesti a zármutku – z postav a soch lemujících stěny a hlavní chrámovou loď udělal veselé loutky. A když její zvědavost zvítězila nad smutkem, ukázal jí každé skryté zákoutí katedrály: hrobky pod jejími základy, které byly naplněny kostmi a dějinami, masivní varhany, kde mohla po libosti bušit do kláves a plnit rozlehlý prostor mrazivými tóny, jež dokonale odrážely její náladu. Vzal ji i do zvonice a nechal ji tahat za lana menších zvonků a pak jí ukázal, jak dokáže pouhou silou mysli pohnout obrovským hlavním zvonem. Zvuk kovových velikánů a jejich menších bratrů se nesl přes střechy sousedních domů.

Bolest sice nepominula, ale když byl Ace nablízku, o něco polevila.

Potom jí jednoho dne řekl pravdu o tom, co se stalo její rodině.

Nova si prohlížela nějaké relikviáře, které našla v jedné z menších kapliček, když za ní Ace přišel a posadil se s ní na oprýskanou dřevěnou chrámovou lavici. Vysvětlil jí, že jeden z gangů – říkali si Švábi – jejímu otci nařídil, aby pro ně vyrobil sadu zbraní. Vyhrožovali, že když odmítne nebo nesplní jejich požadavky, ublíží jeho ženě a dcerám.

Když táta nedokázal splnit, co po něm chtěli, obrátil se na Renegáty, aby je poprosil o ochranu. Sám Kapitán Chromium slíbil, že se jemu ani jeho rodině nic nestane, ale jen za předpokladu, že přestane vyrábět zbraně pro nepřítele.

Přestal. A Švábi za ním a jeho rodinou poslali vraha.

Jenže Renegáti své slovo nedodrželi. Kapitán Chromium ho nedodržel. Nepřišli, nezachránili jeho rodinu, když jejich pomoct nejvíc potřeboval.

Když Ace skončil s vyprávěním, podal Nově hrnek studeného mléka a dvě vanilkové sušenky z plastové krabičky, která při otvírání hlasitě zapraskala. Nova, které bylo šest a byla tak malá, že nohama nedosáhla na kamennou podlahu, snědla sušenky a vypila mléko bez jediného slůvka odporu. Pamatuje si, že neplakala. Pamatuje si, že v tu chvíli necítila smutek.

Cítila jenom hněv.

Oslepující, palčivou zuřivost.

Když se Ace postavil, připraven odejít, aby měla šanci vyrovnat se s pravdou o vraždě své rodiny, řekl jediné: „Švábi měli sedmačtyřicet členů. Včera v noci jsem je všechny zabil.“

To bylo poprvé a naposledy, co mluvili o konci její rodiny. Co se stalo, stalo se. Gangsteři zabili Noviny rodiče a sestru. Ace zabil gangstery. Spravedlnosti bylo učiněno zadost.

Až na Renegáty, kteří nedostáli svému slibu.

A po dvou měsících se Novin život znovu obrátil vzhůru nohama.

Při Dni vítězství jí řekli, ať zůstane v hrobkách. Seděla v temnotě, naslouchala křiku a hřmění bitvy, cítila, jak země a zdi kolem ní burácejí a pukají. Trvalo to celé hodiny. Přímo věčnost.

Jako první ji našla Honey. Nebo její včely, které k ní Honey dovedly. Uprchly spolu tajnou chodbou páchnoucí prstí a pižmem a na cestu jim svítila jen malinká baterka, kterou si s sebou Nova vzala do podzemí. Honey byla rozrušená, a tak Nova raději mlčela, ale když chodba konečně vyústila v opuštěnou stanici metra, odvážila se zeptat, co se vlastně stalo.

Odpověď tvořila pouhá dvě slova.

Renegáti zvítězili.

„Jsme tady.“

Nova se vytrhla ze svých myšlenek. Když se v duchu vrátila ke vzpomínce na ten den, naskočila jí husí kůže.

Narovnala se a zamžourala přes čelní sklo. Leroy zaparkoval v tichém, úzkém rameni silnice kousek od břehu Harrow Bay. Skalnaté pobřeží a zpěněné vlny zachytily světlo váhavého měsíce, takže viděla hrstku mol, které zabíhaly do vody. Většina byla prázdná, ale u několika z nich kotvily čluny, které za dutých zvuků narážely do hráze.

Nova se rozhlédla. Po pravé straně byl vysoký útes posetý ježatými rostlinami, které se ho držely zuby nehty, a pak hřbitov lemovaný naplaveným, vyběleným dřevem. Za ním se silnice stáčela do vnitrozemí a pak mizela ve tmě za obzorem.

Žádné domy. Žádné byty. Žádná skladiště. Ani jediná budova.

„Moc pěkné místo,“ zabručela.

Leroy vypnul motor. Nedíval se na ni, hleděl směrem k vodě. „Oceán nemám rád,“ řekl tak nějak slavnostně. „Při pohledu na něj mě vždycky zaplaví lítost.“

„Lítost?“ Nova se zadívala na zpěněné vlny. „Proč?“

„Protože kdybych se naučil plavit, mohl bych odsud zmizet. Loď tě zanese, kam si jen zamaneš.“

„Máš přece auto.“ Pokradmu na něj pohlédla. „Můžeš odjet, kdykoli se ti zachce.“

„To není totéž.“ Leroy se otočil – nepodíval se na ni, ale na své vlastní zkroucené prsty, které svíraly volant. „Na celém světě neexistuje civilizované místo, kde by mě nebo nás ostatní nepoznali. Naše pověst nás bude předcházet, ať už se vydáme kamkoliv. Dokud bude anarchie synonymem pro chaos a zoufalství, Anarchista bude jen jiným výrazem pro zločince.“ Naklonil hlavu a tentokrát na ni pohlédl, i když ve tmě zachytila jen matné stopy měsíčního světla, které se mu odráželo v očích. „U tebe to ale neplatí, Nightmare. Nikdo neví, kdo jsi. Mohla bys od nás odejít. Mohla bys jít, kam jen budeš chtít.“

Odfrkla si. „A kam bych asi tak šla?“

„Kamkoli by se ti zachtělo. V tom je krása svobody.“

Usmál se, ale ve tváři měl smutný výraz plný lítosti, o níž předtím mluvil.

Nova polkla. Svoboda.

Měl pravdu. Vlastně ji to napadlo už tisíckrát. Nikdo nevěděl, jak Nova Artino vypadá, ani jestli je pořád naživu. Nikdo netušil, že ji vychovali Anarchisté. Nikdo nevěděl, že je Nightmare.

„Co tím chceš říct?“

„Jsme tady, protože se chceš infiltrovat k Renegátům, abychom je jednoho dne mohli zničit,“ vysvětlil jí Leroy. „A nikdo by neměl větší radost než já, kdyby se nám to podařilo. Ale nemůžu v tom s čistým svědomím pokračovat, aniž bych ti dal na vybranou. Až tu dnes skončíme, budeš mít nové jméno, novou totožnost. Mohla bys z Gatlonu odejít. Anebo… tady zůstat. Sehnat si práci, byt. Začít opravdu žít, tak jako se o to snaží ostatní. Kdyby ses tak rozhodla, o společnost bys neměla nouzi.“

Nova se na sedadle zavrtěla a založila si ruce na prsou. „A co potom? To vás mám nechat, ať porazíte Renegáty úplně beze mě? Leda ve snu.“

Leroy zavrtěl hlavou. „Bez tebe je neporazíme. Ne bez toho, co se možná dozvíš. Co dokážeš změnit.“ Ztišil hlas. „Ani nedoufám, že někdy uvidím svobodu, za niž jsme kdysi bojovali. Pro kterou jsme zabíjeli. Ale ty sis tenhle život nezvolila, Novo. Ne jako my. Pořád se ještě můžeš rozhodnout jinak.“

Nova ztuhla a zahleděla se na jeden ze člunů. Pohupoval se tam a zpátky v nekonečném, vytrvalém tanci.

„Anarchisté jsou moje rodina,“ řekla. „Žádnou jinou nemám. Nepřestanu, dokud Renegáty nestihne zasloužený trest. Za to, jak s vámi jednají. Za to, že zradili mou rodinu. Za to, co provedli Aceovi.“

Leroy se na ni pátravě zadíval. „A co když ti pomsta nepřinese žádnou radost?“

„Na radosti mi nesejde.“

Leroy sáhl za volant, zhasl světla a vytáhl klíč ze zapalování. „Tak se podíváme, jestli náhodou nenajdeme něco, na čem ti sejde.“

KAPITOLA JEDENÁCT

Mlčky Leroye následovala úzkou silnicí, která vybíhala z hlavní vozovky, a dumala nad tím, co jí řekl v autě. Dělala to pro ně? Pro Ace, Evie, pro sebe?

Anebo pro celé lidstvo? Pro všechny, kdo byli příliš slepí na to, aby pochopili, že by jim bylo lépe bez Rady? Bez Renegátů?

Snad z obou důvodů.

Už si ani nepamatovala na to, kdy přesně začala Anarchisty považovat za svou rodinu. Rozhodně ne během prvních měsíců strávených v katedrále – tehdy milovala pouze Ace a myslela jen na sebe, na rodiče a na svou sestru. I když sdíleli stejné prostory, ostatní Anarchisty vnímala spíš jako duchy, kteří bloumají chrámovou lodí nebo se hádají v jedné z kaplí. Tenkrát jich bylo víc. Spousta jich padla v bitvě o Gatlon, mnohé ani neznala jménem. Většina si nalezence, kterého jednoho dne přivedl Ace, vůbec nevšímala. Nebyli na ni zlí – to by Ace nikdy nepřipustil –, ale ani vlídní.

Všechno se změnilo, když přesídlili do podzemí. Zbyla jich jen hrstka a všichni zakusili stejnou porážku, která je sblížila víc než cokoliv jiného, i malou Novu. Zničehonic se o ni začali zajímat.

Leroy zjistil, že ji baví přírodní vědy, a tak ji učil chemii – mohla si hrát s jeho laboratorním vybavením a zkoušet mísit různé směsi. Ingrid ji naučila boji holýma rukama i každou zbraní, kterou se jim povedlo směnit nebo vyžebrat. Honey se bála, aby z Novy nevyrostl další divoch jako Winston, a tak z ní udělala skutečnou dámu… Anebo alespoň dámu, která dokáže namíchat slušné martini a namalovat si linky, aniž by si přitom vypíchla oko. A pokud jde o Winstona… Neměla si s kým hrát, a tak jí s pomocí stínových loutek vyprávěl pohádky a učil ji jemnému umění hry na schovávanou – jejich nový domov k tomu koneckonců skýtal dostatek příležitostí.

A Phobia byl… Phobia byl prostě Phobia.

Nikdy se k ní nechoval vlídně, ale to ani k ostatním, a Nova se už v útlém věku naučila nebrat si jeho lhostejnost osobně.

Leroy se přiblížil k úzkému starému molu. Přešli po chatrných prknech zkrápěných slanou vodou, pod nimiž bily pěnící vlny. Vzduch páchl solí, chaluhami a mrtvými tvory, které moře vyvrhlo na břeh.

Na konci mola kotvila loď – na délku měla dvacet stop a skoro celou ji tvořila jediná krytá kajuta. Boky měla obsypané korýši a plochá střecha se prohýbala pod vahou dřevěných lodních kufrů a jednoho zrezivělého jízdního kola. Na malé palubě na zádi stála umělohmotná židle s prázdnou lahví od vína a zuboženým rajčatových keříkem zasazeným do krabice od mléka.

Na lodi nesvítilo žádné světlo a Nova se v duchu ptala, jestli je vůbec někdo čeká.

Leroy se naklonil přes mezeru mezi plavidlem a hrází a zaklepal na jedno z temných oken.

Z útrob lodě se ozvaly kroky a skřípění starých prken. Okno se pootevřelo a do přístavu vypustilo proužek zlatého světla. Nově došlo, že ven předtím nepronikl ani paprsek, protože okna byla natřená na černo.

Z okénka se vynořila pistole. „Kdo tam?“

„To jsem já, Millie,“ řekl Leroy. „Jsme tu pro ty papíry.“

Pistole se odklonila a ve škvíře se objevilo oko. Bylo ostražité, malé jako korálek a věnčily ho drobné vrásky. „Kde jsem Leroye Flinna potkala poprvé?“ zeptala se žena podezřívavě.

Leroy nezaváhal. „Na univerzitě. Přebírala ses v zásobách ústavu pro umění. Hledala jsi modelářské nože a laminát, pokud se nemýlím.“

Žena si něco zabručela pod vousy a práskla jim oknem před nosem.

Nova na Leroye tázavě pohlédla.

„Nedávno měla potíže s modifikátorem tváří,“ zašeptal jí. „Skoro ji to stálo celé podnikání. Od té doby je malinko paranoidní.“

Dveře na konci kajuty se otevřely. Ven se rozlilo světlo a prořízlo vodu jako nůž. „Tak pojďte dál,“ řekla ta žena. „A dělejte, než vás někdo uvidí.“

Nova se rozhlédla kolem. Viděla jen útesy, pustou silnici a bezbřehý oceán – Leroyovo kanárkově žluté auto bylo jedinou viditelnou známkou civilizace.

Leroy přelezl přes zábradlí a rychle vklouzl do kajuty. Nova ho následovala. Naposledy se podívala napravo i nalevo a zavřela za sebou dveře.

Kajuta byla tak přecpaná haraburdím, že Leroyovi nezbylo než se natočit bokem, aby mohl ženu následovat úzkou uličkou do zadní části člunu. Podél stěn stály police přetékající vším možným od čisticích prostředků po konzervy s jídlem a vínem. Kamna na dřevo ve vzdáleném konci kabiny vydávala světlo a dusivé teplo. Po levé straně stály další regály s krabicemi všech tvarů a velikostí, v mnohých se vršilo nádobí, keramika a štůčky úhledně složených ručníků. Napravo byl zástup starých počítačových monitorů, skenerů, kopírek, laminátor, krabice s modrými latexovými rukavicemi a pak nekonečné štosy papíru nejrůznějších barev a tloušťek. Prostor nad jejich hlavami křižovala šňůra ověšená schnoucím prádlem a řadou papírových dokladů.

„Millie,“ řekl Leroy a zastavil se těsně za ženou. Ta mezitím odložila pistoli na kartotéku, ze které vytáhla z několik listů papíru. „Dovol, abych ti představil Novu. Aceovu neteř.“

„Já vím, kdo to je,“ odvětila Millie a sklepla okraje papírů k sobě, aby byly ve stejné rovině, načež ze zásuvky vytáhla prázdnou složku a strčila je dovnitř. „Vítej na palubě, Novo McLainová.“

„Ehm, mé příjmení je Artino.“

Millie mrkla Leroyovi přes rameno a složku jí podala. „Už ne.“

Nova ji otevřela a pohlédla na vrchní stránku. Byl to jednoduchý rodný list podobný těm, které se vydávaly za věku Anarchie. Protože nebylo k dispozici příliš lékařů, mnoho žen rodilo doma za pomoci porodní báby. Ta se často neobtěžovala s papírováním, zvlášť když neexistovaly žádné vládní instituce, které by podobný dokument vyžadovaly. Nova věděla, že se s Evie narodily doma, ale rodiče jejich rodné listy neměli.

Tenhle dokument však vypadal celkem oficiálně – měl razítko a byl podepsán jistou Janice Kendallovou, porodní bábou. Obsahoval i podpisy jejích domnělých rodičů, Roberta a Joy McLainových. Zároveň tu byl i den jejích narozenin, který dokonce odpovídal skutečnosti – 27. květen. Millie se nejspíš bála, aby se Nova nepřeřekla, kdyby se jí na datum někdo zeptal.

Uprostřed stránky pak bylo úhledným písmem nadepsáno její nové jméno.

Nova Jean McLainová.

„Vypadám jako Skotka?“

„Tvůj otec byl Skot,“ odpověděla Millie, otevřela skener a vytáhla z něj list papíru. „Ale podobáš se matce.“

Otevřela pusu, aby protestovala – její táta byl Ital, maminka Filipínka a jí připadalo, že se svým způsobem podobá oběma –, ale pak se zarazila. Záleželo na tom, co si svět myslí o jejím jméně nebo o tom, kde přišla k modrým očím a černým vlasům? Proč si dělat vrásky s tím, že ji budou pokládat za dceru Roberta a Joy… Ať už to byl kdokoliv.

Renegátských zkoušek se nemohla zúčastnit pod jménem Artino a Nova Jean McLainová byla stejně dobrá totožnost jako jakákoli jiná.

Odložila rodný list. Další stránka byla přihláška nutná k účasti na zkouškách. Vyplnili ji na starém psacím stroji.

Jméno: Nova Jean McLainová

Alias: Insomnia

Výjimečná schopnost (supersíla): Nevyžaduje spánek ani odpočinek; zachovává si neustálou bdělost, spánková deprivace nemá vliv na její schopnosti či výkon.

„Insomnia,“ zamumlala Nova. Nebyl to zrovna typ jména, který probudí hrůzu v srdcích vašich nepřátel, ale nebylo vyloženě špatné. Napadlo ji, jestli ho vymyslel Leroy, nebo Millie.

„Na poslední stránce je místo na podpis,“ řekla Millie a podávala jí propisku. „Tak ne ať to podškrábneš špatným jménem.“

Nova se chopila pera, aniž by přestala číst údaje v dokumentu. Chvíli naslouchala vytrvalému pravidelnému bubnování mořských vln o bok člunu. „Bydlím na Východní 94 a Wallowridge?“ zamračila se. „Jsou v té čtvrti vůbec nějaké obyvatelné domy?“

„Mám tam radši napsat tunel metra pod bývalou stanicí Mission Street?“ zeptala se Millie.

Nova vzhlédla. „Jen bych nerada, aby si mě přišli proklepnout a zjistili, že adresa v mých papírech ve skutečnosti patří obchodu se smíšeným zbožím, který vypálili před dvaceti lety.“

Millie se popuzeně podívala na Leroye. Vrátil jí uklidňující úsměv.

„Nejsem žádný zelenáč,“ odsekla. Naklonila se nad stůl a začala třídit rozházená pera, poznámkové lístky a žiletky do příslušných plechovek. „Kdyby za tebou někdo přišel, najde dům se dvěma ložnicemi, jehož vlastníkem je už přes čtyřicet let Peter McLain.“

„Kdo je Peter McLain?“

„Tvůj strýc,“ řekla. „Na straně tři najdeš osobní pojednání o délce dvou set slov, ve kterém píšeš, jak moc jsi vděčná, že se tě po předčasné smrti rodičů ujal.“

„Fajn, ale kdo to je doopravdy?“

„Nikdo. Výplod mé fantazie. Duch, který existuje jen na papíře. Neboj, všechno bude sedět. Oficiálně dům skutečně vlastní a obývá pan McLain – a teď i jeho neteř.“

Nova pohlédla na Leroye, ale ten se díval na Millie. „Přihláška vyžaduje i osobní reference, pokud se nepletu. Ty jsi sehnala kde?“

„Učitel ze střední, pro kterého bylo potěšením mít Novu ve třídě,“ řekla Millie. „A pak bývalý šéf, podle nějž je věčná škoda, že se rozhodla odejít ze zaměstnání, nicméně má radost, že si konečně splní sen a stane se Renegátkou.“

„Bývalý šéf?“ Nova nalistovala druhou stránku, kde se psalo o tom, že slečna McLainová ještě před měsícem pracovala v zábavním parku Kosmopolis. „Obsluhovala jsem horskou dráhu? Prosím vás. To by zvládl i šimpanz.“

„Obě doporučení,“ pokračovala Millie, jako by Nova nepromluvila, „jsou zcela legitimní. Skuteční civilní zaměstnanci parku laskavě souhlasili s tím, že slečnu McLainovou vychválí až do nebes, kdyby se na ni někdo ptal.“ Střelila pohledem po Leroyovi. „Za což jim samozřejmě zaplatíte.“

„Přirozeně,“ řekl Leroy s očima upřenýma na přihlášce. „Winston provozoval v Kosmopolis vedlejší podnikání. Myslím, že toho pána možná i zná.“

Millie kývla. „Za Anarchie se mu vedlo mnohem líp než teď. Nebylo těžké přemluvit ho ke spolupráci.“

Nova si pročítala přihlášku. Bylo jí špatně od žaludku a pochybovala o tom, že za to může vytrvalé kolébání člunu na neklidných vlnách. V jejím narychlo smyšleném životě bylo až příliš mnoho děr. Strýc, kterého nikdy nepotkala. Rodiče, k nimž neměla žádný vztah. Učitel a zaměstnavatel, dům a práce, to všechno se dalo zpochybnit a odhalit jako falešné, kdyby si někdo dal tu práci.

Musela si připomenout, že všichni, kdo se narodili za věku Anarchie, budou mít mezery v záznamech. Všechny náležitosti zajišťující plynulý běh společnosti vzaly za své – od lékařských záznamů po školní zápisy, daňová přiznání a bankovní prohlášení. Ty všechny zmizely. Zbyli jen lidé, kteří se snažili přežít. Žít, jak nejlépe to za daných okolností šlo.

Nikdo nebude dumat nad tím, kde a s kým bydlí, nebo jestli její bývalý učitel lže, když říká, že mu bylo potěšením ji učit.

Renegátům šlo o to najít ty nejlepší Výjimečné, aby posílili svou organizaci, aby byli lepší, chytřejší. Pokud se k nim dostane, musí je přesvědčit, že se jim vyplatí do ní investovat, a nikdo se nebude starat o její minulost nebo konexe.

Ani je nenapadne podívat se jí na zoubek, dokud nebude pozdě.

„Předpokládám, že jste spokojení,“ řekla Millie a nekoukala se při tom na Novu, ale na Leroye.

Ten přikývl a z kapsy vytál balíček bankovek. Millie si ho vzala, stáhla gumičku a peníze přepočítala, načež je znovu složila do ruličky. Nova sledovala, jak jí mizí v rukou, a cítila, jak se jí zmocňuje nevýslovná tíha. Nenapadlo ji, že budou muset zaplatit, a už vůbec nepřemýšlela o tom, kde peníze vezmou, i když bylo jasné, že Millie zdarma pracovat nebude. Platba celý plán navíc nepříjemně zpečetila. Tyhle peníze vydělal Leroy – ať už prodejem zákonných látek na hubení škůdců a plevelu, anebo méně legálních jedů a drog distribuovaných přes černý trh. Každopádně ho stály hodně práce a úsilí a Nova se cítila provinile, když viděla, jak málo jim ta částka přinesla.

Jedna falešná totožnost. Jméno, adresa, minulost.

Jedna jediná šance, aby prošla renegátskými zkouškami a stala se špionkou.

„Nezapomeň tu přihlášku podepsat,“ řekla jí Millie.

Nova otočila na poslední stránku, položila papír na kopírku, aby se jí lépe psalo, a stiskla tlačítko propisky.

„McLainová,“ připomněla jí Millie.

Nova se zhluboka nadechla a na spodní řádek vetkla podpis. Nova Jean McLainová.

Podala propisku Millie, aby ji vrátila, ale ta ji popadla za ruku a přitáhla si ji k sobě. Nova strnula, jak se její tělo instinktivně připravilo k boji, ale Millie se jen sehnula, aby si prohlédla její náramek.

„To je práce Davida Artina?“ zamumlala užasle. Prstem přejela po řetízku. Zachvěly se jí řasy, soustředěním nakrčila čelo. „Byl to skutečný mistr.“ Otočila Nově ruku a lišácky na ni mrkla, když nehtem malíčku poklepala na zapínání. „A ten druhý byl fešák, to ti musím nechat.“

„Prosím?“ zakoktala Nova.

Leroy na ni se zájmem pohlédl. „Jaký fešák?“

„Já nevím…“ Nova zaváhala, když si vzpomněla na vlídný úsměv a hřejivé prsty na svém zápěstí. Potom se zamračila a vytrhla Millie ruku. „Nikdo. Nebyl to nikdo. Jen nějaký kluk.“

Millie se zahihňala a vzala jí propisku. „Tak to bude asi všechno. Hodně štěstí, Insomnie.“

Nova popuzeně zavřela desky. „Jo, díky.“

Otočila se a začala se prodírat k východu z kajuty. Leroy se šoural za ní a dával pozor na to, aby nepřevrhl žádnou ze strmících hor haraburdí.

„Jen tak pro zajímavost,“ ozvala se Millie, když byli skoro u dveří, „co uděláte s otisky prstů?“

Nova se obrátila. „Otisky prstů?“

„O to se postarám,“ řekl Leroy. Natáhl se přes ni a otevřel dveře. Dovnitř zavál slaný vzduch.

„Oni chtějí otisky prstů?“ zeptala se Nova, když se vrátili na molo. Dveře kajuty se za nimi s třísknutím zavřely. O vteřinu později slyšeli, jak v zámku cvakl klíč.

Leroy se kolem ní prosmýkl a přikrčil se, aby se vyhnul spršce vody, kterou je obdařila příbojová vlna. „Ano, na zkouškách ti zkontrolují otisky prstů.“

Nova ho následovala. „Ale… ta puška. Mají pušku, kterou jsem použila během přehlídky. Určitě už z ní sejmuli otisky prstů a teď je budou mít v databázi. Stačí, aby ty moje zadali do systému, a budou mít jasno.“

„Pokud budou sedět.“

„Samozřejmě, že budou sedět!“ zamračila se. „Počkat. Proč by neseděly?“

Leroy přidal do kroku a zamířil přes molo zpátky k silnici z dosahu nárazového větru. Nova, která čekala na odpověď, zrychlila, aby mu stačila, jenže když došli k autu, vklouzli dovnitř a on stále mlčel.

„Leroyi,“ řekla, když za sebou zavřela dveře. „Proč by ty otisky neměly sedět?“

Nepodíval se na ni. „Protože ty tvoje změníme.“

Konečky prstů ji zabrněly, protože se jí zmocnila neblahá předtucha. „Jak?“

Leroy na ni váhavě pohlédl, jako by věděl, že se o tom měl zmínit dřív. Nově došlo, co přesně ta změna obnáší.

Očima zalétla k jeho ruce, jíž bezděky sevřel zaseknutou řadicí páku. „Aha.“

„Bolest bude snesitelná,“ podotkl letmo, čímž ji chtěl nejspíš utěšit.

Nova se bolesti nebála. „Nebude to podezřelé? Když tam přijdu se zmrzačenými prsty?“

„Rozhodně míň, než když budou tvoje otisky souhlasit s těmi na zbrani.“

Věnovala mu kyselý pohled.

Leroy si povzdechl. „Vymyslíme nějaké důvěryhodné vysvětlení,“ řekl. „Ale jestli to nechceš udělat…“

„Jasně že to udělám,“ řekla zlostněji, než měla v úmyslu. „Pochybuju, že to bude to nejhorší, co se mi kdy stalo.“

Leroy se na ni podíval s výrazem hraničícím s lítostí a pak zvedl ruku, jako by si s ní chtěl plácnout. Stropní světlo dosud nezhaslo a Nova v jeho mrtvolně žluté záři zahlédla, jak mu z kůže vytéká jed. Nejdřív mu na pokožce utvořil drobné kapky připomínající špendlíkové hlavičky, ale ty neustále rostly, až mu prsty pokryl černý povlak. Nova netušila, jestli jeho tělo právě vyloučilo jed, kyselinu, nebo nějakou unikátní chemikálii vlastní jeho ojedinělé fyziologii.

Ne že by na tom záleželo. Nadechla se, aby se připravila. Potom zatnula zuby a přitiskla své prsty na jeho.

KAPITOLA DVANÁCT

Zkoušky ještě ani nezačaly a arénou otřásal zpěv a nadšené dupání. Adrian se opíral o zeď těsně za vchodem vedoucím do bojového pole a díval se, jak se tribuny plní lidmi. V davu zářily jasně červené cedule, které rozdávali u vchodu: na jedné straně stálo HRDINA a na druhé NULA.

To patřilo k zábavě – přestože rozhodnutí o schválení nebo zamítnutí každého kandidáta záleželo výhradně na jednotlivých týmech, zástup diváků z řad obyčejných lidí mohl předstírat, že může do celé věci mluvit tím, že každému uchazeči dle vlastního uvážení zvedne tu, či onu ceduli.

Adrian neměl zkušební dny nikdy v lásce. Tohle byl už čtvrtý ročník a pořád se mu z nich tak trochu svíral žaludek. Bylo to skoro k smíchu – o budoucnosti Výjimečného rozhodlo několik otázek a třicet vteřin, během nichž předvedl své schopnosti. To vážně stačilo na to, aby sudí odhadli, jestli má na to, aby se stal hrdinou? Jestli se dokáže bít za spravedlnost, bránit slabé, chránit město? Adrian o tom silně pochyboval. Navíc měl podezření, že kdyby se musel zkoušek zúčastnit, nejspíš by neprošel.

Renegátem se stal takřka automaticky. Vždyť byl synem Lady Indomitable a po její smrti ho vychovali Kapitán Chromium a Dread Warden. Když si navlékl uniformu, nikdo se neodvážil nic namítat, a dostal víc než dost příležitostí ukázat své schopnosti. Uměl kreslit a následně své kresby přivést k životu – což se hodilo tolikrát, že to ani nedokázal spočítat. Byl užitečný.

Jenže na užitečnosti při zkouškách nezáleželo. Alespoň ne divákům. Ti chtěli, aby je Výjimeční oslnili, zvedli ze sedadel, překvapili, možná i trochu vyděsili. Bažili po výbuších a zemětřeseních; Adrianovy schopnosti by na ně dojem rozhodně neudělaly.

Ledaže by nakreslil ruční granát.

Ten by byl vlastně celkem parádní.

Každopádně mu nebylo souzeno, aby o místo u Renegátů zápolil v aréně, takže se nikdy nedozvěděl, jestli by ho vážně vybrali, nebo ne.

Od té doby, co zjistil, že může své síly vylepšit pomocí tetování, se nestaral o to, co si o nich myslí ostatní. Už nebyl jen Sketch, Renegát a umělec.

Teď byl Sentinel a tolika schopnostmi se podle něj nemohl pyšnit žádný další hrdina. Byl jiný než všichni ostatní. Prošel přeměnou.

Byl to zvláštní pocit, svléknout Sentinelovo brnění a znovu vklouznout do renegátské uniformy – Adrian si v těsně obtažené látce náhle připadal nepříjemně zranitelný. Prstem se neustále popotahoval za těsný límec, aby se mu lépe dýchalo.

„Šťastné zkouškové, superchlape!“

Adrian se otočil a uviděl Oscara, jak pochoduje dlouhou chodbou. Několikrát bodl holí do vzduchu a pak ji zarazil do podlahy. „Sem s těmi miminy, jsem připraven vynést rozsudek.“

Těsně za ním si vykračovala Ruby. „Jak to tam vypadá?“ Zastavila se za Adrianem a oči se jí rozšířily údivem. „Ježíšku na křížku, to je lidí!“ S rukou v bok těkala očima po přecpané aréně. Na zápěstí jí zářil rubín. Pak se zahleděla na stoly rozestavěné kolem bojové arény. Bylo jich skoro čtyřicet a všechny byly pokryté rudým ubrusem. Účast byla povinná pro všechny hlídkové týmy – přinejmenším pro ty, které té noci nebyly ve službě. Zpoza stolů budou sledovat počínání Výjimečných a nakonec rozhodnou o jejich osudu. „Vážně máme tolik týmů?“ zeptala se. „Když jsem se hlásila já, nebyla jich ani polovina. V Centrále nikdy nemám dojem, že by nás bylo tolik.“

„Nestává se často, že bychom se sešli na jednom místě,“ řekl Adrian. „Každopádně nevím, kolik z nich cíleně hledá nové členy.“ Očima zalétl k vysutému pódiu nad vzdáleným koncem arény. Členové Rady včetně jeho tátů už byli na svých místech, přátelsky spolu klábosili a občas se usmáli do fotoaparátu nebo televizní kamery. Přišla dokonce i Thunderbird. Lékaři jí povolili účast za předpokladu, že neudělá nic pošetilého – například se nepokusí létat. „Rada doufá, že dnes nabere nové talenty, tak uvidíme, kolik jich projde.“

Ruby nad tím pozdvižením zavrtěla hlavou. Vypadala trochu omámeně. „Dokážete si představit, že děláte zkoušky za takových podmínek? Pod takovým tlakem?“

„Oba vás vybrali při zkouškách,“ namítl Adrian. „Tenkrát jste pod tlakem nebyli?“

„To si piš, že jo.“ Ruby se nervózně zasmála. „Byla jsem hrůzou bez sebe.“

„Já ne,“ zazubil se Oscar. „Ale věděl jsem, že mě vyberou. Kdo by nechtěl mít v týmu někoho takového?“ Zvedl ruku a obláček modrého kouře v jeho dlani se zformoval v nebezpečně vyhlížejícího draka, který vzlétl nad tribuny, z nichž se vzápětí ozvalo pronikavé ječení diváků. „To jako fakt? Tenhle trik má neomezené možnosti použití.“

„Fakt,“ potvrdila Ruby a moudře přikývla. „Neomezené.“

„Zvláštní,“ řekl Adrian. „Já si vzpomínám si, že tě vyzvalo hned… kolik? Devět týmů? Všechny najednou.“

„Jo!“ zvolal Oscar a celý se nad tou vzpomínkou rozzářil. „A taky toho litovali. To bylo mých patnáct minut slávy. Když nad tím tak přemýšlím, ten den jsem možná dosáhl vrcholu. Od té doby to jde s mým životem z kopce.“

Ruby se zasmála. „Vzpomínáš si, jak se tvářila Mia Hagnerová, když jsi porazil Steamrollera? To bylo ze všeho nejlepší.“

Oscar jí položil hlavu na rameno a v očích mu náhle zasvítilo. „Prosím, pokračuj. Řekni mi všechno, na co si pamatuješ, od prvního detailu do posledního.“

Ruby si opřela hlavu o tu jeho. „Ráda bych, jenže jsi zahalil arénu mlhou, takže nikdo neviděl, co se tam vlastně stalo.“

Oscar přimhouřil jedno oko. „No jo. Ale věř mi – byl to pořádný nářez.“

Adrian zakroutil hlavou a sledoval, jak se stanoviště plní členy týmů. Jasně si vzpomínal na zkoušku každého ze svých kolegů, i když tehdy ještě nebyl jejich vůdcem. Dannu přijali téměř okamžitě – schopnost rozptýlit se v hejno motýlů znamenala rychlost a příhodnou kamufláž; zároveň dokázala v mžiku zmizet z dohledu nebo se proplížit na místa, kam se ostatní jen tak nedostali.

Ale Oscara s Ruby vyzvali k boji a své místo si museli vydobýt, což v praxi znamenalo, že i když jeden tým rozpoznal jejich potenciál, ostatní skupiny si nebyly jisté, jestli si pozici u Renegátů zaslouží. Museli prokázat své schopnosti v boji jeden na jednoho proti členovi týmu, který je vyzval.

Oscar sice diváky ohromil hejnem dýmajících draků nebo armádou rytířů z páry, ale stále se našli lidé, kteří pochybovali o tom, jestli může být kluk s onemocněním kostí, který se neobejde bez hole, v Gatlon City hrdinou. Pak však porazil Steamrollera, Výjimečného, který proslul tím, že převálcoval každého, kdo se mu postavil do cesty, a všem vytřel zrak. Zahalil arénu hustou mlhou a protivníka oslepil, načež ho lstí přiměl k tomu, aby ho pronásledoval až na samotný okraj ringu. Tam ho zasypal šipkami hustého černého kouře; Steamroller začal kašlat a dusit se, nedopatřením se vypotácel z arény – a Smokescreen se stal Renegátem.

Podcenili i Ruby. Přestože roky cvičila bojová umění, její schopnost – když krvácela, její krev se měnila v drahokamy připomínající rubíny – se podle některých hodila spíš na černý trh. Postavili ji proti Guillotine; ta si myslela, že má vítězství v kapse, když jí hned při prvním útoku rozsekla paži. Jenže Ruby ani ne za minutu odpověděla drsným protiútokem: její paže a ruka se pokryly rudými krystalky ostrými jako břitva a Guillotine utrpěla celou řadu zranění, než bitvu nakonec vzdala.

„Jdu si pro něco k jídlu,“ řekl Oscar. „Co si dáte? Preclíky? Nebo párek v rohlíku?“

„Cukrovou vatu,“ řekla Ruby. „Tu míchanou, červenomodrou.“

„Jasná páka. Sketchi?“

„Já nic, díky,“ řekl Adrian.

„Přinesu ti trochu popcornu. A ne ať tu je nějaké vzrůšo, zatímco budu pryč.“ Mrknul na ně a zmizel v chodbě.

„Nic neslibuju,“ zazpívala Ruby. Vzápětí s rozzářenýma očima ukázala na tribunu. „Podívej! Támhle máš ceduli!“

Adrian zmateně sledoval její gesto a zahlédl ženu, která mávala ručně psaným transparentem. Stálo na něm EVERHART = MŮJ HRDINA 4-EVER!“

„Jsem si celkem jistý, že tím myslí mého tátu.“

Ruby svěsila ramena. „To nemůžeš vědět.“ Naklonila hlavu, jako by na tom pohled z jiného úhlu něco změnil. „Nejspíš máš pravdu, ale copak nemůžeme předstírat, že tu ceduli vyrobili pro tebe?“

„Klidně,“ odpověděl Adrian a zamračil se při pohledu na bouřící dav. Nemohl se dočkat, až bude po všem. Nebyl nervózní, spíš mu bylo… trochu trapně. Účastnil se tradice, s níž tak docela nesouhlasil.

Měli podporovat všechny Výjimečné – ne, všechny lidi – , aby byli co nejsrdnatější, aby byli hrdiny. Jak tomu napomůžou, když je veřejně odmítnou a zostudí?

A kromě toho dnes nesoudili jen soutěžící, ale i Renegáty. Obecenstvo toužilo po tom, aby spatřilo rytíře, jimž byla svěřena ochrana města. Chtěli vidět, že jsou v dobrých rukou.

Dobrá, nalákalo je i odpoledne plné zábavy – zadarmo.

To všechno byl podle něj docela absurdní způsob, jak nabrat nové členy. Copak neměli nic lepšího na práci?

„Jak je na tom Danna?“ zeptal se Adrian, když na tribunách zachytil další podomácku vyrobený transparent s nápisem ROZSVIŤ MĚ, BLACKLIGHT!!!

„Škoda, že tu není s námi,“ řekla Ruby. „Štve ji, že musí být zavřená na ošetřovně.“

„Nedivím se jí,“ povzdechl si.

Ruby vedle něj náhle ztuhla. Adrian sledoval její pohled a uviděl Genissu Clarkovou alias Frostbite, jak se nese chodbou obklopená zbylými členy svého týmu. Adrianovi s Ruby nevěnovali jediný pohled – zamířili přímo do arény, přestože měly všechny týmy počkat na oficiální ohlášení.

„Doufám, že budeme sedět daleko od ní,“ zavrčela Ruby s rukama založenýma na prsou.

Adrianovi zacukaly koutky úst. Vzpomněl si, jak Genissa při zkouškách před dvěma lety zpochybnila Rubyino právo na místo u Renegátů. Chápal, že ji jeho kamarádka nemá zrovna v lásce.

Sám Genissu a její kumpány taky dvakrát nemusel. Nikdy je neměl moc rád a jejich nedávné chování k Anarchistům jeho pocity rozhodně nezlepšilo. S Anarchisty nijak zvlášť nesoucítil, ale Frostbite a její parta se chovali jako surovci zpití mocí, což bylo v přímém rozporu s renegátským kodexem. Zničení úlů, i když patřily nepříteli, naplnilo Adriana čistým opovržením.

Za volby, které Zločinci v životě učinili, koneckonců nemohly včely.

O Nightmare se sice nic nedozvěděl, ani nenašel důkaz, který by usvědčil zbytek skupiny, ale přesto byl rád, že té noci tunely navštívil. Centrálou se brzy rozšířila zpráva, že se Sentinel znovu objevil, navíc s tvrzením, že ho poslala sama Rada. Když to její členové rázně zamítli, a tak se ukázalo, že Sentinel lhal, ponížení Genissy a jejího týmu neznalo mezí.

Adrian je lstí přiměl ukončit misi. Udělal z nich hlupáky a nemohl si pomoct – kdykoliv na to pomyslel, pocítil samolibé zadostiučinění.

Špatnou zprávou však bylo, že záhada kolem Sentinela den za dnem rostla. Kým byl? Kde se tu vzal? Skutečně šlo o tajný projekt oddělení Vývoje a výzkumu, nebo měl něco společného s Nightmare a Anarchisty? Byl to nepřítel, který je měl všechny zmást?

Vyšetřování Nightmare se stáčelo jeho směrem, a to se mu nelíbilo.

Dovnitř se teď trousily i další týmy. Někteří upírali tázavé pohledy k Radě – nebyli si jistí, jestli měli čekat, nebo ne, ale Rada se dál bavila mezi sebou a aréně nevěnovala takřka žádnou pozornost. Stoly se začaly plnit. Diváci nadšeně zajásali a natěšení fanoušci se snažili upoutat pozornost svých oblíbenců.

„A je to tady!“ zvolal Oscar, který se objevil u ústí chodby a právě se prodíral davem. V ruce zdvižené nad hlavou svíral po vzoru ostříleného číšníka tác přetékající jídlem a pitím. „Dvoubarevná cukrová vata pro dámu, popcorn pro pána a nabídněte si česnekové hranolky a čokoládové křupky. Ale na smoothie mi nesahejte, nebo bez váhání zabiju vás i vaše milované.“

Ruby popadla cukrovou vatu trůnící na vrcholu celé hromady. „Oscare, můžu ti upít smoothie?“

Upřel na ni ledový pohled, který mu vydržel tři nebo čtyři vteřiny. Pak povolil. „Tak dobře.“

Ruby radostně poskočila a sebrala smoothie z tácu. Oscar sledoval, jak přikládá brčko k ústům, a ztěžka polkl.

Adrian protočil oči v sloup a nabral si hrst popcornu.

Blacklight mezitím přešel pódium určené pro Radu a postavil se k mikrofonu. Rozpřáhl paže, aby pozdravil všechny shromážděné. „Vítejte na čtvrtém ročníku Renegátských zkoušek!“

Dav zajásal. Stanoviště byla plná třepotajících se vlajek a cedulí a fanoušci ječeli a dupali jako stádo slonů.

Adrian pochyboval o tom, že by Renegáti zamýšleli něco podobného, když se před lety dostali k moci. Tenkrát byl hrdinou každý, kdo byl ochoten postavit se zločineckým gangům a bojovat. Nepotřebovali jste oficiální nálepku ani titul. Nepotřebovali jste něčí souhlas.

Teď už nebyli ani tak strážci spravedlnosti, jako spíš celebritami. Sice měli důležitou práci, ale pořád to byly celebrity. Taky se zásadně zpolitizovali. Už je neovlivňovaly skutečné potřeby lidu – spíš jednali tak, aby získali co nejvíce podpory a příznivců. Aby byli zajímavější.

Věděl, že se Rada snaží udržet město pohromadě, že se pokouší upevnit svou vratkou pozici. Její členové to neměli lehké. Když porazili Ace Anarchistu, bylo jim něco přes dvacet let. Celé roky byli hrdiny, kteří bojovali se zločinem, ale žádný z nich neplánoval, že se jednoho dne stane vůdcem a zákonodárcem.

Dělali, co mohli. Z trosek starého města vystavěli nové, dřeli se do úmoru, aby zhojili rány, které ve společnosti zanechaly zločinecké gangy. Pořádek a spravedlnost byly na prvním místě – šlo o jistý druh právního systému, kdy Renegáti pravidla tvořili a zároveň je i prosazovali. To byl však jen začátek.

Lidé jim řekli, že potřebují jídlo, a tak Renegáti vyklidili celé čtvrti, z nichž zbyla jen suť, aby udělali místo obecním zahradám a zemědělství.

Lidé potřebovali přístřeší, a tak opravili bezpočet opuštěných budov, aby byly znovu bezpečné a obyvatelné.

Lidé volali po vzdělání pro své děti, a tak založili fondy pro učitele, školní potřeby a vybraná centra, kde probíhala pravidelná výuka.

Lidé potřebovali bezpečí a zastupitelstvo, a tak zbudovali ústřednu, kam jste mohli zavolat. Zároveň bylo možné dohodnout si jeden den v týdnu schůzku s Radou, abyste se jí svěřili se svými starostmi a obavami.

Lidé si potřebovali vydělat na živobytí, a tak Rada bojovala zuby nehty, aby do města znovu přivedla výrobu a výstavbu a znovu navázala obchodní dohody se zeměmi, s nimiž Gatlon před desítkami let zpřetrhal kontakt.

Ve snaze financovat posun společnosti směrem vpřed Rada obchodovala jediným artiklem, kterého měla dostatek – superhrdiny a supersílami. Renegáti se svým způsobem stali zbožím, jedním z nejcennějších na planetě. Výjimeční přicházeli ze všech koutů světa, aby v Gatlonu prošli výcvikem a náležitou indoktrinací. Jakmile se stali součástí neustále rostoucího syndikátu, mohli být vysláni do zámořských oblastí, kde pomáhali v boji proti tornádům a povodním, bojovali ve válkách, likvidovali zločince nebo asistovali při získávání přírodních zdrojů z nitra země. Cizí vlády, z nichž mnohé trpěly vzestupem zločineckých gangů, které se snažily napodobit ty anarchistické, byly ochotné za služby Renegátů dobře zaplatit. A tak do Gatlonu znovu plynuly peníze, které stačily právě tak na to, aby město fungovalo.

Takové konexe měly i další výhodu. Z Renegátů se v rekordním čase stala multinárodní korporace s ambasádami po celém světě. Stále víc mladých Výjimečných, kteří usilovali o to, aby se stali mezinárodně uznávanými hrdiny, každoročně cestovalo přes půl zeměkoule, aby se zúčastnilo zkoušek.

A tak Renegáti sílili – a s nimi i město a Rada. Za deset let toho hodně dosáhli. Měli být na co pyšní.

A přesto, navzdory vší té pompě, povyku a ceremoniím, Adrianovi připadalo, že zapomněli na to, co je opravdu důležité. Na to, kým jsou.

Ne celebrity. Ani politici.

Hrdinové.

„Mohli by se všichni dostavit do arény?“ vyzval všechny Blacklight.

Týmy, které zatím čekaly na chodbě, vyrazily vpřed. Adrianův stůl byl skoro přímo proti vchodu, jímž měli soutěžící vstoupit na bojovou scénu. Usadil se uprostřed s Ruby a Oscarem po každé straně. Oscar před ně rozložil nakoupené jídlo, a pokud si s Ruby dělali hlavu s tím, že se jako jediní ze všech porotců nevázaně cpou hranolkami a sladkostmi, nedali to na sobě znát.

Ruby sebrala ze stolu tablet a začala si pročítat pokyny o tom, jak přijmout, nebo odmítnout uchazeče. Instrukce týmům zároveň připomínaly, aby k volbě přistupovaly zodpovědně a měly na mysli posílení Renegátů jako celku.

Když se nadšený dav trochu utišil, Blacklight znovu vysvětlil pravidla. Každý soutěžící bude předvolán zvlášť, odpoví na otázky vůdců týmu a provede názornou ukázku svých schopností. Vůdci mohou uchazeče přijmout, nebo odmítnout a Rada bude mít příležitost přijmout každého, koho si nenárokoval žádný tým. Pokud by o jednoho Výjimečného usilovaly dva a více týmů, bude mít sám možnost zvolit si tým, k němuž se přidá.

Blacklight pokračoval: „Pokud tým nebude souhlasit s výběrem svých kolegů, může jejich volbu zpochybnit a dotyčného uchazeče vyzvat. Takovýto uchazeč se musí střetnout se členem vyzývajícího týmu a zvítězit, aby byl přijat mezi Renegáty.“

Dav nadšeně zaburácel. Právě na tohle všichni čekali. Doufali, že výběr nepůjde hladce – chtěli především zvraty, výzvy a souboje.

Nejde jim o to najít nové hrdiny, kteří by je chránili, pomyslel si Adrian. Jde jim o podívanou.

On však o pravidlech nerozhodoval.

„A nyní,“ zvolal Blacklight a zvedl pěst do vzduchu, „nechť zkoušky započnou!“

Z dlaně mu vytryskly paprsky světla – černé a červené pruhy, které nad arénou explodovaly jako ohňostroj a pomalu se snášely k zemi.

Dav zaburácel.

Adrian uchopil zvýrazňovač a na ubrus načrtl miniaturní dělo na kolečkách, jehož knot už dýmal. Bylo sotva větší než jeho ruka, ale vydalo překvapivě hlasitou ránu, načež vychrlilo záplavu konfet a kouře. Zpětná síla výbuchu zatlačila kanon k okraji stolu a Adrian ho tak tak zachytil. Ruby s Oscarem zatleskali, ale někteří z Renegátů u vedlejších stolů na něj otráveně pohlédli.

„Píšťalku,“ zašeptal Oscar. „Nakresli mi píšťalku.“

„Jé, já chci cimbály,“ řekla Ruby. „Ty roztomilé, prstové!“

Adrian odložil dělo a kreslil dál a stejně tak pokračoval Blacklight: „Prosím, přivítejte prvního uchazeče dnešního večera, který to letos zkouší již potřetí… Dan Reynolds alias… Crane!

„Tohohle kluka si myslím pamatuju,“ řekla Ruby. „Je to ten s tím origami, ne?“

Byl to on. Asi dvacetiletý mladík, který dokázal z papíru poskládat důmyslná stvoření a potom je přimět k pohybu či levitaci. Jeho tvorové však bohužel nemysleli ani nebyli vnímaví, což značně omezovalo jejich použitelost.

Dav zabučel a skoro všichni nastavili cedule tak, aby ukazovaly NULA.

A tak se stalo, že nebohého Dana Reynoldse zamítli i potřetí.

„Chudák,“ řekla Ruby. „To je drsné.“

„Měl se stát pouličním umělcem,“ podotkl Oscar. „Za ty želvičky by mu turisti platili majlant.“ Ukázal na hrstku malých barevných stvoření, které Dan vyrobil a která si nyní pomalu a rozvážně vykračovala přes arénu. Soucitně zapískal na píšťalku.

Další soutěžící, která si říkala Babble, dokázala bez přípravy mluvit jakýmkoli jazykem.

„Paráda,“ zašeptala Ruby. „To bych chtěla taky umět.“

Oscar se předklonil, aby na ni přes Adriana viděl. „Vždyť krvácíš krystaly ostré jako břitva.“

„Jo, ale mluvit všemi jazyky, aniž by ses je musel učit? To by bylo užitečné.“

Žádný z týmů o Babble neprojevil zájem, ale po krátké diskuzi se ji Rada přece jen rozhodla přijmout. Diváci nebyli ani nadšení, ani zklamaní. Chápali, že je to praktické.

„Fajn,“ řekl Oscar a zamnul rukama, „teď přijde někdo dobrý. Cítím to.“ Odmlčel se a potom dodal: „Jen tak mimochodem, chceme dneska někoho nabrat?“

„Ne,“ řekla Ruby rychle. „Jako týmu nám nic neschází. Viď, Sketchi?“

Adrian, který právě dokončoval kresbu miniaturního gongu, překvapeně zamrkal. „Máš pravdu,“ řekl. „Jako týmu nám nic neschází. Ale… kdo ví? Třeba nás někdo překvapí.“

KAPITOLA TŘINÁCT

„Jméno?“

„Nova McLainová.“

Muž u registračního stolku si něco zapsal. Aniž by znovu vzhlédl, zvedl ruku.

Nova se na ni zadívala. Chce peníze? Musí zaplatit, jestli chce být Renegátem? To v pokynech nebylo. Peníze s sebou neměla. Vyloučí Výjimečného ze soutěže jen proto, že…

Muž k ní nakonec vzhlédl. „Přihláška?“ pronesl pomalu.

Nova zrudla a odkašlala si. „Jistě,“ zakoktala, vytáhla papír z tašky a vložila mu ho do dlaně.

Muž se zamračil, položil dokument na stůl a vyhladil jeho pomačkané rohy.

„Vaše alias oznámí ve stejném okamžiku, kdy vás povolají do arény,“ řekl jí. „Určitě vám vyhovuje jméno…“ Přejel očima přihlášku. „Insomnia? Potom už nepůjde jen tak změnit.“

Nova se k němu naklonila a znovu očima přelétla přihlášku, i když ji znala nazpaměť. Snažil se jí říct, že by se měla přejmenovat? Byla Insomnia špatná volba? Jí se líbila, ale teď o ní začínala pochybovat. S Nightmare se to nedalo srovnat, ale nebylo to špatné jméno. Nebo ano?

„Ehm… Vyhovuje.“

Muž zanesl její alias lhostejně do registru.

„Pravou ruku,“ nařídil. Odložil pero a z plechové nádoby vytáhl kousek vaty. Namočil ji do mělké misky zpola naplněné průzračnou tekutinou a pak znovu pohlédl na Novu, která se ani nepohnula. „Pravou ruku,“ zopakoval.

Polkla a podala mu ruku. Potřel jí prsty navlhčenou vatičkou. Vzduchem zavanula ostrá vůně francovky. Vata byla studená, úředník měl tlusté upocené ruce a Nově se celou dobu svíral žaludek. I když to trvalo jen chvilku, nemohla si pomoct – nakonec vydechla úlevou.

Muž poklepal na malý přístroj na stole. Obrazovka ukázala diagram ruky. Místa, kam měla přiložit bříška prstů, byla vyznačena modrými ovály.

„No tak,“ pobídl ji. „Přitisknout a držet několik vteřin.“

Nova se zatvrdila a přiložila prsty na obrazovku. Třásla se jí ruka, ale snažila se nehýbat, zatímco ukazatel na vrcholu obrazovky zobrazoval, v jaké fázi se snímací proces nachází.

Když systém dokončil kontrolu a Nova si nervózně založila ruce na prsou, muž se zamračil. Podezřívavě si ji měřil.

Otisky na obrazovce byly zjevně poškozené – bříška prstů v místech, kde měly být papilární linie, pokrývaly kusy vyhlazené kůže.

„Jako malá jsem se spálila,“ vysvětlila dřív, než se mohl zeptat. Tuhle lež si pečlivě nacvičila. „Z mé přihlášky pochopíte, že jsem blázen do vědy – chemie, konstruktérství a… ehm. Dělala jsem pokus. S kyselinou. A… dopadlo to takhle.“ Ukázala na obrazovku.

Muž sevřel rty. „No,“ řekl a podíval se na druhou obrazovku. „V systému nevidím žádnou shodu, takže…“ Ukázal prstem kamsi za záda. „Projděte těmi dveřmi a počkejte, až vás zavolají.“

Nova ztuhla. „Vážně?“

„Co tím myslíte?“

„Vážně to můžu… zkusit?“

„Proto jste tady, nebo ne?“ Pohlédl jí přes rameno. „Další.“

„Aha. Fajn. Děkuju.“

Nova ustoupila, aby uvolnila místo dalšímu uchazeči, a pospíšila si otočným dveřmi.

Ponurá místnost, do níž ji poslal, kdysi sloužila jako šatna – byla vlhká, studená, s betonovými stěnami, a ve vzduchu se vznášel slabý pach starého potu. Na zdech bylo vidět otisky po odstraněných skříňkách a v jednom výklenku zůstaly výlevky, přestože po sprchách a potrubí tu zbyly jen prázdné díry.

Teď byla místnost přeplněná nepohodlnými lavičkami a celým zástupem nervózních Výjimečných, kteří se navzájem povzbuzovali. Zatemněné čtvercové okno rozdělené na několik skleněných tabulek se otvíralo směrem do arény, kde mohli sledovat probíhající zkoušky. Kandidát, jehož vyvolali, aby zkusil štěstí, do ní právě vcházel. Po obvodu arény rozmístili stoly s jednotlivými týmy a mezi dvěma sloupy uprostřed byl napnutý obrovský papírový transparent se slovy: MÁŠ NA TO?

Napravo, vysoko nad arénou, čnělo pódium, odkud dění sledovalo pět členů Rady. I když byli daleko, Nově neušlo, že má Thunderbird ovázané křídlo, a pocítila záchvěv pýchy.

Detonator loni navrhla, že na Renegáty zaútočí během zkoušek, ale Cyanide jí to rozmluvil. Argumentoval tím, že koncentrace renegátských podpůrců se supersílou bude příliš velká na to, aby uspěli.

Nova teď viděla, že měl pravdu. Výjimeční byli všude. Renegáti byli všude. Byla to stejná situace, jako kdyby někoho alergického na včelí bodnutí obklopovaly úly Queen Bee.

Soustředila se na arénu, kde současný kandidát právě předváděl, jak mu z hrudníku trčí čtyři ruce. Tribuny rozsvítily červené tabule, z nichž drtivá většina hlásila: HRDINA!

Nova si pohrdavě odfrkla. To si vážně myslí, že z vás pár rukou navíc – nebo vrstva chromu pod kůží, když už jsme u toho – udělá hrdinu?

Hrdinství nebylo o tom, co dokážete udělat, ale o tom, co jste udělali.

O tom, koho jste zachránili, když zachránit potřeboval.

Založila si ruce na prsou, bubnovala prsty o předloktí a sledovala, jak zkoušky pokračují. V naději, že budou přijati mezi elitu, se tu sešli Výjimeční ze všech koutů města, dokonce i z druhého konce světa.

Mnohým se jejich sen opravdu splnil, ale ti ostatní… Jejich zdrcené výrazy by v Nověmálem vzbudily lítost. Málem. To mají za to, pomyslela si, že do Renegátů vložili důvěru.

Zavřela oči a vydechla. Na jazyku ucítila hořkou pachuť. Pach potu a nervozity ji skoro zalkl.

Nepatřila sem. Nechtěla tu být. Kdyby jí Cyanide tu myšlenku nenasadil do hlavy, nejspíš by ji vůbec nenapadla.

Ale pokud uspěje a stane se Renegátkou, bude konečně schopná něco ovlivnit. Už jen představa toho, co všechno by se mohla dozvědět – o Radě, o jejich ústředí, o jejich plánech s městem – byla opojná.

A co teprve o svém novém nepříteli.

O Sentinelovi.

Sotva na něj pomyslela, sevřel se jí žaludek. Znovu si vybavila jeho povýšený úšklebek samozvaného ochránce spravedlnosti, když se zničehonic zjevil na střeše nad přehlídkou. Já jsem Sentinel.

Brrr. Fuj.

Byl to jen okázalý vědecký pokus, ale čím usilovněji o něm přemýšlela, tím víc jí unikala podstata takového experimentu. Na jednoho Výjimečného měl až příliš schopností, příliš sil. Nikdy nic podobného neviděla. A jestli Renegáti přišli na způsob, jak jednoho člověka vybavit celým arzenálem superschopností, co jim bránilo v tom, aby z podobných jedinců sestavili armádu?

Bojovat s nimi bylo už tak dost obtížné. Deset let se Anarchisté sotva drželi na nohou, chránili si poslední zbytky svobody. Nova se bála, že by Sentinel mohl znamenat konec života tak, jak ho znali.

Zamračila se. Ne, pokud se dozví víc, pokud dokáže zjistit, jak proti němu bojovat nebo jak ho zničit – jeho i jemu podobné.

Vědění znamená moc.

Aceova oblíbená průpovídka se jí za ta léta vryla do paměti. Aby dokázali Renegáty svrhnout, potřebovali vědění. Potřebovali znát nepřítelovy slabiny, jeho zranitelnost.

A pokud uspějí… Pokud ona uspěje…

…přestanou být verbeží parazitující na společnosti. Lidé se jich budou bát, ale to bude mnohem lepší než to, co měli teď – úšklebky, výsměch a úzkoprsé urážky chudáků, kteří radši zůstanou pod palcem svých idolů, než aby žili svobodně v souladu s vlastními volbami a vůlí.

Znovu otevřela oči. Vážně to mohla dokázat? Bude s nimi muset strávit celé dny, týdny, možná i měsíce, předstírat, že je jednou z nich. Jak dlouho to vydrží? Za jak dlouho jim dojde, že je na ní něco divného, že k nim nepatří?

Venku v aréně diváci propukli v hurónský smích, když jedna uchazečka předvedla svou sílu – nafoukla hlavu jako balon a vznesla se několik stop nad zem, načež znovu splaskla.

Smích, který naplnil tribuny, byl nejdřív pobavený, ale brzy se stal krutým. Novu to znechutilo. Ano, dívka možná působila hloupě, ale dokázal někdo z nich to, co ona? To si vážně myslí, že jsou lepší?

Renegátské týmy zadaly své odpovědi a na velké tabuli nad arénou zablesklo slovo ZAMÍTNUT. Dívka za hlasitého bučení vyklopýtala z ringu.

Když reproduktory nad tribunami ohlásily její jméno, Nova pocítila vlnu odporu a nenávisti.

„Jako další nastoupí Nova McLainová alias Insomnia!“

Upřela oči ke stropu. Nemusí to udělat. Pořád ještě může odejít.

Anebo zůstane a udělá něco, na čem záleží. Postará se o to, aby na ni její rodina byla pyšná.

Nova zvedla hlavu, napřímila se a pevným krokem vešla do arény.

Když nová uchazečka vstoupila do ringu, Adrian se napřímil.

Bylo na ní něco povědomého. Zastavila se pod transparentem a světly reflektorů a zadívala se ne na týmy, které seděly kolem, ale nahoru. Přímo na Radu.

Nejdřív ho zaujalo její držení těla – způsob, jakým stála, jako by se připravovala na útok ze všech stran. Jako by ho vítala. Hrdě vztyčená brada, rovná ramena, nohy pevně na zemi. Byla klidná, ale zároveň připravená k boji.

Překvapením se mu rozšířily oči. Byla to ta dívka, kterou potkal na přehlídce. Ta s tím náramkem.

Byla Výjimečná? To by vysvětlovalo, proč na ni jeho kreslířské schopnosti neudělaly dojem. Posunul si brýle na nose a naklonil se k Ruby. „Jak že se jmenuje?“

„Ehm…“ Ruby se raději podívala na tablet. „Nova. Nova McLainová.“

„Insomnie,“ zahřímal Blacklight hlubokým hlasem. „Můžete nám předvést svou supersílu?“

Adrian si přisunul židli ke stolu a opřel se o něj lokty. Pohledem těkal mezi dívkou v ringu a velkými obrazovkami nad tribunami, které ukazovaly zvětšené záběry jejího obličeje. Měla vlnité černé vlasy zastřižené těsně nad rameny. Kvůli ostře řezanému nosu, bradě a lícním kostem působila až moc přísně. Její modré oči byly stejně obezřetné, jako když se nabídl, že jí opraví rozbitý náramek.

Z mikrofonu nad arénou zazněl její hlas.

„Moje schopnost nepatří k těm, které se dají předvést za třicet vteřin.“

Davem projelo tiché zahihňání. V jejím tónu bylo něco vzdorovitého – naprosto se tak lišila od ostatních soutěžících, kteří byli buď nadšení, nebo zoufalí, ale všichni do jednoho se snažili ukázat, co umí.

„Tak ji prosím popište,“ vyzval ji Blacklight. „Stručně, pokud možno.“

Odpověděla velmi prostě: „Nespím.“

Adrian nadzvedl tázavě obočí. Ani diváky tohle vysvětlení zjevně příliš neuspokojilo a po krátkém tichu se z tribun ozvalo několik zabučení a vzduchem se mihlo pár cedulí s nápisem NULA.

„Mohla byste to nějak rozvést?“ zeptal se Blacklight.

Nepatrně, takřka neznatelně se pousmála. „Jistě.“ Potom si odkašlala. „Nespím… nikdy.“

Z obecenstva se ozval smích. Dva týmoví vůdci, včetně Genissy Clarkové, zadali do tabletů pokyn zamítnut.

Adrian cítil, jak se na něj Ruby s Oscarem dívají, ale sám upíral pohled na Novu McLainovou.

Insomnia.

„A teď,“ pokračovala Nova, jako by nic, „pokud vás zajímá, jaké jsou moje takzvaně obyčejné schopnosti, specializuju se na boj zblízka a ovládám celou řadu zbraní. Míli uběhnu za sedm minut, s rozběhem skočím osmnáct stop a mimo jiné toho vím dost o fyzice, elektronice a obnovitelných zdrojích.“

Oscar tiše hvízdnul.

„Nepoznám, jestli je nafoukaná,“ zamumlala Ruby, „anebo prostě… Víte co, upřímná.“

„To se navzájem nevylučuje,“ odpověděl Oscar.

„Nespí,“ řekl Adrian. „Na hlídce by byla celkem užitečná, nemyslíte? Hodila by se nám, zvlášť když se Danna zotavuje.“

Ruby se předklonila. „Proč to ale vypadá, že nám chce něco dokázat?“

Adrian se kysele usmál. „Tohle jsou renegátské zkoušky. Každý tu chce něco dokázat.“

Vzhledem k tomu, že neměla schopnost, kterou mohla na místě předvést, její nepřátelské chování docela chápal.

Uvědomil si, že diváci hlučí víc než obvykle, a vzhlédl k tribunám. Poměr cedulí s nápisy HRDINA a NULA byl vyrovnanější než u předchozích uchazečů, což ho překvapilo. Zdálo se, že navzdory její nevýrazné superschopnosti jí její odměřený, sebevědomý přístup získal podpůrce.

Podíval se na tabuli a zjistil, že jeho tým jako jediný neodpověděl. Všichni ostatní už dívku zamítli.

Nova McLainová se taky zadívala na výsledky; pokud se jí rozhodnutí poroty dotklo, nedala to na sobě znát. Odhodlaně pohlédla k Adrianovu stolu. Hleděli na sebe a její zarputilý výraz vystřídalo překvapení. Poznala ho. Narovnala se.

Pak znovu obezřetně přimhouřila oči, stejně jako na přehlídce. A přestože od něj byla daleko na to, aby je viděl, s překvapením si uvědomil, že si pamatuje jejich přesný odstín. Kobaltově modrá s jemným odstínem šedého vřesu.

Polkl.

„Sketchi,“ ozval se Blacklight a Adrian při zvuku své přezdívky nadskočil. „Máš ty nebo tvůj tým nějaké doplňující otázky před tím, než učiníte rozhodnutí?“

Adrian odstrčil sáček popcornu a přitáhl si mikrofon. Nova na něj vyzývavě pohlédla.

„Takže,“ začal a co nejvíc to slovo protáhl, aby si stihl uspořádat myšlenky, „když říkáš, že nikdy nespíš… Myslíš tím nikdy, jako že vůbec nikdy?“

Několik diváků se zachechtalo. Oscar vedle něj zamumlal: „Pěkně řečeno, Shakespeare.“

Nova McLainová znejistěla, jako by si myslela, že se jí vysmívá. Když se obecenstvo utišilo, předklonila se a zopakovala: „Nikdy, jako že vůbec nikdy… nikdy.“

Adrian se opřel. Díval se na ni z druhého konce arény a ona jeho pohled bez mrknutí opětovala. V hlavě mu vířil jeden argument za druhým a každý z nich se zdál rozumnější než ten předchozí.

Výjimečná, která nikdy nespí, bude užitečná – na hlídce, z důvodu bezpečnosti a z čistě matematického hlediska i kvůli počtu hodin strávených ve službě. Navíc dočasně přišli o Dannu. Bylo jich málo. Někdo se zkušeností s bojem by se jim hodil a ona říkala, že bojovat umí, ne?

Taky ji zajímala věda a elektronika a oddělení Vývoje a výzkumu neustále hledalo asistenty pro nové projekty a studie. Někdo jako Nova by se jim hodil. Určitě bude pro Renegáty užitečná.

Ale ani veškerá logika na světě nemohla zdusit čistou pravdu – srdce mu bušilo, jako by mu mělo každým okamžikem vyskočit z hrudi.

Během přehlídky ho na ní něco upoutalo. Díval se na ni, když jí Magpie ukradla náramek – jinak by si toho ani nevšiml. Už tehdy ho přitahovala. Ne proto, že byla hezká, i když toho si samozřejmě taky všiml. Byla prudká a zarputilá, a právě to mu na ní učarovalo. Odhodlání v jejích očích v něm probudilo zvědavost.

„Ehm, Sketchi?“ zašeptal Oscar. „Jestli je tohle soutěž v mrkání, tak jsi prohrál asi tak před osmi minutami.“

Adrian popadl tablet, aniž by svým kolegům věnoval jediný pohled. Ruku mu vedl instinkt, nikoli logika. Nevysvětlitelná jistota, že tu má Nova být. S ním.

Tedy – ne s ním. S jeho týmem. S Renegáty.

Ozvalo se cinknutí a jeho odpověď přistála na tabuli – PŘIJAT.

Nova se otočila a zírala na výsledky, jako by nevěřila vlastním očím. Když znovu pohlédla na Adriana, ve tváři měla podezřívavý výraz.

„Ouuukej,“ protáhl Oscar. „Jen si posluž. S týmem to probírat nemusíš.“

„Věř mi,“ zašeptal Adrian. „Mám z ní takový pocit…“

Ruby po jeho druhém boku se ušklíbla. „Jo, je mi naprosto jasné, jaký pocit z ní máš.“

Adrian se k ní popuzeně otočil. „Tak jsem to nemyslel.“

Významně nadzvedla obočí.

Ozvalo se ohlušující zatroubení, které zahanbilo i hlučící diváky. Adrian nadskočil a zmateně se rozhlédl kolem. Dlouho mu trvalo, než si uvědomil, co ten zvuk znamená.

Jejich rozhodnutí mělo odpůrce.

O pár stolů dál stála Genissa Clarková s rukama v bok.

Adrian zasténal a přejel si rukou po krátce zastřižených vlasech. „Vážně, Clarková?“

„Insomnia má vyzyvatele!“ zaburácel Blacklight a obecenstvo nadšeně zajásalo. Adrian pohlédl na Novu, ale ta se tvářila tak bezvýrazně, že si říkal, jestli vůbec ví, co to celé znamená.

„Ale no tak!“ zaječela Ruby. Odsunula židli, postavila se a natahovala krk, aby na Genissu viděla. „Protestuješ jenom proto, že jsme to my!“

Genissa se ušklíbla. „Jen si nefandi,“ křikla v odpověď. Přitáhla si mikrofon k ústům, aby ji bylo slyšet i na tribuně. „Vyzýváme přijetí Novy McLainové na základě skutečnosti, že neexistuje způsob, jak ověřit, že mluví pravdu. Nemůžeme posoudit, jestli spí, nebo ne, ani nemáme důkaz o jejích znalostech elektroniky, fyziky… nebo čehokoli dalšího, o čem tvrdí, že umí. Na základě toho, co tu Nova McLainová dnes předvedla – tedy ničeho – nesouhlasíme s přijetím. Za těchto podmínek nelze určit, zda je hodna nosit titul Renegáta.“

Pro tohle diváci přišli. Drama. Pochyby. Případný souboj.

Adrian si povzdechl a zkusil zachytit Novin pohled, aby se jí omluvil, i když nevěděl za co. Ta se však soustředila na Genissu. Nezdála se v nejmenším vyvedená z míry – pokud vůbec prodělala nějakou změnu, byla to nová jiskřička vzrušení, která jí zableskla v očích.

„Máme tu výzvu!“ zopakoval Blacklight pro každého, kdo předtím nedával pozor. „Insomnie, abyste mohla zaujmout místo mezi Renegáty, musíte porazit člena vyzývajícího týmu v boji jeden na jednoho. Protivníka si můžete sama zvolit. Přijímáte výzvu?“

„Počkejte,“ zvolal Adrian tak hlasitě, že sám sebe zaskočil. „Frostbite, poslouchej.“ Genissa se k němu otočila a povýšeně zvedla jedno obočí. „Vím jistě, že se její schopnosti budou hodit jak mému týmu, tak Renegátům jako celku. S úctou tě žádám, abys stáhla svou výzvu.“

Genissa se zasmála. „Tak já ti povím novinku, Everharte. Ostatní taky šestnáct hodin denně nespí. Takže to není zrovna superschopnost – a kromě toho, jak si můžeme být jistí, že nelže?“

„Proč by lhala?“ Jeho otázka se nesla arénou.

„Protože chce být jednou z nás,“ odpověděla Genissa. „Každý chce být jedním z nás.“

„Tak proč by si nevymyslela nějakou…“ Adrian mávl prsty. „…suprovější supersílu? Proč by…“

„Přijímám výzvu.“

Adrian střelil pohledem do ringu. Nova tam stála s rukama sepjatýma za zády a s hlavou hrdě vztyčenou se upřeně dívala na Frostbite. „Jsem připravená na souboj.“

Genissa Clarková se ušklíbla a odsunula židli od stolu. Ještě ani nezačaly a kolem prstů už jí vykvetly ledové krystaly.

„Ne s tebou.“

Genissa se zarazila.

Nova ukázala prstem na obra, který se hrbil za Genissiným stolem. Byl příliš velký na to, aby mohl sedět se svými kolegy – skládací židle by ho neudržela. Dovalil se do středu arény. Ostré světlo se odrazilo od kamenných plátů na jeho mocných pažích.

Adrianovi spadla čelist.

Oscar vedle něj se málem zalkl pitím. „Přeskočilo jí?“

Nova pozvedla ruku a prstem netvorovi naznačila, že má jít blíž. „Budu bojovat s Gargoylem.“

KAPITOLA ČTRNÁCT

Everhart.

Frostbite mu řekla Everhart a Nově vzápětí došlo, proč jí byl na přehlídce tak povědomý.

Adrian Everhart. Syn Lady Indomitable, jedné z původních Renegátů, a adoptivní syn Dread Wardena a samotného Kapitána. Najednou si připadala jako idiot, že ho nepoznala dřív. Vždyť jeho obličej dennodenně vídala na obálkách bulvárních časopisů vystavených po celém městě, a i když by je raději spálila, než aby si některý z nich přečetla, měla si toho všimnout. V době, kdy zprávy o jeho adopci zaplnily titulní strany, byla moc malá, aby jí na tom sešlo, ale idealizování jeho rodiny považovala za jeden z hlavních problémů společnosti a na podobném mediálním šílenství se kategoricky odmítala podílet. Ale stejně – měla ho poznat.

Vždyť byl synem jejích arcinepřátel.

Ale teď to napraví. Přijal ji renegátský tým, jeho tým – a jestli někdy existovala možnost proniknout do jejich řad a dozvědět se víc o Radě a jejích slabinách, tady byla.

Ale pěkně popořádku.

Diváci doslova šíleli, když Gargoyl vstoupil do arény, ale k Nově jejich výskání doléhalo jakoby z velké dálky. V hlavě jí naopak zněl Honeyin pláč, když jí ten netvor ničil úly. Stále viděla, jak se při tom usmíval.

Gargoyle se blížil a okatě si protahoval mohutné bicepsy větší než její hlava. Kusy kamene na jeho odhalené kůži se vlnily a přemisťovaly, jak pořád dokola zatínal svaly.

Nova se usmála.

Tohle si vychutná.

Blacklightův hlas zesílený reproduktory mezitím vysvětloval pravidla. Nemusí protivníka srazit k zemi ani ho omráčit, což bylo dobře, protože nechtěla ukázat svou skutečnou sílu a odhalit se v samém srdci nepřátelského území. K porážce se ho naštěstí nepotřebovala dotknout. Stačí zařídit, aby skončil mimo ring.

A zároveň si dát pozor, aby ji při tom nerozbil na padrť.

„Rozumí soutěžící pravidlům?“ zeptal se Blacklight. Nova ho skrz ohlušující ječení diváků stěží slyšela.

Zvedla ruku do vzduchu. „Můžu použít zbraň?“

Její otázka se rozlehla arénou a na chvíli bouřící dav umlčela. Spustila paži podél těla. „U zkoušek nejsou zbraně povoleny, ale protože mě vyzvali i kvůli nedůvěře v mé bojové schopnosti, připadá mi spravedlivé mít něco, čím se budu moct bránit.“

Blacklight se ohlédl na zbytek Rady. Podobnou otázku zjevně řešili poprvé. Znovu se chopil mikrofonu a odkašlal si. „Gargoyle, jakožto protivník vyzývané můžeš její žádost přijmout, nebo odmítnout.“

Gargoyle rozhodil rukama. Rozpětí jeho rukou by se vyrovnalo délce auta. „Klidně. Stejně jí to nebude nic platný.“

„Co chceš?“ křikla na ni Frostbite. „Vyrobím ti to sama.“

Nova si protáhla ramena a zápěstí a několikrát zapraskala klouby. „Nůž.“

Frostbite se ušklíbla. „To je všechno?“

„Všechno.“

Frostbite napjala prsty do vzduchu a potom je stáhla dolů. Objevila se křišťálově průzračná dýka dlouhá osm palců s rukojetí i ostřím z blyštivého ledu. Zasmála se a hodila ji Nově, která zbraň bez mrknutí oka chytila. Led byl tak chladný, že ji skoro spálil. Přehazovala si nůž z ruky do ruky, aby si na něj lépe zvykla.

„Dost špatná volba,“ ušklíbla se Frostbite. Znovu se posadila mezi své kolegy a položila si nohy na stůl. „Tím mu kůži neprobodneš.“

Nova opětovala její úsměv, zatočila dýkou v prstech a odešla se postavit na své místo. Z Gargoyla šla hrůza – jeho paže se neustále měnily v kámen a ten zpátky ve svaly. Dokonce i jeho zuby, odhalené v jízlivém šklebu, jako by vytesali z rozeklaného kusu skály.

Ozvalo se zatroubení, které přehlušilo bouřící dav.

Gargoyle se vrhl do útoku. Země pod jeho těžkýma nohama pukala a sténala, k nebi se zdvíhala oblaka prachu. Napřáhl se k úderu. Nova viděla, jak se mu kůže od předloktí po tlusté klouby prstů mění na tmavý, kropenatý kámen.

Naznačila pohyb vlevo. Když jí na to skočil a rozmáchl se po ní, otočila se a kotrmelcem mu proklouzla pod druhou paží. Vyskočila na nohy a obracela se zpátky, když vtom jako by ji do hlavy zasáhlo beranidlo.

Na chvíli zakusila stav beztíže.

Tvrdě dopadla na udusanou zem. Zapraštěly jí všechny kosti v těle, před očima jí zajiskřilo. Zasténala. Mžourala na papírový transparent nad svou hlavou a naslouchala jásání diváků i těžkému dunění Gargoylových nohou, když vyrazil směrem k ní.

„Fajn,“ zamumlala si, jakmile jí přestalo zvonit v uších. „Tuhle chybu už neudělám.“

Oslnivá světla arény vystřídal zlověstný stín. Sladce se na Gargoyla usmála a natáhla k němu ruku. „Pomůžeš dámě vstát?“

Gargoyle se s vrčením sehnul, kamennou pěstí ji drapl za triko a zvedl ji ze země.

„Každej superhrdina chce, aby uměl lítat, ne?“ řekl a odhalil vylámané zuby v krvežíznivém úsměvu. „A ty, zlato, se toho brzy dočkáš.“ Napřáhl se, aby ji vyhodil z ringu.

Než se nadál, Nova zvedla nohy, kotníky mu pevně sevřela biceps a zaklesla se jimi o sebe. Gargoyle se ji pokusil shodit, ale držela se ho jako klíště. Zavrčel a začal třást paží, jako by chtěl scvrnknout otravný hmyz.

Diváci vyprskli smíchy.

Zašmátral po ní druhou rukou, aby jí rozklínil nohy, ale Nova se rozmáchla a zabodla mu dýku do dlaně.

Led se roztříštil. V ruce jí zůstal jílec s krátkým ostrým úlomkem.

Ušklíbl se. „To sis vážně myslela…“

Povolila zaklíněné kotníky, dopadla na zem a zbytkem ostří ho sekla do kůže, která se nestačila poměnit v kámen.

Gargoyle zařval, instinktivně vykopl a zasáhl Novu přímo do prsou. Prolétla vzduchem a přistála těsně u okraje ringu.

Volnou rukou si promnula bolavou hruď a převalila se na bok. Znovu se vyhrabala na nohy a zvažovala své možnosti, zatímco Gargoyle, planoucí hněvem a ponížením, funěl a chystal se k útoku.

Olízla si rty. Protáhla si prsty, v nichž svírala dýku, a pak si ji strčila za opasek. Snažila se nevnímat palčivý pocit na bedrech.

Zatvrdila se.

Gargoyle vyrazil vpřed jako rozzuřený slon.

Nova mu vyšla vstříc. Nebojácně se vrhla přímo na svého protivníka.

Vteřinu před tím, než se srazili, vyskočila. Oběma chodidly přistála Gargoylovi na ramenou a zbytek hybné síly využila k tomu, aby skočila na jeden ze sloupků na kraji ringu. Sevřela tyč rukama i nohama a začala šplhat.

Gargoyle dole v aréně ji mezitím popichoval – zaslechla něco o malé holce, která bere do zaječích, ale nevšímala si ho.

Vylezla na vrchol sloupu, vytáhla ledový nůž a přeťala jím provazy, které držely zástavu nad arénou. Čepel dosud neztratila ostrost a provaz jediným řezem povolil. Jeden konec transparentu doplachtil na zem.

Vtom něco zapraštělo a sloup se otřásl. Nova se podívala dolů. Gargoyle se rozehnal a podruhé zarazil mohutnou pěst do dřeva, v němž zůstala hluboká puklina.

Pilíř začal praskat a povážlivě se naklonil do středu arény.

Nova z něj seskočila a pád na zem zbrzdila kotoulem. Chytila uvolněný transparent a ve vteřině byla zpátky na nohou. Obrátila se k protivníkovi čelem, zamířila mu na hruď a mrštila po něm dýkou. Zbraň ve vzduchu opsala dokonalý oblouk.

Gargoyle ji zastavil předloktím. Zbytek nože se roztříštil na milion ledových střípků.

Obrův burácivý smích naplnil arénu a našel odezvu v tisícihlavém davu na tribunách.

„A co uděláš teď?“ posmíval se jí. „Uškrtíš mě kusem balicího papíru?“

Nova se zamračila. Chtěla ho rozzuřit, ne pobavit. Potřebovala, aby na ni zaútočil a tentokrát to myslel doopravdy. Jenže Gargoyle se místo toho otočil k divákům, aby je ještě víc rozdováděl, a hulákal hlášky o malých holkách, které ztratily nožík.

Nova se rozhlédla kolem, jestli nenajde něco užitečného.

Pohledem zavadila o Adriana Everharta.

Napjatě sledoval souboj a zjevně byl úzkostí bez sebe. Stál za stolem svého týmu s rukama na ubruse a bubnoval o něj prsty. V očích mu plálo světlo, jehož si předtím nevšimla.

Poskočilo jí srdce.

Olízla si rty a rychle pohledem přelétla předměty rozházené na stole.

Ukázala před sebe. „Tohle.“

Adrian se zadíval na ubrus a pro jistotu zvedl ruce, jako by pod nimi něco skrýval.

„To dělo!“

Nejistě zvedl malou figurku.

Navinula si transparent na předloktí a potom – v duchu se modlila, aby ji udržel – vyrazila vpřed.

Gargoyle se zvědavě otočil, ale Nova už mezitím oběhla arénu, odrazila se a společně se zástavou prolétla vzduchem. Ucukl, když se k němu blížila, ale tohle nebyl útok. Oběma nohama mu dopadla na rameno, odrazila se od něj a nechala se vynést k vnějšímu okraji ringu. „Teď!“

Jakmile se mihla kolem jejich stolu, hodil jí Adrian dělo. Volnou rukou ho chytila, sklouzla na zem a přemetem se vrátila zpátky do ringu.

Arénou se znovu rozlehl Gargoylův řehot. „Co ta věc střílí? Kuličky? Jsem hrůzou bez sebe! Prosím, neubližuj mi!“

Obecenstvo propuklo v hurónský smích.

Nova se přikrčila poblíž středu, transparent v jedné, dělo v druhé ruce. Usmála se. „Když jsi takový hrdina, proč nejdeš blíž a nepodíváš se sám?“

Gargoyle se ušklíbl. „Dávej bacha na to, co si přeješ.“

A pak se na ni vrhl.

Nova o něco poodběhla, zástava jí vlála u boku.

V posledním okamžiku se napřáhla a vrhla miniaturní kanon protivníkovi pod nohy. Jamile na něj Gargoyle stoupl, kolečka pod ním podklouzla. Vyjekl a zavrávoral. Jednou rukou se ohnal po Nově, která uhnula rychleji než blesk. Potom uskočila stranou a zvedla transparent nad hlavu.

Gargoyle zaútočil na papír jako rozzuřený býk, ale Nova mu vyskočila na ramena, omotala mu jím hlavu, a tak ho oslepila. Obr zakopl a spadl, takže transparent vyrval i z druhého sloupku. Síla vlastního útoku, který nenašel cíl, ho poslala k zemi. Jak dlouhý, tak široký se natáhl těsně u okraje ringu a tlustými nemotornými prsty zběsile šátral po transparentu, který mu bránil ve výhledu.

Nova mu vyběhla po prsou a drapla ho za ruku. Strhla mu ji z obličeje i s koulí zmačkaného papíru. Gargoyle, zmatený a dezorientovaný, na ni zlostně mžoural dírou v potrhané zástavě. Napjala všechny síly a celým tělem mu přitiskla dlaň na umělou trávu po jeho boku.

Ozvalo se zatroubení.

Gargoyle stáhl ruku, jako by se spálil, a prudce se posadil. Nova z něj spadla jako pytel hrušek a se zafuněním přistála na boku pořádný kus za hranicí ringu, ale co na tom záleželo? Vesele se zasmála a mrkla na obra, který si nevěřícně prohlížel otisk vlastní ruky v umělé trávě.

„Kámen, nůžky, papír,“ řekla, když se postavila a oprášila si kalhoty. „Papír bere kámen.“

Proplula kolem něj. Frostbite i její tým ignorovala a místo toho se zaměřila na Adriana Everharta. Kluka z přehlídky. Toho, který jí spravil náramek.

Opětoval její pohled a něco v jeho očích učinilo její vítězství nevýslovně skutečným. Nebyl přímo v šoku; z jeho výrazu však poznala, že oněměl úžasem, že je ohromený – a taky pyšný. Rozbušilo se jí srdce.

Vyzval ji Renegát – u zkoušek – a ona zvítězila.

Začínala se usmívat, ale vtom se ozvalo zapištění a chytily ji dva páry paží. Útočili na ni z obou stran.

Nova instinktivně padla na zem, popadla útočníky za kotníky a trhla rukama vzhůru.

Renegáti přistáli v prachu ringu. Kluk zasténal bolestí. Dívka měla oči upřené na oblohu a otevírala a zavírala ústa v zoufalé snaze popadnout dech.

Nova v nich poznala Smokescreena a Red Assassin a zuřivě zavrčela. Neměla žádnou zbraň, ale všimla si rubínu na dívčině zápěstí a okamžitě ji napadlo aspoň deset způsobů, jak ho využít…

„Hej, hej, hej!“

Nova strnula. Zvedla hlavu. Adrian Everhart přeskočil stůl a blížil se k ní se zdviženýma rukama. V prstech držel tenký zvýrazňovač.

„Ti jsou se mnou – s námi,“ řekl. Jeho ustaraný výraz pomalu vystřídal roztomilý, lehce zmatený úsměv, který si pamatovala z přehlídky. „To je tvůj tým.“

Zamrkala a znovu pohlédla na domnělé útočníky. Red Assassin se mezitím posadila a Smokescreen zamručel: „Taky tě rád poznávám.“

„Myslím,“ vyhekla ztěžka Red Assassin a nevěřícně si ji prohlížela, „že si budeme rozumět.“

Nova polkla.

„Vidíš. Jsou v pohodě. Ty jsi v pohodě. Všichni jsme v pohodě,“ řekl Adrian.

„Gargoyle není v pohodě,“ poznamenal Smokescreen a mnul si naražený bok.

„Gargoyle je mi ukradený.“ Adrian otevřel fix a přidřepl si tak, aby Nově viděl do očí. Vzápětí, aniž by ji poprosil o svolení, jí něco nakreslil na tričko, rovnou přes bušící srdce. Při tom nečekaném doteku sebou trhla, ale jestli si toho všiml, nedal to na sobě znát.

Když skončil, zavřel zvýrazňovač a postavil se.

Nova pohlédla na zářící červený odznak na své hrudi. Známé, ikonické, nenáviděné R.

„Já jsem Adrian,“ řekl a napřáhl k ní ruku.

Nova ji se sebezapřením přijala a nechala se vytáhnout na nohy. Měl pevný stisk, ale jeho výraz byl laskavý, oči za brýlemi s tlustými obroučkami tmavé a soustředěné. Hluk v aréně na chvíli utichl, vzdálil se. Celý svět jako by se smrskl do malého ohraničeného prostoru, v němž cítila pouze stisk jeho dlaně. Nebála se ho dotknout. Viděla jen ten přátelský, nenucený úsměv. Neslyšela skandování ani jásání davu, jen jeho hlas, jeho slova.

„Vítej u Renegátů.“

KAPITOLA PATNÁCT

Adrian se probudil brzy, ale veškerá únava ho opustila ve chvíli, kdy otevřel oči. Nebyl zrovna ranní ptáče, a přesto se cítil nabitý energií, připraven vykročit do nového dne, který byl plný možností.

Nejen kvůli zkouškám, nejen proto, že měli novou členku, která dnes nastupovala – Adrian si byl jistý, že v momentě, kdy porazila Gargoyla, všechny ostatní týmy litovaly, že ji odmítly.

Nejdůležitější však bylo, že se v případě Nightmare objevila nová stopa. Večer předtím zaslechl, jak se tátové baví o pušce, kterou ukořistila Ruby. Investigační oddělení ji vystopovalo k překupníkovi, který byl aktivní za věku Anarchie – muži jménem Gene Cronin, známému pod přezdívkou Knihovník. Nebylo to moc originální jméno vzhledem k tomu, že už za Anarchie skutečně provozoval veřejnou knihovnu.

Dalo se čekat, že brzy, možná ještě dnes, někoho pošlou, aby Cronina prověřil, a Adrian byl odhodlaný získat úkol pro svůj tým. Vždyť měli novou členku. Výjimečnou, která nikdy nespí. Jako hlídka byli ideální.

Jako by k té misi byli nějakým zvláštním způsobem předurčeni.

Navíc konečně zdokonalil nákres svého tetování a Sentinelovy nové schopnosti. Když po probuzení mrknul na komunikátor na zápěstí, zjistil, že není ani pět – do odchodu na Centrálu mu zbývaly tři hodiny, a tak stihl tetování dokončit.

Vyšel po schodech do kuchyně, aby si uvařil kávu, i když ji vlastně nepotřeboval, a zároveň se přesvědčil, že jeho tátové ještě spí. Zastavil se na chodbě a naslouchal vrzání domu. Všude panovalo ticho a tma.

Tátové taky nebyli zrovna ranní ptáčata.

Po deseti minutách sešel do svého pokoje s hrnkem kávy v ruce. Sklep byl rozdělený na dvě místnosti – v první byla postel, pohovka, knihovna plná starých skicářů a komiksy a pak malá televize s celou řadou videoher. Druhý pokoj považoval za svůj ateliér, i když to slovo bylo mnohem okázalejší než skutečnost. Vlastně tu byl jen malířský stojan, levný stůl z překližky a podlaha posetá hadříky potřísněnými zaschlou barvou.

Ve spodní zásuvce stolu našel vše potřebné. Posadil se na otočné kancelářské křeslo a připravil si věci.

Dezinfekce a vatové polštářky. Obvazy. Sklenice tetovacího inkoustu, kterou koupil v obchodě v Henbane District, kde to vonělo kadidlem – inkoust ležel na polici vmáčknutý mezi květináč a vodní dýmku.

Pravou paži položil na stůl dlaní vzhůru a prsty druhé ruky změřil, jak dlouhý by měl váleček být. Tři palce, možná čtyři, mezi loktem a zápěstím. Na jeden konec dokreslí mířidlo, aby se mu lépe střílelo. Prosté, jednoduché, účinné.

Na celém podniku byl nejdůležitější záměr. Když si poradil s tetováním na hrudi, poradí si i s tímhle. U zipu na prsou se pekelně soustředil, ujistil se, že načrtne přesně takový oblek, jaký si vysnil, do posledního detailu. Během tetování ani jedinkrát nezakolísal.

Záměr. Vůle.Soustředění. Už jako malý se naučil, že ze všeho nejvíc záleží právě na tomhle. Samotná schopnost nebo provedení byly až druhotné. Šlo především o to, skutečně chtít.

A když dokázal zip na hrudi skrýt celé brnění, váleček v jeho paži snadno obstará vysílání stabilního proudu perkusních energetických paprsků.

Bude to hračka.

Adrian ponořil vatičku do dezinfekce a potřel si jí paži. Jakmile alkohol zaschl, modrým perem si na kůži načrtl požadovanou kresbu. Postupoval pomaleji než u ostatních tetování, protože používal levou ruku, ale když byl hotový, kresba vypadala přesně tak, jak si představoval.

Poprvé byl opravdu nervózní. Mozek ho neustále zásoboval faktickými varováními ohledně chorob přenosných tetovací jehlou, nehledě na bolest, již s sebou tetování vlastního těla přináší. Navzdory všem zraněním, která jako Renegát utržil, nebyl připravený zakoušet bolest v situacích, kde to nebylo nutné.

Nakonec však sebral odvahu, tetovací jehlu vyzkoušel na grepu a až potom na vlastní kůži.

První byl plamen. I když šlo o malou kresbu, zabrala mu víc než hodinu.

Pak přišly na řadu pružiny v chodidlech, a ty rozhodně bolely. Nicméně zatnul zuby a vydržel, a když se poprvé vznesl do výšky dvou podlaží, věděl, že to stálo za to.

Teprve po tomhle úspěchu se v něm zrodila myšlenka na Sentinela. Inspiroval se postavičkou, kterou vymyslel jako jedenáctiletý, když snil o tom, že se stane autorem komiksů, což mu tehdy připadalo zajímavější než být Renegátem. Dokončil celé tři díly komiksu, jejž pojmenoval Rebel Z a nikdy ho neukázal živé duši. Byl to příběh o šíleném vědci, který unese dvacet šest dětí žijících na ulici a udělá z nich pokusné králíky pro své experimenty. Pětadvacet dětí zemře, ale poslední chlapec známý jen jako Z se stane superhrdinou s plejádou úžasných schopností. V druhém díle si opatří obrněný oblek. Ve třetím si začne říkat Sentinel a stane se samozvaným strážcem pořádku s cílem zničit zlého vědce a každého, kdo mu pomohl zmocnit se nevinných dětí.

Potom ho příběh začal nudit, a tak s komiksy přestal. Z se nikdy nedočkal své pomsty, ale Adrian zjistil, že o postavě často přemýšlí a v duchu se k ní vrací, dokonce i po všech těch letech. Strážce pořádku s vlastní misí, tajnou identitou a nezastavitelnou silou. Superhrdina v každém slova smyslu.

Když ho napadlo, že by se mohl potetovat, u myšlenky dlouho nezůstalo. Tenkrát ho ještě nenapadlo, že by se odchýlil od renegátských předpisů. Naopak – jakmile by zjistil, že jeho plán funguje, s radostí by tátům i kamarádům o všem pověděl. Odhalil by Sentinelovu totožnost. Těšil se na to. Chtěl to udělat hned po přehlídce.

Jenže pak se věci vymkly kontrole. Ublížil Danně. Nightmare uprchla. A on si náhle uvědomil, jak je lákavé udržet tajnou identitu… prostě v tajnosti.

Pomyslel si, že to tak nebude navždy. Jakmile plně ovládne všechny Sentinelovy schopnosti, vyjde s pravdou ven. Anebo možná počká, až najde a zatkne Nightmare. Až odkryje její spojitost s vrahy své matky a předá jevšechny spravedlnosti.

Přesně jako Rebel Z – jakmile ukončí misi, odhalí svou totožnost. Do té doby má Sentinel práci.

Adrian si na stole rozložil patřičné nástroje, mělkou misku naplil černým inkoustem a zapálil svíčku. Znovu si potřel paži vatičkou namočenou v alkoholu, čímž malinko rozmazal modrou kresbu, a otřel si kůži čistým ručníkem.

Nakonec sterilizoval jehlu – byla úplně obyčejná a našel ji v zapomenuté krabičce s šitím ve skříňce v prádelně. Několikrát jí projel mihotavým plamenem sem a tam.

Napnul ruku, ponořil hrot jehly do inkoustu a dal se do práce.

První bodnutí bylo vždycky nejhorší. V tu chvíli si pokaždé říkal, jestli je to dobrý nápad.

Jenže s každým novým tetováním se jeho pochyby rozptýlily o něco rychleji.

Brzy přijal plynulý rytmus. Hrbil se nad stolem, sledoval své prsty při práci a soustředěně postupoval po modré lince, kterou si načrtl na kůži. Jehla dovnitř, jehla ven. Jen občas se zastavil, aby čistým hadříkem otřel kapičky krve. Vpravoval do svého těla tisíc drobných vpichů a vteřiny postupně přecházely v minuty a ty v hodiny. V jednu chvíli zaslechl zavrzat podlahu, jak někdo přešel po kuchyni, ale nevšímal si toho. Když byl u sebe v pokoji, tátové ho nechávali být – a kromě toho si nejspíš mysleli, že spí.

Když skončil, odložil jehlu, protáhl si krk, což vydalo několik uspokojivých lupnutí, a pak zvedl ruku, aby mohl obdivovat svou práci. Tepalo mu v ní bolestí, ale kresba na zarudlé kůži byla jasná a trvalá.

Uklidil nástroje do šuplíku a zamířil do koupelny v přízemí, aby si ruku omyl a zavázal. Právě končil s obvazováním a natahoval si triko s dlouhým rukávem, když zaslechl, že ho Simon volá.

„Jo?“ odpověděl a zamířil do kuchyně.

Simon stál nad pánví s prskající slaninou a Hugh se skláněl nad kuchyňským pultem a třídil hromadu ranní pošty.

„Zdálo se mi, že jsi vzhůru,“ řekl Simon a kývl k talíři, který přetékal kousky melounu, jahodami a pečivem. „Dej si snídani.“

Adrian zíral na tu hostinu. „To jako fakt?“

„Fakt.“ Simon na něj přísně pohlédl, ale Adrian věděl, že se jen cítí provinile. Domácích snídaní si u nich moc neužili. „Zavádíme novou tradici. Jednou týdně budeme snídat společně. Tumáš, vezmi si trochu slaniny a sedni si.“

Adrian potlačil úsměv a poslechl. Hugh se Simonem začínali s novou rodinnou tradicí každých pár měsíců a za ty roky si prošli vším od pátečního hraní deskových her přes letní pikniky v parku až po dohodu, že budou chodit každé ráno v šest hodin společně běhat, což jim vydrželo přesně jeden den. Adrian věděl, že se prostě snaží snažit – jako by ani po letech nebyli přesvědčení, že jsou skutečně rodina.

Své táty miloval – koneckonců se ho po matčině smrti bez váhání ujali –, a tak si vzal čtyři kousky slaniny a sedl si za kuchyňský pult. „Zahrnuje tahle nová tradice i čerstvý pomerančový džus?“

„Nepokoušej štěstí,“ řekl Simon a navršil si jídlo na talíř.

„Tak,“ začal Hugh a hodil část pošty do koše. Rada už nějakou dobu jednala o tom, že ve městě zavede celoplošný recyklační program, ale stejně jako v mnoha dalších případech zůstávalo i tady jen u zbožného přání. „Těšíš se na vaši novou členku? Dneska přece nastupuje, nebo ne?“

Adrian zamrkal. Tolik se soustředil na tetování, že na Novu McLainovou skoro zapomněl.

Skoro.

„Jo,“ odpověděl. Rozlomil pečivo a potřel ho máslem. „Podle mě se na ni těšíme všichni.“

Simon zavrtěl hlavou. „Když si vybrala Gargoyla, myslel jsem, že jí přeskočilo. Lidi jako ona potřebujeme – takové, co si dokážou poradit, jsou vynalézaví a i během střetu jim to myslí.“

Adrian se při vyslovení toho termínu suše usmál. Během střetu. Jako by jeho tátové zapomněli, že jsou superhrdinové, a začali mluvit jako policejní náčelníci. Ani nevěděl, kdy to vlastně začalo.

„Jen doufám, že si budete rozumět,“ řekl Hugh a roztrhl další obálku. „Chemie je v týmu důležitá a u vás to podle všeho zatím klape. Snad k vám dobře zapadne.“

„A i kdyby ne,“ dodal Simon, „nějaké místo pro ni najdeme. Byla to dobrá volba, Adriane. Nevím, co tě ponouklo k tomu dát jí zelenou, ale po tom, co předvedla, je jasné, že si místo u Renegátů zaslouží.“ Natáhl se přes pult, odstrčil hromadu pošty a na její místo postavil talíř. „Hughu. Jez.“

Hugh překvapeně zamrkal, ale vzápětí zvedl kus slaniny a překousl ho v půli.

„Jen tak pro zajímavost,“ řekl Simon a potíral si vdolek máslem, „proč jsi ji přijal? Nevěděl jsem, že hledáte nového člena.“

Adrian kousl do jídla a vzápětí si uvědomil, že se tím jen snaží získat čas na rozmyšlenou. Upil z hrnku s kávou, která dávno vystydla, a pokrčil rameny. „Nejspíš intuice.“

„Intuice.“ Hugh přikývl, jako by Adrian pronesl kdovíjaké moudro. „Pokud ji máš, je důležité jí naslouchat. Silná intuice může zachránit životy, zvlášť u práce, jako je ta naše.“

Adrian odložil hrnek. „Samozřejmě. Když už jsme u toho… Jak pokračuje vyšetřování Nightmare?“

Simon vzal svůj talíř, obešel pult a posadil se na židli vedle Adriana. „Pořád jsi ji nepustil z hlavy? Dělá ti starosti?“

„Jestli mi dělá starosti, že se městem pohybuje vražedkyně, u níž nevíme, čeho je schopná, ani na koho je napojená? Jo, trochu.“

Simon na něj rozmrzele pohlédl. „Jen pro tvou informaci: včera jsme možná obdrželi slibné vodítko. Dnes odpoledne to prověříme.“

Adrian se snažil dělat jakoby nic. „Ta puška, co ji vystopovali ke Croninovi?“

Hugh vzhlédl. „Tys poslouchal.“

„Šel jsem si pro svačinu. Jestli je to přísně tajná informace, neměli jste se o ní bavit v jídelně.“

Hugh se Simonem se na sebe podívali.

„Ano,“ řekl Simon. „Nevíme jistě, jestli je ta zbraň opravdu od Knihovníka, ale prověříme to.“

„Vyslechnete ho?“

„Ne hned,“ odpověděl Hugh. „Pokud je stále namočený v nelegálním prodeji zbraní a my si na něj posvítíme bez dostatečných důkazů, vyplaší se a třeba s ní přestane obchodovat.“

„Tu pušku za dostatečný důkaz nepovažujete?“

Simon zavrtěl hlavou. „Klidně mohla mezi zločinci kolovat posledních deset let. Než se nám dostala do rukou, neměli jsme jediný důvod Cronina podezírat, že by dál pašoval zbraně. Pokud víme, kartel Vandal se rozpadl poté, co většina jeho členů padla v bitvě o Gatlon, a Cronin od té doby neprojevil jedinou známku nelegální činnosti. Dost možná prošla ta puška bezpočtem rukou, než se dostala k Nightmare.“

„Tomu ale nevěříte,“ řekl Adrian. „Myslíte si, že pořád pašuje, že jo?“

Hugh se pousmál. „Myslíme si, že stojí za to to prověřit.“

„Nejspíš začneme sledovat jeho knihovnu,“ řekl Simon. „Žije jako poustevník, a jestli pořád spolupracuje s černým trhem, je dost velká šance, že obchody probíhají právě v ní. Budeme tam hlídkovat a uvidíme, jestli nezaznamenáme stopy nelegální činnosti.“

„Ale to by mohlo trvat dny, možná týdny. Proč tam prostě nevpadnout a celé to tam neprohledat?“

„Přestože nemáme důkaz toho, že se skutečně dopustil zločinu?“ odvětil Simon, jako by ho podobný návrh pohoršil.

„Ale no tak,“ nesouhlasil Adrian. „Vždyť je to překupník zbraní. Zločinec. Proč se ho zastáváte?“

„Byl to Zločinec,“ oponoval Hugh. „Za jiné doby, v jiné společnosti. Pokud začneme všechny trestat za prohřešky spáchané před deseti lety, v celém městě nezůstane nikdo, koho bychom mohli chránit.“

„Pořád se zotavujeme z věku Anarchie,“ dodal Simon. „Úřadující správní orgán chrání práva a soukromí všech občanů, i těch, kteří měli v minulosti co do činění se zločineckými gangy. Jak můžeme od lidí čekat, že se změní, když jim k tomu nedáme příležitost?“

Adriana to nepřesvědčilo. Zbraň, kterou vystopovali ke Croninovi, podle něj jako důkaz, a tudíž i záminka k prohledání knihovny bohatě stačila, ale věděl, že nemá smysl se přít. Zamračil se. „Už jste vybrali hlídkový tým?“

„Ne, ale s největší pravděpodobností nasadíme…“

„Hlásíme se dobrovolně.“

Simon se zarazil s jahodou nabodnutou na vidličku na půl cesty k ústům. „Cože?“

„Adriane…“ začal Hugh.

„Neříkejte ne,“ naléhal na ně a těkal pohledem z jednoho na druhého. „Vyslechněte mě. Chceme se podílet na vyšetřování Nightmare a tohle je nejlepší způsob, jak se zapojit. Nikomu se nebude chtít sedět celou noc před knihovnou a čekat, jestli se náhodou nepřihodí něco vzrušujícího. A Nova, ta nová holka, ani nepotřebuje spát.“

Simon nakrčil čelo. Adrianovi bylo jasné, že alespoň tenhle důvod uznává.

„Proč ti na tom případu tak záleží?“ zeptal se Hugh a hodil další várku pošty do koše.

„Můj tým už se s ní dvakrát střetl,“ řekl Adrian. „Začíná to být trochu osobní. A kromě toho… Přece na tebe zaútočila.“

Hugh si pohrdavě odfrkl. Adrian nepoznal, jestli to jenom hraje, nebo útok opravdu nepovažuje za důvod k obavám.

„Myslím to vážně, tati. Skoro tě zabila, jestli sis toho nevšiml.“

Hughovi zacukalo v obličeji.

„Taky dostala Tamayu… Rybářskou sítí!“ pokračoval Adrian. „A už vůbec se nezmiňuju o tom, že částečně může i za Dannina zranění, vyklouzla Oscarovi s Ruby a“ – prudce se nadechl a mávl rukou, jak doufal, v rádoby lhostejném gestu – „i tomu Sentinelovi. Její síla možná není dvakrát ohromující, ale představuje jasnou hrozbu. Už ji nesmíme znovu podcenit.“

„Taky ji nepodceňujeme,“ ujistil ho Simon. „Ten pokus o atentát bereme velmi vážně. Tak vážně, že nám přijde nezodpovědné svěřit její vyšetřování nezkušenému hlídkovému týmu.“

Adrian ztuhl. Cítil, jak se mu do tváří hrne krev. „Myslím, že můj tým za poslední rok ukázal, že zvládne jakýkoliv úkol.“

„Až na ty dva případy, kdy vám Nightmare vyklouzla?“ nadhodil Simon.

Adrian se zamračil. „To byla podpásovka, tati.“

Simon o něco zvlídněl. „Podívej, netvrdíme, že na to nemáte. Spíš vás nechceme stáhnout z pochůzek, kde využijete své schopnosti naplno. Víš, že zločinnost stoupla za poslední čtvrtletí na osm procent? Potřebujeme každý tým, který nám může pomoct v ulicích.“

„A do jaké míry asi tuhle zločinnost ovlivňuje někdo jako Gene Cronin?“ zeptal se Adrian a snažil se znít úplně klidně. Rozumně. „Jestli vážně dál prodává zbraně zločincům, jak moc městu prospěje, když ho chytíme, i kdyby šlo jen o jednoho chlápka?“

„Právě proto,“ řekl Hugh, „tam pošleme vyšetřovací tým.“

Adrian si rozhořčeně povzdechl. „Dejte nám to. Prosím.“

„Co na tom záleží, Adriane?“ zeptal se Simon. „Sám jsi řekl, že nikdo nechce prosedět celou noc před knihovnou, když může místo toho někomu pomáhat.“

„Protože se do toho chci zapojit,“ vzdal Adrian bitvu o to, aby udržel nevýrazný tón. „Protože chci najít Nightmare.“

Simon se na stoličce zaklonil a Adrian si poprvé všiml jeho nepěstěných vousů. Podíval se na Hugha. I on potřeboval ostříhat a oholit.

Kdy si naposledy vzali volno, aby si mohli odpočinout a na všechno zapomenout? Vždycky tu byla na prvním místě Rada, město, Renegáti. Adrian si nedokázal představit, pod jakým tlakem musí být – oni i zbytek Rady. Vzhlížel k nim celý svět, očekával vedení a ochranu, bezpečí, stabilitu a spravedlnost.

Povzdechl si a vidličkou prohrábl drobky, které mu zbyly na talíři. „Při tom souboji na střechách něco řekla. Oscar ji slyšel,“ utrousil a doufal, že se nebudou namáhat si jeho lež ověřit. „Řekla… Kdo se nebojí ničeho, nemůže být statečný.“

Ani nemusel zvednout oči, aby pocítil náhlou změnu atmosféry. Hugh se prudce nadechl, Simon sundal lokty z pultu a napjatě se posadil.

Hugh zabubnoval prsty o pult. „Přece si nemyslíš, že má Nightmare něco společného s její smrtí? Pokud vím, je moc mladá na to, aby do toho byla zapletená.“

„To je mi jasné,“ řekl Adrian. „Ale co když ví, kdo to udělal? Co když vrah pořád žije?“

„Třeba to byla jen shoda okolností,“ nadhodil Simon.

„Anebo taky ne,“ odvětil Adrian.

Simon si promnul kořen nosu mezi huňatým obočím, což dělal pokaždé, když nad něčím přemýšlel. „Vzkazy jako ten, co objevili u Georgie, se za věku Anarchie našly na mnoha dalších tělech. Možná se o nich Nightmare někde dozvěděla a… tu větu si prostě přivlastnila.“

Adrian odvrátil pohled. Byla v tom určitá logika a nejspíš ho to mělo napadnout dřív. Ale… něco se mu nezdálo. Když Nightmare tu větu vyslovila, nebyla to jen fráze, jako by doufala, že ji druhý den odcitují v novinách. Spíš mu jen tak odsekla, bezděky, neplánovaně. Ta slova jí skanula ze rtů, jak tomu bývá u toho, co slýcháte opakovaně.

„Není moc obvyklé, že by po sobě Zločinec, kdyby byl stále naživu, zničehonic přestal zanechávat typickou stopu,“ namítl Hugh.

„Já vím,“ řekl Adrian. „Ale ani nemožné.“

Proto všichni usoudili, že vrah Lady Indomitable padl v bitvě o Gatlon. Záhadné vzkazy, které se do té doby objevovaly na tělech zabitých, náhle ustaly. Děsivá vodítka zmizela doslova přes noc. Dávalo to smysl – vrah, ať už to byl kdokoli, je po smrti.

Jenže Adrian si tím nebyl tak jistý.

„Prosím,“ řekl. „Jenom ji chci najít. Potřebuju vědět, kde to slyšela. Musím zjistit, co to pro ni znamená. Tak jako tak tam posíláte tým, nebo ne? Dejte nám šanci. Nic víc po vás nechci.“

Hugh zvedl hrnek vroucí kávy a vypil ho třemi velkými doušky. Adrianovi bylo jasné, že to zvažuje, a zároveň mu při pohledu na něj zatrnulo.

Neporazitelný Hugh byl mimo jiné odolný i vůči něčemu tak prostému jako horká káva, která by obyčejným smrtelníkům spálila jazyk.

Odložil šálek a mrknul na Simona.

Zdánlivě bezvýznamný pohled Adrianovi sdělil všechno potřebné. Hugh jen stěží potlačoval úsměv.

Simon ustoupil. „Tvůj tým na dva týdny omluvíme z pravidelných hlídek, aby se mohl zúčastnit vyšetřování. Nejpozději v poledne vám pošleme sledovací protokoly a čekáme pravidelná hlášení jakýchkoli zjištěných informací, i kdyby vám připadaly úplně trivální. Za čtrnáct dní rozhodneme o tom, jestli můžete ve vyšetřování pokračovat, nebo se vrátíte k hlídkování.“

Adrian se začal usmívat, ale Simon zvedl ruku, aby ho zarazil.

„Myslím to vážně, Adriane. Při sebemenší známce toho, že je Cronin zapletený do nelegální činnosti, nebo pokud najdete stopy, které ho spojují s Nightmare nebo jiným Zločincem, okamžitě si vyžádáte podporu zkušeného vyšetřovacího týmu. Rozhodně se s Croninem nestřetnete sami. Rozumíme si?“

„Naprosto,“ řekl Adrian a konečně se usmál od ucha k uchu. „To uděláme. Děkuju.“

„Ještě neděkuj,“ řekl Hugh. „Zatím netušíš, jak ubíjející dokáže tahle práce být.“

Adrian pokrčil rameny. „Bude tam Oscar. Jak nudné to asi tak může být?“

Hugh se usmál. „Dobrá poznámka.“

„Čas jít,“ povzdechl si Simon. „Na stole máme hromadu žádostí, čeká nás milion schůzek s Vývojem a výzkumem a taky musíme probrat podrobnosti té slavnosti příští měsíc…“ Zasténal. „Občas mám pocit, že to nikdy neskončí.“

„Vést svět do nové éry není snadné,“ řekl Hugh, zhltl zbytek snídaně a odložil talíř do dřezu.

Adrian sledoval, jak si tátové sbírají věci a navlékají si saka a šály na uniformy superhrdinů. Bylo na tom něco směšného – připomínali děti, které si natahují bundy přes halloweenský kostým.

Byli na odchodu, když vtom se Simon zastavil a zamyšleně se ohlédl přes rameno. „Adriane…“

Adrian se napřímil. Viděl, jak táta váhá, jako by nevěděl, jak začít. Připravil se na to, co může přijít.

„Buď opatrný, jasné?“

Adrian se zamračil. „Co tím myslíš?“

„Nehledě na to, co se stane, ať zjistíš cokoli, mámu ti to nevrátí. Vím, že chceš odpovědi. To my všichni. To ale na její smrti nic nezmění.“

„O to mi nejde,“ ujistil ho Adrian. „Vlastně ani o odpovědi. Chci jen to, co každý Renegát.“ Dovolil si malé pousmání. „Jen spravedlnost.“

KAPITOLA ŠESTNÁCT

Nova už hodnou chvíli stála na chodníku před Renegátskou centrálou a vytrvale ignorovala ostatní chodce. Mrmlali si něco o holce, co jim stojí v cestě, a nadávali na turisty, kteří se tísnili u autobusové zastávky a fotili si červená písmena nad masivními prosklenými dveřmi.

Měla zakloněnou hlavu, a přesto jen stěží dohlédla na vrchol budovy. Centrála se v podstatě ztrácela v mlžném oparu a jako věž strměla nad zbytkem města. Zdálky ji viděla tisíckrát, pozorovala ji ze střech, představovala si, jak zdolává její zdi, proniká dovnitř a mstí se Radě i všem rádoby hrdinům, kteří stavbu považovali za svou tvrz. Ve snu by ji nenapadlo, že jednou vejde dovnitř hlavními dveřmi a bude vítána.

Dveře se od chvíle, kdy dorazila, ještě nezastavily. Zjevně ne každý, kdo v budově pracoval, byl Výjimečný, ale i tak tudy procházely davy lidí v šedých uniformách a přinejmenším stejný počet těch, kteří na sobě měli podnikatelské obleky nebo o něco méně formální kancelářský oděv. Někteří z Renegátů se zastavili, usmáli na turisty a zamávali jim, za což si pokaždé vysloužili salvu nadšeného ječení a cvakání fotoaparátů.

Nova se zamračeně rozhlédla kolem a zjistila, že stojí přímo v jejich středu. Popuzeně zafuněla, prodrala se skrz a sešla z chodníku. Když se blížila ke dveřím, cítila, jak se jí potí dlaně. Ven vyšla nějaká žena v elegantním kalhotovém kostýmu. Na Novu se ani nepodívala – naléhavě mluvila do komunikačního zařízení na svém zápěstí a nechala dveře, ať se otáčejí.

Nova pohlédla na mezeru, která se v pravidelném intervalu objevovala ve skleněné stěně. Jako by ji zvala dovnitř. Ztěžka polkla a s tlukoucím srdcem překročila práh.

Dveře ji pohltily a vzápětí se otevřely na druhé straně.

A potom, jako mávnutím kouzelného proutku, se náhle ocitla v renegátské Centrále. Ustoupila od rotujících dveří. Každý sval v těle měla napjatý k prasknutí, ale žádný alarm se neozval.

Stála na vyvýšené podestě, která se otvírala do rozlehlé haly, kde v naleštěné podlaze svítilo velké renegátské R. Po levé straně bylo schodiště vedoucí do vestibulu pod ním, napravo stála šikmá plošina. Obě se svažovaly ke stolu ve tvaru půlměsíce, k němuž byla přimontovaná velká ocelová písmena tvořící nápis INFORMACE.

Anarchisté nejednou uvažovali o tom, že na Centrálu zaútočí, ale vždycky si uvědomovali, že je to příliš riskantní. Renegáti byli v několikanásobné přesile; v jejich sídle koneckonců dennodenně trénovaly stovky Výjimečných. Nova to teď viděla na vlastní oči – nebyla tu jediná slabina, jediné nestřežené místo. Jen při zběžném pohledu zaznamenala víc než deset kamer, senzorů, poplašných zařízení a k tomu ozbrojence v uniformách rozmístěné v pravidelných intervalech po obvodu místnosti. Dva stáli i na podestě, kde se právě ocitla. Přemýšlela nad tím, jestli stráže pracují na plný úvazek, nebo se střídají. Bude to muset zjistit. Přesně ten druh informací měl Leroy na mysli, když říkal, že by z ní byla dobrá špionka.

Ostatní strážné ignorovali, a tak si počínala stejně. Přesto byla jako na jehlách, když jednoho míjela cestou ke schodišti. Mrazilo ji v zádech a zaplavil ji nepříjemný pocit, jako by jí hrozil útok ze zálohy. Bála se, že ji zatknou a donutí ji zodpovědět se ze zločinů spáchaných proti Radě. Třeba ji přijali jen proto, aby ji vlákali do pasti.

Nic se však nestalo. Prošla kolem strážného, aniž by mu pohlédla do tváře, a on si jí nevšímal o nic víc – jen lhostejně mrkl na R připnuté na jejím tričku. Pálilo ji jako oheň. Ale byla to její propustka, tajný kód nutný ke vstupu na tohle místo.

Bylo důkazem toho, že sem patří.

Když scházela po schodech, celá hala jako by se proměnila. Jakmile byla z dosahu stráží, zpomalila a rozhlédla se okolo. Byla tu místa k sezení s lesklými koženými pohovkami a nízkými stolky tonoucími v záplavě novin a časopisů. V jednom rohu zahlédla kavárničku plnou lidí, kteří seděli u kulatých stolů, četli si noviny a usrkávali z papírových kelímků. Na opačném konci haly viděla točité schody stoupající k širokému mostu s vyhlídkou – velkým kruhovým pokojem s prosklenými stěnami. Jeho podlahu pokrývala jakási skleněná plastika, ale z dálky nebylo vidět, co zobrazuje.

Nova pohlédla na televizní obrazovky rozeseté po celé místnosti – některé visely ze stropu, další byly připevněné ke sloupům. Většina byla naladěná na místní a zahraniční zpravodajské stanice, ale jiné ukazovaly interní informace. VÝROČNÍ SPOLEČNÁ RENEGÁTSKÁ VEČEŘE – JIŽ TUTO NEDĚLI! Anebo: NOČNÍ HLÍDKOVÝ TÝM HLEDÁ NOVÉHO ČLENA – PŘIHLÁŠKY U OSTRAHY. A potom…

Nova se zarazila na posledním schodu. Jednu ze zpráv na blikajících obrazovkách nahradil nový záběr. Byla to rozmazaná fotografie. Její fotografie.

HLEDÁ SE: „NIGHTMARE“ – JAKÉKOLIV INFORMACE PŘEDEJTE RADĚ.

Ucítila mrazení v zádech. Žaludek jí sevřela známá úzkost – tíživý pocit, který zažívala celou noc i celé ráno. Co to pro všechno na světě dělá?

Odhalí ji. Někdo ji určitě pozná.

Jenže ostraha při pohledu na ni nehnula ani brvou. A pokud ošálila Red Assassin a Smokescreena, pak přelstí každého.

Upřeně se zadívala na svou fotografii na obrazovce. Byla v kostýmu – fotka neukazovala nic, co by ji prozradilo. Vždyť jí ani nebyly vidět oči, jen kousek masky pod tmavou kapucí staženou do čela. Nikdo ji nepozná, rozhodně ne od pohledu. Prozradí ji leda její chování; drobnosti, které dělá podvědomě. Způsob chůze, kam dává ruce, když stojí na místě, nebo jak bojuje zblízka. A protože Renegáty i Radu ze srdce nenáviděla, neustále hrozilo, že se prořekne, jakmile otevře ústa.

Musí se soustředit na to, aby tyhle instinkty potlačila. Hrát hru. Být jednou z nich.

Dotkla se odznaku na svém tričku. Po zkouškách jí ho nakreslil Adrian Everhart. Přejela po ostrých hranách písmene R, konečky prstů pomalu opsala jeho tvar.

Dnes bude Renegátkou a jednoho dne je zničí.

Došla k informacím, kde zavalitý muž s majestátními licousy soustředěně ťukal do klávesnice. Pohlédl na ni a usmál se, ale Nova mu nedokázala oplatit stejnou mincí.

„Dobrý den,“ řekla. „Prošla jsem náborem při zkouškách. Prý se mám…“

„Insomnia,“ řekl zvesela. Potom vyskočil na nohy a natáhl k ní ruku. Dlouho na ni jen zírala – byla tmavě růžová, s čistými nehty, na tučném zápěstí měl zapletený kožený náramek. Bylo to nevinné, běžné gesto, a přesto jí připadalo podezřelé.

Nevěděla, jestli je Výjimečný, ale rozhodně to byl Renegát a nabízel jí ruku. Kontakt. Kůže.

Ani Anarchisté se jí nedotýkali, když nemuseli. Ne proto, že by byl spánek taková tragédie, ale protože když spali, byli slabí. Její schopnost činila ostatní zranitelnými.

Váhala moc dlouho.

Recepční – Sampson Cartwright, jak oznamovala cedulka na jeho stole – nakonec sevřel ruku rozpačitě v pěst a rychle ji odtáhl. Byla to trapná chvilka. „Viděl jsem vás při zkouškách,“ řekl a propnul prsty, jako by tím chtěl rozehnat napětí. „Byla jste skvělá. To, jak se Gargoyle tvářil…“ Zasvítilo mu v očích. Vypadal šťastně, možná skoro škodolibě, a Nova si překvapeně uvědomila, že ne všichni Renegáti se mají navzájem v lásce.

Sampson si odkašlal. „Jste ve Sketchově týmu, viďte? Myslím, že ještě nepřišel, ale můžu se podívat, jestli…“

Nova ucítila srdce až v krku. Sampson mluvil dál, ale jeho slova splynula v nezřetelný šum.

Z výtahu za recepcí právě vystoupili členové Rady.

Ne všichni. Jen Kapitán Chromium a Tsunami.

Při pohledu na ně jí vyschlo v ústech. Bezstarostně klábosili. Tsunami se smála a taktně si zakrývala ústa dlaní. Kapitánovi šibalsky zářily oči. Na rozdíl od zbytku Renegátů neměli klasické šedočervené uniformy, ale své vlastní proslulé kostýmy – u Kapitána to byly nárameníky a obepnuté kalhoty, u Tsunami nadýchaná sukně.

Vyrazili napříč halou; sice nemířili přímo k Nově, ale šli víceméně stejným směrem. Ani jeden se na ni nepodíval. Nevšimli si, že mají ve svém středu zločince. Netušili, že si rukou zajela k opasku a křečovitě sevřela pero, které to ráno vybrala ze své sbírky zbraní. Za bombičkami s inkoustem mělo tajnou přepážku a otrávená šipka byla na svém místě.

Poskočilo jí srdce. Byla tady. Přímo v Centrále, pouhých pár kroků od členů Rady, a nikdo neměl ponětí, jakou představuje hrozbu.

Takový pocit moci ještě nezakusila. Už nebyla jenom Nightmare, se vší tajností a anonymitou, které přináší skrytá identita. Teď byla také Insomnia.

Byla jednou z nich. Mohla se pohybovat v jejich středu, v jejich těsné blízkosti, aniž by o ni zavadili pohledem.

Cítila, jak se jí pero zarývá do dlaně.

Dokázala by jednoho z nich zabít teď hned, v tomhle okamžiku?

Byl by to její konec. Pokud by ji na místě nezabili, zbytek života by strávila ve vězení.

Ale stejně – ta možnost tu byla. Ten potenciál.

Pokud ne teď, pokud ne dnes, pak brzy. Jistě se naskytne příležitost a ona bude připravená.

Těžce polkla a přinutila se rozevřít prsty, jimiž křečovitě svírala pero. Dvojice zahnula do chodby a zmizela jí z očí.

„Přesně vím, co si myslíte.“

Nova se zmateně otočila. Sampson Cartwright ji sledoval vážným, vědoucím pohledem. Srdce se jí málem zastavilo a pocit zranitelnosti byl zpátky. Opravdu měla nenávist tak jasně vepsanou ve tváři? Byly její myšlenky tak snadno rozluštitelné?

Anebo hůř…

Stěží se dokázala nadechnout. Naklonila se k němu. „Vy jste telepat?“

Sampson na ni chvíli zíral a potom se srdečně zasmál. „Kéž by! Nejsem ani Výjimečný. Ale prosím vás… Každý je jako u vytržení, když Radu vidí poprvé zblízka.“ Ukázal na její pero. „O autogram si řeknete příště. Vůbec se nebojte! Chtějí je po nich každou chvíli a oni jsou vážně milí.“

Nově poklesla ramena. Sice se jí ulevilo, že jí nečetl myšlenky, když spřádala plány, jak zničit jeho milovanou Radu, ale taky ji popudilo, že si její výraz tak špatně vyložil.

Právě se chystala něco odseknout, když vtom halou zaznělo její jméno.

„Novo!“

Otočila se. Spěchali k ní Smokescreen a Red Assassin. Ucítila stejný nával adrenalinu jako v aréně, ale jejich úsměvy ji rychle uklidnily. Smokescreenovi u nohou pro jednou nevířila kouřová clona a smrtící rubín visel Red Assassin nevinně na zápěstí. V náručí nesla balíček šedého oblečení.

„Novo McLainová.“ Smokescreen se holí opřel o dlaždici a volnou rukou mávl k rozlehlé hale. „Vítej v Centrále. Našla jsi nás bez problému?“

Nova zamrkala. „Vždyť je to nejvyšší budova ve městě.“

„Jen dělá chytrého,“ podotkla Red Assassin. Přendala si balíček do jedné ruky a druhou napřáhla k Nově. Neměla rukavici. „Mimochodem, já jsem Ruby. Tohle je Oscar.“

Ruby. Oscar.

Obyčejná jména. Obyčejní lidé.

Tentokrát nabízenou ruku přijala. Cítila, jak v ní při doteku srší potlačovaná síla, ale doufala, že ji zamaskovala přátelským úsměvem. „Nova.“

Oscar jí ruku nepodal; místo toho ji objal kolem ramen a vzápětí už ji odváděl napříč halou. Nova ztuhla, ale buď si toho nevšiml, nebo dělal, jako by nic. „Jsme radostí bez sebe, že tě máme,“ řekl. „Tak pojď, Adrian už je na cestě. Potkáme se s ním ve společenské místnosti.“

„Ehm… počkej vteřinku,“ řekla Nova, kterou něco napadlo. Vyklouzla mu a odběhla zpátky k informacím. Oscar s Ruby se za ní nechápavě dívali. Naklonila se přes přepážku a zašeptala: „Poslyšte, můžete mi říct, jestli jsou u Renegátů nějací telepati?“

Sampson se zahleděl na Ruby s Oscarem a potom zpátky na Novu. „Ehm. Ne. Alespoň v současné době. Před pár lety jsme tu jednu měli, ale přeložili ji na naši zahraniční ambasádu.“

Nova zazářila. „Dobře, super. Děkuju. Jenom mě to docela zajímalo.“

Zamávala mu a rychle odběhla za ostatními.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Ruby.

„Perfektní,“ odpověděla Nova a snažila se znít nadšeně. „Ten pán mi moc pomohl.“

„Sampson je bezva chlap,“ řekl Oscar a kývl směrem k výtahům. „Tak se pojď převlíknout.“

„Převlíknout?“

Ruby jí podala balíček oblečení. „Seznam se se svou novou uniformou! Vzala jsem velikost, co by ti mohla být, ale kalhoty budou možná trochu dlouhé.“ Zahleděla se Nově na nohy. „Máme tu i krejčovství. Nezapomeň se tam dneska před odchodem zastavit, vezmou ti míru na boty. Zatím si nechej vlastní, ale zítra nebo pozítří bys měla mít oficiální obuv. Na oblíkání jsou tu vážně vysazení.“

„Před pár lety honil jeden nováček zloděje kabelky a vymkl si při tom kotník,“ doplnil ji Oscar. „Od té doby patří k uniformě i boty s chrániči kotníků, epesní protiskluzovou podrážkou a dalšími vymoženostmi, které se jim do nich povedlo nacpat. I výstelka je parádní, jsou krásně měkkoučký. Budou se ti líbit, uvidíš.“

Nova se donutila k úsměvu.

„Tahle uniforma je každopádně tisíckrát lepší než ta, na kterou jsi zvyklá,“ řekla Ruby.

Nova málem zakopla o vlastní nohy. Na mysli jí vytanula Nightmařina bunda s kapucí a kovovou maskou. „Cože?“

„Nedávno jsem byla v Kosmopolis,“ řekla Ruby, která při chůzi skoro poskakovala. „Ty šílené uniformy, pruhované kalhoty a ty klobouky…“ Názorně si ukázala na hlavu. Nova sice zábavní park nenavštívila už celé roky, ale moc dobře věděla, jaký úbor má Ruby na mysli: červenobílé pruhované kalhoty, žlutý motýlek a slaměný klobouček.

Už jen z představy, že by měla něco takové nosit, se jí udělalo mdlo. „Vy jste četli mou přihlášku?“

„Jen nás zajímalo, s kým budeme mít tu čest,“ zazubil se Oscar. „Neboj. U horské dráhy jsi plýtvala talentem. Tady budeš mnohem šťastnější.“

Došli k výtahům a Oscar stiskl holí knoflík s nápisem vzhůru. Když vstoupili dovnitř, Ruby Nově podala oblečení a pak ustoupila, aby si prohlédla její opasek. „To jsou tvoje vynálezy?“

„Jenom pár,“ řekla Nova. Vybrat je nebylo snadné. Své oblíbené zbraně a zařízení musela nechat doma, protože je jako Nightmare používala celý poslední rok. Jenže ji požádali o ukázku, a tak něco přinést musela.

Nakonec se rozhodla pro střílecí inkoustové pero, tlakovou pistoli, která omráčila protivníka na vzdálenost třiceti stop, a sadu exotermických mikrosvětlic.

„Paráda!“ zvolala Ruby s větším nadšením, než si vynálezy podle Novy zasluhovaly. „Až tě tu dneska provedeme, měla bys je ukázat na Vývoji a výzkumu. Tam podobné věci fakt milujou.“

„To vůbec nevyslovuj!“ zvolal Oscar na oko zděšeně. „Nebo nám ji vezmou.“

Ruby zalapala po dechu. „Máš recht. Novo, rozhodně do Vévéčka nechoď. Nikdy.“

„Stejně tam nerozumí legraci,“ dodal Oscar. „Je to ten druh sucharů, co na párty vždycky přinesou zeleninu. Víš, jak to myslím?“ Počastoval ji vědoucím pohledem.

„Nightmare by si měla dát pozor, když tě teď máme v týmu,“ řekla Ruby.

Nova cítila, jak se jí zmocňuje panika. „Nightmare?“ dostala ze sebe přiškrceně. „Co tím myslíš?“

„Určitě jsi o ní slyšela,“ řekl Smokescreen. „Poslední dobou jsou jí plné zprávy.“

Ruby nečekala na odpověď. „Víš, tohle je tak trochu i její parketa. Uspí tě pouhým dotekem, to je její supersíla, ale taky má pár pěkně vymazlených zbraní. Na záběrech pořízených před pár týdny třeba šplhá po zdech jako pavouk, jen tak, bez úchopů. Prý za to můžou její rukavice.“ Pokrčila rameny. „Vévéčko se je snaží duplikovat, ale zatím se jim to moc nedaří. Ale stejně…“ poplácala zbraň, kterou měla Nova za pasem, „kdybychom měli na Přehlídce tohle, byl by s ní ámen.“

Nova se pokusila o povzbudivý úsměv a neobtěžovala se s vysvětlováním, že tlaková pistole střílí mnohem pomaleji než běžné zbraně s běžnými náboji. Byla si celkem jistá, že Nightmare by se takové střele bez problému vyhnula.

Dveře výtahu se otevřely. Nova byla ráda, že může opustit stísněnou kovovou kabinu, kterou sdílela se dvěma svými nepřáteli, i když to teď byli na chvíli vlastně spojenci. S úlevou vydechla a následovala je. Ocitli se v další rozlehlé hale, kde panovala viditelně uvolněnější atmosféra než ve vstupním vestibulu. I tady byly gauče a obrazovky, a i když některé ukazovaly zprávy, na mnohých běžely videohry. Jednu stěnu lemovaly prodejní automaty. Před okny stály dlouhé stoly s rozesmátými Renegáty, kteří nezávazně klábosili nebo pojídali oříšky a cukrovinky.

Nova je přelétla pohledem. Podvědomě hledala jejich schopnosti a slabiny, ale protože jen seděli a povídali si, moc toho neodhalila. Byla tu dívka, která měla na tváři mateřské znaménko ve tvaru klíče. Další ženě vylétl z ruky obláček fialového prachu pokaždé, když zamyšleně luskla prsty ve snaze najít to správné slovo.

„Tohle je společenská místnost,“ řekla Ruby. „Je přístupná všem hlídkám a bezpečnostním složkám. Většinou sem chodíme těsně před směnou, abychom se trochu uvolnili, anebo po noční, když byl venku poměrně klid.“

„Což se poslední dobou moc nestává,“ řekl Oscar. „Vlastně… skoro nikdy.“ Mávnul směrem k chodbě. „Máme tu i soukromé pokoje, kdyby sis někdy potřebovala dát šlofíka.“ Odmlčel se. „No, tebe na šlofíky asi moc neužije, ale… třeba něco podobně povzbuzujícího a… odpočinkového… možná meditace. Nebo něco.“ Zrudly mu uši. Střelil pohledem po Ruby, jako by prosil o pomoc.

„Anebo,“ řekla Ruby vesele a našla dveře, které měly pod klikou nápis „Volno“, „kdyby ses potřebovala převléknout.“ Otevřela dveře. „Ten opasek si nech. Bude to tvoje poznávací znamení.“

„Počkáme tady,“ slíbil jí Oscar. „Chceš koupit něco na zub?“

„Ne, díky,“ řekla Nova. Potom vešla do pokoje a nechala za sebou zapadnout dveře. Když se ujistila, že je sama, otočila klíčem v zámku. Místnost vypadala zhruba tak, jak si představovala vysokoškolskou kolej, jen měla lepší nábytek. Bylo tu úzké polní lůžko s povlečením úhledně zastrčeným za rohy. Prosklený stolek s lampičkou a aktuálním vydáním Gatlon Gazette. V rohu se krčil pult s vestavěným umyvadlem a na vnitřní straně skříně bylo dlouhé zrcadlo.

Výzdobu obstarával velký zarámovaný obraz přímo nad postelí. Byl to retro plakát v zářivých barvách – zjevně dvojstrana vytržená z nějakého komiksu, který Nova neznala. Maskovaný superhrdina na něm měl v náručí rusovlasou ženu a odnášel ji do bezpečí a na pozadí se rýsovalo věžaté městské panorama. Žena s poblouzněným výrazem v očích tučnými komiksovými písmeny volala: „Věděla jsem, že přijdeš! Vždycky přijdeš!“

Nova se pohrdavě zasmála a odvrátila pohled.

Pokoj byl hezký. Mnohem hezčí než ty, na něž byla zvyklá, ale i tak v něm bylo něco znepokojivého. Byl příliš čistý, upravený, příliš dokonalý.

Příliš plný falešných slibů.

Nenechá se ukolébat pouhým pohodlím, i když bylo bezpochyby příjemné, že se jí pod nohama pro jednou nehemžila nepříjemná havěť.

Rozložila šedý balíček oblečení na postel a podržela si uniformu před očima. Byla to obyčejná kombinéza s rukávy a nohavicemi od zápěstí po kotníky, s červenou výšivkou na rukou a nohou a rudým písmenem R na hrudi.

Potřásla nad tou ironií hlavou a povzdechla si. „Dobrá, Insomnie,“ řekla a přetáhla si tričko přes hlavu. „Teď už nemůžeš couvnout.“

KAPITOLA SEDMNÁCT

Adrian vstoupil do společenské místnosti s širokým úsměvem na tváři. Jakmile pro svůj tým získal povolení k účasti na vyšetřování, neváhal ani minutu a vyrazil obhlédnout místo jejich prvního úkolu. Do knihovny nešel. Místo toho si vybral opuštěnou kancelářskou budovu na druhé straně ulice, která byla dokonalá jako pozorovací místo. Uvnitř našel okno s výhledem do uličky na východní straně knihovny, kde se nacházely postranní dveře – ideální vchod pro pochybné jedince s nekalými úmysly. Následně sepsal všechno potřebné vybavení od dalekohledu přes svačinu až po balíček karet, protože se znuděným Oscarem nebylo lehké pořízení. Byl jako u vytržení. Ještě ani nezačali a on už si představoval, jak jeho tým nejenže odhalí kruh nelegálních překupníků zbraní a pošle Cronina za mříže, ale také bez větších potíží najde a dopadne Nightmare.

Oscar s Ruby seděli u „Boje na smrt“, jedné ze dvou arkádových her, jimiž si agenti krátili dlouhou chvíli, když čekali na nový úkol. Vedení hru koupilo asi před rokem; šlo o klasický souboj jeden na jednoho. Mezi Ruby a Oscarem při hraní okamžitě vyklíčila rivalita; a jak Adrian dobře věděl, schopnosti hráčů byly k jejich oboustrannému rozhořčení i nadále vyrovnané.

Zastavil se těsně za nimi. Rubyina postava provedla točitý kop a poslala Oscara mimo obrazovku. Ruby zajásala a zvedla ruce do vzduchu na znamení vítězství, takže Adriana praštila do obličeje. S bolestným výkřikem poodstoupil. Jednou rukou si rovnal brýle a druhou si tiskl bolavý nos.

Ruby sebou trhla. „Promiň!“ vypískla, ale provinilý výraz vzápětí vystřídalo podezřívavé zamračení. „Anebo ne, ty jeden plížile. Jak dlouho už tu jsi?“

„Asi tak dvě vteřiny,“ zasténal Adrian a několikrát si promnul nos ve snaze zbavit se bolesti, která mu vystřelovala do chrupavky.

„Aha,“ řekla Ruby. „V tom případě… promiň!“ Odmlčela se. „Vlastně pořád ne, protože jsem právě totálně přebila Oscarovo skóre!“ Vítězně zvedla ruku zaťatou do pěsti.

„Boj ještě zdaleka neskončil,“ ucedil Oscar a opřel se o arkádovku. „Chci odvetu.“

Ruby si protáhla prsty. „Odvet můžeš mít, kolik chceš. Ale vedu a na tom se nic nezmění.“

„Poslyšte, vy dva,“ přerušil je Adrian, „kde je vlastně ta nová holka? Neříkejte, že už jste ji vyplašili.“

„Převlíká se.“ Oscar ukázal nepřítomně palcem za sebe a Ruby hodila do automatu další minci.

„Aha.“ Adrian se zadíval k soukromým pokojům přesně ve chvíli, kdy na chodbu vstoupila známá postava. Narovnal se. „Aha.“

Nova zachytila jeho pohled a zarazila se.

Adrian nechal přátele přáteli a s rukama zabořenýma v kapsách jí vyšel naproti. Sám měl na sobě džíny a bundu; nemělo smysl se nějak převlékat, když je stejně nečekala hlídka.

„Jaký je to pocit?“ zeptal se jí.

Prohlédla si nové oblečení. V jedné ruce držela balík šatů a druhou si rozpačitě přejela po uniformě. „Je to dlouhé.“

Adrian se zadíval na nohavice, které se jí vrstvily u kotníků.

„Ale umím šít,“ dodala. „Upravím si je, až dneska přijdu domů.“

„S tím si nedělej hlavu. Zajdi do krejčovství, ať ti dají uniformu, která ti padne. Zítra ji budeš mít, nebo možná pozítří. Po zkouškách mají většinou napilno.“

Nova otevřela ústa a bylo jasné, že se s ním bude hádat, takže rychle dodal: „Nevzali jsme tě kvůli tomu, abys nám tady šila.“

Zaváhala, ale pak ústa zavřela a Adrian pochopil, proč se mu na první pohled zdála tak jiná. Nejdřív si myslel, že za to může renegátská uniforma, nyní zvýrazněná písmenem R, které značilo sílu a odvahu – tedy rysy, jež prokázala už při zkouškách.

Ale to nebylo všechno.

V tu chvíli totiž vypadala mimořádně nesvá. Bylo to úsměvné, skoro k popukání. Byla nervózní, možná i trochu nemotorná, jako tehdy, kdy jí k náramku dokreslil zapínání. Přišlo mu téměř nemožné, že stejná dívka bez mrknutí oka vyzvala k souboji samotného Gargoyla. Dívka, z níž uprostřed arény plné bouřících diváků vyzařovalo obrovské odhodlání.

„Počkej chvíli,“ řekl a vytáhl fix. Došel k nejbližšímu stolu a na akrylový povrch nakreslil velkou plátěnou tašku. Zvedl ji za popruhy a pořádně jí zatřásl. Potom ji Nově přidržel, aby si do ní mohla uložit oblečení.

„Díky,“ zamumlala a nacpala šaty dovnitř. Provlékla ruce popruhy, skoro jako by se ho nechtěla dotknout, a dala si tašku na rameno. „Koukám, že se tím trikem rád vytahuješ.“

Polilo ho nepříjemné horko. Vážně se vytahoval?

„Někdy se celkem hodí,“ zamumlal.

Chvíli se zdálo, že se Nova usměje. Napadlo ho, že si z něj možná utahuje.

Zavrtěl hlavou a ukázal do rohu místnosti. „Zatím si ji můžeš dát do skříňky. Čeká tě grandiózní prohlídka.“

Rozzuřený výkřik upoutal jejich pozornost k arkádám. „Zamrzlo mi ovládání! Takže se to nepočítá!“

„Veškeré stížnosti laskavě směřujte k velkému strážci skóre nahoře na obloze,“ řekl Oscar a zapraskal klouby na rukou stejně jako předtím Ruby. Očividně se jí vysmíval.

Adrian zavřel fix a strčil si ho do kapsy. „Věř tomu, nebo ne, ale ti dva jsou vážně superhrdinové.“

Nova se na něj podívala. Pochopil, že ji nepřesvědčil. „Říkal jsi něco o prohlídce?“

Adrian měl původně v plánu ukázat Nově jen místa, kde s týmem trávili nejvíc času. Společenskou místnost už viděla, a tak si řekl, že se zastaví v jídelně a na cvičišti, projdou si rychlou simulaci na interaktivní podlaze virtuální reality a tím skončí. Jenže od chvíle, kdy s týmem nastoupil do výtahu, ho Novina zvídavost nepřestávala udivovat. Zajímal ji muniční sklad i to, podle jakého schématu končí některé zbraně tady, kdežto jiné jsou zamčené v bezpečnostních trezorech určených výhradně pro artefakty se supersílou. Chtěla vidět laboratoře Vývoje a výzkumu, a i když neměli oprávnění ke vstupu, mohla si ve chvíli, kdy jeden z laborantů vyšel ven, vykroutit krk, aby nahlédla dovnitř škvírou ve dveřích. Zajímaly ji jejich forenzní metody, vyšetřovací oddělení, radní síň i nejmodernější vězeňské cely – ty jí Adrian stejně jako v případě Vévéčka mohl pouze popsat, protože v nich sám nikdy nebyl.

K jeho překvapení chtěla vidět dokonce i ústřednu, která sídlila na pětasedmdesátém podlaží. Ruby s Oscarem jí to zkusili rozmluvit – snažili se jí vysvětlit, že to není kdovíjak zajímavé, ale Novino nadšení pro různé stránky organizace, včetně těch opravdu nudných, začínalo být nakažlivé. S týmem trávili tolik času venku na ulici a s Centrálou se dorozumívali výhradně pomocí kusých, uspěchaných zpráv přenášených komunikačními náramky, že snadno zapomněli na to, jak složitý a propracovaný jejich systém vlastně je. Když viděl, jak je Nova zaujatá, a odpovídal na její zapálené otázky, znovu si připomněl, že Renegáti jsou mnohem víc než jen skupina strážců pořádku s cílem bránit obyvatele tohoto světa. Byli to ochránci, ano, ale také vynálezci, zákonodárci a aktivisté. Ustavičně tisícerými způsoby pracovali na zlepšení společnosti a Novin upřímný zájem roznítil i jeho vlastní.

Když dorazili na sedmdesáté páté podlaží, vystoupili z výtahu na kruhovou podestu, za níž se nacházely nekonečné řady stolů s počítači. Zdi pokrývaly satelitní snímky promítané v reálném čase na velké obrazovky; některé ukazovaly Gatlon, jiné přilehlá předměstí a další části země. Z obrazovek neustále mizely a zase se na nich objevovaly zelené čáry, červené značky a digitální poznámky a místnost bzučela činorodostí jako včelí úl. Ustavičně zvonily telefony a operátoři se sluchátky na uších štěkali do mikrofonů a zuřivě ťukali do klávesnic. Rozdávali pokyny nebo se dožadovali hlášení o právě probíhajících situacích.

Hlášení o násilném vniknutí v sektoru C14 – jak rychle tam můžeme vypravit hlídku?

Ten bytný v East Bracken si znovu stěžuje na graffiti – je k dispozici čisticí četa?

Mám tu oznámení bomby před arénou. Potřebuju tam poslat tým. Jak je na tom Metalock?

Metalock stále dělá na tom výbuchu Murwater, ale můžeme tam poslat Dead Drop.

Ten obchod prý zpustošili počtvrté za dva měsíce. Kristepane, copak jsme ty zmetky ještě nechytili?

Máme hlášené potíže v B-Martu na Sixty Second… Vypadá to na agresivního zákazníka, co nedostal správně vráceno.

Adrian se opřel o zábradlí lemující podestu před výtahy. „Tohle je tak trochu nervový systém města,“ řekl. „Sem chodí všechna volání o pomoc, zhodnotí tu závažnost situace a následně přidělí hlídkový tým, případně jednoho Renegáta, aby ji vyřešil.“

„Je to mnohem účinnější než číhat v ulicích a namátkou hledat Zločince,“ dodala Ruby. „Tak se to dělalo dřív.“

„Mnohem účinnější,“ řekl Oscar a dramaticky si povzdechl, „ale ani zdaleka ne tak pěkné na pohled.“

„Je úžasné, že se jim povedlo dát něco takového dohromady za tak krátkou dobu,“ souhlasila Nova. „Ty laboratoře, simulátory virtuální reality, tohle. Jak to stihli vybudovat za pouhých deset let?“

„Za devět,“ opravila ji Ruby.

„Za osm,“ řekl Adrian. „Tuhle budovu převzali před osmi lety. Za Anarchie v ní sídlili squatteři, ale v době, kdy se ji Rada rozhodla přestavit na Centrálu, už byla opuštěná. A pokud jde o tohle,“ – mávl k ústředně – „když máš tým plný zemnivců, Výjimečných, kteří to umí s kovem, a těch se základní telekinetickou schopností, nehledě na vážně moc šikovného kyberlingvistu, věci se hnou celkem rychle.“

„Kyberlingvistu?“

„Výjimečný, který komunikuje s kybernetickou technologií,“ vysvětlil. „Dělá u nás technika.“

Nova jen něco zamručela, takže nepoznal, co si myslí. Opět se zadívala na mapu Gatlonu a sledovala žluté tečky zběsile blikající po Drury Avenue. „Zdá se, že nemáte dost lidí.“

Adrian přikývl. „To je momentálně opravdu problém.“

„Tak proč jste při zkouškách tolik Výjimečných odmítli?“

„Je nás málo, jen pokud jde o hlídky. Zbytek systému funguje dobře, ale potřebujeme víc lidí venku v ulicích, aby zneškodnili všechny Zločince a dohlédli na dodržování zákonů.“ Zamračil se. „Osobně zkoušky nepovažuju za nejlepší způsob, jak najít nové talenty, ale o tom já nerozhoduju.“

„A kdo o tom rozhoduje? Rada?“

„To si piš.“ Ruby se vesele zasmála. „Ta rozhoduje o všem.“

„Více méně. Bojujeme se zločinem a pomáháme lidem, ale to není všechno. Jde nám i o to, abychom udrželi město pohromadě, a k tomu je potřeba jednota. Zkoušky jsou možná k nesnesení, ale svedou lidi dohromady.“

Nova dál těkala pohledem po místnosti. „Tak proč se zabývat malichernostmi, jako je graffiti nebo nějaká pokladní, co neumí správně spočítat peníze? Proč nevytvořit běžný policejní útvar z obyčejných lidí, který by se vypořádal se situacemi, co nevyžadují… však víte. Superhrdinu.“

„Obyčejný policejní útvar?“ Oscar zněl pobaveně. „Nikdo by se nepřihlásil.“

„Proč ne?“ zeptala se Nova. „Před věkem Anarchie to tak fungovalo.“

„Jo, ale teď mají lidi na tyhle problémy superhrdiny,“ řekl Oscar a nepatrně pokrčil rameny.

„Vždyť je to i jejich město,“ nedala se Nova. „Jejich životy, jejich živobytí. Nemůžou čekat, že za ně budou Výjimeční pořád všechno dělat.“

Podívala se na Adriana, jenže ten nevěděl, jak odpovědět. Opravdu by jim pomohlo, kdyby předali část méně závažných úkolů civilní policii, ale zároveň se nemohl zbavit pocitu, že má Oscar pravdu. Renegáti na sebe ochotně brali veškerou zodpovědnost – kdo jiný by se k takové práci přihlásil?

Novino nadšení poněkud ochablo. „Nemyslíte?“

„Mohli bychom to navrhnout Radě, co říkáte?“ řekla Ruby. „Třeba by se dalo začít tím, že by se našli lidi, kteří u policie pracovali před věkem Anarchie. Ti by se k novému útvaru třeba přihlásili.“

Adrian přikývl. „Rozhodně se o tom tátům zmíním.“

Nova vedle něj ztuhla. Přešlápla z jedné nohy na druhou a nepatrně od něj odstoupila. Ani si neuvědomil, jak blízko celou dobu stáli. Pátravě se jí zadíval do očí, ale Nova už hleděla na mapu čtvrti Wallowridge a z tváře jí nešlo nic vyčíst.

Odkašlal si. „Zajdeme se podívat na cvičiště?“

Zamrkala a otočila se na něj. Znovu se zdála být sama sebou, jako by se vůbec nic nestalo. Nadšeně se usmála. „No jasně.“

KAPITOLA OSMNÁCT

Tréninková hala se jako jediné místo Centrály nacházela pod zemí. K mrakodrapu v době jeho vzniku patřily i velké podzemní garáže. Když ho zabrali Renegáti, zbourali všechna podlaží a nechali jen základní zdi a pilíře, aby nebyla narušena integrita stavby. Zbyl rozlehlý, otevřený prostor s klenutými stopy, kde si Výjimeční mohli procvičovat své schopnosti.

Stejně jako vestibul a ústředna ve vyšších patrech bylo i cvičiště plné života, jen ho místo klábosení a změti hlasů naplňoval především pohyb a akce. Renegáti se vrhali přes plošiny, lezli po stěnách, stříleli na terče, zápasili ve velkých rinzích obehnaných sítí, proplétali se překážkovou drahou složenou z lan a tyčí a všichni do jednoho ukazovali barvitou plejádu svých schopností.

Adrian je vyvedl z výtahu a vstoupil na vysunutý chodník, jenž spojoval jednotlivá cvičiště. Brzy si všiml, že Nova zpomaluje a nakonec docela zastavuje. Ohlédl se přes rameno. Byla jako u vytržení. Nezmohla se na jediné slovo.

Sledoval, jak se rozhlíží po místnosti, a zkoušel si vzpomenout, jaké to bylo, když sem zavítal poprvé. Napravo spolu zápolili dva bratři, dvojčata. Dotírali na sebe krátkou tyčí; jeden se proměnil v oranžovou tekutinu a druhý v oranžovou páru pokaždé, když inkasoval zásah. Vedle stál chlapec s lukem a páskou přes oči a střílel na řadu pohyblivých terčů; přesto pokaždé zasáhl střed. Po levé straně přetvořil zemnivec obsah pískoviště v dvoupatrový pískový hrad, aniž by se dotkl jediného zrnka. Další žena se proměnila v medvěda a zaútočila na muže, jemuž z lebky trčely dva masivní býčí rohy. Opodál zahlédli dívku, která nad hlavou utvořila vír a stahovala do něj svého protivníka; ten použil ruce a nohy pokryté ostnatým drátem, aby se na podlaze zapřel a odolal vakuu.

„Pane jo,“ zašeptala Nova.

„Napoprvé je to docela zážitek,“ souhlasil Adrian.

Nova popošla vpřed a sevřela zábradlí. „Vůbec jsem netušila, že je vás tolik.“

„Ten počet se dost mění,“ řekl. „Stálých zaměstnanců jsou asi čtyři stovky, ale jezdí k nám Výjimeční z celého světa. Pár měsíců tady trénují a pak zase odjedou. Máme to nejlepší vybavení a nejlepší pověst.“

„A na co přesně trénují?“

„Na to stát se superhrdiny,“ řekla Ruby a pohrávala si s drátem na zápěstí. „Co jiného?“

„A jakmile jsou připravení,“ pokračoval Adrian, „vrátí se domů a dál šíří naše cíle. Renegátské pobočky jsou teď po celém světě. Pracují tam lidé, kteří zasvětili svůj život hájení spravedlnosti. A všechno to začalo tady. Tedy, tady přímo ne.“ Zalétl očima k vysokému stropu. „Renegáti technicky vzato vznikli u Dread Wardena ve sklepě, ale to už je spousta let.“

Provedl je po chodníku přemosťujícím tréninkovou halu. Ukázal Nově nejrůznější náčiní, které by si ve volném čase mohla chtít vyzkoušet – od překážkových drah a střelnic přes zápasnické ringy a lezecké stěny vybavené materiály imitujícími různé povrchy až po uzavřenou nádrž slané vody a nekonečné řady vzpěračských činek a závaží.

„Jestli budeš potřebovat parťáka na vzpírání, dej vědět,“ řekl Oscar. „S Ruby sem chodíme v jednom kuse.“

„A Adrian ne?“ zeptala se Nova a pohlédla na něj.

Adrian se ušklíbl. „Lezu po stěnách a rád si dám překážkovou dráhu, ale posilování mě nudí k smrti.“

„Jen se mě bojí,“ řekl Oscar. „Nemá rád, když mu připomínám, že toho zvednu mnohem víc než on.“

„To je pravda.“ Adrian pokrčil rameny a šel dál.

Snažil se jí ukazovat jen zajímavá místa, ale Nova zjevně stála o všechno. Právě míjeli přepážku, kde půjčovali vybavení od nunčaků po sněžnice, když vtom zalapala po dechu a chytila ho za předloktí. S trhnutím se k ní otočil. Rychle ruku odtáhla a zaťatou v pěst si ji položila na břicho.

„To je ta holka,“ řekla, ukazujíc kamsi do cvičiště. „Ta z přehlídky.“

Sledoval její pohled. „Jo, to je ona. Maggie. Alias Magpie, neboli Straka, kvůli své, ehm… oblibě blyštivých věciček.“

Nova se narovnala a zahořely jí tváře. „Je to zlodějka! To Renegáti tolerují?“

„O kom to mluvíte?“ zeptala se Ruby a natahovala krk, aby lépe viděla. Na žíněnce pod nimi stála Magpie; balancovala na prkně položeném přes obrovskou nádrž hlíny a pomocí své síly z ní lovila čím dál větší a těžší kovové předměty, jako by měla v rukou silný magnet. „Aha, tahle. Myslím, že většinou sbírá spíš odhozené a zapomenuté věci.“

Adrian přikývl. „Ve městě je spousta opuštěných míst. Díky ní jsme z nich zachránili užitečný materiál. Stříbro, baterie a tak podobně. To se hodí, zvlášť když se snažíme znovu rozjet obchod a výrobu.“

Nova se zamračila. „Můj náramek rozhodně není zapomenutá ani odhozená věc.“

„Já vím,“ řekl. „Máš pravdu. Krádež je samozřejmě proti pravidlům. Ale hodně našich lidí mělo těžké dětství, včetně Magpie. Jistě, někteří rodiče si myslí, že je skvělé mít výjimečné dítě, ale spousta lidí se nás pořád bojí. Nevěří nám.“ Zamračil se. Sevřelo se mu srdce, když si vzpomněl na všechny ty příběhy o zanedbaných, týraných nebo opuštěných mladých Výjimečných. „Pokud se takovým lidem narodí dítě se superschopností, není to zrovna ideální,“ řekl nakonec a znovu na ni pohlédl. „Když k nám přijdou, snažíme se je naučit rozlišovat mezi dobrým a zlým, ale někdy je těžké překovat pud sebezáchovy, který se u nich mezitím rozvinul. Nicméně na tom pracujeme.“

Nova Maggie sledovala, rty stažené do tenké čárky. Pak sklopila oči a pohlédla na své prsty, které si bezděky pohrávaly s křehkým náramkem schovaným pod rukávem šedé uniformy. Povzdechla si. „Neříkej mi, že Renegáti zřídili i dětský domov pro zatoulané Výjimečné.“

„Nic až tak oficiálního,“ řekl Adrian a mírně se pousmál. „Ale když k nám přijdou děti, které nemají vlastní rodinu, snažíme se jim najít náhradní, renegátskou.“

Nova se na něj zadívala. Chápal, že má spoustu otázek; možná přemýšlela o jeho vlastní rodině, o jeho minulosti a slavných adoptivních tátech, kteří zajímali úplně každého.

O ničem takovém se však nezmínila. Odvrátila pohled a dál těkala očima po cvičišti. „Kde trénuje Sentinel?“

Adrian strnul. „Cože?“

Rozhlížela se kolem. „Sentinel,“ zopakovala. „Ten Renegát, co se objevil na přehlídce. Cvičí tu s ostatními, anebo má vymezený zvláštní prostor? Pro sebe a… možná i další, kteří jsou jako on? Je jich víc?“

Mluvila nevinným, bezstarostným tónem, ale Adrian na ni zůstal zírat s otevřenými ústy. Nedokázal rozlišit, jestli se vážně ptá jenom tak, nebo je za tím něco víc. Vinila ho z něčeho?

Zvědavě na něj pohlédla.

Jako první odpověděla Ruby. „Je to podvodník,“ řekla a v hlase měla tolik pohrdání, že sebou Adrian škubl.

Nova se k ní obrátila. „Sentinel?“

„Předstírá, že je Renegát,“ vysvětlila Ruby, „ale to není. Je falešný.“

Nova se dívala z jednoho na druhého. Mezi obočími se jí objevila drobná vráska. „A vy tomu věříte?“

Zaměřila se na Adriana, který se konečně vzpamatoval a potlačil nával rostoucí paniky. „Do toho dne jsme o něm nevěděli. Ať už je to kdokoli, nikomu z nás svou totožnost neodhalil.“

„Ale je přece Výjimečný – a navíc velmi silný,“ řekla Nova a Adrian pocítil záchvěv pýchy, i když šlo o neúmyslnou lichotku. „A kdo jiný než Renegáti má zdroje na to vytvořit takový oblek? Nebo přijít na způsob, jak zkombinovat několik superschopností u jednoho člověka?“ Sice se zpočátku obrátila na Ruby s Oscarem, ale nakonec vždycky z nějakého důvodu skončila u Adriana. Pátravě si ho prohlížela, jako by poznala, že se jen dělá hloupým. „Jestli ani vy nevíte, kdo to je, tak… Třeba by mohlo jít o tajný projekt, který ještě oficiálně není veřejný.“

„To jsem si nejdřív taky myslel,“ souhlasil Oscar. „Jenže když se Rada doslechla, že jednal jejím jménem – prý tvrdil, že plní její rozkazy a kdoví, co ještě, pořádně ji to namíchlo.“

Adrian sklopil oči.

„A takovou reakci by podle mě nedokázali zahrát,“ dodal Oscar. „Rozhodně ne všichni.“

„Hmmm,“ zamumlala Nova nedůvěřivě. „Nejspíš se to nakonec dozvíme,“ uzavřela.

Adrian se podrbal na předloktí, kde ho pod obvazem svrbělo nové tetování.

„Jé, podívejte!“ zvolala Ruby a natáhla před sebe ruku. „Támhle je Danna.“

Adrian, vděčný za rozptýlení, sledoval, kam ukazuje. Danna stála na žíněnce pod mostkem a právě se opírala o jednu z polstrovaných lavic. Na druhé straně žíněnky stál trenér s prakem v ruce.

Dívali se, jak Ballistic – tak se trenér jmenoval – míří a vzápětí posílá projektil s vysokým aerodynamickým odporem přímo ke stropu.

Danna se přikrčila, hodila si dredy přes rameno a zaměřila cíl. Vzápětí vyskočila a rozptýlila se v hejno motýlů, kteří se vznesli do vzduchu. Stovka křídel obklopila projektil. Danna se přeměnila zpátky, chytila ho do ruky a dopadla na zem. Zaskučela bolestí a klesla na jedno koleno.

Adrian se zakabonil.

„Monarch?“ zeptala se Nova.

„Koukám, že jsi pilně studovala,“ usmál se Oscar. „Taky je v našem týmu, ale během přehlídky se zranila, takže nemohla na zkoušky.“

„Pojď,“ řekla Ruby a zavěsila se nonšalantně do Novy. „Představíme tě.“

Došli k nejbližšímu schodišti a seběhli dolů. Když se blížili k žíněnce, Adrian zaslechl, jak Ballistic Danně připomíná, aby při pádu na zem zůstala v motýlí formaci – její tělo ještě nebylo na tvrdé přistání připravené. Danna zaťala ruku v pěst a odsekla: „To není tak jednoduché! Spálili mi devětadvacet motýlů! To je jako bys měl dva prsty místo pěti!“

Když si jich všimla, narovnala se a loktem si otřela zpocené čelo. Pohlédla na Novu.

„Tak tě pustili z ošetřovny!“ vykřikla Ruby. Nechala Novu být a vesele mávala rukama. Stačilo málo a Adrian by schytal další ránu do nosu. „Takže to nakonec netrvalo tak dlouho, jak si mysleli.“

Danna si ztěžka povzdechla a znechuceně pohlédla na trenéra. „Prý můžu začít cvičit přeměnu na motýly. Nevěřila bys, jaká je to změna, když jsem o tolik přišla. Jako bych se je znovu učila ovládat.“

Adrianovi se sevřel žaludek. Spálili mi devětadvacet motýlů.

„Ale dokud nezvládnu překážkovou dráhu, na hlídku mě nepustí,“ pokračovala Danna. „Takže si počkám ještě minimálně dva týdny.“

„Po takových spáleninách?“ řekl Oscar a kývl k vyboulenému místu pod její uniformou, kde se rýsovaly obvazy. „Máš štěstí, že to nedopadlo hůř.“

„Zdejší doktoři jsou vážně esa,“ dodala Ruby. Potom se rozzářila a ukázala na Novu. „Ještě jsi nepotkala naši novou členku.“

Danna se k Nově otočila čelem. „Jsi Insomnia, že?“ odtušila a natáhla k ní ruku. „Viděla jsem tě u zkoušek. Udělala jsi na mě dojem.“

Nova jí rukou potřásla, ale hned ustoupila zpátky. „Gargoyle není tak děsivý, jak si myslí.“

Danna se zachechtala. „Nebudu lhát. Bylo fajn vidět, že někdo konečně pořádně usadil Frostbitin tým.“ Ztěžka dosedla na polstrovanou lavici. „Pět minut pauza?“ houkla na Ballistika, ale ten už se mezitím věnoval Flashboltovi, chlapci, který měl v dlaních vklíněné jakési skleněné uličky.

Znovu pohlédla na Novu. „Sketch si myslí, že bys nám při hlídkování mohla hodně píchnout.“

Nova nadzvedla obočí a podívala se na Adriana.

Podrbal se na krku. „Vlastně jsme o tom ještě nemluvili…“

„Ale dobrý špion potřebuje mnohem víc, než si lidi myslí,“ přerušila ho Danna.

Nova na ni ostře pohlédla. „Nepovídej.“

„Při zkouškách jsi byla skvělá, ale ty tě na realitu nepřipraví. Ve skutečné  situaci, zvlášť pokud jde o sledování, musíš dbát na podrobnosti. A zapamatovat si je. Dát si dohromady detaily, složit z nich celek. Nikdy předem nevíš, co bude důležité, a tak nesmíš nic opomenout.“

Adrian si odkašlal. „Danna je tak trochu sledovací expert našeho týmu. A je jasné, že disponuje úplně jiným typem schopností než ty. Nečekáme, že… Jsme rádi za vás obě.“

Nova se nepatrně pousmála. „Díky za tip, Monarch. Ale vážně myslím, že to zvládnu.“

„Určitě ano,“ souhlasila Danna. „Jen ti říkám, abys zůstala nohama pevně na zemi. Chci si být jistá, že jsou ti flákači v dobrých rukou, když je nemám pod dohledem.“

„Vyzkoušej mě, jestli chceš,“ řekla Nova a pokrčila rameny. „Uvidíme, jestli projdu.“

Adrian se pokradmu podíval na Oscara a byl rád, že není jediný, kdo ve vzduchu cítí napětí. „To není…“

„Ne, vážně,“ řekla Nova. „Nevadí mi to. Není fér, že Danna nemohla na zkoušky, a chci, aby věděla, že může vaší volbě důvěřovat. Budeme přece v jednom týmu, ne? Tak do toho. Zjistíme, jak mi to sledování půjde.“

Danna se na lavici opřela a zamyšleně přivřela oči. „Fajn. Aniž by ses dívala… Kolik je tady východů?“

„Ale no tak,“ začala Ruby. „Vždyť je tu první den.“

„Sedm,“ odpověděla Nova, aniž by z Danny spustila pohled.

Chvíli bylo ticho. Oscar se točil kolem dokola a v duchu počítal východy. Když skončil, zamumlal tiše něco jako no páni.

I Adrian zjistil, že těká očima po hale.

„I když by se dalo říct,“ dodala Nova, „že s tolika Výjimečnými, kteří umí manipulovat kovem nebo si prorazit cestu betonem, je tu potenciálních východů nekonečně.“

Danna o poznání zvlídněla. Začínala se usmívat, ale Nova pokračovala: „Je tu taky deset bezpečnostních kamer, dva hasicí přístroje a pět automatů – jeden prodává jenom sladkosti, takže pochybuju o tom, že se Renegáti nějak zvlášť starají o zdravou výživu.“

Oscar se zasmál. „Už nás má přečtené. Počkej, až uvidíš jídelnu. Tam mají dokonce i samoobslužný pult nacpaný těstovinami se sýrem!“

Danna se lehce pousmála. Vypadala dokonce pobaveně. „Počet trénujících?“

Nova nadzvedla obočí. „Ty snad víš, kolik je tady lidí?“

„Ne,“ přiznala Danna. „Jen se ujišťuju, že v tom nejsi lepší než já.“

Nova v duchu přemítala. „No, přesný počet nedokážu říct. Tipla bych asi tak padesát. A zatím znám schopnosti jen šestnácti z nich.“

Trenér na žíněnce pávě do vzduchu vyhodil kotouč. Flashbolt zvedl ruce. Z dlaní mu vystřelily barevné blesky a zasáhly disk letící napříč halou.

„Sedmnáct,“ řekla Nova.

Adrian se zazubil. „A kdo se vytahuje teď?“

Zmateně na něj pohlédla. V jednu chvíli vedle něj stála sebevědomá, kurážná účastnice renegátských zkoušek, ale vzápětí jí zahořely tváře a vyděšeně se stáhla – Adrian nepoznal, jestli se stydí, nebo neví, kudy kam.

Danna uznale pokývla hlavou. „Zdá se, že to zvládneš. Jen dej pozor, ať se nedostanou do problémů, dobře?“

„Mám to v popisu práce?“ zeptala se Nova.

„Vůbec ne,“ řekla Danna, stáhla si dredy z čela a sepnula je do culíku. „Ale bude se mi líp spát, když budu vědět, že je sleduješ stejně pozorně jako všechno ostatní.“

Nova se usmála od ucha k uchu a rozverně zvedla palce. „Spolehni se.“

„Tak,“ řekl Adrian a tleskl. „Už tě nebudeme zdržovat. A nenech se od Ballistika moc komandovat.“

Danna něco zamumlala a zkroušeně jim zamávala, když mířili zpátky ke schodišti.

„Zbývá nám poslední zastávka,“ oznámil Adrian.

„Jídelna?“ zeptala se Nova nepříliš nadšeně.

„Nezavrhuj ji,“ řekl Oscar. „Je zadarmo a je parádní.“

Adrian zavrtěl hlavou. „Jídelna ne, ale Oscar ti ji později určitě moc rád ukáže, když budeš mít zájem. Chci, aby ses seznámila s někým důležitým. Říkáme mu Bandita.

„Bandita?“ usmála se.

„Jo. Vlastně mě o setkání s tebou sám požádal.“

„Bandita,“ protáhla pomalu. „Kde to jsme, na Divokém západě?

„Někdy mi to tak vážně připadá,“ usmál se Adrian.

KAPITOLA DEVATENÁCT

Vyjeli zpátky na hlavní podlaží, vystoupali po točitých schodech, prošli krátkou chodbou a konečně vstoupili na most, kterého si Nova všimla už při svém příchodu. Zahlédla i skleněnou místnost – uzavřený kruhový prostor plný malých sošek lesklých jako křišťálové krápníky.

Když přišli blíž, viděla, že to nejsou jen nahodilé skulptury, ale kompletní model Gatlon City postavený s dechberoucí přesností. Celá plastika byla vyrobená z čistého, zářícího skla.

„Co to je? Nějaká umělecká instalace?“ zeptala se a očima přelétla od siluety Městského parku k vrcholu renegátské Centrály; přes Obchodní věž až do doků a k mostkům přes řeku Snakeweed.

„Ne tak docela.“ Adrian zaťukal na okno. „Spíš taková stavebnice. Takhle si Bandita krátí volný čas.“

„A kdo to je, ten Bandita?“

„Ve skutečnosti se jmenuje Max.“ Znovu zaklepal na sklo. „Hej, Maxi – máš tu návštěvu.“

Na opačném konci města se objevila postava. Bylo to malý kluk, zhruba desetiletý, s hustým obočím a pískovými vlasy, které se mu divoce kudrnatily kolem uší. Obratně se proplétal skleněným bludištěm, bosýma nohama ťapal po Broad Street a opatrně překračoval taxíky a stromy v miniaturních květináčích a občas i náhodného chodce. Tak se soustředil na to, kam šlape, že přešel půl města, než si Novy konečně všiml.

Vytřeštil oči. „Insomnia!“

„Bandita?“ uhádla.

Dychtivě přeběhl k oknu. Na téhle straně města vysoké mrakodrapy ustupovaly nižším skladištím a loděnicím. Široká plocha, která nejspíš označovala záliv Harrow Bay, nabízela vhodné místo k zastavení. „Ten tvůj souboj byla jedna z nejbezvadnějších věcí, jaké jsem kdy viděl. Gargoyla nesnáším. A páni, jsi ještě menší, než jsem si myslel!“

Oscar se opřel o sklo. „Copak jsi snad s Gargoylem někdy mluvil?“

Max k němu vzhlédl se znechuceným výrazem v očích. „Prosím tě. Viděl jsem dost rozhovorů s Frostbite a jejím týmem, abych věděl, že jeho mozek tvoří ze dvou třetin usazenina.“

Nově zacukala ústa v dost možná prvním upřímném úsměvu toho dne. „To měl být geologický vtip?“

Max jí neodpověděl a místo toho se obrátil na Adriana. „Můžeš mi ji nakreslit?“

Nova zamrkala. „Nakreslit… koho? Mě?“

„Ehm, jasně,“ odpověděl Adrian a pohlédl na ni. „Když jí to nebude vadit.“

„Prosím, řekni ano.“ Max zalovil v zadní kapse svých kalhot a vytáhl z ní figurku Gargoyla. „Koukej. Zrovna pracuju na zkouškách.“ Ukázal k místu, odkud přišel. „Aréna je támhle. Chci, aby vypadala jako ve chvíli, kdy jsi vyhrála a přidala se k našemu týmu.“

Nova natáhla krk a zrakem pátrala přes mrakodrapy. I když arénu nezahlédla, snadno si ji dovedla představit. Ležela na opačné straně města, přesně tam, kde ve skutečnosti.

„Našemu týmu?“ Podívala se na Adriana, který si mezitím přidřepl a začal kreslit na sklo.

Nakonec jí odpověděl Oscar. „Max nemůže na hlídku, tak jsme z něj udělali čestného člena skupiny, aby směl alespoň nosit uniformu.“

Nova na chlapce pohlédla – zrovna teď měl na sobě flanelové pyžamo.

„Co třeba takhle?“ zeptal se Adrian.

O krok ustoupila, aby si kresbu prohlédla – na skle byl jednoduchý, a přece výstižný portrét jí samé. Neměla renegátskou uniformu, ale obyčejné vroubkované triko a sportovní legíny, tak jako při zkouškách. Dokonce jí do ruky dokreslil i miniaturní dělo.

„Bezva,“ vydechl Max.

Adrian na kresbu přitiskl dlaň. Nova sledovala, jak inkoust prosakuje oknem a o chvíli později se vynořuje na druhé straně jako trojrozměrná figurka.

„Páni,“ špitla zadumaně. „První den v práci a už je ze mě akční postavička.“

Adrian zvedl hlavu a usmál se.

Max figurku vzal a odběhl s ní zpátky do města. Na rohu Raikes Avenue se zastavil.

„Díky, Adriane. Moc rád jsem tě poznal, Insomnie. Hrozně ti fandím.“

Adrian zasalutoval a Nova, kterou zvláštní schůzka vyvedla z míry, ho nemotorně napodobila.

„Díky,“ řekla, ale Max k nim byl dávno otočený zády. Tentokrát si město prohlédla o něco pozorněji. „To všechno jsi vyrobil ty?“

„Je to takový náš koníček, pracujeme na tom celé roky.“ Adrian se postavil a strčil si fix do kapsy. „A Max má alespoň co dělat.“

Očima znovu přelétla místnost za sklem. Kolem mostu vedla cestička a na konci vymezeného prostoru byly dveře. „Snad tu není zavřený?“

Když nikdo neodpověděl, otočila se. Adrian vypadal zamyšleně, i Ruby s Oscarem se mračili. Nepřipadali jí rozzlobení nebo smutní, spíš… smíření.

„Není to vězení,“ řekl Adrian. „Kdyby chtěl nebo musel, mohl by odejít. Jenže ví…“ Zaváhal. „Nikdy to nezkusí. Odejít.“

„Proč ne?“

Pohlédl jí do očí. „Říkáme tomu karanténa. Musí tu zůstat pro své vlastní dobro. I pro to naše.“ Pokrčil rameny. „Všichni se snaží, aby to tu měl co nejpohodlnější.“

„Takže je nemocný.“

„To úplně ne,“ zamumlal Adrian a protahoval každé slovo. „Je…“

„Nebezpečný,“ doplnila jeho odpověď Ruby, kdežto Oscar vyhrkl: „Cenný.“

Nova se zatvářila zmateně, ale než to mohli rozvést, ozvalo se hlasité zadunění následované zasyčením. Dveře od karantény se otevřely a ukázaly další uzavřenou místnost. Do oválného pokoje vstoupila žena v ochranné kombinéze včetně obličejového štítu a samostatného dýchacího zařízení. Oblek byl z většiny bílý a zářil čistotou, ale kolem zápěstí, kotníků a krku svítily kovové záložky. Připomínal uniformu, kterou byste si vzali do nukleární pustiny.

Žena s sebou nesla bílou lékařskou skříňku.

Max schovaný za horizontem města vzhlédl a mírně otráveně se postavil. Zjevně ho popudilo, že ho právě teď vyrušují.

Žena nemusela říct jediné slovo; položil Insomnii i Gargoyla a opatrnými kroky vyrazil směrem k ní.

„Co to má být?“ zeptala se Nova.

„Pravidelně mu odebírají vzorky,“ řekl Adrian. „Krev, sliny…“ Pokrčil rameny. „Upřímně řečeno netuším, co s tím vším dělají.“

„Snaží se ho vyléčit?“ navrhla, jako by to bylo jasné.

Jenže Adrian zavrtěl hlavou. „To si nemyslím. Takhle to úplně není. Ve Vévéčku podle mě na něčem pracují.“ Povzdechl si a otočil se. „Pojďte, ať má trochu soukromí.“

Nova následovala svůj tým přes most. Naposledy se ohlédla. Viděla, jak si Max vyhrnuje rukáv, zatímco žena v obleku připravuje injekci.

„Pořád jste mi neřekli, co s ním je,“ začala. „Ani proč je nebezpečný, cenný, anebo obojí.“

Ostatní si vyměnili váhavé pohledy. Nova se naježila.

„Je to tak trochu tajná informace,“ řekl Adrian omluvně.

Z těch slov ji zašimralo. Tajná informace.

O tajné informace jí šlo především.

„Ale teď jsem přece jednou z vás, ne?“ naléhala. „Tak proč to nemůžu vědět?“

Adrian pokrčil rameny. „Vlastně bychom to neměli vědět ani my. Ale já… mám tu výsadu, že se mi občas podaří zaslechnout věci, které bych technicky vzato slyšet vůbec neměl.“

„Takže jsi zaslechl přísně tajnou informaci a vyzvonil ji ostatním.“ Ukázala na Oscara s Ruby.

„Jsi tu teprve pár hodin, Novo,“ řekla Ruby smířlivě. „Nesnažíme se tě vyšachovat, ale prostě… Je to tvůj první den. A Maxův stav s námi nemá co dělat.“

„A kromě toho,“ dodal Oscar, „máme teď důležitější věci na práci, že jo?“

Nova se zamračila. Pochopila, že mění téma, a to ji popudilo. I když být na jejich místě, taky by nováčkovi tajnou informaci nesvěřila, nehledě na to, jak moc se předvedl u zkoušek.

A tak si v duchu poznamenala – zjisti, co je s Banditou a karanténou a na co potřebují vzorky jeho krve.

„…s tímhle.“

Nova potřásla hlavou a pohlédla na Adriana. V ruce držel tenký umělohmotný pásek dlouhý asi jako pravítko, ale neslyšela, co o něm předtím říkal.

„Co to je?“ zeptala se. Uchopila řemínek do prstů a zvedla si ho k očím.

„Renegátský komunikátor,“ vysvětlil.

„Vlastně takový vymazlený telefon,“ dodala Ruby.

„A taky módní doplněk,“ řekl Oscar. Vykasal si rukáv uniformy a odhalil podobné zařízení na svém zápěstí. „Špičkoví návrháři už se ho snaží napodobit. Příští rok touhle dobou po něm budou všichni šílet.“

„Móda stranou, Vévéčko je na tuhle věcičku jaksepatří pyšné. Tumáš.“ Adrian ji uchopil za předloktí, ale při pohledu na její náramek zaváhal. Nakonec se rozhodl pro druhou ruku. Vzal jí pásek a ovinul jí ho kolem zápěstí, aby dobře seděl a na kůži jí utvořil elegantní spirálu. Byl tak lehoučký, že ho stěží cítila – anebo si tak užívala hřejivý dotyk Adrianových prstů, že na komunikátor úplně zapomněla.

„V případě pohotovosti se tahle část rozzáří a spustí poplach,“ řekl a ukázal na jeden konec zařízení. „Pokud už ústředna určila místo, kam se máme dostavit, tady uprostřed se objeví mapa města i instrukce, jak se tam dostat. A tady dole,“ poklepal na druhý konec proužku u Novina palce, „komunikuješ s námi. Jenom sem přilož prst a řekni jméno člověka, s nímž se chceš spojit.“

„Anebo si komunikátor můžeš podržet před obličejem,“ řekl Oscar a naznačil jí, jak to má udělat. „Automaticky se spustí videozpráva. Je to šikovné.“

Nova otáčela zápěstí ze strany na stranu a bezděky se usmála. Nová hračka se špičkovou technologií. Konečně mluvili její řečí.

Její nadšení však vzápětí pohaslo, když si uvědomila nemilou skutečnost. Podobná technologie určitě zahrnovala i sledovací zařízení. Což znamenalo, že pokud bude mít náramek na sobě, Renegáti ji můžou kdykoli vystopovat.

Netušila, jestli by se namáhali zařízení použít tímhle způsobem, ale na tom nezáleželo. Připadala si, jako by jí kolem zápěstí obtočili jedovatého hada.

„Díky,“ řekla a snažila se znít vděčně. „Pořád tomu nemůžu uvěřit. Víte co… Že jsem opravdu Renegát.“ Neurčitě rozhodila rukama.

„Na to si zvykneš,“ řekl Adrian s chápavým úsměvem.

„Fakt?“ ozvala se Ruby a culila se od ucha k uchu. „Mně se to teda ještě nepodařilo. Pořád je to víceméně ta nejbezvadnější věc na světě.“

„Snaž se mít komunikátor pořád u sebe,“ dodal Adrian. „nejspíš už ti na něj přišla zpráva s pokyny k zítřejšímu večeru.“

„Zítřejšímu večeru?“

„Naše první mise.“ Adrian se rozzářil. „Budeme sledovat Rozkříženou knihovnu.“

Nova strnula.

„Provozuje ji chlápek jménem Gene Cronin,“ pokračoval. „Býval členem zločineckého kartelu, který si říkal Vandalové, a máme důvod se domnívat, že pořád obchoduje s nelegálními zbraněmi, dost možná včetně té, z níž Nightmare při přehlídce vystřelila na Kapitána Chromium.“

Nova na Adriana zírala, jako by do ní uhodil blesk. Čekala, že zanechá hry, řekne jí, že zná její pravou totožnost a že tohle všechno byla jen léčka, jak ji vlákat do Centrály.

On však ukázal k výtahům. „Vezmu tě zpátky do společenské místnosti, ať si posbíráš věci. Zbytek dne můžeš odpočívat. Nebo… Co děláš, když máš volno.“ Usmál se, ale Nova, zcela vyvedená z míry, nebyla na vtip připravená, a ten se od ní odrazil jako hrách od stěny. „No nic,“ řekl Adrian a jeho úsměv pomalu uvadl. „Sejdeme se zítra v jedenáct večer před knihovnou. Vezmi si normální oblečení. Chceme zůstat inkognito.“

„Počkat,“ vyhrkla a slepě ho následovala do výtahu. „To je všechno? Sledování? To nebudeme… já nevím… stopovat masového vraha nebo něco podobného?“

„Pořádné zklamání, co?“ uchechtl se Oscar.

Adrian ho probodl pohledem. „S masovými vrahy se na nováčky snažíme jít pomalu. Ale tahle mise je vážně důležitá. Jestli získáme důkaz, že Cronin pořád pašuje, možná si tím otevřeme dveře ke zločineckým kruhům po celém městě. Kriminalita poslední roky stoupá, a jestli Cronin dodává zbraně Zločincům, zneškodnit ho by pro nás znamenalo velké vítězství.“

Nova se snažila poslouchat a na vhodných místech přitakávat, ale hlava jí vířila jako na kolotoči. Moc dobře věděla, že Gene Cronin, většině známý jako Knihovník, nejenže čile obchoduje na černém trhu, ale také jí prodal zbraň, jíž se pokusila zlikvidovat Radu.

„Než zakročíme,“ pokračoval Adrian, jenž si vůbec nevšiml, jak ji rozhovor, který se nebezpečně přiblížil jejím vlastním tajemstvím, rozrušil, „Rada chce důkaz, že Cronin skutečně porušuje zákon. Nenařídí razii, dokonce ani nevydá povolení k prohlídce, dokud nebudeme mít v ruce něco konkrétního.“

„Vážně?“ vyhrkla Nova nevěřícně, i když se snažila o neutrální tón. „Rada nepovolí bezdůvodnou razii?“

V podzemí jich povolila pěknou řádku…

Adrian se zatvářil otráveně, ale poznala, že se nezlobí na ni. „Rada je vážně přísná, pokud jde o dodržování nových pravidel. Za Anarchie dělali, co museli, aby město zbavili násilí, krádeží a zločinu, ale teď se snaží znovu nastolit právní systém podobný tomu původnímu. Podle mě se bojí, že když si začneme předpisy ohýbat, jak se nám zlíbí, všichni získají dojem, že můžou beztrestně dělat totéž.“

„Chceš říct, že nemají rádi, když jsou jejich vůdci pokrytečtí? Jak šokující.“

„Já vím.“ Adrian zalétl očima ke stropu. Zase se usmíval. „Dává to smysl. Bohužel to znamená, že máme v podobných situacích svázané ruce. Ale kdoví. Třeba zítra kápneme na něco, co nám dovolí podívat se Croninovi na zoubek.“

„Při sledování veřejné knihovny,“ vyjasnila si Nova.

„Přesně tak,“ kývl Adrian. Dveře výtahu se náhle otevřely. Zavedl ji ke skříňkám, kde si nechala oblečení. „Naštěstí máme Renegáta, který nikdy nespí.“

„Jo, naštěstí,“ řekla, popadla tašku, kterou jí to ráno nakreslil, a přehodila si ji přes rameno.

Jeho nadšení trochu ochablo. „Vím, že to není moc vzrušující a tvoje schopnosti by se samozřejmě mnohem víc hodily na mise, kde je šance přímého kontaktu…“

Nova se zasmála. „To je v pohodě. Nejsem zklamaná. Vlastně se mi spíš ulevilo.“

To byla pravda, i když ho nechala, ať si to vyloží po svém.

S takovou misí mohla pracovat. Snadno sehraje úlohu svědomité Renegátky, aniž by řekla nebo udělala něco, čím by inkriminovala Cronina, který byl odjakživa spojencem Anarchistů. A co víc, možná dokonce přijde na způsob, jak svést Renegáty z jeho stopy… i z její vlastní.

„Dobře,“ řekl Adrian. „V tom případě se uvidíme zítra.“

Semkla rty a přikývla. „Super. Fajn. Tak já… ehm, uvidíme se tam.“ Otočila se a vyrazila k výtahům. „Díky za prohlídku.“

Vstoupila dovnitř, když vtom zavolal její jméno.

„Novo?“

Ohlédla se.

„Jak je na tom ten náramek?“

Zadívala se mu do očí. V duchu znovu ucítila jeho stisk, jemné šimrání fixu na své kůži i to, jak jí pod ním tepal pulz.

Lehce zatřásla rukou. Kov se jí otřel o zápěstí těsně pod lemem uniformy. „Už se nerozbil.“

Adrian si posunul brýle na nose a chvíli vypadal skoro stydlivě. „Dej vědět, kdybys někdy potřebovala, ehm, něco nakreslit. Dobře?“

Dveře výtahu se zavřely dřív, než stačila cokoli odpovědět. Jak tak kabina klesala, zvedla si ruku k očím a snad posté si prohlížela přezku, kterou k náramku domaloval. Souměrné detaily, jemně odlišné barevné tóny. Když sponku kreslil, dal si záležet, aby byla funkční a Nova ji mohla případně rozepnout, ale nikdy to neudělala.

Otočila náramek naruby a pohlédla na důlek, v němž by byl umístěn drahokam, kdyby ho tenkrát táta stihl dokončit. Ve skutečnosti však neviděla ani šperk, ani přezku, ani prázdné lůžko.

V duchu probírala události posledních hodin. Snažila se vstřebat všechno, co se dozvěděla, rozlišit, kolik poznatků má skutečnou hodnotu, a tudíž by o nich v následujících týdnech měla získat co nejvíc informací. Výtah dorazil do přízemí. Nova, která přemítala nad prožitým dnem, prošla rozlehlou halou k otočným dveřím a odtud zpátky do ulic Gatlonu.

Viděla podzemní tréninkovou místnost plnou mocných nepřátel.

Viděla ženu ve speciálním antikontaminačním obleku, jak sbírá vzorky od chlapce, jenž je prý nebezpečný a zároveň cenný.

Zahlédla členy Rady, kteří se smáli a vykračovali si, jako by na světě neměli jedinou starost.

Znovu si vybavila Adriana i nepatrnou změnu v jeho chování, náznak rozpaků, když sledoval, jak se za ní zavírají dveře výtahu.

Čím víc se vzdalovala Centrále, tím více očí na sobě cítila. V místech, kterými procházela, jste Renegáta spatřili zřídkakdy; lidé se zastavovali a zírali na ni, když chvátala kolem, několik turistů si ji dokonce vyfotilo. Pak tu byly opačné reakce – pohrdavé úšklebky těch, kteří neměli Výjimečné v lásce, kolemjdoucí, kteří se jí ze strachu či opovržení odmítali podívat do očí.

Ať už ji obdivovali, anebo nenáviděli, Nova s každým krokem víc a víc dychtila po tom dostat se domů a svléct ze sebe novou uniformu.

Nebyla Renegát. Byla Nightmare.

A ráda zůstávala neviditelná.

KAPITOLA DVACET

Čtvrť, v níž se nacházela ulice Východní 94 a Wallowridge, byla ještě ošklivější, než si Nova představovala. Nešlo o to, že by byla moc hrdá na to, aby Renegátům přiznala, kde ve skutečnosti žije, ale když už měla mít falešný domov, nemohla Millie vybrat něco malinko pěknějšího? Třeba jeden z těch opuštěných činžovních domů na předměstí, byteček s výhledem na vodu, nebo alespoň místo, které nevypadalo, jako by ho určili k demolici?

Dům, který Nova McLainová oficiálně obývala se svým strýcem, byl řadový domek s cihlovou fasádou vměstnaný mezi dvě další podobné stavby s oprýskanými okenními rámy a miniaturní zahrádkou zarostlou plevelem. Pouliční strouhy byly plné odpadků, na jejích schodech se válely prázdné láhve od piva, u zdi se černala stará pneumatika. V jednom z horních oken byla díra po kulce a několik sousedů si pro jistotu úplně zabednilo okna.

Stála na chodníku a rozhlížela se po ulici. Viděla posprejované zdi a auta bez kol zvednutá na betonových blocích. Kolem panovalo takové ticho, až pochybovala o tom, že tu vůbec někdo bydlí, a pokud ano, rozhodně se tu o to ani trochu nestarali.

Aspoň žijí někde, kam dopadá denní světlo, ozval se hlásek kdesi v koutku její mysli.

Novu rozladilo, že se plete do jejích pochmurných úvah, ale vzápětí se trochu uvolnila.

Čtvrť byla sice příšerná, ale sluneční světlo bylo skutečně velké plus.

A v noci budou vidět hvězdy.

Překročila láhev od piva a vystoupala po krátkých schodech. Pod měděnou škvírou na poštu bylo zjevně už celé roky vyražené jediné slovo: MCLAIN.

Šlo o první známku toho, že lze její falešnou totožnost – navzdory Milliiným ujištěním – vystopovat k reálné osobě. Nutilo ji to přemýšlet nad tím, co se doopravdy stalo se skutečnými McLainovými.

Zkusila kliku a zjistila, že je odemčeno. Za dveřmi objevila malý obývací pokoj s pozoruhodnou sbírkou pavučin. Překvapilo ji, že je tu nábytek – dvě prastará křesla a nízká polička na televizi a rádio, které už byly dávno pryč a nahradila je tlustá vrstva prachu. Místnost zdobily křiklavé tapety s orientálními vzory, které se začínaly odlupovat.

Nejvíc ji však zarazily čerstvé otisky bot na špinavé dřevěné podlaze. Někdo zjevně chodil sem a tam mezi hlavními dveřmi a schodištěm, jež stálo přímo proti nim.

Nova, s rukou na opasku s vynálezy, které si s sebou to ráno přinesla do Centrály, vstoupila dovnitř. Minula sbírku zarámovaných fotografií na zdi – nejspíš to byla McLainovic rodina –, a aniž by se obtěžovala tím, že by si je prohlédla, zamířila rovnou ke schodišti. Dřevěná podlaha zavrzala a prolomila hrobové ticho, jež v domě panovalo. Ztuhla na místě a zaposlouchala se. Když slyšela jenom svůj dech, zahnula za roh a vystoupala po zbytku schodiště.

Natáhla se a strčila do pootevřených dveří. Uvnitř pokoje byla postel bez matrace a přes dvě vysoká okna visely žluté záclony; jedna z nich se vlnila kolem starého otvoru po kulce.

Otočila se a zamířila do druhé ložnice. Protože vedle byla malá dlážděná koupelna, šlo zřejmě o hlavní pokoj na patře. Nebyl tu žádný nábytek; na podlaze ležel jen batoh, papírová nákupní taška a vyboulený zelený spací pytel.

Nova se zastavila ve dveřích. Upřeně se dívala na hroudu ve spacím pytli a doufala, že ten člověk není mrtvý. Mrtvola nebyla přesně dárek na uvítanou, jaký by si přála. Chvíli tiše stála, dokud nezaznamenala slabé oddechování.

Povzdechla si a přešla pokoj. Nedaleko od spící postavy zahlédla pistoli. Stoupla na ni a odtáhla ji z dosahu nehybné ruky. Potom si odkašlala.

Spáč se nepohnul.

„Hej.“

Tiché posmrknutí.

Nova se zamračila, dřepla si a přes spací pytel do něj šťouchla. Neznámý vyjekl, převalil se na záda a vzápětí vyskočil na nohy. Byl to muž s hustými licousy a velkýma ušima, které mu trčely do stran jako dvě plachty. Navzdory šedivějícím vlasům a vráskám, jež mu brázdily čelo, byl mladší, než se zdál, ale zřejmě předčasně zestárl důsledkem příliš mnoha těžkých let. Rukou zajel k místu, kde měla být pistole. Když nahmatal jen podlahu, zaostřil zrak a uviděl, že na zbrani stojí Nova.

Jeho zmatený výraz rychle vystřídal rozzlobený úšklebek. „Kdo sakra seš?“ vyštěkl.

„Nová nájemnice,“ řekla. „Je mi líto, ale budete muset nocovat někde jinde.“

Ospalýma očima těkal po její renegátské uniformě. Viděla, že váhá. Nejraději by jí řekl, ať zmizí a nechá ho spát, ale většina lidí se k Renegátům chovala uctivě, ať už je podporovala, anebo ne.

„Cože?“ řekl. „To si tuhle čtvrť zabíráte pro další ze svejch úžasnejch sociálních projektů nebo něco takovýho?“

„Něco takovýho.“ Popadla pistoli, stoupla na spacák a otevřela nejbližší okno. Vyhodila zbraň ven. S tlumeným žuchnutím přistála v trsu plevele v uličce za domem.

„Hej!“ zaječel chlap.

Nova zamířila ke schodům. „Máš dvě minuty na to, abys vypadl,“ houkla přes rameno. „Jestli tu pak pořád ještě budeš, dopadneš stejně jako ta bouchačka.“

Byla napůl cesty ze dveří, když zařval: „Ty si jako myslíš, že mě dokážeš vyhodit z vokna? Měl ‘sem čokly, co byli větší než ty!“

Nova se zastavila a otočila se. „Teď už ti zbývá jen minuta.“

Vrátila se do přízemí, aby dokončila prohlídku domu – skládal se z koupelny a zadní místnůstky, která sloužila jako kuchyň a jídelna v jednom. Byly tu i posuvné skleněné dveře, jež se otevíraly na miniaturní dvorek z většiny pokrytý plevelem včetně obřího ostružiníku, který prorůstal zapomenutým dětským kolem.

O třicet čtyři sekund později zaslechla vrzat schody a vzápětí se ozvalo třísknutí předních dveří.

Nova vydechla. „Domov, sladký domov.“

Vrátila se do kuchyně a začala se probírat skříňkami. V jedné našla krabici černých igelitových pytlů na odpadky a jala se je plnit poházenými lahvemi, plechovkami a taky šváby, které občas našla na podlaze. Když si přišla dům prohlédnout, neměla v úmyslu v něm zůstat. Spíš uvažovala strategicky: jestli ji Renegáti s pomocí komunikátoru sledovali, určitě by čekali, že někdy zamíří domů, tak proč by si to nemohla odbýt hned teď? Pak tu náramek schová a vrátí se do podzemí, aby řekla ostatním, co během svého prvního dne v Centrále zjistila.

Jenže pak si uvědomila, že jestli ji opravdu sledují, nebude stačit jen tak se tu občas zastavit. Bude tu muset žít, ať se jí to líbí, nebo ne, a tak si to tu mohla… tedy ne vyloženě, ale aspoň trošku tak nějak…. zútulnit. A snesitelně zařídit.

Se sbíráním odpadků skončila ve chvíli, kdy zaslechla zavrzání vstupních dveří.

Odevzdaně vydechla, pustila pytel na zem a vyrazila do předsíně. „Říkám, že tenhle barák už není…“

Zarazila se v půlce věty.

Ve dveřích stála Ingrid a znechuceně se rozhlížela kolem. „No,“ řekla, když překročila práh. „Chtěla jsem ti blahopřát, že sis v životě polepšila, ale teď už si tím nejsem tak jistá.“

Leroy s Honey jí byli v patách. Honey se otočila, aby zavřela dveře, ale pak si to rozmyslela a místo ruky raději použila palec u nohy. Vzápětí nervózně zkřížila ruce na prsou, jako by se bála, že se něčeho dotkne a nakazí se tetanem.

Nova protočila panenky. Skoro deset let strávili ve vlhkém, tmavém podzemí, ale Honey Harperová byla pořád snob.

„Cože, Phobia nepřišel?“ zeptala se suše.

„Neměl zájem,“ odpověděla Ingrid a dodala, „jeho nedostatek zájmu je nelidský.“

„Anebo,“ ušklíbla se Honey, „má hrůzu z orientálních tapet. Ne, počkat, to jsem vlastně já.“

Nově zacukaly koutky úst. „Co tady děláte?“

„Zajímalo nás, jaký byl tvůj první renegátský den,“ řekl Leroy. Načechral ušmudlaný polštář s květinovým vzorem a k Honeyimu zděšení dopadl na jedno ze špinavých křesel.

„Přišla bych za vámi. Jen jsem si to tu chtěla prohlédnout.“

„To nám došlo.“ Ingrid obešla místnost a obhlížela omšelý nábytek a zašlé tapety. „Ale shodli jsme se na tom, že to není zrovna ten nejlepší nápad… Kdyby tě třeba sledovali.“

Nova se zamračila. „A to, že uvidí, jak mi do domu lezou tři Anarchisti, je podle vás v pořádku?“

„Nikdo tě nesleduje,“ odsekla Ingrid. „Jenom my. Jsme ti v patách od chvíle, co jsi vyšla z Centrály. Všimli bychom si, kdyby za tebou někdo šel.“

Honey se odvážila postoupit o další krok. „Taky mi připadá docela riskantní chodit za námi do podzemí, když jsi teď… tohle.“ Očima přelétla Novinu uniformu. „Nechceme k sobě zbytečně přitahovat pozornost.“

„Takže jak?“ ozvala se Nova. „Mám zakázáno chodit domů, dokud celá tahle šaráda neskončí?“

„Ale no tak,“ Ingrid rozpřáhla paže. „Víš, že o nic nepřicházíš. Vždyť máš pro sebe celý dům.“

„Mám tam všechny věci,“ nedala se Nova. „Zbraně, vynálezy, oblečení…“

„Nikdo tě nevyhání,“ snažil se ji uklidnit Leroy. „Samozřejmě se můžeš kdykoli vrátit. Ale dej tomu den nebo dva, ať se ujistíme, že tě Renegáti nesledují. A navíc…“ pokrčil rameny, „stejně jsi vždycky trávila co možná nejvíc času na povrchu. Tak nevím, proč ti to tak vadí.“

Nova semkla rty. Nedokázala se s nimi hádat.

„Fajn. Stejně tu nebudu jen tak vysedávat. Jakmile zvládnu první misi, všechen čas hodlám trávit v Centrále, abych se dozvěděla co nejvíc.“

„Tak se mi to líbí,“ pochválila ji Ingrid, která skončila s obhlídkou pokoje a teď se zastavila před sbírkou zarámovaných fotografií. Jednu sundala ze zdi, čímž odhalila jasný čtverec tapety, který nevybledl a zdůraznil, jak moc se na zbytku papíru podepsal čas.

„Zjistila jsi dneska něco zajímavého?“ zeptal se Leroy a trochu se zavrtěl, aby se mu na hrbolatých polštářích lépe sedělo.

Nova hodila pytel s odpadky na podlahu a pak jim co nejpodrobněji vylíčila svůj první den v Centrále. O Sentinelovi nebo pokusech prováděných Oddělením vědy a výzkumu se toho sice moc nedozvěděla, zato si udělala poměrně dobrý obrázek o fungování celé organizace. O její hierarchii a struktuře, o tom, jaké mají Renegáti cíle.

Ty sahaly mnohem dál, než původně čekala.

Samozřejmě věděla, jaký postoj zaujímají ke zločinu, prosazování zákona, dokonce i k sociálním programům. Věděla, že se Rada považuje za shovívavé vůdce, kteří se snaží vyřešit všechny problémy lidstva, aniž by si uvědomovali, že svými neustálými zásahy společnost ve skutečnosti odsuzují k bezmoci a zoufalství.

Zřídkakdy však o Renegátech uvažovala jako o světové organizaci, jejíž moc roste s každým Výjimečným, který u ní podstoupí výcvik. To začínala být města po celém světě stejně závislá na vládě a ochraně superhrdinů jako Gatlon? Jak dlouho bude trvat, než se lidstvo dobrovolně vzdá svobody a zodpovědnosti? Za jak dlouho zapomene, co ty věci znamenají?

Teď viděla důkaz jejich moci na vlastní oči. Nešlo jen o technologii a vývoj zbraní, ale i o to, kolik jich je. Na cvičišti byl dnes sice jen pouhý zlomek jejich členů, a přesto se jí při pohledu na ně zadrhl dech.

Tolik Výjimečných – všichni v šedých uniformách s velkým rudým R na hrudi. Dokud neviděla tolik Renegátů pohromadě, bylo snazší je podceňovat. Ale dnes byla svědkem kakofonie explozí a záblesků, přírodních živlů, které sloužily jako zbraň, Výjimečných popírajících gravitaci i fyzikální zákony; viděla, jak se proměňují, nabývají nových tvarů, létají, zápasí a zarytě trénují, pořád dokola.

Tolik moci a síly na jednom místě.

Tolik moci a síly.

Nově naskočila husí kůže.

Renegáti měli všechno. A co měli Anarchisté? Výrobkyni trhavin, včelařku, míchače jedů… a ji.

Znělo to jako začátek špatného vtipu.

Jenže Nova se odmítala vzdát. Ano, viděla, jak Renegáti fungují, ale to na věci nic neměnilo. Naopak, Anarchisté měli poprvé za mnoho let konečně nějakou výhodu. Vypátrá, jaká tajemství se skrývají za zavřenými dveřmi laboratoří. Přijde na způsob, jak podrýt jejich systém a protokoly. Zjistí, kdo je Sentinel a jak ho chce Rada použít. A pak ho zastaví, dřív než dostane šanci zasáhnout do hry.

Sentinel.

Když se o něm zmínila, Adrian znervózněl, poznala mu to na hlase. Byla si jistá, že dělá hloupého – a nejen, pokud jde o ni. Měla dojem, že ať už ví cokoli závažného, tají to i před Ruby s Oscarem.

Což dávalo smysl.

Pokud někdo z nich věděl o přísně tajných záměrech Rady, byl to on.

„Je to začátek,“ řekl Leroy, když skončila s výčtem všech událostí. „Už víš, co bude tvůj hlavní cíl?“

„Vývoj a výzkum,“ odpověděla bez váhání. „S tím dělají největší tajnosti. Musím vědět, na čem pracují a jak to může ovlivnit nás i město. A pak Sentinel. Chci důkaz, že patří k Renegátům, chci znát jeho totožnost i na co ho hodlají použít. A potom…“ Zavrtěla hlavou. „Ještě nevím. Odhalit jejich slabá místa. Možná jsme se s tím útokem na Radu unáhlili. Třeba existuje jiná cesta, jak je svrhnout. Tajnější. Úskočnější.“

Ingrid přikývla. „Když chceš vyhodit barák do povětří, ze všeho nejdřív odstraň podpěry.“

Nova na ni pohlédla. „Do vzduchu nic vyhazovat nebudu, minimálně pár dní. Můj tým určili ke speciálnímu úkolu. To vás bude zajímat.“

Ingrid nadzvedla tázavě obočí.

„Od zítřejšího večera začínáme sledovat Rozkříženou knihovnu.“

„Cože?“ vyjekla Ingrid a odhodila fotografii do kouta. Obrázek spadl na podlahu a Nova se zamračila – tohle byl koneckonců její domov, alespoň naoko. Její dům, její věci, dokonce i její rodina. „Co na Cronina mají?“

„Nic,“ řekla Nova. „Zatím. Ale nějak se jim podařilo spojit si ho s tou zbraní, co jsem měla na přehlídce.“ Podívala se na Leroye. „Máš ji přece od něj, nebo ne?“

„Prodal mi ji už před lety,“ řekl Leroy a usilovně si mnul krk. Tučná, zjizvená kůže se mu přelévala přes prsty. „Toho konkrétního modelu míval na skladě spousty. Mělo mi dojít, že nebude těžké ho k němu vystopovat. Tohle jsem opravdu opomenul.“

„Ještě nemají žádný důkaz, že by s tím měl něco společného,“ řekla Nova. „Jen podezření. Jestli na chvíli přestane s nelegálním kšeftováním, neměli by mu nic přišít.“

„Leda by tu knihovnu prohledali,“ zamyslela se Honey a prsty u nohou rýpala do podezřelé skvrny na koberci. „Jestli najdou jeho sklad, bude po všem.“

„Nemůžou ji prohledat,“ řekla Nova. „Ne bez důkazu ilegální činnosti. Patří to k jejich pravidlům.“ Neodpustila si kousavý tón, i když v tomhle případě jim renegátská nařízení hrála do karet. I Knihovníkovi.

„Nelíbí se mi to.“ Ingrid přecházela po pokoji. „Jestli ztratíme přístup ke Croninově síti…“ Oči jí zaplály hněvem. „I tak máme co dělat, abychom vůbec sehnali zbraně.“

„Tak znovu,“ začala Nova. „Nemůžou prohledat…“

„Ale prosím tě.“ Ingrid si pohrdavě odfrkla. „Jestli budou mít podezření, že pořád kšeftuje, záminku k prohlídce si najdou, i kdyby tam ten důkaz měli nastrčit sami.“

Nova svěsila ramena. Měla Ingrid pravdu? Adrian byl zjevně odhodlaný dovést sledovací misi do zdárného konce a najít důkaz, který by Renegátům dovolil knihovnu prohledat. Byla to jenom lest? Doklad jejich dobré vůle a svědomitosti, divadlo, které hráli tváří v tvář společnosti, jen aby si později sami vykonstruovali něco, co by je dovedlo ke kýženému výsledku?

„V tom případě… ho musíme varovat,“ řekla Nova. „Můžu jít třeba hned. Sledování začne zítra večer, takže má víc než čtyřiadvacet hodin na to, aby vyklidil jakýkoli sklad zbraní nebo dokumentů, které by ho mohly dostat do potíží. To by mělo stačit.“

„Ty jít namůžeš,“ řekla Ingrid s rukama v bok. Prsty jí hrály nervozitou. „Kdyby tě někdo poznal, bylo by to až moc podezřelé.“

„Vždyť jsi říkala…“

„Promluvím s Croninem sama,“ přerušila ji Ingrid. „Spolupracuju s ním víc než vy ostatní. Nemůžu říct, že bychom si důvěřovali, ale jestli někoho z nás poslechne, budu to já. Kromě toho je to zbabělec. Jestli si bude myslet, že má na krku Renegáty, ze všeho nejdřív se bude starat o to, jak si zachránit vlastí kůži.“ Prudce se nadechla. „Tak jako při bitvě o Gatlon.“

Nova pohlédla na Leroye, který pokrčil rameny. „To, že jako jeden z mála Zločinců přežil, má svůj důvod. Síla ani statečnost s tím neměly co dělat.“

„Ale jestli vezme znovu do zaječích,“ pokračovala Ingrid, „vsadím se, že už ho ve městě nikdo neuvidí a my dopadneme stejně, jako kdyby ho Renegáti zatkli. Takže si dám záležet na tom, abych ho správně motivovala a spíš nám pomohla, než uškodila.“ Obrátila se na Novu s pátravým výrazem ve tváři. „Kolik Renegátů se má toho sledování zúčastnit?“

„Nejspíš jenom čtyři. Já a zbylí tři členové týmu.“

Ingrid jí dlouho hleděla do očí. „Včetně toho Everhartovic kluka?“

Nova se naježila. Bezděky sevřela křehký náramek na svém zápěstí, jako by ho chtěla bránit. „Jo,“ řekla. „Velí týmu. Ale… Pokud vím, tohle je jeho první sledovací mise. To platí i pro ostatní.“

„Jasně,“ ušklíbla se Ingrid. „Zato se bezvadně hodí k tomu, aby vykouzlil dokonalý inkriminující důkaz, že?“

Nova polkla. Divila se, že ji to samotnou nenapadlo.

Leroy vstal a oprášil si špinavé oblečení. „Nova z něj nespustí oči. Jestli proti Croninovi zkusí nastrčit falešnou stopu, rozmluví mu to.“

„Nenamáhej se,“ řekla jí Ingrid. „Bude lepší, když to tam prohledají, ať to máme z krku.“

„Cože?“ vyhrkla Nova.

„Postarám se o to, aby nic nenašli,“ vysvětlila jí Ingrid. „Ty se ujisti, že ten tvůj tým podnikne razii, řekněme… brzo ráno, hned jak knihovna otevře. Čím dřív ji vyškrtnou ze seznamu, tím dřív můžeme pokračovat v práci.“

„A tím dřív se budeš moci vrátit k pátrání v Centrále,“ dodala Honey.

Nova se chtěla hádat – nevěděla, jestli se jí podaří Adriana přesvědčit k prohlídce knihovny, pokud nenajdou nic podezřelého. Pak ale zaváhala. Proto se přece k Renegátům přidala. Aby je svedla na scestí. Aby je oslabila jakýmkoli možným způsobem.

„Dobrá,“ řekla. „Dej mi něco, s čím můžu pracovat, něco podezřelého, abych je do té knihovny dostala. Jen pro případ, že by Adrian nakonec žádné falešné důkazy nastrčit neplánoval. Zajistím, aby to tam prohledali. Ale jestli něco najdou, jedinou nábojnici, jedinou kulku…“

„Jenom klid, Nightmare.“ Ingrid se usmála od ucha k uchu. „O všechno se postarám.“

KAPITOLA DVACET JEDNA

Usadili se v prázdné kanceláři ve čtvrtém patře opuštěné budovy přímo naproti Rozkřížené knihovně. V domě byly stopy po squatterech a nelegálních usedlících, kteří tu až donedávna s přestávkami bydleli. Zdi pokrývala desetiletá vrstva graffiti, v koutech se vršilo smetí a odpadky a bývalí nájemníci odnesli každý kus kovu včetně klik od dveří a drátů trčících ze stěn. V jednom rohu se pod závějí prachu krčil provizorní stolek z překližky. Některé z kancelářských kójí dosud stály – páchly plísní a byly plné skob, děr po hřebících a cárů strhaných plakátů. Nova si všimla třicet let starého kalendáře, který končil na měsíci červenci. Byla na něm zašlá fotografie přímořského města, jehož domy vybělené palčivým sluncem hrály broskvovými a korálově červenými tóny. Nějaký znuděný úředník tu nejspíš seděl a snil o tom, že se tam jednoho dne vypraví. Nechá Gatlon za sebou a odjede na místo tak jiné a vzdálené, jak si jen člověk dovede představit.

Renegáti se na dnešní večer dobře připravili. Adrian přinesl velkou tlustou deku, kterou rozprostřel po špinavém koberci. Ruby na ni položila několik polštářů pro větší pohodlí a vzápětí se na jeden zhroutila. Oscar otevřel chladicí box, aby jim nabídl minerálku a preclíky, ale Nova odmítla.

Místo toho došla k oknu a pohlédla na dvoupatrovou stavbu na druhé straně ulice. Bylo těsně po jedenácté a knihovna byla už několik hodin zavřená, jak ostatně naznačovala i cedule na jejích dveřích. Uvnitř byla tma jako v ranci; staré nástěnné svícny vedle vchodu dávno vyhořely a jediným zdrojem světla byla osamělá pouliční lampa, jež zalévala fasádu strašidelným jantarovým světlem.

Šlo o důstojnou, sto padesát let starou budovu vystavěnou z masivního hnědého kamene s okny s dubovými rámy zdůrazněnými zdobnými klenáky. Vstup lemovaly sloupy podpírající trojúhelníkový štít, do nějž kdosi před lety vytesal nápis VEŘEJNÁ KNIHOVNA.

Velkolepé průčelí svádělo srdnatou bitvu s časem, ale neslo zřetelné stopy toho, že se knihovna příliš neudržuje – západní zdi se pomalu zmocňoval břečťan a několik tmavších míst na střeše svědčilo o tom, že na ní chybí tašky. Prasklé okenní tabule se nikdo nenamáhal vyměnit a přerostlé záhony, kdysi osázené úhledným zimostrázem, nyní beznadějně zarůstaly plevelem.

Nova ze svého místa za oknem částečně viděla do ulice, která knihovnu dělila od starého, zašlého kina. Ulička tonula ve stínech, kde se rýsovalo několik nesourodých popelnic a kontejnerů. Ve zdi knihovny byly dvě menší dveře s ozdobnou lištou; ty však nedosahovaly velkoleposti hlavního vchodu a navíc je hyzdila stará železná mříž, již sem zjevně umístili až dodatečně. Pravděpodobně sloužily jako nouzový východ, vchod pro zaměstnance anebo místo k odběru dodávek.

V uličce a okolí, dokonce i ve starém kině, panovalo ticho a klid. Nebylo vidět jediné světýlko.

Od Novina setkání s Anarchisty uplynulo přes čtyřiadvacet hodin. Ingrid měla víc než dost času na to Cronina varovat a ten se mohl připravit na návštěvu Renegátů, zrušit veškeré nelegální obchody a ujistit se, že se kolem nebudou povalovat žádné usvědčující důkazy.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Adrian a postavil se vedle ní.

Nova dál upírala pohled na ulici pod sebou. „Co přesně tu hledáme?“

„Zločince,“ řekl Oscar, „páchající zločiny.“

Nova nehnula brvou.

„Všechno, co lze klasifikovat jako podezřelou činnost,“ řekl Adrian. „Jestli je knihovna jen zástěrkou pro nelegální obchodování, zadní vchod je pro takové kšefty ideální, nemyslíš? Taky je pravděpodobné, že k nim dochází mimo otvírací dobu.“ Zamračil se. „Alespoň podle mě.“ Kývl ke dveřím v boční uličce. „Jestli tudy někdo přijde nebo odejde, zvlášť pokud to bude známá firma, anebo tu nechá něco, co by mohly být zbraně, pověsíme se na něj a uvidíme, co zjistíme.“

Nova měla co dělat, aby se nezasmála. Pro zbraně tu byla celkem dvakrát. S Ingrid je sem přišly vyměnit za různé zboží a pokaždé dorazily za bílého dne, předními dveřmi, jako kterýkoliv jiný zákazník. Gene Cronin pro své vedlejší zaměstnání zřídil důmyslný systém – šlo o sadu konkrétních knih uložených v regálech, které, pokud jste je zanesli na přepážku, sloužily jako krycí heslo. Aniž byste utrousili jediné slovo, dali jste diskrétním způsobem najevo, že jste si sem nepřišli číst.

Ale pokud Renegáti věřili, že veškerá nelegální činnost probíhá pod rouškou noci skrz zadní vchod v postranní uličce, budiž.

„Takže budeme celou noc sledovat tyhle dvoje dveře?“ zeptala se.

„Více méně.“ Ušklíbl se. „Myslel jsem, že bychom se mohli střídat. Co kdyby sis vzala poslední hlídku? U tebe hrozí nejmenší nebezpečí, že usneš.“

Nejmenší nebezpečí. Jako by u ní spánek vůbec padal v úvahu.

Odstoupila od okna. Adrian kývl na Oscara, který zaujal jeho místo. Měl hlídkovat jako první.

„Je tenhle Knihovník Zločinec?“ zeptal se s pohledem upřeným na opačnou stranu ulice. „Chci říct, má nějakou supersílu? Anebo je to jen mizera?“

„Je to Výjimečný,“ odpověděl Adrian, „ale nevím, co přesně umí. Myslím, že to není nic drsného.“

„Uchovává vědomosti,“ řekla Nova, a když se k ní ostatní otočili, vyhrkla nemotorně: „Tak jsem to alespoň slyšela vyprávět. Proto se mu říká Knihovník. Nejen že provozuje knihovnu, ale podle všeho si pamatuje všechno, co přečte, slovo od slova. Navždycky.“

„To dává smysl,“ řekla Ruby, která mezitím otevřela pytlík se sladkostmi.

Jakmile si jí přestali všímat, Nova se uvolnila, posadila se do tureckého sedu a pohlédla na hromadu jídla, které si s sebou přinesli. Červené lékořicové pendreky, želé bonbony, sušenky z arašídového másla a bohatý výběr plechovek s energetickými nápoji.

„Vy jste ještě nikdy nehlídkovali, že ne?“

„Co tím myslíš?“ Ruby si nabrala hrst bonbonů, vylovila z nich jeden fialový a upustila ho zpátky do sáčku. Zbytek si nacpala do pusy.

Nova ukázala na horu sladkostí. „S tímhle vám sletí cukr, než řeknete švec. To vás nenapadlo přinést… já nevím, třeba mrkve? Nějaké oříšky nebo sušené maso… zkrátka něco výživného?“

Ruby na ni zamrkala a bezvýrazně pohlédla na Oscara. Žádný z nich nepromluvil.

„Můžu skočit do obchodu,“ nabídl se Adrian. „Kousek odsud je na rohu krám. Jestli něco chceš…“

Nova si uvědomila, že se na ni dívá, a zavrtěla hlavou. „Mně je to jedno, ale…“ Neurčitě mávla rukou. „To je fuk. Zapomeňte na to. Vezmu to za vás, až to zalomíte, což bude podle všeho brzy.“

„To jen dokazuje, že vůbec nic nevíš,“ řekl Oscar. Opíral se o okenní rám a koncem hole ťukal o zem. „Já mám vytrvalost triatlonisty.“

Nova nadzvedla obočí.

„On to tak nemyslel,“ zamumlal Adrian.

„Že ne?“ řekl Oscar a významně na něj mrknul.

Adrian luskl prsty. „Koukej se, kam máš.“

Nova se podívala z Oscara na Ruby. Vůbec poprvé je viděla v civilním oblečení – Oscar měl na sobě modrobílou kostkovanou košili s rukávy vyhrnutými k předloktí, Ruby tričko s nápisem SUPER SCOUTS, což byl populární zahraniční komiks, z nějž byli všichni pryč, ale Nova ho nikdy nečetla. Jako Red Assassin nosila své černobílé vlasy stažené z čela a vyčesané vysoko na temeni, ale dnes jí spadaly na ramena ve volných culících. Vypadala neškodně, skoro roztomile.

Mnohem zajímavější byl však tlustý bílý obvaz na její paži, zpola schovaný pod rukávem. Nova se v duchu ptala, jestli Ruby při přehlídce zranili, a pokud ano, tak kdo, protože ona to nebyla.

I Adrian byl v civilním oblečení podobném tomu, co měl na přehlídce. Červené tenisky. Modré džíny. Tmavé tričko s dlouhým rukávem. Jeho šaty byly obyčejné, ale dobře mu padly a byly právě dost obepnuté na to, aby naznačily vypracované svaly, které se pod nimi skrývaly.

Nova se rychle odvrátila, rozmrzelá, že na něco takového vůbec pomyslela.

„Máme s sebou nějaké hry,“ řekla Ruby, aby přerušila nepříjemné ticho. Chvíli se přehrabovala v batohu, načež vytáhla balíček karet a domino. Kameny v krabičce hlasitě zachrastily, jak ho položila na deku. „Chce si někdo zahrát?“

Když se dočkala jen ticha, pokrčila rameny a vzala balík karet. „Fajn. Dám si partičku pasiánsu.“

Nova sledovala, jak rozkládá karty na zem. „Tak takový je život superhrdiny.“ Mrkla na Adriana. „Teď už se nedivím, že chce být každý jedním z vás.“

Usmál se a posadil se na kraj deky. „Myslíš jedním z nás,“ opravil ji. „Ano. Tohle je život snů.“

„Fajn,“ řekl Oscar a hodil nohu na parapet. Aniž by se ohlédl, zvedl prsty, z nichž předtím vytvořil pistoli a vystřelil na Novu obláček bílého kouře. Ten ji zasáhl do prsou a potom se rozptýlil. „Tvůj příběh. Do toho.“

„Prosím?“ Mávla rukou, aby dým rozehnala; vznesl se ke stropu a zmizel v nenávratnu.

„Však víš,“ řekl a ohlédl se přes rameno. „Kdyby se někdo rozhodl napsat přehnanou komiksovou verzi života Insomnie, jak by začal?“

„Zajímá ho, jak jsi přišla ke své síle,“ vysvětlila Ruby a umístila novou kartu.

„Byla to reakce na nějaké trauma?“ ptal se Oscar. „Prováděli na tobě pokusy, nebo tě unesli mimozemšťani?“

„Oscare,“ pronesl Adrian varovným tónem a chlapec se obrátil zpátky k oknu.

„Snažím se zapříst hovor,“ bránil se. „Víme o ní jen to, že dokáže vyrobit pero, co střílí otrávené šipky.“

„A taky že s takovými jako Gargoyle vytírá podlahu,“ dodala Ruby vesele.

„A klidně odsekne Blacklightovi uprostřed arény plné lidí,“ řekl Adrian a usmál se na ni, ale Nova odvrátila pohled.

„Fajn, tak já začnu,“ vzdychl Oscar, z jehož výrazu bylo jasné, že přesně tohle měl od začátku v plánu.

„Bezevšeho,“ řekla Nova a pohodlně se opřela. „Tvůj příběh. Do toho.“

Zhluboka se nadechl a začal dramatickým hlasem: „Když mi bylo pět, umřel jsem při požáru.“

Ostatní mlčeli, a tak mrkla na Adriana, jestli to měl být vtip, ale Adrian jenom přikývl.

„Takže…“ řekla pomalu, „jsi zombie, která ovládá kouř?“

V odrazu zahlédla, jak se Oscar zazubil. „To by bylo fakt parádní. Ale ne. Mrtvý očividně nejsem.“

„Očividně,“ souhlasila Nova.

„Bylo to takhle,“ řekl Oscar. „Bydleli jsme v činžáku a mamka dole ve sklepě prala prádlo. Jedna sousedka usnula a její kočka převrhla svíčku, kterou zapomněla sfouknout. Za pár minut se vznítil celý dům. Byl jsem u sebe v pokoji, slyšel jsem, jak lidi křičí, viděl jsem kouř. Hrůzou jsem se nedokázal pohnout a kromě toho nejsem ten nejrychlejší kluk na světě.“ Zvedl hůl. „Když jsem se odvážil vyjít z bytu, oheň už olizoval schody. Nevěděl jsem, co mám dělat. Zůstal jsem stát v předsíni a sledoval kouř, až byl tak hustý, že mě oslepil. Nemohl jsem dýchat, ztratil jsem vědomí. A pak mě našli Renegáti.

„Renegáti?“ vyhrkla Nova.

„Kdo jiný? Přesně řečeno Tsunami. Uhasila oheň a předala mě Thunderbird, která mě odnesla do nemocnice, ale moc šancí mi nedávali. Tou dobou už jsem neměl ani pulz. Jenže zatímco nade mnou truchlili, mně se zdál sen.“ Dramaticky ztišil hlas, jako by mělo přijít něco obzvlášť důležitého. „Zdálo se mi, že stojím na střeše našeho domu a pořádně se nadechuju. Bylo to jediné, dlouhé vdechnutí, tak hluboké, že jsem ze vzduchu vysál všechen kouř. Nasál jsem ho přímo do plic. Nakonec jsem přestal dýchat, podíval jsem se na oblohu a vydechl jsem. A v tu chvíli jsem se probudil.“

„V nemocnici?“ zeptala se Nova. „Anebo v márnici?“

„V nemocnici. Byl jsem tam asi deset minut, takže mě stihli prohlásit za mrtvého. Byla tam i moje máma, a ta viděla, jak vydechuju velký oblak bílého kouře.“ Oscar našpulil rty a foukl. Okno vyplnil šedý dým. „A tak to bylo.“

Nova naklonila hlavu. „Takže… tvoje síla nemá nic společného s…“ Ukázala na jeho hůl. Oscar se na ni nedíval, ale několikrát udeřil holí o podlahu, aby jí naznačil, že rozumí.

„Ne,“ odpověděl. „S tím jsem se narodil. Teda, ne s tou holí. Ale kosti mi nerostou tak jako ostatním. Nějaké vzácné onemocnění.“ Mrkl na Novu a široce se usmál. „Nic lepšího jsem si nejspíš nemohl přát. Jen si to představ – kdybych byl rychlejší, možná bych se z toho baráku dostal a pak by mě čekala neveselá budoucnost spolu se zbytkem obyčejných lúzrů bez špetky nadání.“

„Jasně,“ utrousila. „Neumřít v pěti letech na otravu oxidem uhelnatým by byla vážně katastrofa.“

„Vidíš?“ řekl Oscar a významně pohlédl na Adriana. „Nova to chápe.“

Adrian obrátil oči v sloup.

„A když ses hlásil k Renegátům…“ začala Nova a trochu se předklonila. „Nikdo si nemyslel, že tohle bude… problém?“ Kývla k jeho holi.

Oscar si hrdě odfrkl. „Jasně, že jo. Dodnes držím rekord v počtu vyzvání, jaké kdy nějaký uchazeč obdržel. A přece jsem tady.“ Ukázal na Ruby. „I ji při zkoušce vyzvali. V našem týmu je to vlastně tak trochu tradice.“

„Nech mě hádat,“ řekla Nova a s bradou v dlaních se zadívala na dívčiny bílé vlasy. „S tebou se to má tak, že… jsi někde v zaprášeném starožitnictví náhodou narazila na truhlu s prastarými artefakty, mezi nimiž byl i rubínový hák a dýka, a ty ti propůjčily tajemné bojové schopnostmi nějakého dávno zapomenutého národa.“

Ruby se zasmála a na chvíli nechala karty kartami. „Ehm, ne tak docela, ale možná to teď tak lidem začnu vyprávět. Rozhodně je to míň traumatizující než skutečnost.“

„Neposlouchej ji,“ řekl Adrian. „Rubyin příběh je náhodou bezva.“

„Vážně?“

Ruby otočila poslední kartu, ujistila se, že ji nemá kam položit, a pak ji i s ostatními vrátila do balíčku. „Moje babička byla známá klenotnice. Než se společnost zhroutila a k moci se dostali Anarchisti, čtyřicet let provozovala krámek na Queen’s Row. Ten samozřejmě vyrabovali mezi prvními; kreditky přestaly fungovat, lidi zpanikařili a mysleli si, že se bude zase platit zlatem a drahými kameny. Však víš – předtím, než jim došlo, že v současném světě je nejcennější jídlo, voda a zbraně. Za pár dní rozkradli úplně všechno až na pár kousků, které byly v sejfu. A tak je babička vybrala a poschovávala je tam, kde si myslela, že je neobjeví, včetně pár míst v našem domě.“

„Žily jste spolu?“ zeptala se Nova.

„Jo, bydlela s námi ode dne, co jsem se narodila. Babička, já, rodiče a bráchové.“

„Máš bratry?“

„Hned dva, ale to sem teď nepatří,“ řekla Ruby a zadívala se na ni.

„Promiň.“

„Jak jsem říkala, šperky schovala všude po domě. Do děr ve stěnách, do tajných zásuvek. Tam zůstaly dalších dvacet let. Rodiče se protloukali, jak mohli, nakonec jsem se narodila já a bráchové. Jen tak na okraj – všechny nás pojmenovali podle drahokamů, díky moc, babi. Jednou večer hráli na schovávanou, já vlezla za krbovou mřížku a úplně náhodou jsem našla sáček rubínů, které babička strčila do komína. Slyšela jsem, jak jí vyrabovali klenotnictví, nevěděla jsem, co s nimi mám dělat. A tak jsem je vrátila zpátky. Jenže o pár měsíců později… Pamatuješ, jak některé gangy krátce před Dnem vítězství začaly obchodovat mezinárodně a zlato tak znovu získalo na ceně? Babička byla jednou z prvních, na které si vzpomněli. Jednou v noci nám vykradli dům – nejspíš pro případ, že předtím na něco zapomněli.“

„Kdo to byl?“ vyhrkla Nova dřív, než si uvědomila, na co se chce ptát. „Jaký to byl gang?“

„Šakalové,“ odpověděla Ruby a otřásla se. „Na ty děsivé masky nikdy nezapomenu.“

Nova semknula rty. Viděla fotografie Šakalů z doby před Dnem vítězství. Jako jeden z mála gangů nosili jednotnou uniformu – výhradně černé oblečení s typickými maskami pomalovanými tak, aby připomínaly zvířata, od nichž převzali své jméno.

Vzápětí si uvědomila, proč ji odpověď zklamala: napůl doufala, že dívčinu rodinu napadli Švábi, ti stejní padouši, kteří k nim poslali vraha a Ace je pak smetl z povrchu země. Švábi byli jedním z nejmocnějších gatlonských gangů a Novu by nepřekvapilo, kdyby na Rubyinu rodinu zaútočili právě oni. Své jméno prý získali od samotných Renegátů, když si jeden z původních členů postěžoval, že nehledě na to, kolik těch mizerů zneškodní, nikdy je nedokážou úplně zlikvidovat.

Nova kdesi hluboko uvnitř doufala, že by mohly mít s Ruby společného, byť dávno mrtvého nepřítele.

Přitáhla si kolena k hrudi a zaryla si nehty do nohou.

Jak si může přát něco tak pitomého?

„V tu dobu už jsme toho moc neměli, většinu cenných věcí jsme prodali nebo vyměnili,“ pokračovala Ruby. „Jenže oni nám začali rozebírat dům, kámen po kameni. Když vyhrožovali taťkovi a nedávali pozor, vyběhla jsem nahoru a vytáhla z krbu ty rubíny. Zpětně je mi jasné, že to nejspíš byla ta nejhloupější věc, jakou jsem mohla udělat, ale byly mi čtyři, tak jak jsem to mohla vědět? A pak…“ Nadechla se, jako by přicházela část, která jí působila největší bolest. „Nacpala jsem si je do pusy a spolkla je.“

„No jasně,“ řekla Nova.

„Na jeden hlt.“ Ruby si dala ruku k ústům, aby jí to předvedla. Přestože tentokrát polykala domnělé rubíny, vypadalo to stejně, jako když se předtím ládovala bonbony. „Nevím, co mě k tomu ponouklo; možná jsem nesnesla pomyšlení, že nám Šakalové vezmou ještě něco dalšího. Potíž byla v tom, že si mě jeden z nich všiml. Chytl mě a začal řvát, ať je vyplivnu. Anebo vyzvracím. Ale já to neudělala. A tak…“ Ruby poprvé od začátku svého příběhu zkřivila tvář zlostí. „Mě bodl.“

Nova vyvalila oči.

„Jednou do ruky,“ řekla Ruby a mrkla na svou ovázanou paži. „Dvakrát do hrudi. A jednou přímo sem.“ Ukázala si na břicho. „Věděla jsem, že mě zabije. Ale pak… jen se podívej.“ Uvolnila svorku u obvazu a kousek ho odmotala. Nova spatřila hlubokou, čerstvou ránu. Jakmile obvaz zmizel, vytryskly z ní krvavé krůpěje; stékaly do loketní jamky a odtud dál až ke konečkům prstů.

A potom…

Nova pootevřela ústa a naklonila se blíž. Pohled na krev, která se pomalu, ale jistě měnila v ostré, souměrné útvary trčící z rány jako ostny, jí zcela učaroval.

„Nevěděla jsem, co se děje,“ pokračovala Ruby, „ale začala jsem se bránit. Strhla jsem mu masku a bodla ho do oka.“

Nova otevřela ústa.

„Teď se to možná zdá jako hrdinství,“ řekla Ruby, „ale já si pamatuju jen to, že jsem byla hrůzou bez sebe. Byl to hlavně instinkt, ale každopádně to zabralo – Šakalové vzali nohy na ramena a už se nikdy nevrátili.“

Ruby si po ráně přejela rukou, aby krystalky odlomila. Ozvalo se zapraskání. Potom je hodila do kouta, kde zůstaly ležet mezi horou papírů a dalším haraburdím.

„Od té doby krvácím rubíny. Chvíli mi raší i na nových ranách, ale ty se celkem rychle zahojí. Ale ta místa, kam mě bodnul…“ Vrátila obvaz na místo a pevně ho uchytila svorkou. „Ty nikdy krvácet nepřestanou. Nikdy se nezahojí.“

Nova zírala na blyštivé kameny v rohu místnosti a pak znovu pohlédla na Ruby.

„A co to krycí jméno?“ zeptala se. „Sketche i Smokescreena chápu, i tvoje Red, ale… Assassin?“

Ruby se rozzářila. „To vlastně vymysleli bráchové. Byl to takový náš soukromý vtip. Jako malí jsme předstírali, že jsme superhrdinové – jako všichni ostatní, viď?“

Nova neodpověděla.

„A tak nám všem vymysleli jména. Jade byl Green Machine, Sterling byl Silver Snake a ze mě se stala Red Assassin.“

Nova pohlédla na kámen na dívčině zápěstí. Přesně si vybavovala ten pocit, když jí Ruby přitiskla rubínovou dýku ke krku. „Takže… tys nikdy…?“

„Co? Jestli jsem někdy někoho zabila?“ Ruby se zasmála. „Zatím ne.“ Potom zvážněla. „Ale udělala bych to. Kdybych musela.“

„Což je vždycky až to úplně poslední řešení,“ dodal rázně Adrian.

„Oprav mě, jestli se pletu,“ začala Nova, která věděla, že se rozhodně neplete, „ale nezabíjeli dřív Renegáti v jednom kuse? Za Anarchie kolovaly stovky příběhů o tom, jak se bez milosti vypořádali se členy gangů.“

„Nová pravidla,“ řekl Adrian. „Regulace. Čeká se od nás, že se pokud možno vyhneme zbytečnému násilí a každého nejdřív vezmeme do vazby. A to tak mírumilovně, jak jen bude možné.“

Nova na něj zírala. Ve srovnání s tím, co ji odjakživa učili, jí to přišlo… hloupé. Silní před slabými. Oko za oko. Pokud někdo ukřivdí tobě a tvým blízkým, udělej, co musíš, aby se to už neopakovalo.

Což často znamenalo viníky zabít.

Každý Anarchista měl na svědomí bezpočet mrtvých. Pamatovala si společně strávené noci, kdy se jeden druhému se svěřovali se svými nejbrutálnějšími zabitími. Vychloubali se. Smáli se jim. Když plánovali atentát na Kapitána Chromia, Leroy zavtipkoval, že pak uspořádají oslavu na památku Novina prvního zabití.

Prvního.

Protože všichni čekali, že přijdou další. I ona to čekala.

Tak proč byla z toho pomyšlení najednou nesvá? Protože mise selhala? Anebo v tom bylo něco víc?

„Hej, vážení,“ řekl Oscar a přitiskl ruku k oknu. „Zadní dveře jsou otevřené.“

Všichni, včetně Novy, vyskočili na nohy. Na okamžik zapomněla, že podezřelá činnost v boční uličce je to poslední, co potřebuje. Ale když se shromáždili u okna, viděli, že jen nějaká dívka vynáší odpadky. Zvedla plastový pytel a hodila ho na hromadu smetí vedle nejbližšího kontejneru.

Nova v ní poznala Narcissu, Croninovu vnučku, ale ostatní zjevně nevěděli, o koho jde.

Narcissa pustila víko popelnice, které s třísknutím zapadlo zpátky na místo, otřela si ruce o kalhoty a vrátila se do knihovny.

Oscar zabručel. „Falešný poplach.“

„Měli bysme jim prohrabat odpadky?“ zeptala se Ruby. „Myslíte, že třeba vyhazují věci, co by je mohly dostat do maléru?“

Adrian se zamračil. „Možná, ale dnes v noci postačí, když budeme mít oči na stopkách.“

Nova na něj kradmo pohlédla. Co když chtěl do těch popelnic nastrčit falešný důkaz?

„Jsem na řadě,“ řekla Ruby a odstrčila Oscara od okna. Nova s Adrianem se vrátili na deku. „Nudím se.“

„No jasně, tohle je největší vzrůšo na planetě,“ řekl, ale dobrovolně se místa vzdal. Potom se rozvalil na polštáře.

„A co ty?“ Nova se obrátila na Adriana. „Tebe při zkouškách taky vyzvali?“

Odvrátil pohled. „Ehm… ne.“

„Adrian to zkoušet nemusel,“ ušklíbl se Oscar a kopl kamaráda do holeně. „Švindlíř.“

„Aha,“ řekla Nova. „Kvůli…“ Zaváhala a hledala správná slova. Jeho rodině? Jeho adoptivním rodičům, kteří náhodou byli i nejvlivnějšími Výjimečnými ve městě, dost možná na celém světě?

„Ne že by kvůli mně ohýbali pravidla,“ řekl Adrian. V jednu chvíli vytáhl z kapsy zvýrazňovač a teď si s ním pohrával, otvíraje a zavíraje víčko. „V Centrále jsem od chvíle, kdy ji začali přestavovat. Když někoho napadlo, že by k náboru nových talentů mohli začít pořádat zkoušky, byl jsem už… víš co. Součástí týmu. Samozřejmě bych se přihlásil a zkusil bych to, kdyby to po mně někdo chtěl.“

Popuzeně se na Oscara zamračil. Něco na jeho obranářském postoji přimělo Novu k úsměvu.

„Já vím, že jo,“ řekl Oscar. „A pořádně bys jim všem nakopal zadek.“

„Díky,“ řekl Adrian a poškrábal se fixem na spánku. „Vždyť bych si klidně mohl nakreslit granát. Tak o čem se tu bavíme?“

„Nikdo o tobě nepochybuje,“ chlácholil ho kamarád.

„A jaký je tvůj příběh?“ zeptala se Nova. „Snad ten fix neobsahuje kouzelný inkoust?“

Adrian pohlédl na zvýrazňovač a znovu se usmál. „Kdepak, žádná kouzla. Bohužel ani nic tak vzrušujícího jako vlastní smrt nebo zločinní lupiči šperků.“ Ztěžka si povzdechl, jako by se téhle chvíle bál, i když se stále usmíval. „Stejně jako osmadvacet procent dnešních Výjimečných jsem se se svou schopností narodil. Alespoň myslím. Projevila se více méně poprvé, co mi dali do ruky tužku.“

„A to přesně jak?“ zeptala se Nova.

Pokrčil rameny. „Začal jsem malovat, a ty čáranice ožívaly a plazily se po bytě jako malí barevní červíci. Máma je musela v jednom kuse zametat. Ale když mi byly dva nebo tři, začalo to být zajímavé. Moje síla funguje prostřednictvím vůle; sice jsem pořád kreslil čáry a kudrlinky, ale v duchu jsem maloval dinosaury a mimozemšťany. Dům zaplavily housenky, co si myslely, že jsou tyranosaurus rex a kousaly lidi do palců, když procházeli kolem. Mamka mi radši zaplatila bývalého učitele umění, co žil pár ulic od nás, a ten mi začal dávat lekce.“

Oscar si hlasitě odfrkl. „Všimni si, jak si stěžuje na to, že jeho příběh není vzrušující, a pak se v něm ukážou masožraví dinosauři. Co všechno bys neudělal pro to, abys nás trumfnul, Sketchi.“

„Byl to vážně děsivý příběh,“ souhlasila Nova s úsměvem od ucha k uchu, i když měla tisíc otázek. Adrian zmínil svou matku a ona ho teď v duchu srovnávala s obrázky Lady Indomitable – šesté a poslední z původních Renegátů. Byla tu jasná podoba. Nova si vybavovala její živý úsměv, který si v zářivosti a šarmu v ničem nezadal s tím Kapitána Chromia, a Adrian ho po ní zjevně zdědil.

I jeho matka byla Renegátka. Dnes by pravděpodobně seděla v Radě, kdyby…

Nově se sevřelo srdce.

Kdyby byla stále naživu.

Marně se snažila vzpomenout si, co se jí stalo, ale věděla jen to, že zemřela už před lety. Nikdy jí na tom nezáleželo. Alespoň bylo o jednoho Renegáta míň. Teď se jí však zmocnila zvědavost – chtěla vědět, co se hrdince přihodilo, a netušila, jak se na to zeptat.

„Už dost vytáček, Insomnie,“ řekl Adrian, čímž ji vytrhl z rozjímání. „Jsi na řadě.“

„Aha.“ Nova zavrtěla hlavou a rozhodila rukama, jako by její příběh nestál za zmínku. Se svým nadáním se už narodila, alespoň s tím, jež považovala za svou skutečnou sílu – schopnost uspávat lidi. Matně si vzpomínala, jak mamka jednou žertovala, že ji skoro nemohla nakojit, protože při tom vždycky usínala.

Ale ta síla, o níž věděli ostatní, to, že nikdy nespala… Ta přišla až později. Poté, co celé týdny, kdykoliv zavřela oči, slyšela výstřely, z nichž se jí málem rozskočila hlava.

Prásk.

Prásk.

Prásk.

„Stalo se to, když mi bylo šest,“ řekla a trhala z deky odstávající chlupy. „Prostě jsem… přestala spát.“

„A předtím jsi spala v pohodě?“ zeptala se Ruby s očima upřenýma na knihovnu.

„Jasně. Možná ne tolik jako ostatní děti, ale… aspoň trochu.“

„A mohla bys? Kdyby se ti chtělo?“ vyzvídal Oscar. „Anebo už spát nedokážeš?“

Nova zavrtěla hlavou. „Nevím. Už je to dlouho, co jsem naposledy chtěla spát.“

„Co se ti stalo, když ti bylo šest?“ zeptal se Adrian.

Pohlédla mu do očí a vtom se jí všechno vrátilo. Tmavá skříň. Plačící Evie. Nelítostný výraz toho muže.

„Zdál se mi sen,“ řekla. „Zdálo se mi o maličkých dinosaurech, co se plazili kolem jako červíci a snažili se mě kousnout do palce u nohy. Když jsem se vzbudila, řekla jsem si – to by stačilo. Už nikdy víc.“

Oscar s Ruby se zachechtali, ale Adrian zvlídněl. „Pěkná noční můra.“

Otřásla se.

„Vaši musí být světci,“ řekl Oscar a upoutal tím její pozornost. „Vydržet s děckem, co nikdy nespí? Pro jejich vlastní dobro doufám, že ses dokázala sama zabavit.“

Jeho slova ji udeřila do hrudi jako kladivo. Škubla sebou, takže Oscar zbledl hrůzou. „Promiň. Já zapomněl.“

Nečekaná omluva Novu zaskočila, krutou bolest nahradilo podezření. Věděli o tom? Jak se to dozvěděli?

„V tvých papírech bylo, že…“ Oscar si mnul krk.

Adrian si odkašlal. „Teď bydlíš se svým strejdou, viď?“

Nově se znovu sevřel žaludek, i když to myslel dobře. Snažil se ji odvést od té jedné věty, kterou si přečetli v její složce. Oba rodiče zabiti neznámým gangem za věku Anarchie. V současnosti žije se strýcem z otcovy strany.

„Ehm, jo,“ zakoktala. „Vzal si mě k sobě, potom co…“ Polkla. „Umřeli už dávno.“

„Kolik ti bylo?“ zeptala se Ruby tichým, laskavým hlasem, který však Novu jen popudil.

Zadívala se jí do očí. „Šest.“

Koutkem oka zahlédla, jak Adrian zvědavě pohnul hlavou.

Bylo jí šest, když její rodiče zahynuli. V šesti letech přestala spát.

Jak se dostali tak nebezpečně blízko pravdě?

Aniž by mu věnovala jediný pohled, zvedla se na nohy. „Půjdu se mrknout na střechu. Třeba odtamtud bude lepší výhled.“

Ruby s Oscarem se na sebe podívali. Nova poznala, že ji chtějí zastavit, anebo se možná omluvit. Byla ráda, že se nakonec rozhodli mlčet.

Nestála o omluvy, lítost, soucit, ani laskavost. Nechtěla je od nikoho, tím méně od mizerných Renegátů.

KAPITOLA DVACET DVA

Nova zůstala na střeše přes hodinu, mnohem déle, než zamýšlela. Když si uvědomila, že čeká, až ji jeden z nich – ne, samozřejmě čekala na Adriana, – přijde zkontrolovat, zatvrdila se a odmítla se hnout ještě dlouho poté, co přišel čas na to vrátit se dovnitř.

Nečekala na něj. Proč taky?

Stála na střeše, sledovala kamenné průčelí knihovny, temná okna, v nichž se nemihlo světlo ani stín, občasné auto, co projelo po ulici, a představovala si, co řekne, až za ní konečně přijde.

Proč jsi přestala spát?zeptá se jí.

A ona, v rozporu se zdravým rozumem, odpoví.

Usnula jsem – tenkrát to bylo naposledy. A když jsem se probudila, stál tam muž s pistolí. Oba je zabil. Zabil mou sestřičku. Pokusil se zabít i mě. A Renegáti nepřišli…

Od té doby, pokaždé, když jsem zkusila usnout, jsem to viděla celé znovu. A tak jsem se radši přestala snažit.

To byl její příběh. Ten skutečný, opravdový.

A Adrianovi, nebo komukoliv jinému, do něj nic nebylo.

Nechápala, proč ji to tak rozrušilo, nebo proč cítí touhu povědět jim pravdu o své síle i o tom, jak k ní přišla. Nikdy to nikomu neřekla, rozhodně ne tolika slovy, i když Ace to nejspíš pochopil a ostatní Anarchisti v katedrále si zkrátka mysleli, že ji na spaní moc neužije. Nikdy neměla důvod někomu vyprávět celý svůj příběh. A vlastně ani nechtěla.

Tak proč by to teď dělala?

Začala přecházet po střeše. Rázovala sem a tam a užívala si čerstvý vzduch na své kůži. V souladu s pokyny si oblékla legíny a obyčejné tričko, ale na nohou měla boty, které dostala v Centrále. Napadlo ji, že tahle první a fyzicky nenáročná mise bude dobrou příležitostí, jak je pořádně prošlápnout, ale teď viděla, že to nebylo nutné. Boty byly směšně pohodlné a Novu zaplavila nová vlna nenávisti, že Renegáti zvítězili i na téhle frontě.

Když se ujistila, že je klidná, a potlačila jakékoliv nutkání vyzradit o sobě další informace, sešla zpátky na čtvrté podlaží.

Ruby s Oscarem mezitím usnuli. Oscar se nehnul z polštářů, na něž se předtím rozvalil, a Ruby ležela na boku s hlavou u té jeho, ale kolmo, takže na podlaze vytvořili jakýsi pravý úhel. Skoro se zdálo, že si Ruby záměrně lehla tak, aby svou polohou nic nenaznačovala – kromě toho, že byla unavená a Oscar jí ukradl všechny polštáře.

Samozřejmě, kdyby chtěla, mohla si polštář odnést na druhý konec deky.

Nova ji překročila a došla k Adrianovi. K oknu si přitáhl stůl a teď na něm seděl a nohama klátil ve vzduchu. V klíně držel svůj skicář. Rychlými tahy črtal knihovnu, nejvíc ze všeho se soustředil na stíny linoucí se z temné uličky.

Nova vylezla na stůl a posadila se vedle něj. Prsty u nohou se zapřela o sklo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se, aniž by vzhlédl.

„V pohodě,“ odpověděla. „Ze střechy je vidět více méně to samé jako odsud.“

„Já vím. Dneska ráno jsem to tady byl omrknout.“

Zacukaly jí rty. Znovu přemýšlela, co je otravnější – že za ní nepřišel, aby se jí zeptal na rodiče, anebo že si stále přeje, aby to byl udělal.

Mrkla na jeho skicář. „Takže, kromě červích dinosaurů a zapínání u náramků, co kreslíš ze všeho nejradši?“

Zamyšleně zabručel a ke zdi knihovny dokreslil rozmazané křoví. „Pro Renegáty kreslím hodně nástrojů a zbraní. Části zbroje, chrániče. Pouta. Věci, co by se mohly hodit na hlídce. Nejen našemu týmu, ale všem. Vážně nám to dost pomáhá.“

„O tom nepochybuju,“ řekla Nova, rozmrzelá, že už se zase vytahuje.

„Ale když je to jenom na mně,“ pokračoval Adrian, „rád kreslím město.“

„Město?“

Odložil fix a začal listovat skicářem. Několik stránek bylo prázdných a Nova přemýšlela, zda je plnily kresby, které proměnil ve skutečnost. Konečně došel k sérii podrobných, tmavých obrázků – na rozdíl od těch ostatních byly načrtnuté uhlem. Podal jí skicář. Nova ho opatrně uchopila a zalapala po dechu.

Na první stránce byl záliv Harrow Bay zastíněný velkolepým mostem Hlídek. Na jeho kamenitém břehu v mírném dešti seděl pár, četl si noviny a choulil se společně pod jednou pláštěnkou.

Otočila list a spatřila Ashing Hill – sousedství plné porůznu sbitých chatrčí a červených domů, jež bylo za Anarchie rájem zločinu a drog. Nejspíš to tak bylo i nadále, ale na téhle kresbě Adrian zachytil tři děti, které z okrajů zarostlých chodníků sbíraly jetel a pampelišky a skládaly je do barevných kytic.

Další na řadě byl obrázek pouličního muzikanta drnkajícího na kytaru na rohu Broad Street. U nohou mu leželi dva psi. Pak přišla črta pokladny starého divadla Sedgwick – většina žárovek v názvu nad vchodem dávno shořela a zdi zdobily plakáty ohlašující muzikál, který se nehrál už celou věčnost. Následovala kresba rušného blešího trhu na North Oldham Road, kde se scházeli lidé z celého města, aby prodali všechno od ručně pletených dětských rukavic po rozbité hodiny nebo cukety, co vypěstovali u sebe na zahradě.

Nova otočila stránku a zarazila se.

Dívala se na kresbu stinné soutěsky lemované nízkou kamennou zídkou a hustým porostem stromů. Uprostřed roklinky stála socha zpola zarostlá mechem. Byla to elegantní postava zahalená v dlouhém plášti s kápí, která jí spadala tak hluboko do čela, že skryla celou tvář. Bylo vidět jen její ruce, které držela před sebou, mírně roztažené, jako by v nich svírala neviditelný dar.

Nova vydechla a otočila stránku. Došla na konec skicáře a začala listovat zpátky. „Ty kresby jsou nádherné.“

„Díky,“ zamumlal Adrian. Musel vědět, že jsou skvělé, a přesto v jeho hlase zaslechla náznak studu.

„Dokázal bys je oživit?“ zeptala se ho. „Kdybys chtěl?“

Zavrtěl hlavou. „Na to se musím soustředit, když je kreslím. Jinak je to jen obrázek. A kromě toho, i kdybych to dovedl, nebyly by o nic větší než ty na papíře – jako bych vyráběl nazdobenou knihu s rozkládacími obrázky.“ Odmlčel se a pak dodal: „Ale někdy bych si chtěl zkusit nástěnnou malbu v životní velikosti, krajinu, kterou bych mohl oživit. O tom už přemýšlím celkem dlouho.“

Nova znovu nalistovala kresbu tajemné sochy. Palcem přejela nad postavou v kápi, ale dala si dobrý pozor, aby ji nerozmazala. „Tohle je v Městském parku, viď?“

„Byla jsi tam?“

„Naši mě tam jako malou brali na hřiště. Jednou jsem se jim ztratila a skončila tady.“ Prstem poklepala na stránku se vznešenou postavou. „Než mě našli, byli hrůzou bez sebe, ale… Já z toho byla úplně vedle. Hrozně se mi líbila. Přišlo mi, jako bych narazila na něco, o čem nikdo jiný neví. Dokonce si pamatuju i to…“ Zaváhala, když se jí do slov vplížily útržky vzpomínek. Zamračeně pohlédla na kresbu a zavrtěla hlavou. „Jsi vážně dobrý.“

„Často cvičím,“ řekl Adrian a vzal si skicář zpátky. Chvíli si pohrával s tužkou, ale stránku neotočil. „Ale už dost o mně a mém úžasném kreslení. Co děláš ty, abys vyplnila těch přebývajících šestapadesát hodin týdně? Nějaké koníčky?“

Nova se zadívala na knihovnu. Bylo dlouho po půlnoci a stavba byla temná jako hrobka. Jediná lampa na chodníku vydávala ponuré světlo a občas strašidelně zablikala. Soudě z toho pohledu mohla být knihovna posledních deset let opuštěná a tak by to ostatně i bylo, kdyby se ji Cronin nerozhodl provozovat i za věku Anarchie. Přestože tato lidumilná činnost sloužila především jako zástěrka pro jeho obchodování s černým trhem, něco to o něm přece jen vypovídalo.

„Většinou trénuju. A učím se. A… v jednom kuse se v něčem vrtám.“ Potutelně se usmála. „Někteří z nás si nemůžou prostě jen namalovat, co se jim zlíbí, a pak to používat. Musí si to vyrobit.“

„Já taky věci vyrábím,“ řekl a zmizíkovou části fixu si poklepal na spánek. „V hlavě.“

„To není to samé.“

Usmál se.

„Ale za všechny ty roky jsem vystřídala spoustu koníčků. Pořád zkouším něco nového, ale žádný mi dlouho nevydrží. Vždycky hledám něco, čím bych se zabavila.“

„Jako třeba?“

„Já nevím. Třeba jsem pletla, ale nikdy jsem nezvládla víc než pár nepovedených. Byly vážně děsné. Pak jsem chvíli pozorovala ptáky, žonglovala jsem, vyšívala, zajímala mě astronomie…“

„Počkat, počkat, brzdi trochu,“ zasmál se. „Začni pěkně od začátku. Pletení? To jako vážně?“

„Je to umění, které lidi podceňují.“ Nova pokrčila rameny a stěží potlačila úsměv. Pletení se věnovala asi čtyři měsíce, když jí bylo dvanáct, ale víc než výroba zimních doplňků ji na něm popravdě řečeno zaujala skutečnost, že bez ustání kmitá smrtícími zbraněmi v podobě deset palců dlouhých pletacích jehlic a nikdo nehne ani brvou.

„A pozorování ptáků?“ ptal se Adrian.

„Jo.“ Tenhle koníček byl Leroyův nápad. Trval na tom, že ji naučí trpělivosti a tichosti a rozvine u ní pozorovací schopnosti. „Hlavně kolem zálivu. Věděl jsi, že v téhle oblasti žije přes čtyřicet druhů vodních ptáků?“

„To jsem nevěděl,“ přiznal se Adrian, „ale je to dost podstatná informace.“

„Nikdy nevíš, kdy na to přijde řeč.“

Znovu se usmál a Nova si poprvé všimla malinkých důlků v jeho tvářích.

Polkla.

„Fajn, jak to bylo dál? Žonglování?“

Pořád slyšela, jak Ingrid básní o všech možných fyzických přednostech a výhodách, které žonglování přináší – od obratnosti a rovnováhy až po koordinaci očí a rukou.

„Vlastně jsem v tom byla celkem dobrá,“ řekla.

„Když ti nakreslím žonglovací kuželky, předvedeš mi to?“

„Ne.“

„A co takhle šátky? Míčky? Hořící pochodně?“

Odvrátila se, aby skryla úsměv. „Pokud vím, účastníme se důležité mise. Nerada bych tě rozptylovala.“

„Fajn. Nechám toho. Aspoň zatím. Co dalšího jsi ještě zmiňovala?“

„Astronomie.“

„Jasně. Tohle chápu. Když v noci nespíš, asi trávíš spoustu času tím, že pozoruješ hvězdy.“

Nova se zahleděla se na několik jasných hvězd zářících na obloze mezi jednotlivými domy. Noční oblohu nestudovala z nějakého konkrétního důvodu – prostě jí přišla nádherná. Pamatovala si na své dětství, kdy byla obloha plná hvězd. Teď, když byly městské rozvody z větší části opravené, už jste je nezahlédli tak snadno.

Elektřinu měla ráda, ale některé noci by dala cokoliv za to, aby znovu spatřila Mléčnou dráhu.

Dál hleděla na hvězdy, když vtom Ruby za jejími zády začala mluvit ze spánku – Nova zaslechla jenom já ti ukážu nulu a pak něco jako kastrol. Ohlédla se přesně ve chvíli, kdy se dívka schoulila do klubíčka a hlava jí sklouzla z polštáře na Oscarovu paži.

„Jsou ti dva…“ zeptala se a ukázala na spáče.

„Ne,“ řekl Adrian, který znovu listoval ve svém skicáři.

„Ale rádi by?“

„Těžko říct.“ Konečně našel započatou kresbu knihovny. Ohlédl se přes rameno. Při pohledu na své přátele se usmál. „Jsem si skoro jistý, že Ruby se Oscarovi líbí, ale bojí se s tím něco udělat. A Ruby… Ta dělá, že o ničem neví, ale tomu nevěřím.“ Klepnul fixem o papír. „A proč teda trénuješ?“

„Cože?“

„Říkala jsi, že spoustu času trávíš trénováním. Proč vlastně trénuješ?“

Opřela se o ruce. Proč trénuje? Aby zničila Renegáty. Pomstila smrt své rodiny. Aby se Aceův sen stal skutečností – zrodil se svět, kde si budou všichni rovni. Kde lidem nepovládnou gangy ani Rada. Výjimeční nebudou ustavičně terčem krutosti a příkoří, tak jako před věkem Anarchie. Svět, v němž se Anarchisté vrátí na denní světlo bez obav z pronásledování za sebemenší přestupek.

„Nejspíš pro tohle,“ špitla a prsty přejela po náramku. „Abych se stala Renegátem.“

Adrian přikývl, jako by to bylo naprosto samozřejmé. „Nic víc sis nikdy nepřála?“

Nova se ušklíbla a znovu pohlédla na Ruby s Oscarem. Ruby z koutku úst vytékala slina. „Zatím můžu upřímně říct, že to předčilo všechna má očekávání.“

Otočila se zpátky k oknu. Nad knihovnu vystoupal srpek měsíce. Musely být skoro dvě hodiny ráno.

„Co ten náramek?“

Nova sklopila oči. Nedošlo jí, že už si s ním zase hraje. „Byl… mojí mámy.“ Odkašlala si. „Mimochodem, díky. Žes mi ho spravil.“

„Moc rád,“ zamumlal. Potom se natáhl, uchopil filigrán dvěma prsty a natočil ho tak, aby viděl prázdný důlek. „Co se stalo s tím kamínkem?“

Stáhla ruku do klína. „Takhle jsem ho dostala,“ řekla a vybavila si náramek ležící zapomenutý na jejich malinkém kuchyňském stole. Ace ho sebral, když ji vynášel z bytu, aby do rukou gangů nepadl další kus Davidovy páce.

Sevřel se jí žaludek. „Nejsi unavený?“ zeptala se.

Adrian zamrkal, když nečekaně změnila téma, ale jeho překvapení rychle vystřídaly rozpaky. „Ani ne. Jsem zvyklý v noci hlídkovat a navíc jsem těsně před tím, než jsi přišla, vypil jonťák.“

„Běž si na chvíli odpočinout.“ Nova položila nohy na stůl, posadila se do tureckého sedu a zadívala se na uličku a černá okna knihovny. Nikde ani šustnutí. „Proto tu přece jsem.“

„Já vím… Ale nerad bych něco zmeškal.“

„A co přesně?“ Mávla rukou ke knihovně.

Zamračil se.

„Adriane,“ řekla, tentokrát o něco naléhavěji. „Já to zvládnu. Jestli se nevyspíš, budeš nám k ničemu, takže…“ Ukázala na deku.

Povzdechl si a odevzdaně zvedl ruce. „Fajn. Ale jestli uvidíš něco podezřelého, hned mě vzbudíš, dobře?“

Odfrkla si a záměrně nasadila rozhořčený výraz. „Kdo si myslíš, že jsem? Amatér?“

Natáhl se na deku a dal si ruku pod hlavu. „Dej si pozor, Insomnie. Renegátkou nejsi ještě ani tři dny.“

Obrátila se zpátky k oknu. Ve skle viděla svůj vlastní odraz – zaskočilo ji, že se pořád usmívá. Soustředila se na knihovnu, ale pak pronesla slova, jimž nemohl Adrian nic vytknout, slova, která, jak věděla, považoval každý Renegát za absolutní, nezpochybnitelnou pravdu.

„Já vím, ale někdy mám pocit, že jsem Renegátem celý život.“

Zavřela oči, aby nebylo vidět, jak v nich posměšně zajiskřilo. Bylo to trapné a směšné, ale byla pyšná na to, jak věrohodně tu větu podala. Skoro přesvědčila i samu sebe.

Čekala od něj nějakou poznámku, ale žádná nepřišla.

Zamračila se. Ještě chvíli poslouchala.

A vtom zaslechla hluboké oddychování.

Ohlédla se přes rameno.

Adrian klidně spal.

Rozhořčeně si povzdechla, rukama si objala nohy, položila si bradu na koleno a zahleděla se do temného světa za okny opuštěné kanceláře. Vždycky se divila, že někteří lidé usnou tak rychle, jen tak, jako by na tom nic nebylo. Jako by je netížilo žádné trápení nebo nenávist. Jako by jejich srdce a mysl snadno našly klid.

Po chvíli se na Adriana odvážila znovu pohlédnout – jen aby se ujistila, že opravdu spí. Zamračeně sledovala, jak se mu zdvíhá hrudník. Dívala se na jeho štíhlé tělo a ledabyle zkřížené kotníky a vzápětí se vrátila k jeho tváři. Sundal si brýle a pečlivě složené je položil na zem vedle zdi. Bez nich vypadal jinak. Přístupněji, klidněji – i když za to nejspíš mohl i spánek.

Věděla, že je to stereotyp, ale brýle ho skutečně dělaly vážnějším. Připomínal pilného, pečlivého studenta. Umělce. Ale bez nich vypadal jako… jako superhrdina.

Vážně pohledný superhrdina.

Nova zrudla, vlastní myšlenky ji vyděsily. Rychle se otočila zpátky k oknu a zapřísahala se, že už se na něj ani nepodívá.

Dostát takovému slibu bylo mnohem těžší, než byla ochotná přiznat, ale vydržela to. Naslouchala hlubokému oddechování ostatních. Občasnému zašustění látky či klidnému povzdechnutí, jak se jeden z nich pohnul a spal dál. Městem se rozlehl zvuk sirény. O pár ulic dál zahřímala motorka.

Nebyla to nejkratší noc jejího života, ale ani ta nejdelší.

S očima upřenýma na knihovnu pátrala po jakékoliv známce života, ale viděla jen černá okna a tmu. Což bylo dobře. Ingrid s Knihovníkem měli celý den na to zbavit se usvědčujících důkazů, takže stačilo vyčkat rána a pak Renegáty přesvědčit, aby šli dovnitř. Cronin ukáže, že nemá co skrývat, a jejich mise skončí.

Nova už se nemohla dočkat. Měla jiné věci na práci než sedět v opuštěném domě na zbytečné sledovací misi. Musí se zaměřit na Centrálu – odhalit její tajemství a slabiny, a to se jí tady nepodaří.

Obloha nad její hlavou konečně přešla z černé v námořnickou modrou a nakonec safírovou, což byl pohled, který důvěrně znala. Okno směřovalo na sever, takže východ slunce zmeškala, nicméně zachytila pozvolné blednutí mraků i líné prodlužování pouličních stínů. V oknech knihovny se zatřpytilo první ranní světlo.

Přesně v osm hodin se cedule na dveřích změnila ze ZAVŘENO na OTEVŘENO. Kdo ji otočil? Narcissa, anebo snad sám Cronin?

O devět minut později dorazil první návštěvník – starší žena v pláštěnce s kapucí, i když obloha byla bez mráčku. Nesla koš plný tlustých knih s brožovanou vazbou.

Nova slezla ze stolu a šťouchla Adriana palcem u nohy. „Hej, Sketchi.“

Jako první se vzbudila Ruby. Překvapeně zamrkala na Oscarovu ruku kolem svého pasu. Odstrčila ho, posadila se a smetla si černobílé vlasy z obličeje. Vzápětí se probrali i Oscar s Adrianem; ten vyskočil na nohy v okamžiku, kdy zahlédl Novu a vzpomněl si, kde vlastně jsou.

„Stalo se něco?“ ptal se a šátral po podlaze, aby našel své brýle. „Viděla jsi něco?“

„Jo,“ řekla a opřela se o stůl. „Knihovna je otevřená. Dovnitř právě vešla stará ženská s hromadou knih, ale… možná měla pod bundou schovaný kulomet.“

Adrian na ni zamžoural. V řasách na levém oku mu uvízl bílý ospalek – její mamka jim říkala „prášek snů“. Novy se zmocnila prazvláštní touha natáhnout ruku, sundat mu brýle a přejet mu palcem přes víčko, aby zrnko smetla.

„Dělá si srandu, že jo?“ zeptal se Oscar a protahoval si ramena.

Nova na něj mrkla. „Jo.“

Zvenku k nim dolehlo hlasité chichotání a přitáhlo jejich pohledy k oknu. Na ulici právě zastavily tři minibusy plné dětí, které teď odváděli do knihovny. Možná školka anebo školní výlet.

Dívali se za nimi, dokud poslední žáci s učiteli nezmizeli za velkými vstupními dveřmi.

„No.“ Ruby tleskla rukama. „Přece jsme nečekali, že na něco kápneme hned první noc, ne? Kdo ví, jak často k těm nelegálním obchodům dochází.“

Nova těkala očima z jednoho na druhého. „Tohle je vážně váš plán? To chcete knihovnu sledovat každou noc, celou věčnost? A co když Croninovi klienti tu uličku vůbec nepoužívají a dovnitř chodí jinudy? Co my víme, třeba má Cronin nějaký tajný podzemní tunel. Anebo, jen tak pro úplnost, zbraně vůbec nepašuje a my tu jen marníme čas.“

„Na podobné závěry je moc brzo,“ namítl Adrian.

„A jak dlouho v tom budeme pokračovat, než zkusíme něco jiného?“ naléhala.

Adrian otevřel ústa, ale zaváhal.

„No,“ začala Ruby, „minimálně déle než jednu noc.“

Nova mávla k oknu. „Poslyšte, já vím, že jsem tu nová, a možná nemám dost zkušeností, abych tvrdila něco podobného, ale vážně si nemyslím, že něco zjistíme, když budeme trčet v opuštěné kanceláři a zírat na zavřenou knihovnu. Jediný způsob, jak se přesvědčit, jestli tam dochází k nelegální činnosti, je podívat se dovnitř.“

Adrian zavrtěl hlavou. „Tady se Rada vyjádřila jasně. Žádná prohlídka, dokud nebudeme mít v ruce důkaz.“

„Tak pojďme dovnitř a snažme se nějaký najít. Je to přece veřejná knihovna. Neporušíme žádná pravidla, když půjdeme…“

Vtom na ulici pod nimi spatřila osamělou postavu. Zadrhl se jí dech.

Rychle odvrátila pohled, ale bylo pozdě – Adrian už se díval stejným směrem. Překvapením pootevřel rty.

„Trefa,“ zašeptal.

„Co? Co je?“ ptala se Ruby a s Oscarem si pospíšili k oknu, aby lépe viděli.

„Vidíte ji?“ řekl Adrian a upřeně sledoval ženu, která přešla ulici a vklouzla do stínů vrhaných knihovnou. „Jsem si skoro jistý, že je to Ingrid Thompsonová. Detonator.“

Nova polkla a zírala na Ingrid, která se zastavila na schodech a ohlédla se přes rameno – nejspíš chtěla dát Renegátům šanci důkladně si ji prohlédnout; věděla moc dobře, že při tom bude vypadat obzvlášť podezřele. V příštím okamžiku vklouzla dovnitř.

Adrian si přiložil komunikátor k ústům. „Sketch Radě. Právě jsme byli svědky toho, jak Anarchistka Detonator vstoupila do Rozkřížené knihovny. Uvnitř jsou civilisté. Žádáme extrakční tým. Oblast zabezpečíme.“

„Extrakční tým?“ zeptala se Nova a v duchu se ptala, jestli Ingrid nezešílela. To poslední, co potřebovali, bylo dát Renegátům skutečný doklad toho, že Cronin pašuje zbraně. Vstup Anarchistky do knihovny sice nebyl usvědčujícím důkazem, ale dobře to rozhodně nevypadalo.

Ingrid musela mít plán. Věděla přece, že tu Nova je. Pořád chtěla, aby ostatní zavedla dovnitř.

„Extrakční tým půjde do knihovny a zaměří se na Detonator, možná i na Cronina,“ vysvětlil Adrian. „Nejspíš si přivezou i posily. U Detonator nebyla za posledních deset let zaznamenána žádná nelegální činnost, ale v minulosti proslula svou výbušnou a násilnou povahou.“

Nova sykla a pohlédla na zavřené dveře knihovny. Ingrid čekala, že bude stát nanejvýš proti třem Renegátům. Ať už zamýšlela cokoliv, s extrakčním týmem nepočítala.

„Měli bychom jít dovnitř,“ řekla.

Ruby na ni pohlédla. „Cože?“

„Detonator vyrábí bomby, ne? Co když to tam vyhodí do vzduchu? Co když… Co když se nepohodne s Croninem nebo ji něco rozčílí? Jsou tam děti. Nesmíme riskovat, že přijdou k úhoně.“

Ostatní na sebe úzkostně pohlédli.

„Mám rozkaz počkat na posily,“ namítl Adrian, ale nezněl dvakrát přesvědčeně. „Nemáme se pouštět do akce.“

„To platilo, když šlo jenom o Knihovníka,“ řekla Nova. „Věci se změnily. Teď je v tom zapletený Anarchista. Co když je to naše jediná šance přistihnout je přímo při činu?“

Adrian se postupně zadíval na každého člena svého týmu a pak se zamračil. „Zajistit bezpečí civilistů je skutečně naší hlavní prioritou…“

„Ale jestli tam vtrhneme a začneme lidem nařizovat, ať opustí knihovnu, jenom Knihovníka vyplašíme,“ namítl Oscar.

„A nejspíš i Detonator,“ dodala Ruby.

Adrian zmámeně pohlédl do slunečních paprsků tančících na oknech knihovny. Nově připadalo, že přemýšlí celou věčnost. „Civilisté jsou naší prioritou,“ zopakoval. „Najdeme Detonator s Knihovníkem a zadržíme je do příjezdu extrakčního týmu. Pokud možno se neuchylujte k násilí a snažte se nezpůsobit paniku.“ Podíval se na ně a zaťal zuby.

„To je řeč,“ zvolal Oscar a popadl hůl. Z prstů mu vytryskly proužky dýmu. „Pojďme být superhrdiny!“

KAPITOLA DVACET TŘI

Těžké dubové dveře se za nimi zavřely a Adrian stanul uvnitř knihovny, obklopen ztuchlým vzduchem a typickou vůní kůže a křehkých stránek. Zastavil se, aby si prohlédl vstupní halu i chodbu za ní. V knihovně byl poprvé a nyní litoval, že si ji včera nezašel prohlédnout, když k tomu měl příležitost. Teď by se necítil tak zranitelný; kráčel vpřed jako slepý, neměl ponětí, jak to tu vypadá, ani kde jsou východy. Měl sem zaskočit během otvírací doby, pokusit se být diskrétní…

Problém byl v tom, že by ho díky jeho slavným tátům nejspíš poznali.

A tak se snažil dohnat to, co předtím zameškal, a spěšně se rozhlížel kolem. Uvnitř haly byly dva protilehlé výklenky, z nichž každý skrýval mramorovou sochu. Nalevo stál vznešený učenec s otevřenou knihou v ruce, druhou paži zvedal v rozmáchlém gestu, jako by mu svazek právě vyjevil netušená tajemství univerza. V pravém výklenku seděl písař a pomocí dlouhého brku přenášel své myšlenky na papír.

Z obrysu na omšelé dřevěné podlaze bylo poznat, kde kdysi stávala recepce. V jednom rohu místnosti se krčil levný stolek, stěnu za ním pokrývalo tmavé obkládání a velké starodávné zrcadlo odrážející tu trochu denního světla, které se prodralo dovnitř. Paprsky, jež do haly pronikly několika chytře umístěnými vyvýšenými okny, ozařovaly tetelivou clonu prachu tančící místností.

Adrian šel vpřed. Instinktivně uchopil zvýrazňovač, který měl zastrčený v kapse, a vytáhl ho. Nova zvědavě pohlédla na jeho ruku a podívala se mu do očí, skoro jako by ho škádlila.

Odvrátil pohled. Možná to nebyla pistole ani nůž, ale pořád to byla jeho nejmocnější zbraň.

Bez ohledu na jeho tetování.

Se zaťatými zuby došel ke stolu v jinak prázdné hale. Seděla u něj dívka zhruba o rok mladší než on, se zrzavými vlasy spletenými do hustého copu, který jí visel přes rameno. Zjevně byla zcela ponořená do jakéhosi milostného románu.

„Promiňte,“ začal Adrian přehnaně zdvořilým tónem.

Dívka nevzhlédla. Natáhla se přes stůl a posunula k němu podložku s formulářem k půjčení knih.

Odkašlal si a tentokrát se snažil znít nikoliv jako ustaraný občan, ale jako sebevědomý Renegát. Jako superhrdina. „Přišli jsme si pro Detonator.“

Zvedla hlavu, jako by do ní uhodil blesk. Zamrkala na Adriana i na ostatní, ale nejdéle pohledem ulpěla na Nově. Světlé řasy kolem šedých očí se jí zachvěly. Pootevřela rty, znovu se podívala na Adriana a vypískla: „Prosím?“

„Detonator,“ zopakoval. „Přišla sem ani ne před deset minutami. Kde je?“

Dívka otevřela a zavřela ústa. Mrkla na Novu a pak zpátky na Adriana. „Vy… Vy nejste…“ Znovu pohlédla na Novu, očividně vyvedená z míry. „To jsou Renegáti?“

Nebyla to otázka. Adrian nevěděl, jak to bez uniforem poznala – možná někoho z nich viděla v novinách. Anebo tak prostě jen vypadali. To pomyšlení se mu docela líbilo.

Zvláštní však bylo, že přitom celou dobu zírala na Novu. Skoro jako by ji znala.

„To tedy jsme,“ řekla Nova hrdě. „Renegáti. My všichni. Smělí, odvážní a… ehm…“

„Spravedliví,“ pošeptala jí Ruby.

Nova přikývla. „Spravedliví.“

„Co jsme udělali?“ zeptala se dívka. Mezitím zaklapla knihu a nervózně si ji přitiskla na břicho, takže skoro zakryla obrázek polonahého fintila na obálce. „Nic jsme neprovedli, přísahám. Je to proto, že zase půjčujeme tu kuchařku? Už jsme vám řekli, že je v rámci našich pravomocí…“

„Detonator,“ vyštěkl Adrian netrpělivě. „Přestaňte zdržovat a řekněte nám, kde je.“

Dívka zaváhala. Naposledy se podívala na Novu. Adrian zachytil její pohled a zamračeně ho sledoval. Nova pokrčila rameny, očividně stejně zmatená jako on.

„Já… já nevím, kdo to je,“ koktala dívka. Byla rudá jako pivoňka a Adrian pochyboval, že za to může ten její román. „Promiňte. Nemůžu vám pomoct.“

„Žena, asi takhle velká,“ pokračoval s kamennou tváří. „Na pažích nosí pásky a ze vzduchu vyrábí výbušniny. Zní to povědomě?“

Dívka se chabě, jako by omluvně usmála. „Ani ne.“

„A co takhle Knihovník,“ vložil se do toho Oscar a přistoupil ke stolu. „Kde je ten?“

„Je v… ehm… vzadu,“ řekla a zase těkala pohledem z jednoho na druhého. „Katalogizuje nový… referenční… materiál.“

„Vezměte nás za ním,“ řekl Adrian. „Hned.“

„Kdepak, tam nemůžete.“ Dívka zavrtěla hlavou. „Nemá rád, když ho někdo vyrušuje.“

Adrian zaskřípal zuby. Slyšel tikání pomyslných hodin i pravidelný tlukot svého srdce. Šance na to dopadnout Detonator při činu se s každou vteřinou zmenšovala; Ingrid jim upláchne a Cronin bude mít dost času na to schovat cokoliv, co ji sem přivedlo. „Ale vy ho vyrušíte.“

Dívka otevřela ústa. Chystala se odmítnout, ale pak pohlédla na Novu a zaváhala.

Odkašlala si a přikývla. „Jak si přejete.“

Sklouzla ze stoličky, otočila se a vyrazila vpřed – nikoliv kolem stolu anebo ke dveřím, dokonce ani k nedalekému schodišti, ale k velkému zrcadlu pověšenému na stěně za ní. Přitiskla k němu prsty. Sklo se zavlnilo, jako by se dotkla svislé jezerní hladiny. Potom, bez jakýchkoliv ceremonií, vstoupila dovnitř a zmizela.

Čtveřice zůstala stát na místě a mlčky zírala na své zmatené odrazy.

Jako první samozřejmě promluvil Oscar. „Tohle,“ řekl a ukázal před sebe, „je hustej trik.“ Obešel stůl a prstem poklepal na zrcadlo. Potom ho sundal ze stěny a přesvědčil se, že za ním není tajný průchod. „Paráda.“

„Už jsem o ní slyšela,“ vybavila si Ruby. „Holka, co prochází zrcadly. Tenkrát mě udivilo, že se nepřihlásí k Renegátům, ale pak jsem si řekla, že to celé byla dost možná jen pověra.“

Adrian netrpělivě poklepal fixem o stůl. „Jenže teď nemáme ponětí, kam šla, ani jestli Knihovníka přivede, anebo vezmou do zaječích.“ Zamračeně se rozhlížel kolem.

Po pravé straně byla čítárna se stolky proloženými krátkými policemi s knihami a držáky na noviny. Další police stály podél zdi, přerušované jen občasným žebříkem nebo širokým špinavým oknem. Po levici nekonečné řady úzkých, vysokých regálů. Odtud k nim doléhalo dětské chichotání.

„Ruby, Novo, vezměte si na starost východy, ať víme, kolik jich je,“ řekl a obrátil se ke schodům do patra. Pokrýval je koberec, který byl místy natolik prošoupaný, že bylo téměř vidět dřevěnou podlahu pod ním. „Knihovník a Detonator se nám dost možná snaží utéct.“

„Utéct?“ ozval se ostražitý, hluboký hlas. „Copak jsem v pasti, abych z ní musel utíkat?“

Adrian se otočil a ve dveřích čítárny spatřil shrbeného, hubeného muže. Měl bílé vousy, špičatou bradku a bílé vlasy, které mu trčely kolem hlavy jako vrabčí hnízdo. Byl bez bot, ponožky měl samou díru a kalhoty a pletený svetr na něm visely jako dva pytle. Byl bledý, jako by vůbec nechodil na slunce.

Adrian se napřímil. „To vám říkají Knihovník?“ zeptal se.

„Dělám tu knihovníka, ano.“

„Jste Gene Cronin.“

Muži zacukaly koutky úst, jako by si nebyl jistý, zda se má usmát, anebo ne.

„Vnučka mi říkala, že se mnou chtějí mluvit nějací Renegáti.“ Zasmál se, ale bylo vidět, že je nesvůj. „Myslel jsem si, že si ze mě střílí. A tady vás mám. Neměl jsem se tak unáhlit. Narcissu na vtipkování moc neužije, v tom jsme si podobní.“ Jeho rty se konečně vzdaly a spokojily se s ustaraným zamračením. „Čemu vděčím za vaši návštěvu?“

„Před pár minutami jsme do knihovny viděli vstoupit známou Anarchistku Detonator,“ řekl Adrian, „a máme důvod se domnívat, že vaše jednání s touto osobou není tak docela v souladu se zákonem.“

„Detonator!“ vykřikl Knihovník a těkal očima z jednoho na druhého. „Anarchisté? S těmi se nestýkám posledních… už to bude skoro deset let, viďte?“ Chvíli strávil marnou snahou uhladit si neposlušný chomáč vlasů, který tvrdošíjně vyrazil vzhůru, jakmile svěsil ruku podél těla. Zjevně nevěděl, co s ní, ale nakonec sevřel rám dveří, až mu zbělaly klouby prstů. „Rmoutí mě, že mi Renegáti ani po všech těch letech nevěří. Platím Radě daně. Řídím se jejími zákony. A navíc společnosti prokazuju velkou službu.“ Ukázal do haly. „Víte, že ve městě v současnosti funguje jen devět veřejných knihoven? Bývalo jich tu přes sto. A všech devět běží jen díky nesobeckému snažení jedinců, jako jsem já, kteří si předsevzali dál bezplatně šířit a sdílet informace a vědění. Aby lidem umožnili přístup k tomuhle… ke knihám. Co pro díla významných učenců minulosti udělala vaše milovaná Rada? Jak se zasadila o vzdělání společnosti?“

Adrian se zamračil. Nevěděl, jestli Knihovník čeká odpověď, ale stejně řekl: „Znovu otevřeli školy.“ Pomyslel si, že něco takového by mělo být jasné. „Zatímco vy jste trávil desítky let tím, že jste prodával zbraně zločincům, kterým na vzdělání nebo osvícení lidí rozhodně nezáleželo.“

Nova vedle něj strnula. Pohlédl na ni, ale její výraz byl téměř nečitelný – bylo v něm popuzení, možná odmítnutí, které však vzápětí zmizely.

„Insomnie?“ oslovil ji.

S očima zarputile upřenýma na Knihovníka procedila, „Tvrdíte, že nemáte co skrývat?“

Gene Cronin stáhl ústa do tenké čárky a rty mu zbělaly tak, že skoro splynuly s jeho sněhobílými vousy. Potom zafuněl: „Jistěže nemám co skrývat. Za Anarchie jsem dělal, co jsem musel, abych přežil. Teď jsem rád, že si můžu vydělávat na živobytí mírumilovnějším způsobem.“

„A ten zahrnuje soukromé schůzky s padouchy, jako je Detonator?“ řekl se Adrian.

„Mýlíte se,“ odpověděl Cronin. „Detonator nebo jiného Anarchistu…“ Očima zalétl zpátky k Nově. „…jsem neviděl celou věčnost.“

„Takže vám nebude vadit, když se tu porozhlédneme?“ zeptal se Adrian.

„Tohle je veřejná knihovna,“ ucedil Cronin. „Rozhlížení přímo podporujeme.“

Adrian sevřel fix v prstech. „Možná byste byl tak laskavý a provedl nás po místech veřejnosti nepřístupných. Pokud tedy nemáte co skrývat, jak tvrdíte.“

Cronin naklonil hlavu. „S potěšením.“ Vyrazil halou směrem ke schodišti. Neušel však ani tři kroky a Adrian ho zastavil.

„Tudy ne,“ řekl.

Cronin se ohlédl zpátky.

„Máte tu sklep, viďte? Tak začneme tam.“

Knihovník zbledl. „Ve sklepě jsou jenom pece a vyřazené regály.“

„V tom případě to budeme mít rychle za sebou,“ odvětil Adrian.

Cronin sešel ze schodů a s chřípím rozšířeným hněvem zamířil do východní části knihovny. Minuli dvě vysoké police s knihami, prošli uličkou složenou z malých stolků. V rohu zahlédli vyhaslý kamenný krb. Na zemi seděl mladík se zkříženýma nohama a z obrázkové knihy na klíně předčítal dětem roztroušeným po podlaze.

Adrianovi při pohledu na ně ztuhla krev v žilách. Mrknul na ostatní. Oscar s Ruby se tvářili podobně ustaraně, ale Nova měla oči jen pro Knihovníka před nimi.

Stále ještě nebyl důvod někoho plašit. Ale stejně…

„Smokescreene,“ zašeptal. „Zůstaneš tady. Při prvním náznaku potíží vyklidíš knihovnu.“

Oscar na něj pohlédl. Jestli ho popudilo, že má zůstat pozadu, nedal to na sobě znát. Přikývl, vklouzl mezi dva regály a zmizel jim z očí.

Cronin je zavedl ke dveřím nadepsaným slovy JEN PRO ZAMĚSTNANCE a chvíli po kapsách hledal klíč. Když odemkl, sešli po úzkém schodišti do sklepa, který naplňoval vzduch prodchnutý pachem pižma a plesnivého papíru.

Cronin si odkašlal a u paty schodiště ukročil stranou, aby se mohli rozhlédnout kolem. Stejně jako v horních patrech, i tady byly police, ale některé byly tak směstnané k sobě, že se mezi nimi stěží dalo projít. Každý centimetr volného místa zabíraly knihy. Když se nevešly do regálů, přičinliví knihovníci je jednoduše nakupili na svazky, které už tam byly, takže některé police se pod jejich tíhou doslova prohýbaly. Knihy byly i v rozích, kde připomínaly sněhové závěje. Byly na stolech i pod nimi. Svazky s popraskanými hřbety a zohýbanými stránkami se vršily v jediné nepřehledné hromadě, která přetékala až do chodby.

U vzdálené stěny se krčil stolek posetý krabičkami od rychlého občerstvení a papírovými deskami. Na podlaze vedle něj stálo vysoké zrcadlo podobné těm v kabinkách v obchodech s levným oblečením. Po rusovlasé dívce z haly – Narcisse – však nebylo ani stopy.

Kousek od nich se nacházelo krátké betonové schodiště vedoucí ke dveřím označeným jako VÝCHOD – ty nejspíš ústily do uličky, již celou noc sledovali.

„Tak jsme tady,“ řekl Knihovník. Z hromady knih na podlaze zvedl svazek a láskyplně narovnal jeho zohýbané stránky. „Můžu pro vás udělat ještě něco dalšího? Třeba byste si rádi půjčili knihu o politologii, aby si Rada ve volném čase trochu početla. Myslím, že by jí to prospělo.“ Položil knihu na polici a něžně pohladil její hřbet, jako by šlo o zbožňovaného domácího mazlíčka.

Ruby zavrčela. „Máte nás za idioty? Viděli jsme, jak sem Denotator jde. Řekněte nám, kde je, a budete to mít mnohem snazší!“

Cronin se pomalu napřímil, čímž narovnal svou věčně ohnutou páteř. „Je mi líto, ale zjevně trpíte zjitřenou představivostí.“

Ruby na Adriana rozhořčeně pohlédla. Věděl, jak se cítí. Tohle zabralo mnohem víc času, než čekal. Začínal litovat, že do knihovny vůbec chodili. Měl počkat na posily, tak jak bylo dohodnuto. Už teď mu bylo jasné, že udělal chybu. Kdyby s týmem jednoduše obsadili východy, věděli by, jestli se Detonator pokusila odejít. Zastavili by ji, jenže takhle mohla už stokrát utéct zadními dveřmi.

Připadal si jako idiot. Tátové měli pravdu, když pochybovali o tom, zda to zvládne, a to ho rozzuřilo ze všeho nejvíc.

Teď už ale nemohl couvnout. Co by v takové situaci udělal zkušený tým, aby napravil svou chybu? Uchýlil by se k výhrůžkám, kdyby Cronin odmítl Detonator vydat? Zatkl by ho? Začal by bořit zdi a hledat v nich tajné výklenky s pašovaným zbožím?

„Tak,“ řekl Knihovník a zamířil zpátky ke schodišti, „pokud chcete, můžeme pokračovat v prohlídce v horních patrech. Na druhém podlaží máme sbírku vzácných knih a prvních vydání…“

Vtom se ozvalo hlasité zadunění. Cronin strnul.

Adrian se prudce otočil a očima těkal po stěně, z níž ten zvuk vyšel. Ničím se nelišila od ostatních zdí lemovaných nekonečnými regály. Knihy v policích se však z ničeho nic roztřásly a stěna se s pekelným lomozem posunula vpřed. Podlaha zaskřípěla.

„Ne…“ zamumlal Cronin. „Co to dělá… ne!“

Adrian přistoupil blíž. Ruby pohnula zápěstím a odmotala si z něj drát s rubínovým hrotem. Nova dala ruku na opasek.

Stěna se otevřela do místnosti, v níž byla tma jako v ranci. Adrian marně napínal oči, aby zahlédl, co se skrývá uvnitř. Potom se ozvalo jemné cvaknutí a jediná stolní lampička se zeleným stínítkem se probudila k životu a zalila prostor ponurým světlem.

Místnost nebyla o nic větší než kancelářské kóje, v nichž strávili noc. V jejím středu stál prázdný stůl s jedinou zelenou lampou. Za ním, na otočné židli na kolečkách, seděla žena s nohama nedbale hozenýma na dřevěné desce.

Ingrid Thompsonová. Detonator.

Jenže tohle nebyla kancelář.

Tohle byl muniční sklad.

Tři zbylé stěny lemovaly police, vitríny a přehledně označené prosklené skříně, které neplnily knihy, ale zbraně. Byly tu krabice s kulkami a nábojnicemi, pušky, brokovnice, pistole, revolvery, bandoliéry napěchované střelivem, smrtící šipky, kuše, lovecké tesáky a taky bedna, která nejspíš přetékala granáty.

Nova za Adrianem strnula. Tohle byl důvod, proč bez ohledu na všechny mazané plány nikdy nemohli vyhrát.

Detonator se ušklíbla. „To byla doba, Renegáti. Už jsem si začínala myslet, že si pro vás budu muset dojít.“

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

Ingrid tam neměla co dělat.

Ty zbraně tam neměly co dělat.

Nova nevěřícně sledovala Ingridin povýšený výraz a cítila, jak se jí zmocňuje hněv… pocit zrady. Měli přece plán. Dobrý plán. Co to mělo znamenat?

„Adrian Everhart,“ pronesla Ingrid sladce. Vzápětí vytáhla pistoli a hlavní poklepala na desku stolu. „To je vážně milé překvapení.“

„Řekla, že tu jsme,“ řekl Adrian. Na to, že na něho mířili zbraní, byl pozoruhodně klidný. „Ta holka, která prochází zrcadly.“

Nova polkla. Klidně mohl jen hádat, ale Ingrid ho neopravila, jen zkroutila rty v pyšném úsměvu.

„A nejlepší na tom je,“ řekla, „že vás zabiju a nikdo se nedozví, že jsem to byla já. Potom přimhouřila oči a zamžourala na Knihovníka, Adriana s Ruby a nakonec i na Novu. „Až na to, že nám tu jeden chybí.“

„A tobě zase chybí mozek!“ vykřikla Ruby a mrštila rubínem na vysoký regál přímo za Ingrid. Drát obtočil jeden z držáků a zůstal vězet na místě. Ruby jím trhla zpátky a polici převrhla. Ingrid vykřikla, když jí zasypal déšť zbraní a střeliva následovaný těžkou skříní. Židle se pod ní zvrtla a žena skončila na podlaze – zachránil ji stůl, jenž padající regály zarazil.

Ingrid zavrčela a vyplazila se zpod stolu se zbraní v ruce. Adrian se otočil a vrhl se k Ruby přesně k okamžiku, kdy stiskla spoušť. Výstřel byl v uzavřeném prostoru ohlušující. Kulka prolétla vzduchem a zavrtala se do tlusté encyklopedie. Adrian s Ruby se zhroutili k zemi a rychle se schovali za jednou z polic.

Cronin vykřikl strachy a vyrazil ke schodům, ale Nova ho drapla za svetr a zatlačila do kouta za jedním z regálů. „Tohle nebylo v plánu,“ zašeptala. „Co se děje?“

„To mi řekni ty,“ prskal Knihovník, oči vyvalené hrůzou. „Ingrid říkala, že si jde pro nové granáty, ale teď to vypadá, že na mě ušila boudu!“

Nova se zamračila. „Co ti včera řekla?“

„Včera? Včera jsem ji vůbec neviděl!“

Ze skladu s municí se ozvala ohlušující rána. Nova pustila Cronina a zamžourala mezerou mezi regály, zatímco Ingrid se probírala spadanými zbraněmi.

Nova těkala očima po labyrintu polic a regálů, ale Adriana s Ruby nikde neviděla.

„Teď vám řeknu, co se stane,“ ucedila Ingrid. „Zabiju vás, najdu vašeho kamaráda a zabiju ho taky. Je to ten s tím kouřem, že jo? Ten mi daleko neuteče.“ Znovu natáhla kohoutek. „A potom, až bude Kapitán Chromium oplakávat synáčkovu smrt, spálím Centrálu na prach, i s těmi, kdo ji postavili. Já jim ukážu, jaké to je, pro něco dřít celou věčnost a pak to během pár minut ztratit.“

Nova sledovala, jak se Ingrid prodírá troskami, ale pak její pozornost upoutal jakýsi pohyb. Postavila se na špičky a natahovala krk, aby viděla přes hromadu knih, a spatřila Adriana. Nebo alespoň jeho ruku, která něco zběsile kreslila na špinavou podlahu.

„Mohli bychom utéct,“ zašeptal Cronin. „Schody jsou přímo tady. Mohli bychom…“

„Zmlkni,“ zavrčela Nova.

Ingrid obešla regál a se zdviženou zbraní hledala Adriana s Ruby. Udělala další krok, když vtom čáry nakreslené na podlaze vyrazily vzhůru – provaz napjatý přes uličku ve výšce kotníků jí podrazil nohy. Ingrid zakopla a s vyjeknutím padla na kolena. Pistole jí vylétla z ruky a smýkla se po podlaze.

Adrian vystoupil zpoza regálu a zastavil zbraň nohou. „Co jsi říkala?“

Ruby vydala bojový pokřik a seskočila z regálu. Přistála Ingrid na zádech, omotala jí drát kolem krku a trhla jí hlavou zpátky.

Adrian mezitím sebral zbraň a namířil ji na Ingrid, jenže ta se v tom okamžiku vrhla vzad a přirazila Ruby k polici za svými zády. Ruby vykřikla bolestí. Ingrid využila jejího překvapení a smýkla jí přes rameno. Dívka tvrdě přistála na podlaze.

Regál, do něhož vrazily, se povážlivě kymácel, padaly z něj knihy. Ingrid jím provlékla ruku a s mocným výkřikem vší silou zabrala. Police se převrhla na sousední, ta udeřila do té další a tak dál, dokud místnost nenaplnily poletující knihy a hroutící se regály připomínají dominové kostky.

Cronin Novu odstrčil a prosmýkl se kolem dřív, než ho stihla chytit. Popadla tlakovou pušku, již měla za pasem, a namířila ji na něj, ale pak zaváhala a sledovala, jak upaluje ke schodům.

„Ruby!“ zaječel Adrian. Nova obezřetně postupovala vpřed, ale přes moře knih a zvířený prach ho neviděla. „Jsi celá v pořádku?“

„Ne Ruby,“ ozvalo se zasténání. „Red Assassin.“

„Jasně. Promiň.“

Nova zahlédla, jak se plazí z úzké škvíry mezi dvěma spadlými policemi.

Vtom její pozornost přitáhl záblesk sytě modré. Na zadní stěně spatřila jasnou pulzující kouli.

Jedna z Ingridiných bomb – a chystala se explodovat.

Pak Nova uviděla Ingrid. Stála jen kousek od Adriana s krutým úšklebkem ve tváři.

Nově poskočilo srdce. Zvedla omračující pušku, ale… na koho měla zamířit? Byla dnes Renegát, nebo Anarchista?

Koho má chránit? Koho zastavit?

Ingrid zvedla ruku.

Nova zvolala: „Adriane, k zemi!“

Bez váhání ji poslechl.

Ingrid luskla prsty.

Výbuch otřásl celou budovou, kusy základů vyrvané ze stěn prolétly kolem. Novu zasáhla tlaková vlna a odhodila ji do spadaných polic. Na kůži ucítila nesnesitelný žár; odvrátila se a zvedla ruce, aby si chránila hlavu. V tu samou chvíli ji zavalila lavina knih.

Lomoz trval pouhé dvě vteřiny, pak se kolem rozhostilo ticho. Nově zvonilo v uších, a když se odvážila vzhlédnout, vzduch byl plný poletujících papírů, sutě a kouře.

Kouř.

„Prosím,“ zamumlala si, přestože neslyšela ani hlas ve vlastní hlavě. „Prosím, ať je to Smokescreen.“

Chytila se jednoho z regálů a vyhrabala se z hory knih, pod nimiž zůstala pohřbená. Zběsile mrkala, aby se zbavila prachu v očích. Ze všeho nejdřív zahlédla Ruby, jak ze sebe shazuje židli, a potom i Adriana – byl na kolenou, dlaněmi se opíral o zem a snažil se zbavit spadané sutě.

Zaplavila ji zcela nečekaná úleva, která však vzala za své, když zahlédla Ingrid, jak se zběsile prodírá haraburdím. V ruce znovu držela zbraň – Nova nevěděla, jestli našla tu, kterou jí Adrian vzal, anebo si sehnala novou. Jasně však viděla, že Ingrid zuří. Oči jí planuly hněvem, ze zkroucených úst jí vycházel ryk, i když Nova neslyšela ani hlásku.

Adrian vzhlédl.

Ingrid mu zamířila na hlavu.

Nova, která stále svírala svou pušku, zvedla hlaveň a vystřelila.

Ingrid zasáhla neviditelná síla a srazila ji přes jednu z převržených polic.

Adrian na Novu pohlédl.

„Oheň!“ vyjekla, i když to znělo, jako by křičela do polštáře.

Plameny zatím neviděla, ale z hromady knih u zející díry, již v základech nechala Ingridina bomba, se valil hustý černý dým. V nekonečných stránkách teď doutnal tichý, hladový žár, který jen čekal na to, až se papír vznítí, aby mohl pozřít všechno ve svém dosahu.

Adrian se vyhrabal na nohy a sáhl si do kapsy. Jeho odhodlaný výraz vystřídalo zaváhání a pak zamračení. Náhle hledal po kapsách, potom i po rukávech. Začala se ho zmocňovat panika, očima těkal po podlaze, otáčel se kolem dokola. Nakonec pohlédl na Novu s Ruby. Něco řekl.

Nova zavrtěla hlavou a dala si ruku k uchu.

Promluvil znovu a tentokrát mu stačila odezírat ze rtů. Moje pero.

Nechápavě na něj zírala. Co chce nakreslit? Hasicí přístroj?

Počkat – to by mohlo fungovat.

Zašátrala si rukama po opasku a našla své vlastní inkoustové pero s ukrytou šipkou. Hodila mu ho.

Chytil ho přesně ve chvíli, kdy další výbuch vyhodil doutnající hromadu knih do povětří. Okamžitě se vznítily jasným plamenem. Nova zavrávorala a zády se opřela o zeď.

Adrian na druhém konci místnosti popadl bezvládnou Ingrid a přehodil si ji přes rameno. Potom křikl na Ruby, Běž! Běž! Běž!

Vyrazili ke schodům, dřív než jim mohly plameny odříznout cestu. Nova je následovala; přelezla spadané regály a vrhla se vzhůru. Jak tak spěchali pryč, oheň se rychle šířil: přeskakoval z jedné hromady knih na druhou, vzduch naplnil hustý černý dým a v mžiku zaplavil schodiště.

Vyrazili ze dveří a vpadli do přízemí knihovny, které jim po temném zakouřeném sklepě připadalo neobyčejně vzdušné a plné světla. Nova, úplně zmatená a vyvedená z míry, se zběsile rozhlížela kolem, když vtom ji z rozjímání vytrhl vyděšený hlas. Zvedla hlavu a viděla, že k nim běží Oscar a divoce šermuje rukama. „Jeden chybí!“

Adrian strnul. „Cože?“

„Bylo tu jedenatřicet návštěvníků,“ vysvětloval Oscar. Nova se naklonila vpřed, aby mu vůbec rozuměla. „Spočítal jsem je, a když jsem zaslechl první výstřel, začal jsem je odvádět ven, ale mám jich jen třicet! Jeden chybí, a jsem si skoro jistý, že je to malý kluk. Možná odešel sám, nevím, ale…“

„Rozdělte se!“ křikl Adrian. Nova ho stále slyšela jakoby z dálky, ale její uši začínaly přicházet k sobě. „Najděte to dítě. Potom, jestli to půjde, i Cronina a Narcissu, ale nejdřív ten kluk!“

Ruby a Oscar se otočili a ve vteřině zmizeli mezi regály.

„Co uděláš s ní?“ zeptala se Nova. Při pohledu na bezvládnou Ingrid ji zachvátila hrůza. Představila si, jak ji Adrian zvedá a hází ji zpátky do hořícího sklepa.

„Zatknu ji,“ odpověděl. „Venku ji spoutám, znovu spočítám civilisty, jestli nám ten kluk jenom neproklouzl, a pak se vrátím dovnitř a pomůžu vám.“

Nova si zastrčila tlakovou pistoli za opasek a natáhla ruce. „Já se o ni postarám.“

„Cože?“

„Vezmu ji ven a zajistím ji.“

Adrian ji přejel očima od hlavy až k patě a Nova věděla, co si myslí.

„Silná jsem dost,“ ujistila ho. „Jestli to dítě najdete, dostaneš je ven rychleji než já. No tak, honem. Jen marníme čas. Dej mi ji.“

Adrian se zamračil, ale pak se naklonil a nechal jí Ingrid sklouznout na ramena, takže ji mohla nést jako pytel obilí. Ne že by Nova někdy nějaký viděla.

Výjimečnou se zálibou v trhavinách koneckonců taky vláčela poprvé.

Zaťala zuby a sevřela Ingridinu paži a nohu, které jí visely přes ramena. Popravdě řečeno nečekala, že bude o moc těžší než její brašna s vybavením.

„Držíš ji?“ zeptal se Adrian.

„V pohodě. Běž.“

Nova vklopýtala do vstupní haly. Knihovna se zdála opuštěná, nikde ani živáčka – po Croninovi a Narcisse, ale i po Ruby s Oscarem jako by se země slehla. Zbyla jen ona, Ingrid a hustý kouř plížící se kolem regálů. Zírala na své nohy pleskající o podlahu. Přemýšlela, zda pod podrážkami svých zbrusu nových bot skutečně cítí žár ohně, anebo si to jen představuje.

Dřevěná podlaha, dřevěné trámy. Venkovní zdi byly možná z kamene, ale uvnitř… Veškeré podpěry, veškerý nábytek, všechny ty knihy slibovaly žhnoucí peklo.

A to nepočítala sklep nacpaný k prasknutí municí a trhavinami, které mohly v rostoucím horku začít kdykoliv vybuchovat.

Ztěžka oddechujíc pod Ingridinou tíhou přešla halu a prodrala se ven hlavními dveřmi.

Na chodníku před schody se tísnil zástup vyděšených civilistů – nejen návštěvníci knihovny, ale i rostoucí sbírka sousedů a přihlížejících. Za chvíli nepochybně dorazí novináři. A s nimi další Renegáti.

Nova si jich nevšímala a razila si cestu vpřed. Dav se rozestupoval, lidé si šeptali a lapali po dechu, jejich hlasy kolem ní bzučely jako hejno vos.

„Oficiální… renegátská… záležitost,“ funěla, když vklopýtala do ulice. Z hloučku vystoupil nějaký muž a natáhl se, jako by jí chtěl ulevit od jejího břemene, ale Nova na něj vyštěkla: „Nesahat. Je nebezpečná.“

Rychle se stáhl.

Pokračovala přes ulici a pak do stínů vrhaných budovou, v níž v noci hlídkovali. Nikdo za ní nešel. Tíha bezvládného těla začínala být nesnesitelná; když konečně dorazila na roh ulice, padla na koleno a nechala si Ingrid sklouznout z ramen. Ta s žuchnutím dopadla na zem a zasténala.

Nova se posadila na paty, lapala po dechu a snažila se uvolnit si ztuhlé svaly na krku a na ramenou. „Příště,“ ucedila, „tě nechám uhořet.“

Ingrid znovu zasténala.

Nova ji popadla za předloktí, vytáhla ji do sedu a opřela ji o zeď. Z opasku si sundala pouta, která dostala na Centrále. Zjevně patřila k běžné výbavě hlídkových skupin, přestože oni minulou noc na pochůzce nebyli.

„Tys mě postřelila,“ zamumlala Ingrid, jako by jí zdřevěněl jazyk. Stále se ještě nevzpamatovala z následků tlakové vlny.

„Ne,“ řekla Nova. „Omráčila jsem tě. V tom je rozdíl.“ Nasadila jí pouta na zápěstí.

Ingrid, jíž se začínalo vyjasňovat, na ni nechápavě zírala. „Co to…“

„Spoutám ti jen jednu ruku,“ přerušila ji Nova. Trhla jí rukou a druhý konec pout upevnila k mříži na okně v přízemí. „Lehce se osvobodíš a já to svedu na začátečnickou chybu.“

Ingrid natahovala krk a mžourala na pouta na svém zápěstí. „Kdybys mi pomohla,“ řekla, „už by byli mrtví.“

Nova prudce vydechla a přidřepla si k ní. „Ty jsi ho vůbec nevarovala, že ne? Ušila jsi to na něj. I na mě.“

Ingrid zakašlala. „Kdybych ti to řekla, nakonec bys couvla. Víš to. Stejně jako při přehlídce. Ale seš chytrá holka. Mělo ti to dojít.“ Přisunula se blíž ke stěně. „Měly jsme v hrsti celý renegátský tým. Navíc Kapitánova syna. Konečně se nám naskytla příležitost ukázat jim, co znamená bolest a ztráta, a ty jsi všechno zkazila!“

Nova se roztřásla potlačovaným hněvem. Postavila se a o krok couvla. „Mám trochu vyšší cíle než zneškodnit jedinou renegátskou hlídku. Myslela jsem, že v tom se shodneme.“ Rozhořčeně zavrtěla hlavou. „Promluvíme si o tom později. Teď musím zjistit, jaké jsou škody, protože někdo zcela ignoroval můj plán. Plán, který, pokud jsi zapomněla, by ochránil Knihovníka a současně zajistil, že si ho nikdo nespojí s námi.“

„Tak by mu přišili něco jiného,“ zavrčela Ingrid. „Našli by důvod ho zatknout. Byla to jen otázka času.“

Nova semkla rty. Ještě včera si to také myslela, ale teď si nebyla tak jistá. Adrian i ostatní dělali celou noc přesně to, co řekli. Dívali se a čekali. Do knihovny se rozhodli jít až ve chvíli, kdy se ukázala Ingrid. Nic nesvědčilo o tom, že by se tam Adrian chystal nastrčit falešné důkazy.

„Možná ano, možná ne,“ řekla. „Víme jen to, že jsme přišli o Knihovníka a s ním i o přístup ke všemu, co bylo v tom skladišti. Renegáti vyhráli. Znovu.“

KAPITOLA DVACET PĚT

Nova rázovala zpátky přes ulici. Byla úplně bez sebe. Tohle měl být běh na dlouhou trať. Špionkou se nestala proto, aby mohla Renegátům dnes nebo zítra udělit lekci. Ani proto, aby zhatila jednu misi nebo zlikvidovala jediný tým.

Jejím cílem bylo Renegáty svrhnout. Zbavit se celé Rady. Pomstít rodinu, kterou přísahali chránit a pak ji zklamali. Její rodinu.

Jak mohla být Ingrid tak krátkozraká? Proč si zvolila tak snadnou cestu za pomstou? Jednala jako hlupák. Ale… Nova taky. Mělo jí dojít, že je něco špatně, když vstoupila do knihovny a uviděla vyděšenou Narcissu, která se jen stěží zmohla na slovo. Měla zareagovat dřív, než se věci vymkly kontrole.

Tolik se soustředila na to, aby misi dokončila, tolik Ingrid důvěřovala – věřila, že zajistila, aby se v knihovně nenašly žádné důkazy. Renegáti to tu měli prohledat, odejít s prázdnou a skončit vyšetřování.

Místo toho ji Ingrid ošálila a teď bylo všechno v troskách. Přinejmenším knihovna. Z oken v přízemí se valil kouř. Ve zdi, v místech, kde explodovala bomba, zela obrovská díra a chrlila dým černý jako noc.

Dav přihlížejících mezitím obrátil pozornost od Ingrid k hořící knihovně, ale teď se zaměřil na Novu spěchající přes ulici.

„No tak,“ křikla nějaká žena. „Jste přece Renegátka! Proč něco neuděláte?“

Nova se zastavila a popuzeně na ni pohlédla. „Proč něco neudělám?“ zeptala se. „Proč třeba nechytím Zločince, který to má na svědomí?“ Ukázala na Ingrid.

Žena se zatvářila povýšeně. „Myslím, proč neuhasíte ten oheň.“

„Kde je Tsunami?“ zavolalo nějaké dítě.

„Jo!“ vypísklo další. „Anebo někdo jiný, co to umí s vodou! To by se vám hodilo.“

Nova otevřela pusu a chystala se říct, že v současnosti dělají, co je v jejich silách, všemi dostupnými prostředky, ale pak zaváhala. Uvědomila si, že na mínění veřejnosti, pokud jde o Renegáty, jí ani za mák nezáleží.

Něco zabručela a dál si razila cestu davem. Pohlédla k oknům knihovny. Po Adrianovi a ostatních nebylo ani stopy. Zachránili toho ztraceného chlapce? Pořád ho hledali?

Určitě. Byli to profesionálové, skuteční superhrdinové, a pokud kluka ještě nenašli, každou chvíli se jim to podaří.

Ale… co Knihovník?

Nova vydechla. Snažila se v tom zmatku soustředit, ujasnit si, co je její prioritou.

Knihovníka zatknou v momentě, kdy se znovu objeví, obviní ho z nelegálního prodeje zbraní, spiknutí a kdoví čeho dalšího. Neexistovalo, že by Anarchisté ještě někdy obchodovali s některým z jeho distributorů.

Ledaže by ho našla jako první a podařilo se jí ho dostat do bezpečí. Potom by možná, jen možná, dokázala tuhle potápějící se loď ještě zachránit.

Gene Cronin byl zbabělec. Tak jí to Ingrid ustavičně opakovala. Určitě vzal nohy na ramena a teď už byl na cestě z města.

Anebo ne?

Nova byla čím dál nerozhodnější. Přešlapovala na místě a mnula si krk, když vtom podzemím knihovny otřáslo několik výbuchů následovaných ohlušujícím kvílením praskajících trámů. Dav přihlížejících ustoupil, když okna a zející kráter u paty budovy vychrlily černý kouř.

Nova věděla, že právě explodovaly trhaviny ve sklepním skladišti, ale nedokázala říct, zda přijdou i další.

Potom zaslechla výkřiky.

Nejdřív si myslela, že si to jen představila, že jde o vyděšenou ozvěnu její zmatené mysli.

Někdo do ní vrazil. Byla to ta stejná žena jako předtím a ječela jako na lesy: „Někdo je pořád vevnitř! Slyšela jsem to! Dělejte něco!“

Novu stálo veškeré úsilí, aby se neotočila a nekřikla na ni, ať něco udělá sama, ale nakonec instinkt potlačila a vyrazila vpřed – nikoliv ke knihovně, ale za roh, neboť si byla jistá, že křik vycházel právě odtud.

Sotva zahnula do uličky, uviděla ho. Z okna ve druhém paře se vykláněl malý, sotva šestiletý chlapec. Přes nos měl přetažený svetr a divoce těkal očima podlitýma krví. Nova viděla, že je vyděšený k smrti.

Rozhlédla se kolem, ale nenašla nic, po čem by mohla vylézt. Nebyl tu žádný žebřík ani vhodně rostlý strom. Mrkla na stěnu knihovny. Bez přemýšlení zaryla prsty do omítky mezi kameny a vytáhla se vzhůru.

Urazila sotva pár stop, když jí uklouzla noha a ona spadla zpátky do ulice. Tvrdě přistála na zádech. Chlapec v okně zavzlykal a prsty křečovitě sevřel okenní parapet.

Nova vyskočila na nohy, ale zemí otřásl další výbuch a skoro ji srazil zpátky. Narůstající žár a tlak uvnitř knihovny způsobil, že okno v prvním patře vylétlo do ulice. Kamenné stěny začaly olizovat rudé plameny.

Nova zavřela oči a propočítávala rizika. I když jí přišlo, že přemýšlí celou věčnost, rozhodnutí jí zabralo jen pár vteřin.

Otevřela oči a sáhla do přihrádky na svém opasku, v níž měla schované mikrosvětlice. A taky, hluboko pod nimi, rukavice.

Nightmařiny rukavice.

Vsunula prsty do černé kůže, zapnula přezky a stiskla tlačítko k aktivaci přísavných polštářků. Potom skočila vpřed; vrhla se proti budově a přitiskla dlaně na zeď.

Rukavice se přisály ke kameni a zůstaly na místě.

Nova začala šplhat. Přitisknout, natáhnout, uvolnit. Palci u nohou šátrala po opoře na kluzké omítce, paže jí hořely námahou, jak se sunula vzhůru, pořád výš a výš. Z oken pod ní se valily oblaka kouře, vzduch naplnil černý dým.

Než dosáhla okna ve druhém patře, ruce jí skoro vypověděly službu. Přesto se vytáhla dovnitř, provlekla se oknem a dopadla na podlahu vedle vyděšeného chlapce.

Kluk na ni zíral, rty se mu třásly. „Pomoc?“ špitnul nesměle.

Přikývla. „Dej mi chvilku.“

Nádech. Výdech.

Posadila se a s námahou se vyhrabala na nohy. I zdejší podlaží se plnilo dýmem, přestože tu ještě nebyl tak hustý. „Tak pojď,“ řekla a vzala chlapce kolem ramen. Bez odporu ji následoval archivem na vrchol hlavního schodiště.

Nova se zarazila. Zírala do vstupní haly tonoucí v moři kouře a plamenů. Doutnala dokonce i podlaha, a zatímco stáli na schodech, ohořelá prkna pod sochou učence v jednom z výklenků povolila a zřítila se do sklepa.

Nova ucouvla a přitiskla chlapce ke stěně.

„Dobře,“ řekla pomalu. „Tudy nepůjdeme.“

Táhla ho zpátky stejnou cestou, jakou přišli, a pak k oknu, kterým vlezla dovnitř. Vyklonila se ven a odhadla tvrdost pádu. Nebylo by to tak zlé… alespoň pro ni.

„Víš, jak se stočit do klubíčka a udělat kotrmelec?“

Chlapec zafňukal. „Neumíš… neumíš lítat?“

Zírala na něj. „Kdybych uměla lítat, proč bych–“ Zvedla ruce v černých rukavicích a zasténala. „To je jedno. Poslouchej. Vyskočíš mi na záda a já s námi slezu zpátky dolů. Musíš mi věřit, dobře?“

Kluk byl zjevně hrůzou bez sebe, ale tvář mu náhle rozzářila nevysvětlitelná naděje. „Jsi přece Renegát,“ řekl. „Samozřejmě ti věřím.“

Nově se sevřel žaludek, nejraději by se rozkřičela, že to není pravda. Nedělej to, chtělo se jí říct. Nevěř jim. Nezaslouží si to.

Kousla se do jazyka a přidřepla si, aby jí mohl vylézt na záda. Vtom zaslechla křik.

Popadla chlapce za zápěstí a znovu vyhlédla z okna. Oscar s Ruby k ní běželi skrz přerostlý břečťan vinoucí se kolem knihovny.

„Novo!“ zaječel Oscar a vzápětí sebou trhnul. „Chci říct, Insomnie! Musíš odtamtud pryč!“

Novu zaplavila neskutečná úleva. Přiložila si ruce k ústům, aby ji přes hlasité plameny slyšeli. „Našla jsem toho kluka! Dívejte!“ Otočila se, uchopila chlapce v podpaždí a zvedla ho do okna.

Ruby zalapala po dechu. Potom se obrátila na Oscara, ale jejich hovor neměl dlouhého trvání.

„Vydrž,“ křikla Ruby a ze zápěstí si odmotala svůj drát. Ustoupila od Oscara a roztočila ho vzduchu jako laso. „Uhněte mi.“

Nova uskočila od okna, chlapce táhla s sebou. O vteřinu později kolem nich prosvištěl Rubyin červený kámen. Jakmile jím trhla zpátky, hroty drahokamu se otevřely a utvořily kotvu, která se zakousla do parapetu.

„Paráda,“ vyhrkl chlapec.

„Jel jsi někdy na kladce?“ zeptala se Nova, která si mezitím stáhla rukavice a nacpala je zpátky do přihrádky za pasem.

„Na čem?“

„Na ničem. Tak pojď, je to jako hrát si na prolézačce. Dávej ruku přes ruku. Jestli spadneš, ten kluk s holí tě chytí, dobře?“

Chlapec pohlédl na tenký drát a pak na Oscara pod sebou. Nejistě se zamračil.

„Taky je Renegát,“ přesvědčovala ho Nova. „Na benči uzvedne asi tak…“ Chvíli uvažovala. „Nevím. Ale hodně. Určitě víc, než vážíš.“

To chlapce zjevně uklidnilo, protože přehodil nohu přes parapet. Nova mu na začátku pomohla, ukázala mu, kam dávat ruce, a zároveň dala pozor, aby mu kotníky nesklouzly z provazu.

Byl na půl cesty dolů a ona se začínala uklidňovat, přemýšlela, zda taky sešplhá po laně, anebo si zvolí rychlejší cestu a z okna seskočí, když vtom na ni Oscar křikl: „Kde je Adrian?“

Nova strnula. „Není s vámi?“

Zavrtěl hlavou. „Neviděl jsem ho od chvíle, co jste vyšli z toho sklepa.“

Nova se odvrátila od okna a rozhlédla se kolem. Vzduch v knihovně začínal připomínat saunu. Zakouřenou, dusivou saunu.

Adrian určitě dávno odešel.

Ale co když ho otrávil dým? Co když tu ležel v bezvědomí a pomalu umíral na otravu kouřem, anebo uvízl pod nějakým regálem…

Řev plamenů protnulo zoufalé zaječení. Nova strnula. Nebyl to Adrian.

V knihovně zůstal ještě někdo další.

Křik ji dovedl až na konec třetího podlaží. Stranou od ostatních regálů se nacházela místnost přehrazená zdí, do níž šlo nahlédnout skleněným oknem ve dveřích. Na ceduli na zdi byl nápis VZÁCNÉ KNIHY A PRVNÍ VYDÁNÍ. Nova vtrhla dovnitř. Místnost za nimi byla takřka netknutá kouřem, který naplnil zbytek budovy, ale jakmile rozrazila dveře, začal se plížit dovnitř.

Před otevřeným tam oknem stáli Narcissa a Gene Cronin. Narcissa se ohlédla a zaječela. „Zavři ty dveře!“

Nova ji poslechla, ale nezapomněla jimi pořádně prásknout.

Knihovník jí nevěnoval jediný pohled. Zběsile tahal knihy ze skleněných vitrín, balil je do papírových utěrek a házel je z okna. „Pomoz mi!“ zakřičel. „Narcisso, honem! Skříň na rukopisy. Rukopisy musíme zachránit!“

„Jsou to jenom knihy!“ vřískla Narcissa v odpověď. „Musíme zachránit sami sebe!“

„Jenom knihy?“ zahřímal Cronin. „Mé celoživotní dílo! Některé jsou jedinou známou kopií na světě! První vydání… podepsané výtisky…“

„Narcissa má pravdu,“ přerušila ho Nova a popošla vpřed. Znovu se rozhlédla kolem, doufala, že uvidí Adriana, který vystoupí zpoza regálů, ale byl tu jen Cronin a jeho vnučka. Po Adrianovi nebylo ani stopy. Polkla, když si představila, že by mohl být uvězněný v žhnoucím pekle pod nimi. „Přízemí je v plamenech. Celé se to tu každou chvíli zhroutí. Musíte pryč.“ Očima těkala kolem. Ve zdech byla dvojitá okna, nyní otevřená, aby kouř, jenž se vplížil dovnitř škvírou ve dveřích, mohl ven. Při západní stěně stál krb, který naopak nehořel už celá léta. Nad římsou viselo zdobné zrcadlo, ale Nova měla podezření, že tu bylo spíš kvůli Narcisse, než že by někdo usiloval o elegantní dekoraci.

Pak tu byly čtyři vitríny se starými knihami, svitky, tiskovinami a rukopisy, dokonce i výběr starých psacích a tiskařských nástrojů od kalamářů po těžké olověné psací stroje. Stěny lemovaly další police s knihami plné děl, která nebyla tak cenná jako ta ve vitrínách. Byly tu dveře, jimiž přišla, a…to bylo všechno. Žádné další východy. Budou muset utéct oknem.

„Proč jsi je sem přivedla?“ zakvílela Narcissa, očividně bez sebe zlostí.

Nova se k ní otočila. „Cože?“

„Za tohle můžeš ty! Ty a Denotator – podvedly jste nás. Proč?“

Vyděšené Narcisse se po tvářích koulely slzy jako hrachy, pěsti měla zaťaté, ruce se jí třásly. Nově došlo, že tu na rozdíl od nich není v pasti. Nad krbem viselo zrcadlo. Mohla kdykoliv odejít.

Ale zůstávala, aby zachránila svého dědečka. Nova se kousla do rtů a snažila se vyčistit si hlavu. Cítila na sobě dívčin nenávistný pohled. Narcissu měla vždycky ráda. Moc se neznaly, ale byla vždycky milá, když sem s Ingrid přišli obchodovat. I když byla Knihovníkovou vnučkou a o jeho ilegální činnosti samozřejmě věděla, Nově nikdy nepřipadala nějak zvlášť… zločinná.

Poprvé uvažovala o tom, co si Narcissa asi tak myslí o ní. Během těch několika setkání bývala tichá a stydlivá. Nova si myslela, že má jen takovou povahu, ale teď ji napadlo, jestli se jí nebojí.

Protože byla Nightmare?

Protože byla Aceova vnučka?

„Musíte pryč,“ řekla Nova a spěchala k nejbližšímu oknu. „Můžeš dědečka provést zrcadlem?“

„Takhle to nefunguje,“ odsekla Narcissa.

„V tom případě odejdi zrcadlem, dokud můžeš. Já a Gene půjdeme oknem.“ Vyhlédla ven, aby odhadla vzdálenost, která je dělila od země. „Aspoň myslím.“

Jedno okno se otvíralo do ulice před knihovnou, kde se shromáždil rostoucí dav přihlížejících.

Rychle pohlédla ke kancelářím na opačném konci ulice a zjistila, že Ingrid mezitím zmizela. Pouta ležela na chodníku vedle malého doutnajícího kráteru v místech, kde mezi zdí a zamřížovaným oknem odpálila bombu.

Zbylá dvě okna v místnosti směřovala do boční uličky a ke kinu. Až skočí, zaměří se na nejbližší kontejner, který zbrzdí dopad. Nova však pochybovala, že Cronin pád přežije, i kdyby se nezřítil přímo na beton a ona mu vysvětlila, jak se stočit do klubíčka a udělat kotoul.

„Je mu čtyřiasedmdesát!“ vykřikla Narcissa. „To si vážně myslíš, že vyskočí z okna?“

Nova zafuněla. Kde byl Winston se svým horkovzdušným balonem, když ho potřebovala?

Vtom se za jejími zády ozvala rána. Prudce se otočila; bála se, že se knihovna začíná hroutit, ale ve skutečnosti se jen rozbilo okno. Vzduchem létaly střepy a tříštily se o podlahu, když se přes parapet přenesla mohutná postava a tvrdě přistála na zemi.

Nova vyjeveně sledovala, jak neznámý provádí dokonalý kotoul a pak bez námahy vyskakuje zpátky na nohy. Otočil se kolem dokola, oděný v brnění a připravený k boji. Od temného hledí se mu odrazilo sluneční světlo.

„To snad ne,“ zabručela Nova. Bylo jen otázkou času, kdy se v knihovně objeví další Renegáti, ale rozhodně nečekala, že pošlou svého tajného válečníka. K čemu taky? Jak správně poznamenal jeden z těch budižkničemů tam venku – potřebovali Výjimečného, který to uměl s vodou.

Možná to ale dávalo smysl. Rada o misi věděla a navíc jí záleželo na Adrianovi. Třeba Sentinela poslali, aby na všechno dohlédl. V tom případě nebylo otázkou, kde se tu vzal, ale proč mu to trvalo tak dlouho.

Sentinel k ní otočil svou tvář skrytou pod přilbou a zeptal se hlubokým hlasem: „Jsou všichni v pořádku?“

Nova rozhodila rukama. „Jsme v pasti uprostřed hořící knihovny. Co myslíš?“

„Dostanu vás do bezpečí,“ řekl. „Všechny. Pod jednou podmínkou.“ Podíval se na Knihovníka, který mezitím přestal házet drahocenné svazky z okna a s ústy dokořán zíral na nově příchozího. „Chci ti nabídnout obchod, Gene Cronine.“

Cronin několikrát naprázdno pohnul ústy. Na prsou křečovitě svíral knihu vázanou v kůži, jako by šlo o záchrannou vestu. „Kdo… kdo jste?“ zakoktal.

„Já jsem Sentinel.“

Prohlásil to úplně stejným, smrtelně vážným tónem ochránce spravedlnosti jako při přehlídce, a Nova bezděky obrátila oči v sloup.

„Odpověz rychle,“ řekl Sentinel. „Nemáme moc času.“

„Já… obchod. Ano. Tak dobře, ano. Jsem férový podnikatel. Ale… všechno zničili. Jestli jste přišel pro zbraně nebo výbušniny, budete muset počkat, až znovu obnovím kontakt se svými–“

„Ty mě nezajímají,“ přerušil ho Sentinel. „Jde mi jen o informaci.“

Nova se podezřívavě zamračila. Někdo venku zavolal její jméno, a když se ohlédla, viděla Ruby s Oscarem, kteří se vraceli do ulice s dlouhým hliníkovým žebříkem v pohotovosti. Zaplavila ji nepopsatelná úleva. Přemýšlela, kde ho asi tak vzali, ale na tom teď nezáleželo.

„Informaci?“ zopakoval Cronin. „Těch mám, že nevím, co s nimi.“

„Hledám Nightmare.“

Nově poskočilo srdce. Prudce se odvrátila od okna a zadívala se na Sentinela. Nestál čelem k ní, takže zahlédla jen jeho profil. Zato Cronina viděla zcela jasně a způsob, jakým k ní obrátil zmatený pohled, poslal její tep k strmým výšinám. Jedinkrát zoufale zavrtěla hlavou.

„Řekni mi, kde ji najdu,“ pokračoval Sentinel, „a já vás nejenže dostanu z téhle budovy, ale taky vás zanesu někam, kde budete mít před Renegáty slušný náskok. Můžete s vnučkou odejít z města a nikdy se nevrátit.“

Narcissa s očima navrch hlavy těkala pohledem ze Sentinela na Novu. Nešlo poznat, jestli Sentinel říká pravdu, anebo jde o léčku, aby Knihovník začal mluvit. Možná je zradí, jakmile se dozví, co potřebuje. To by udělal Zločinec. Ale Renegát? Vždyť byli známí svou ctí a zásadovostí.

Dostát své části dohody by však znamenalo nechat uprchnout muže, jenž do ulic poslal stovky nelegálních zbraní. Co by tomu řekla Rada? Anebo už s tím souhlasila, aby našla Nightmare? Aby našla ji?

Nova polkla. Nevěděla, jestli má být poctěná, nebo ne.

„Nightmare?“ breptl Cronin a dál na Sentinela zíral. Nova viděla, že usilovně přemýšlí: jedna myšlenka stíhala druhou, mísily se, skřípaly o sebe, zatímco se snažil vypočítat svou nejlepší šanci na přežití… a svobodu.

„Hledá se v souvislosti s pokusem o atentát na členy Rady, ale to vám jistě nemusím říkat. Prodal jste jí pušku, kterou k tomu použila, viďte?“ Těžké boty zaduněly o podlahu, když Sentinel postoupil vpřed. „Chci vědět, kde je, pro koho pracuje. Řekněte mi to a dám vám zbytek dne na to najít si jiné ubytování než vězeňskou celu.“

„Kde je?“ zapištěl Cronin. „Pro koho pracuje?“ Očima sklouzl ze Sentinela na Novu. Rukou sjela k opasku s omračovací puškou.

Croninovi poskočil ohryzek na krku. „Tedy,“ zalapal po dechu. „To je poněkud… komplikovaná záležitost.“ Odkašlal si. „Víte, ta dívka, co… co si říká Nightmare, jak… jak ji někteří znají… pod tím jménem… tedy, ona je…“

Rozbitým oknem dovnitř vlétla planoucí modrá koule. Přistála na dřevěné podlaze, jedinkrát poskočila…

Nova se vrhla za jednu z vitrín a rukama si chránila hlavu, kdežto Sentinel vyrazil ke Croninovi s Narcissou, aby je bránil vlastním tělem.

Výbuch utrhl roh knihovny, prorazil díru do podlahy a narušil okolní zdi. Nova skončila pod lavinou sádry, skla a střešních tašek. Podlaha pod jejíma nohama se naklonila k ohnisku exploze. Chytla se jedné z vestavěných polic a držela se jako klíště, když prkna povolila. Kolem ní pršely knihy, ale podařilo se jí za regál zaháknout kolenem, a tak nespadla.

Burácení hroutících se stěn ještě neutichlo a ji zaplavil žár a hustý dým, který sem vrazil z druhého podlaží. Byl černý jako uhel a nesnesitelně pálil. Nova se rozkašlala a zběsile mžourala kolem v marné snaze prohlédnout kouřovou clonu. Zeď po její pravici zmizela, na druhém konci ulice zahlédla staré kino. Pro knihovnu to byla rána z milosti, ale hustý kouř se díky otvoru alespoň dostal ven. Zakašlala. Pálily ji oči. Po Sentinelovi, Croninovi a Narcisse jako by se země slehla. Propadli podlahou? Ať napínala oči sebevíc, nebylo po nich ani stopy.

Police, jíž se držela, se začala povážlivě naklánět, když vnější zeď oslabil výbuch. Nova zaťala zuby, hledajíc únikovou cestu, ale neměla se čeho chytit. Věděla, že jediný krok na prohořelých, zlámaných prknech by znamenal propadnout do pekla pod sebou.

Zaměřila se na nástěnnou lampu nad svou hlavou. Kdyby se k ní dostala, možná by se jí dokázala chytit, zhoupnout se směrem k otvoru…

Dlaně měla vlhké potem, ale zaryla prsty do regálu a vyrazila vzhůru, zatímco police sténala a nakláněla se pořád víc k rozbité podlaze. Přitažlivost začínala působit i na ni. Napjala paži, zoufale šátrajíc po lampě. Byla od ní jen kousek, ale klidně to mohla být celá míle…

Prsty jí sklouzly z vlhkého dřeva.

Nova vykřikla a zřítila se do ohně pod sebou.

KAPITOLA DVACET ŠEST

Někdo ji chytil uprostřed letu.

Nova cítila, jak její tělo naráží do tvrdé nepoddajné slupky, a než se nadála, stoupala vzhůru k výšinám. Lapala po dechu a šokovaně zírala na Sentinelovu kovovou přilbu. Stav beztíže neměl dlouhého trvání: její zachránce se vynesl zpátky na druhé podlaží a ztěžka dopadl na zem. Dřevěná podlaha se pod ním prohnula a žalostně zasténala. Vzápětí se otočil a s Novou v náručí skočil k otvoru ve zdi. Do obličeje ji udeřil vítr a kouř. Odvrátila tvář a chránila si oči za jeho prsním plátem.

Tentokrát stav beztíže vystřídal pád a Sentinel s razancí buldozeru přistál na střeše starého kina. Klesl na jedno koleno a sevřel ji v náručí. „Jsi v pořádku?“

Uvědomila si, že se chvěje. Zvedla hlavu a v odrazu jeho helmy spatřila svůj zmatený výraz.

Držel ji, jako by byla něco cenného, křehkého. Nevinná divačka. Anebo… dáma v nesnázích.

Zaťala čelist, dlaněmi se zapřela o jeho prsní plát a vytrhla se mu. Překvapeně zavrávoral, takže Nova vyskočila na nohy a rychle od něj ustoupila. Vytáhla omračovací pistoli, kterou měla za pasem.

Sentinel k ní natáhl ruku. „Přišel jsem vám pomoct.“ Pomalu se postavil. „Můžeš mi věřit.“

Nevěřícně se zasmála. „O tom dost pochybuju.“ Pak její pozornost upoutal nějaký pohyb. Ohlédla se a spatřila Narcissu s Croninem, jak se choulí u velkého střešního větráku. Narcissa držela dědečka za paži, ale ten si jí nevšímal a v náručí dál svíral jeden z prastarých svazků, které zachránil z knihovny. Narcissa byla popelavě bledá, cop měla rozcuchaný, oblečení jí pokrývaly saze. Cronin nedopadl o moc lépe, ale u něj nebyly rozježené vlasy a zanedbaný vzhled ničím neobvyklým.

Na druhé straně ulice došlo k další explozi a Nova se bezděky přikrčila, když si představila, jak na ně shora prší výbušniny. Tentokrát však hluk nezpůsobila Detonator, ale sama knihovna. Zbylé sloupy a trámy konečně povolily a vyslaly do vzduchu salvu jisker a burácejících plamenů, které pohltily střechu. Nova věděla, že z knihovny za chvíli zbudou jen holé kamenné zdi – pouhá skořápka kdysi majestátní stavby.

Sevřelo se jí srdce.

Byl Adrian pořád…?

Ne, ne. Adrian byl siný a chytrý. Byl Renegát. Určitě si našel cestu ven.

Knihovník vyrazil bolestné zakvílení a padl na kolena. „Moje knihovna… moje knihy…“

Narcissa stála za ním a hladila ho po zádech, ale on jako by si jí ani nevšiml.

„Papír a knihy,“ ozval popuzený hlas.

Nova se zamračila.

Ingrid vystoupila zpoza zrezivělého reflektoru, který se nejspíš kdysi používal k propagaci filmů. Na tváři měla posměšný úšklebek a v dlaních svírala novou výbušninu.

„To přežiješ,“ řekla nonšalantně. „Skutečná tragédie jsou všechny ty zbraně, co přišly na zmar.“

Cronin se tesklivě usmál. „Zbraně mi možná vydělávaly na živobytí, ale ty knihy byly můj život.“

Ingrid si odfrkla. „Jak ubohé.“ Pak se obrátila na Sentinela a pohazovala si koulí sršící modré energie. „No to se podívejme. Jestli to není naše zbrusu nová renegátská hračka. Kdo by si pomyslel, že v tom máš prsty i ty?“

„Vzdej se, Detonator. Dnes jsi napáchala škody až dost.“ Pravá ruka mu zazářila, jak se šedý kov jeho brnění od prstů až po zápěstí rozpálil doběla.

Nova vyvalila oči.

Tohle byla novinka.

Přece neměl i další schopnosti? Něco takového bylo nemožné.

„Já vím,“ zasmála se Ingrid. „A je to tak báječnej pocit. Devět let jsem v sobě dusila svou sílu, dělala jsem poslušnou, aby byla Rada spokojená… A teď je konečně čas světu připomenout, co dokážu. U všech supersil, to je lahoda!“ Vesele zavýskla a pak se rozesmála. „Abys věděl, měla jsem v plánu sejmout toho Everhartovic spratka, ale ty… ty budeš ještě lepší. Zabít poskoka Rady, to si vychutnám. Myslíš, že tvoje brnění vydrží přímej zásah? Já o tom dost pochybuju…“

„Poskok Rady?“ zopakoval Sentinel. „Nejspíš sis mě s někým spletla.“

„Neboj, nespletla,“ ujistila ho Ingrid a ušklíbla se.

Napřáhl svou žhnoucí paži a zaťal ruku v pěst. „Neposlala mě Rada. Jsem tu sám za sebe.“

Ingrid si povzdechla. „To si vážně myslíš…“

Ze Sentinelovy rukavice vystřelil tenký paprsek bílé energie a zasáhl Ingrid do hrudi. Zavrávorala a překotila se. Dopadla na zem, prudce lapajíc po dechu.

Nova tam stála s otevřenými ústy. Nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo.

Ten oblek, oheň, ty skoky a teď ještě… Co to vůbec bylo? Omračující energetický paprsek?

Kolik schopností vlastně měl?

Sentinel spustil ruku podél těla. „Proč jsou někteří padouši tak hrozně upovídaní?“

„Je mrtvá?“ špitla Nova.

Obrátil se k ní. „Omráčená.“ Potom zaváhal a mrkl na své předloktí, které mezitím dostalo původní tmavě šedý odstín. „Alespoň myslím. Tuhle zbraň používám poprvé.“

Nova na něj zírala. „Co tím chceš říct?“

Přerušil je Croninův zmámený hlas. „Za to může ona.“ Stál na okraji střechy a sledoval hořící knihovnu. V očích plných hlubokého smutku mu tančily rudé plameny. „Vlákala mě do pasti. Nastražila ty výbušniny. Všechno zničila.“ Rozhořčeně se zasmál. „Co čekat od někoho, kdo si říká Detonator? Měl jsem to vědět. Nikdy jsem neměl věřit Anarchistovi…“

Rozpřáhl ruce a Nova viděla, že pořád drží knihu s koženou vazbou, kterou zachránil z místnosti s cennými svazky. „Ale já nezapomínám,“ zašeptal. „Pamatuju si každé slovo. Všechny ty vědomosti… nebudou ztraceny.“ Zavřel oči a ve tváři se mu rozhostil téměř vznešený výraz, jak v něm vykvetlo nové hluboké odhodlání. „Proto jsem dostal tenhle dar. Abych uchoval všechna ta slova, příběhy, myšlenky. Abych je uchránil před zánikem. I kdybych na to měl obětovat zbývající roky svého života, znovu je všechny zaznamenám. Bude to životní dílo, na něž budu moci být pyšný.“

„Chcete na něm pracovat ve vězeňské cele?“ zeptal se Sentinel. Cronin se na něj podíval, jako by ho překvapilo, že tam pořád ještě stojí. „Protože si nejsem jistý, že vám Renegáti poskytnout dost papíru, abyste to všechno nahradil.“ Ukázal na knihovnu.

Cronin polknul.

Sentinel přistoupil o krok blíž a ztišil hlas. „Moje nabídka pořád platí. Můžu vás odsud dostat. Jen mi řekněte, co víte o Nightmare.“

„Ježíšku na křížku,“ vložila se do toho Nova. „To tě vážně nic jiného nezajímá?“

Sentinel se na ni nepodíval… zato Knihovník ano.

Nova se narovnala a upřela na něj ten nejvýhružnější pohled, jakého byla schopná.

„Nightmare,“ řekl Cronin a náhle se rozesmál, jako by mu došla absurdnost celé situace. „Ach, Nightmare. Ano. Myslím, že vím, kde ji najít…“

Následující výstřel Nově div neprotrhl ušní bubínek. Croninova hlava poskočila zpátky, střechu zkropil déšť krve. Stařec se zakymácel, chvíli zůstal bez hnutí a pak se zhroutil na zem. Kniha, již svíral v náručí, dopadla vedle něj a otevřela se. Zažloutlé, křehké stránky se zatřepotaly ve větru.

Narcissa zaječela.

Celý svět jako by se zastavil. Nova zírala na prolitou krev, a i když věděla, že je rudá, všechno se slilo v jedinou šedou šmouhu. Měla pootevřené rty, ale přestala dýchat. Nevěřícně zírala na Ingrid, na zbraň, kterou držela v rukou.

Ingrid zvedla bradu. Z její tváře nešlo nic vyčíst. Hněv, možná pýcha. Ani špetka lítosti.

Nova si představila, jak Anarchisté později sedí na jednom z podzemních nástupišť a poslouchají Ingrid, která vypráví, jak Knihovníka zastřelila jen vteřinu před tím, než mohl Novu zradit. Viděla, jak se Ingrid směje a ostatní se k ní přidávají.

Jenže v tuhle chvíli jí to moc vtipné nepřipadalo.

Nova věděla, že by ji Cronin prozradil. Ať už Sentinelovi, anebo později Radě. Nakonec by promluvil, i kdyby jen proto, aby se pomstil Anarchistům, kteří mu zničili milovanou knihovnu. Pokud chtěla pokračovat ve své misi, zůstat u Renegátů a dál v sobě živit naději, že se jí je jednoho dne podaří svrhnout, musel zemřít. Jiná možnost neexistovala.

Někdy je potřeba obětovat slabé, aby silní prospívali.

Tyhle myšlenky jí náhle připadaly velmi vzdálené. Uvědomila si, že je slyší jen jako Aceův hlas.

A když viděla Narcissu, jak padá na kolena a vzlyká nad dědečkovým tělem, věděla, že by ho nikdy nedokázala zabít. Ani aby se zachránila.

A to si říkala Zločinec?

Paprsek světla zasáhl Ingrid do boku a znovu ji shodil na zem. Zbraň jí vylétla z ruky. Vzápětí přišla druhá rána a poslala ji na opačný konec střechy, kde ramenem vrazila do zrezlého reflektoru.

Sentinel se vrhl za ní s paží rozpálenou doběla, připravený znovu vystřelit, když vtom zazněla ohlušující rána a pod nohama mu explodoval modrý blesk. Výbuch ho zvedl do vzduchu a smetl ho přes okraj střechy. V místě, kde předtím stál, zůstal dýmající kráter.

„Přestaň!“ vykřikla Nova. „Už dost těch bomb! Nech toho!“

Ingrid se posadila. Jednou rukou se chytila reflektoru, zatímco v druhé jí vykvetla nová výbušnina. „Nemůžeme ji nechat jít,“ řekla nevzrušeně. „To přece víš.“

Nova na ni zírala. Nejdřív nechápala, o kom to mluví, ale pak jí došlo, že myslí Narcissu.

„Jen do toho,“ pobídla ji Ingrid, zatímco modrá energie v její ruce hasla a slábla. „Měla bys to být ty. Proč se mám se vším namáhat sama, když tu chráníme tvou totožnost?“

Nova nabila pistoli a prstem sklouzla na spoušť.

Ingrid měla pravdu. Musí dbát na vlastní přežití. Chránit svá vlastní tajemství. Každý Anarchista by Narcissu zabil. Ace by to tak chtěl a sám by se jistě zachoval stejně.

Nova se roztřeseně nadechla, obrátila se a zvedla zbraň.

Ingrid strnula a nevěřícně zírala do ústí hlavně, která jí mířila na hrudník. „Nebuď hloupá.“

„Běž,“ řekla Nova.

Ingridiny oči zaplály nenávistí. Nova její pohled pevně opětovala. Do oka jí skanula krůpěj potu.

Ingrid se pomalu postavila. Ostražitě Novu sledovala a krok za krokem ustupovala k požárnímu schodišti. „Děláš chybu.“

„Rozhodně ne takovou, jakou jsi dneska udělala ty.“

Ingrid zkrabatila čelo, ale pak se otočila a dala se do běhu. Nova počkala, až přeskočí přes okraj střechy, a potom stiskla spoušť.

Kulka Ingrid zasáhla do paže. Vykřikla a upadla. Nova slyšela, jak její tělo narazilo na kovové podlaží spojující dvě schodiště. Pak schody zazvonily a zatřásly se, jak Ingrid vrávorala dolů, skákajíc z podesty na podestu. Dole na ulici někdo vykřikl – možná Ruby? – a vzápětí přišla nová série explozí, které otřásly budovou. Nova zaklela, doběhla k okraji střechy a zamžourala do ulice, z níž výbuch vyrval další kusy kamene. Ve zdi kina zel dýmající kráter, silnici pokrývaly sutiny. Ruby ležela na zádech a kašlala, Oscar klečel vedle ní. A Ingrid–

Nova těkala očima po ulici, ale zahlédla jen záblesk jejích vysokých bot, když mizela za rohem.

Prudce vydechla a zhroutila se na římsu. Nevěděla, zda se jí ulevilo, anebo ne.

Třásla se od hlavy až k patě. Pomalu se odvrátila od okraje střechy…

A skoro se jí zastavilo srdce.

Narcissa už neklečela nad dědečkovým tělem. Střechu pokrývaly krvavé šlápoty vedoucí k římse naproti zničené knihovně. Dívka stála přímo na ní. V rukou držela knihu, již Cronin zachránil.

„Narcisso, ne!“

Narcissa si jí nevšímala. Zvedla ruce nad hlavu, opsala jimi ladný oblouk a přepadla přes okraj. Nova vykřikla a vrhla se k ní, ale věděla, že je pozdě. Vyklonila se přes římsu právě včas na to, aby zahlédla, jak se dívka noří do blyštivých střepů zrcadla na chodníku pod ní.

Nova strnula. Zírala na rozbité sklo odrážející modrou oblohu, plameny a dým – chvíli se tetelilo jako zčeřená vodní hladina, potom se ustálilo. Bylo to zrcadlo z místnosti s cennými svazky: na ulici kolem něj ležely roztroušené cihly ze zničené krbové římsy, kterou předtím zdobilo.

Nova vyčerpaně zasténala a padla na kolena. Prsty dál svírala okraje střechy. Opřela si o ni hlavu, na čele ucítila chladný kámen a náhle si uvědomila, že by jí vůbec nevadilo zůstat takhle celý měsíc. Co na tom, že byl vzduch plný kouře a prachu a kousek od ní zasychala kaluž krve? Nechtěla se pohnout. Nevěděla, zda to dokáže.

Připadala si slabá a mátožná, jako by z ní vysáli všechnu energii. Marně se pokoušela srovnat si myšlenky, poprat se s tím, co od dnešního dne očekávala a co se ve skutečnosti stalo.

Narcissa utekla a Ingrid měla pravdu – určitě představovala riziko. Věděla toho až příliš, a i když Nova nelitovala toho, že ji nezabila, a byla ráda, že v tom zabránila i Ingrid, přemýšlela, jak dlouho se bude strachovat, že se Narcissa jednoho dne vrátí a z pomsty vyzradí její tajemství. Anebo, což bylo ještě pravděpodobnější, ho použije k tomu, aby ji vydírala.

Knihovník byl mrtvý. To bylo dobře, protože už ji nemohl zradit. Ale taky špatně, neboť byl jedním z mála spolehlivých dodavatelů, s nimiž byli Anarchisté v kontaktu.

Taky přišli o všechny ty zbraně. Alespoň se zdálo, že většina z nich shořela, a pokud ne, do večera skončí v rukou Renegátů.

Jedinou dobrou zprávou bylo, že totožnost Nightmare zůstávala i nadále záhadou. Nikdo nevěděl, kdo je nebo kde ji najít. Dokonce se nenašel ani důkaz, že by jí Knihovník skutečně prodal zbraň, z níž vystřelila na Kapitána.

Sentinel si určitě domyslel, že mezi Croninem a Nightmare existuje spojitost, protože Cronin mu na jeho otázku téměř odpověděl. Nova však ve svém současném stavu nedovedla odhadnout, jestli má důvod obávat se o svou bezpečnost – za Croninem si pro zbraně koneckonců chodila spousta Zločinců.

Střecha pod jejíma nohama se zachvěla, ozvalo se kovové zadunění. Vzpomněla si na železné brněné a silné ruce, které ji svíraly, když letěla k obloze.

Ostře se nadechla.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se náhle Sentinel nečekaně vlídným hlasem.

Polkla a neodpověděla. Nepodívala se na něj dokonce ani tehdy, když slyšela, jak se k ní blíží. Náhle se zastavil, nikoliv za ní, ale nad tělem mrtvého Knihovníka.

Pootočila hlavu právě dost na to, aby ho zahlédla koutkem oka. Stál vedle kaluže černé krve. Prohlížela si jeho profil, jeho oblek, paže, které viděla zaplát ohněm i zahořet energií, ale nyní měly nevýraznou kovově šedou barvu. Ani Sentinel nevyšel z boje zcela bez úhony – bok měl ožehlý a zčernalý, brnění na zádech na několika místech promáčklé, ale jinak žádnou větší škodu neutrpěl.

Nova úplně zapomněla na pistoli, kterou upustila, když vyběhla za Narcissou. Teď jí ležela u kolene. Uchopila ji a opatrně ji zvedla. Násada ji zastudila v dlani.

„Vážně bys ho nechal jít?“ zeptala se jakoby nic a sedla si na paty. „Kdyby ti řekl, co jsi chtěl?“

Sentinel dlouho neodpovídal, ale nakonec přiznal: „Ještě jsem nebyl rozhodnutý.“

„Takže Rada tvou nabídku neposvětila?“

Obrátil k ní svou kovovou helmu. Neodpověděl. Místo toho se znovu zeptal, „Jsi vážně v pořádku? Mám ti… pomoct? Dostaneš se dolů?“

„Jsem v pohodě.“ Palcem přejela po pažbě zbraně. „Co po té Nightmare vůbec chceš?“

Sentinel naklonil hlavu. Poznala, že si ji prohlíží. Kéž by viděla, jak vypadá. Tmavá přilba s neprostupným hledím ji začínala znepokojovat.

„Máme spolu jednu nevyřízenou záležitost.“

Nadzdvihla obočí. „Myslíš ji a Radu.“

„Nedělám jen to, co mi nařídí Rada,“ zopakoval tvrdošíjně. „Nightmare je hrozbou pro všechny Renegáty, ale… já mám své vlastní důvody pro to ji najít.“

„Fajn, pane Alter Ego,“ řekla Nova rádoby bezstarostným tónem, „umírám zvědavostí. Kdo doopravdy jsi?“

Pohlédl jí přímo do očí. Byla si jistá, že neodpoví – rozhodně otázku dlouho zvažoval.

Konečně řekl: „Nejsem tvůj nepřítel.“

Zacukalo jí ve tváři. „Tak to dokaž. Spousta lidí si myslí, že jsi podvodník, co se jen snaží Renegáty poškodit. Jestli se pletou, sundej si helmu a ukaž se. Spojenci mezi sebou nemají tajemství.“

I tentokrát dlouho mlčel a nakonec zavrtěl odmítavě hlavou. „Ještě ne.“

„Insomnie!“

Nova polkla a pootočila hlavu. Na ulici pod sebou zahlédla Ruby s Oscarem, kteří natahovali krky, aby viděli na střechu kina. Tváře měli stažené obavou. Oscar ji zahlédl, ukázal na ni a vykřikl: „Jsi v pořádku?“

Neodpověděla, ani se na něj nepodívala. Těkala očima po ulici, rozhlížela se všemi směry…

Nikoho dalšího neviděla. Adrian s nimi nebyl.

Pohlédla ke knihovně, ale vzduch mezitím naplnil hustý kouř a plameny dostaly tak sytou barvu, že musela odvrátit tvář.

„Kde je Adrian?“ zakřičela, a když viděla jejich zděšený výraz, sevřelo se jí srdce.

Adrian by jen tak nezmizel, musel zůstat uvnitř. Zmocnila se jí ledová hrůza, i když samu sebe přesvědčovala, že to nemohlo dopadnout lépe. Na světě bylo o Renegáta míň. Mrtvý superhrdina byl dobrý superhrdina.

Zároveň si však vzpomněla na jeho skicář plný úžasných kreseb, slyšela, jak se směje, když mu vyprávěla o svém žonglování a ornitologických pokusech. Viděla Maxovu rozzářenou tvář ve chvíli, kdy mu kamarád nakreslil její figurku a proměnil ji ve sklo.

Nevěřila, že by na jeho smrti, navíc tak strašlivé, mohlo být něco dobrého.

„Neboj se,“ řekl Sentinel vlídně. „Pojď. Odnesu tě za nimi.“

„Zvládnu to sama.“

„Určitě?“

Zamračeně se ohlédla přes rameno. Přemýšlela, jestli se jí to jenom zdá, anebo opravdu svěsil ramena, takže najednou působil… stydlivě.

„Musím jít,“ řekl. „Ale tohle mi zabere jen chvilku, a tak–“

„Ne,“ přerušila ho a roztřeseně se postavila. „Neodpověděl jsi mi na otázku, Sentineli. Kdo jsi? Co chceš od Nightmare?“ Zvýšila hlas, od kouře celý ochraptělý. „Pracuješ pro Radu, nebo ne?“

„Je mi líto, ale to ti nemůžu říct.“

Skutečně to znělo, jako by toho litoval, což Novu jen víc popudilo. Stál přímo před ní, její nepřítel, Renegát, o němž potřebovala zjistit první poslední, a zatím nevěděla ani o chlup víc než včera. „Fajn, a co tahle otázka,“ odsekla. „Je ten tvůj oblek neprůstřelný?“

„Co–“

Zvedla zbraň a vystřelila. Kulka ho zasáhla do prsou, do místa těsně nad srdcem. Brněním sice nepronikla, ale on přesto vykřikl a zavrávoral, i když nepoznala, jestli bolestí, nebo překvapením.

Zamračila se. „Nejspíš jo.“

Prstem v rukavici se dotkl kulky vklíněné v prsním plátu. „Co to děláš?“

Nova vystřelila znovu. A znovu. Kulky se od něj odrážely jako hrách od stěny. Sentinel se vznesl do vzduchu a přistál jí za zády. Zkusil jí sevřít paže, ale padla na zem a odvalila se stranou. Pak vyskočila na nohy a znovu na něj namířila.

„Přestaň!“ zvolal a prosebně zvedl obě ruce. „Nechci s tebou bojovat. Jsem na tvojí straně.“

„Viděla jsem, jak smlouváš s padouchem!“ vyštěkla. „Odmítáš odhalit svou totožnost a v podstatě jsi přiznal, že se neřídíš renegátskými zákony. Takže jsi Zločinec.“ Znovu vystřelila, ale Sentinel tentokrát uhnul a skryl se za reflektorem. Vyrazila za ním. „Takže jsi buď zlosyn, co předstírá, že je na straně Renegátů, anebo zbrusu nový druh Renegáta, kterého nám Rada z nějakého důvodu zatajila. Tak jak to je? A proč?“

Obešla reflektor a vzápětí spadla na zem, když do ní Sentinel vrazil. Vytrhl jí zbraň z ruky a mrštil jí ze střechy. Pak sáhl po jejím opasku a sebral jí i pistoli.

„Hej,“ vykřikla Nova a chňapla po své zbrani.

Prsty jí sevřel zápěstí a jediným škubnutím ji vytáhl na nohy. Trhl s ní sobě, takže měla oči v úrovni jeho hledí. Byla tak blízko, že se jí dech srážel na jeho kovové helmě. „Nejsem Zločinec, ani tvůj nepřítel,“ zopakoval, „ale nemůžu ti odhalit svou totožnost, dokud nenajdu Nightmare a nedostanu odpověď na své otázky.“

Potom ji pustil. Nova ucouvla a mnula si zápěstí, i když spíš proto, aby zahnala chlad, který se jí usadil na kůži, než že by jí skutečně ublížil.

Vzápětí hodil ze střechy i její omračující zbraň.

„Hej!“ vykřikla ještě popuzeněji než předtím. „Tuhle jsem sama vyrobila!“

Sentinel neodpověděl. Odvrátil se a vznesl se do vzduchu. Nova sledovala, jak přeskakuje doutnající trosky knihovny a mizí za clonou hustého černého kouře.

KAPITOLA DVACET SEDM

Nova věděla, že její seskok do uličky z nejnižší podesty požárního schodiště na zdi starého kina nebyl nejladnější, ale byla tak unavená, že jí na tom nezáleželo. Bolely ji ruce i nohy a kromě toho neměla žádné diváky. Vzduch na střeše byl prodchnutý lehkým pachem kouře, ale tady na chodníku to bylo stokrát horší. Z trosek se valil hustý dusivý dým. Schovala si nos v ohbí paže a tiskla se ke zdi, aby unikla žáru vydávanému sálající knihovnou. Spěšně, ale opatrně se prodírala troskami a sutí.

Dav přihlížejících se mezitím rozrostl, i když většina lidí se teď držela v uctivé vzdálenosti od hořící budovy. Když se Nova vynořila z kouře, někdo nadějně vykřikl, ale skoro vzápětí následovalo zklamané zasténání. Zamračila se a stáhla si ruku z obličeje. Vtom se ozvalo nadšené zapištění. V příštím okamžiku do ní vrazilo nějaké dítě a drobnýma ručkama ji objalo kolem pasu. Zalapala po dechu a nechápavě zírala na jeho malou hlavu. Byl to ten chlapec, kterého s pomocí Oscara a Ruby zachránila. Netušila, jak to s ním dopadlo, a když teď viděla, že se v pořádku dostal na zem, zaplavila ji úleva.

„Děkuju,“ zamumlal a tiskl jí obličej na hrudník. Nic víc neřekl a ani nemusel.

Nova se unaveně usmála a poplácala ho po vlasech.

V tu chvíli chápala, proč každý obyčejný člověk touží po tom být Renegátem.

„Oscare, ne!“

Zvedla hlavu a vzápětí v hloučku přihlížejících rozeznala Ruby s Oscarem. Od druhých se lišili tím, že se odvážili mnohem blíž k sálající knihovně – a možná i proto, že jejich tvář nenaplňovala zvědavost, ale hluboká bolest.

Nova se vymanila z chlapcova objetí a vyrazila k nim. Ruby měla na krajíčku, ale ve skutečnosti pláč zadržovali oba dva, i když Oscar se to snažil zamaskovat odhodlaným úšklebkem. Zároveň se pokoušel vytrhnout se Ruby, která ho držela za rukáv a odmítala ho pustit.

„Jeden požár už jsem přežil,“ odsekl. „Přežiju i tenhle!“

„To nemůžeš vědět!“

„Nenechám ho tam umřít!“

„Třeba už je–“

„To neříkej!“

Dívka ho pustila. Ve tváři měla strhaný výraz.

Nova přišla blíž. „Adrian.“

„Pořád jsme ho nenašli.“ Ruby vzlykla, ale pak si přitiskla ruku na ústa a zatvrdila se, i když se třásla potlačovaným zármutkem. „Řekl ti něco?“

„Říkal…“ Nova se zamračila. Od chvíle, kdy jí svěřil Ingrid, jako by uplynula celá věčnost. „Šel hledat toho kluka.“ Pohledem zalétla k chlapci, který se zatím vrátil k ostatním dětem na ulici.

„Jdu dovnitř,“ řekl Oscar a vytrhl se Ruby. Když spěchal k hořící knihovně, jeho kulhání bylo mnohem zřetelnější než obvykle. Navzdory kouři a plamenům šlehajícím z roztříštěných oken bylo průčelí knihovny ve srovnání se zbytkem stavby stále celkem zachovalé. Fasáda z hnědého kamene byla pevná, ale Nova věděla, že všechno uvnitř je v tu chvíli křehčí než ohořelá skořápka.

„Oscare!“

Rubyin výkřik podtrhlo hlasité praskání. Ozvalo se zadunění a z útrob knihovny vyrazila salva plamenů. Ty jako ohnivé jazyky vyšlehly dírou ve střeše, když se zhroutila další část druhého podlaží.

Nova se otřásla. Popošla vpřed, sledujíc hořící budovu.

Určitě se dostal ven. Určitě odešel dřív, než…

Ne. Ne pokud si myslel, že vevnitř zůstalo dítě. Nedovedla to vysvětlit, skoro ho neznala, ale tímhle si byla jistá. Adrian by neodešel, kdyby si myslel, že někdo potřebuje pomoc.

Stiskla náramek na zápěstí a cítila, jak se jí svírá žaludek. Ingrid dosáhla svého. Zabila Adriana Everharta.

Kapitána a Dread Wardena to zdrtí.

Navzdory svým očekáváním necítila pýchu ani radost z úspěchu – jen prázdnotu. Možná to byl její nepřítel, jenže… nezasloužil si zemřít.

Kdesi nad jejich hlavami zaječela siréna. Ostrý zvuk se rozletěl ulicí jako blesk.

Nova strnula a zmateně se rozhlížela kolem.

Pak siréna zařvala znovu. Drásavé, naléhavé houkání odrážející se od okolních domů.

Zamyslela se a popošla ke knihovně. Rozbušilo se jí srdce, snad proto, že tomu nemohla uvěřit, a zároveň v ní vyklíčilo zrníčko naděje.

Podívala se na Oscara s Ruby a pak tryskem vyrazila k zadní části knihovny. Vnější stěna se skoro celá zhroutila, když Ingrid hodila bombu do místnosti s cennými svazky, ze zdí zbyla jen hora suti. Ulici pokrývaly kusy hnědého kamene. Plameny uvnitř skomíraly, ale zborcené podlahy stále hořely a vzduchem poletovaly zčernalé stránky knih, které vítr rozmetával na popel.

Zvuk sirény neustával. Zjevně vycházel z doutnajících trosek.

Oscar se posmýkl kolem Novy, dokulhal k nejbližší hromadě suti a sáhl po kusu dřevěného trámu. Se zafuněním ho zvedl a vzápětí drapl zničenou polici. Nově došlo, že si klestí cestu k místu, odkud vychází ten zvuk. Ani ne za vteřinu však vykřikl bolestí a zavrávoral zpátky. Zíral na své spálené ruce. Zuřivě zaklel, popadl hůl a dál jí odhazoval spadané sutiny.

Ruby se k němu přidala a pomocí rubínového háku z kouřící hromady odtahovala kusy dřeva, sádry a kamene.

Nova polkla a rukou nenápadně sjela k pouzdru na opasku. Její rukavice byly žáruvzdorné. Nightmařiny rukavice…

Zavřela oči a řekla si, že pokud někdo pojme podezření, dokáže přijít s rozumným vysvětlením, proč se podobají těm, které používá Nightmare.

Snažila se nemyslet na to, co by řekli Anarchisti, kdyby se dozvěděli, že udělala něco tak hloupého – že riskovala prozrazení, jen aby zachránila mizerného Renegáta. Byli by zlostí bez sebe.

Nova vydechla, otevřela přepážku na svém opasku a sáhla dovnitř.

Vtom se nad nimi ozvalo burácení. Překvapeně vzhlédla a sledovala, jak se k ní valí mohutná přílivová vlna – strměla nad nimi jako věž a na jejím vrcholu tančila hustá bílá pěna. Nova vyjekla, popadla Oscara s Ruby za límec a odvlekla je stranou. Všichni se svalili na kus břečťanu rostoucího u paty knihovny a s otevřenými ústy sledovali, jak na hořící budovu dopadá mohutná vodní stěna. Oheň zasyčel, k nebi se vyvalil hustý bílý mrak. Voda vytryskla ven, rozlila se kolem knihovny a zmáčela Nově záda. Už nebyla čistá a průzračná, ale plná popela a naplavených sutin.

Potom uviděli Tsunami. Působila zvláštně křehkým dojmem, když nevzrušeně stála uprostřed ulice a otevřenými dlaněmi mířila k obloze. Pohled na její vyrovnanou tvář byl natolik v rozporu se zmatkem posledních hodin, že na ni Nova zůstala zírat s vyvalenýma očima. Tsunami spustila ruce a mírně pootočila hlavu. Nepatrně, povzbudivě kývla – a Nova viděla, že zatím dorazil další Renegát.

Kapitán Chromium se vrhl vpřed a razil si cestu sutí, jako by zřícená knihovna byla jen dětskou stavebnicí. Odhazoval celé trámy, napůl zborcené zdi rozrážel pěstí. Z trosek stoupala pára, a i když Tsunami uhasila oheň, Nova věděla, že musí být stále horké. Ale co mu na tom záleželo. Byl přece Kapitán Chromium.

Ruby se postavila, Oscar s Novou ji následovali, a potom všichni ohromeně sledovali, jak si klestí cestu zkázou. V jednu chvíli siréna znovu zahoukala, a tak změnil směr a dál rozrážel homadu převržených ohořelých regálů a rozdrcených kamenných sloupů. Ruby vzala Oscara za ruku. Nova tu vlastní zaťala v pěst.

Napůl cesty přes sutiny, poblíž místa, kde bývalo oddělení s knihami pro děti, popadl Kapitán velkou dřevěnou polici a vyzvedl ji ze zbytku trosek. A pod ní…

Nova nevěřícně zamrkala.

Oscar se rozesmál.

Ruby vydala zmatený, přiškrcený zvuk.

Uprostřed spálené doutnající budovy stálo iglú.

Anebo alespoň jeho zbytek. Většina už se roztekla, pár kusů ledu puklo a téměř zavalilo malý klenutý vchod.

Tím se vzápětí proplazila známá postava.

Adrian byl promočený na kůži. V jedné ruce držel klakson podobný tomu, co mívají motorky, v té druhé svíral Novino pero.

Než mohl promluvit, Kapitán ho sevřel v náručí. Adrian se zašklebil, ale neodtáhl se.

Když ho otec pustil, došel troskami k ostatním. Vděčně se usmál na Tsunami, která jeho úsměv opětovala a pak se vrátila před knihovnu, nejspíš aby se přesvědčila, že pomoc nepotřebuje ještě někdo další.

„Iglú, Sketchi?“ Oscar zavrtěl hlavou.

Adrian pokrčil rameny. Zjevně byl úplně vyčerpaný, ale oči měl jasné a na rtech mu hrál mírný úsměv. Byla to radost člověka, který právě unikl jisté smrti. „Záblesk inspirace.“

Ruby si konečně dovolila procítěné vzlyknutí. Vrhla se vpřed a sevřela Adriana v krátkém, pevném objetí. Potom se odtáhla a uhodila ho do ramene. K Novině překvapení sebou trhnul.

„Kde jsi byl?“ zvolala Ruby

Adrian překvapeně zamrkal a ohlédl se přes rameno na tající iglú.

„Chci říct, proč jsi odtamtud neutekl?“

„Hledal jsem toho kluka.“ Vzal Ruby kolem ramen a přátelsky ji objal. Když ji pustil, o krok ustoupila a složila ruce na prsou. Její nakyslý výraz prozrazoval, že mu tu hrůzu, kterou kvůli němu zakusili, jen tak neodpustí. „Stál jsem mezi regály a kouř zhoustl natolik, že jsem neviděl na krok. Byl jsem úplně dezorientovaný, připadalo mi, že chodím v kruzích. Když mi došlo, že jsem v pasti, nakreslil jsem to iglú, abych se zachránil. Pak spadl strop, iglú mě ochránilo, ale… v jednu chvíli jsem omdlel. Nejspíš otrava kouřem.“ Zhluboka se nadechl. „Když jsem se probral a zjistil jsem, že jsem pořád uvnitř, nakreslil jsem si klakson, abych přivolal pomoc.“

Otočil se k Nově a vrátil jí pero. Od chvíle, kdy mu ho dala, jako by uplynula celá věčnost. „Děkuju ti.“

Otupěle natáhla ruku. Hleděla mu do očí, přišlo jí, že by měla něco říct, ale nenapadla ji žádná slova. Vždyť ani nevěděla, co vlastně cítí.

Nemohla popřít, že ji těší, že je Adrian Everhart naživu. Byla ráda, že jeho úsměv zůstal i po tak náročném dni stejně hřejivý a uvolněný jako tehdy při přehlídce. Byla ráda…

Možná byla prostě jen ráda.

I Adrian vypadal, že chce něco říct, ale nenachází ta správná slova. Hleděl na ni s tázavým výrazem ve tváři, ale pak polkl a odvrátil pohled.

„Vezmeme tě na Centrálu,“ řekl Kapitán. Nova sebou škubla. Topila se v Adrianových tmavohnědých očích a úplně zapomněla, že jen pár kroků od ní stojí člen Rady. „Musí se na tebe podívat doktor.“

Adrian zavrtěl hlavou. „Jsem v pořádku. Cítím se dobře.“

„O tom nebudeme diskutovat. To platí i pro vás ostatní.“ Kapitán na ně upřel svůj ledově modrý pohled, který byl ve srovnání s jeho obvyklým zářivým úsměvem nečekaně příkrý. „Vraťte se na Centrálu, nechte se vyšetřit a odpočiňte si. Zítra si o všem promluvíme.“ Znovu pohlédl na Adriana a Nova poznala, že se snaží o přísný, otcovský výraz, který se mu však příliš nedaří. Nejspíš mu spadl kámen ze srdce, že je Adrian v pořádku. Náhle jí bylo, jako by jí vrazili nůž do břicha a důkladně jím zakroutili.

I ona mívala tátu, který by se na ni takhle podíval.

Kapitán se obrátil k odchodu.

„Tati, počkej.“

Zastavil se.

„Byla tu Detonator,“ řekl Adrian. „To ona má na svědomí ty exploze. A Cronin obchodoval na černém trhu, přesně jak jsme si mysleli.“

„Detonator? Ingrid Thompsonová?“

Adrian přikývl.

Kapitán semkl rty. „A co Gene Cronin? Kde je ten?“

„On…“ Adrian zaváhal. Pohlédl na Novu a pak na ostatní. Odkašlal si. „Možná se mu povedlo utéct.“

„Ne,“ řekla Nova. „Je mrtvý. Ingr… Detonator ho zabila na střeše kina.“ Ukázala na sousední budovu. „Potom uprchla. Zkusila jsem ji zastavit, ale… unikla mi.“

„Taky jsme to viděli,“ přidal se Oscar. „Když se dostala na ulici, s Ruby jsme se ji pokusili pronásledovat, ale odpálila několik bomb, a tím nás zpomalila.“

„A co ta holka, která chodí zrcadly?“ ptala s Ruby. „Ví někdo, co se stalo s ní?“

„Utekla zrcadlem, když… když Detonator zabila Cronina. Může být kdekoliv.“

Kapitán si povzdechl a promnul si kořen nosu. „To potvrzuje tvou teorii, Adriane. Zdá se, že Anarchisté nejsou tak nečinní, jak jsme si mysleli. Už nemůžeme dál předstírat, že tajně neusilují o převrat a nesnaží se nastolit druhou Anarchii. Bude potřeba se s nimi vypořádat.“

Nova ztuhla. „Kdy? Co uděláte?“

Podíval se na ni. „Ještě nevím. Ale po dnešku budou s úderem počítat, takže musíme jednat rychle.“

Polkla. Co to znamená? Že Renegáti zaútočí za několik dní? Za pár hodin?

Vtom se Kapitán zamračil, jako by si na něco vzpomněl. Obrátil se na Adriana. „Zjistil jsi něco o Nightmare?“

Adrian semkl rty. „Nic.“

Kapitán přikývl, zjevně ho to nepřekvapilo. „Vraťte se na Centrálu. Zítra si o všem promluvíme.“

„Byl tu i Sentinel,“ vyhrkla Nova.

Kapitán Chromium se napřímil. „Sentinel?“

Kývla a bedlivě Kapitána sledovala. „Střelila jsem ho,“ řekla.

Ostatní se zarazili a překvapeně na ni pohlédli.

„Několikrát,“ dodala pro jistotu.

„Zaútočil na tebe?“ zachmuřil se Kapitán.

Nova zamrkala. Nemohla jim přiznat, že ji ve skutečnosti zachránil.

Ale proč to potom udělala? Stěží si ten okamžik dokázala vybavit. Byla zlostí bez sebe, protože ji Ingrid zradila a jí se všechno rozpadalo pod rukama, hněvala se na Adriana, který byl možná mrtvý, zoufala si, že mise selhala, ale věděla, že by stále nemusela být marná, jen kdyby se dozvěděla, kdo nebo co je Sentinel. A on jí to zarytě odmítal říct.

Rozzlobilo ji, že ze sebe dělá jejího spojence, a ona přitom cítí, že je to nepřítel.

Nic z toho ale Kapitánovi říct nemohla.

A tak začala: „Nejdřív jsem si myslela, že ho poslala Rada. To ale popřel. Říkal, že jedná na vlastní pěst a upřímně, nepoznala jsem, jestli je to nepřítel, nebo ne. Když mi odmítl prozradit svou totožnost, postřelila jsem ho. Sotva ho to zpomalilo a hned potom zmizel, ale… Myslela jsem, že byste to měl vědět. Myslela jsem…“ Odkašlala si. „Myslela jsem, že jestli vážně pracuje pro vás, měli byste nám to říct, abychom věděli, jak se k němu chovat – jestli je to spojenec, anebo nepřítel.“

Kolem se rozhostilo hrobové ticho. Koutkem oka viděla, jak na sebe Oscar s Ruby mrkli, ale dál zatvrzele upírala oči na Kapitána a čekala na jakoukoliv reakci, která by jí řekla pravdu.

Zhoupl se na patách a nadzvedl obočí. Zjevně byl překvapený. „Vidím, že pro ránu nejdeš daleko.“

V čelisti jí zacukal sval. „Je to Renegát, nebo ne?“ zeptala se tvrdošíjně.

Kapitán si povzdechl. „Pokud vím, tak ne,“ řekl. „Ať je to kdokoliv, s námi nemá nic společného.“ Naklonil hlavu a Nova měla dojem, že si ji prohlíží pozorněji než předtím. „A i když si cením tvé snahy hájit naši pověst, teď je možná vhodná chvíle poznamenat, že z podstaty renegátského zákoníku se obvykle snažíme vyvarovat se střílení po lidech, kteří nespáchali zločin.“

Pak každému z nich pokývl. „Zítra,“ zopakoval, načež se otočil a odešel za Tsunami.

Nova se za ním dívala s rukama zaťatýma v pěst. Pořád nevěděla, jestli mluvil pravdu, a to ji rozzuřilo.

„Tys vážně vystřelila na Sentinela?“ zeptal se Oscar.

„Jo,“ odpověděla. „Zasloužil si to. Tím jsem si jistá.“

Adrian si odkašlal.

„Vždyť je aspoň dvakrát větší než ty,“ zvolal Oscar. „A nejspíš váží třikrát tolik.“

„Tak velký zase není,“ ozvala se Nova.

Pokrčil rameny. „To já jen tak.“ Z vlasů si vytřásl trochu bílého popela. „Nejsem si jistý, že sis vybrala tu nejlepší přezdívku. Insomnia zní moc pasivně. Hlasuju, abychom tě přejmenovali na Velociraptora.“

Ruby se zasmála. „Poměrně malý, ale překvapivě dravý?“

„Přesně tak. Všichni souhlasí?“

„Mně se líbí Insomnia,“ řekla Nova naoko rozzlobeně. Potom jí došlo, že se usmívá.

KAPITOLA DVACET OSM

Nova nechtěla marnit čas zbytečně dlouhou cestou Do svého nového domova na Wallowridge, a tak svůj renegátský náramek pohřbila pod uschlou kytkou na verandě jedné malé kavárničky asi tři bloky od vchodu do opuštěného metra. Překvapilo ji, jak rychle si na něj zvykla. Když sestupovala po schodech a opatrně našlapovala temnou stanicí, přistihla se, jak si několikrát kontroluje zápěstí, přestože k tomu nemá důvod.

Jakmile se přiblížila k ležení Anarchistů, ve vzduchu ucítila změnu. Po chodbách se rozléhalo řinčení a dunění, cestou minula stovky bloudících včel, které se bezcílně plazily po zdech.

Honey stála nad starým dřevěným kufrem a házela do něj všechno, co jí přišlo pod ruku. Kufr přetékal oblečením, botami, hedvábnými šaty, šminkami a celou řadou zaprášených lahví s tvrdým alkoholem.

„Co se děje?“

Honey vyjekla a prudce se točila. „To by stačilo, Novo. Ještě jednou se mi sem takhle vplížíš a nechám ti v peřinách vosu.“ Popuzeně si odfoukla a zastrčila si zbloudilou kadeř plavých vlasů za ucho. „Odcházíme.“

Nova polkla. „Odcházíte?“

„Odcházíme. A já mám před sebou spoustu balení, takže…“ Mávla prsty, aby ji odehnala, ale Nova se ani nepohnula.

„A jak ten kufr vytáhneš nahoru? Až do něj nacpeš všechny ty krámy, bude vážit tunu.“

Honey obrátila oči v sloup, jako by prosila nebesa o pomoc. „To je můj problém, ne tvůj. A teď kšá!“

Nova se zakabonila a vyrazila ze dveří. Prošla kolem Winstonova prázdného nástupiště, aniž by mu věnovala jediný pohled, a zastavila se před Leroyovým vagonem, ze kterého se ozývaly popuzené hlasy. Neobtěžovala se klepáním a vstoupila dovnitř. V kupé stáli Ingrid s Leroyem a spěšně plnili krabice a tašky laboratorním vybavením.

„Honey říkala, že se stěhujeme.“

Oba na ni mrkli a Ingrid, která vypadala podrážděně, už když Nova vstoupila, teď zlostí doslova zrudla. Neodpověděla, jen se k ní otočila zády, aby viděla zakrvácený šátek, jímž měla ovázanou paži v místech, kam ji střelila.

„Odcházíme,“ potvrdil Leroy. „Sbal si jen to nejnutnější. Zbytek tu nech.“

Nova zavrtěla hlavou. Cítila, jak jí buší srdce. „Nemůžeme odejít.“

„Musíme.“

„Ale co…“

„Renegáti po nás půjdou, Novo.“ Leroy vzhlédl od jedné z krabic, do níž městnal svůj majetek, a upřel na ni své pronikavé oči. „Možná už jsou na cestě. To víš nejlíp z nás všech.“

Zavrtěla hlavou. „Můžeme bojovat. Máme výhodu domácího pole. Možná… možná je to naše nejlepší šance, jak jim zasadit skutečnou ránu. Můžeme je sem dolů nalákat a potom–“

„To už jsme zvážili,“ přerušil ji Leroy ji a ztěžka si povzdechl. „Máme plán, jak je zpomalit. Odvedeme jejich pozornost a bezpečně vyklouzneme dřív, než nás stihnou pronásledovat. Ale stačit to nebude. Je jich moc. Nemůžeme vyhrát. Musíme odejít.“

Zírala na něj, neschopná slova. Když to říkal, znělo to tak jednoduše. Prostě odejdou.

Jenže to jednoduché nebylo a všichni to věděli.

Leroyův přísný výraz vystřídal smutek. „Já vím,“ zašeptal. „Nebude to navždycky.“ Bradou kývl ke dveřím. „A teď si běž sbalit.“

Nova zaťala zuby a poklusem vyrazila z vagonu. Poslechla ho, protože to bylo nejsnadnější. Zpod postele vytáhla svou brašnu a vteřinu přemýšlela nad tím, co skutečně potřebuje.

Nightmařinu bundu s kapucí a kovovou masku. Vrhací hvězdice a síťovou bazuku. Pár kusů náhradního oblečení.

Rozhlédla se kolem, ale zjistila, že nic dalšího jí v osamělém vlakovém kupé k srdci nepřirostlo. Na čem jí doopravdy záleželo?

Na náramku, který jí vyrobil táta, a na bezpečí Anarchistů. Své rodiny.

Hodila si tašku na rameno a vyskočila z vagonu. Očima zavadila o starý plakát na protější stěně tunelu. Propagoval knihu, nějaký thriller od známého autora, o němž Nova nikdy neslyšela, ale plastová schránka chránící papír byla hustě popsaná graffiti. Barevné skvrny od spreje se táhly po celé délce zdi a ztrácely se ve stínech chodby.

Shodila brašnu z ramene a ta s hlasitým žuchnutím dopadla na koleje. Přistoupila k plakátu, vsunula prsty pod jeho okraj a škubla s ním.

Objevila se temná chodbička plná hustých pavučin. Vzduch uvnitř byl vlhký a ztuchlý a přinesl s sebou záplavu vzpomínek. Když sem s Honey kdysi utekly z katedrály, tunel jí připadal mnohem větší. Byl dost vysoký na to, aby v něm Ingrid mohla stát zpříma, ale tak úzký, že jím místy museli postupovat bokem.

Nova věděla, že Ingrid na jeho vzdáleném konci přímo pod chrámovou lodí odpálila bombu, aby Renegáti chodbu nenašli a nemohli je pronásledovat.

Takže to nebyl únikový východ.

Ale…

Udělala krok vpřed, když vtom zaslechla křik. Ty hlasy nepoznávala.

Poskočilo jí srdce.

Rychle vycouvala z tunelu a vrátila plakát zpátky na místo, ujistíc se, že chodba nebude vidět. Pak popadla svou brašnu a vyrazila za hlukem.

Ostatní se mezitím shromáždili na nástupišti s vykachličkovaným nápisem Blackmire Station, kde si Winston zřídil své cirkusové stany. Honey se smála jako šílená a s rozzářenýma očima sledovala tunel. Kousek od ní se hrbil Leroy a v ruce svíral něco, co vypadalo jako granát, kdežto Ingrid s Phobiem postávali u schodů vedoucích na povrch. Tenhle východ nikdy nepoužívali, protože ho odjakživa tarasily těžké ocelové pláty.

„Jsou tady?“ zeptala se Nova.

„Ano, jsou tady,“ řekla Honey a zahihňala se. „A právě zjistili, jak bolí žihadlo červené vosy.“ Mrkla na ni a ušklíbla se. „Někdo říká, že je to stejný pocit, jako by ti do těla vrazili rozpálenou jehlu.“ Znovu se zasmála. „A já jich na ně vypustila celý úl.“ Zatleskala rukama jako malá holčička. „Je to fajn pocit, konečně smět udělat něco takového. I když utíkáme.“

„A jaký je přesně náš plán?“ zeptala se Nova.

„Ty a Honey byste měly vyrazit nahoru,“ řekl Leroy. „Až Ingrid strhne tuhle část tunelů, přijde za vámi a prorazí nám cestu z Blackmire Station. Já tady zatím vypustím směs otrávených par.“ Pohlédl na Phobiův nehybný černý plášť. „A Phobia bude naše poslední obrana. Odrazí každého, kdo se dostane až ke schodům.“

„A co mám dělat já?“

Leroy na ni pohlédl. „Přežít,“ řekl pomalu, „abys je jednou mohla zničit.“

Ingrid si odfrkla.

Nova odvrátila pohled.

„Tak jdeme, Novo, drahoušku,“ řekla Honey. Popadla ji za paži a táhla ji ke schodům. Nova se po boji v knihovně sotva držela na nohou, ale náhlý příval adrenalinu smíšený s pudem sebezáchovy ji popohnal vpřed. Věděla, že jestli ji tu Renegáti objeví, zbytek života stráví ve vězení.

„Kde máš ten svůj kufr?“ zeptala se.

„Pro ten se vrátíme později,“ řekla Honey bezstarostně. „Moje dětičky mi ho zatím pohlídají.“

Nova se zamračila. Raději nechtěla vědět, co to znamená.

Jak se vzdalovaly nástupišti, schody čím dál víc temněly, a tak z opasku sňala baterku.

Honey se usmála, jako by jí jejich současná situace nedělala žádné starosti, což bylo zvláštní, protože Queen Bee většinou všechno dramatizovala.

„Ty si víš rady v každé situaci, noční můrko,“ ozvala se.

Nova zaskřípala zuby, ale nic proti přezdívce nenamítla. Stejně by jí to nebylo moc platné.

V okamžiku, kdy vstoupily na druhé podlaží, zdmi otřásl silný výbuch. Honey klopýtla a chytila se zábradlí. „Au!“ vyjekla a přetočila se, aby si prohlédla koleno. Lehce krvácelo. Zafňukala a dloubla do ranky prsty.

Nova ji popadla za ruku. „Pojď, Královničko. Představ si, že tě bodla horká pletací jehla.“

Honey se začínala mračit, ale pak se znovu zachichotala. „To byla Ingrid, viď?“ řekla, když se postavila na nohy. „Renegáti už jsou skoro na nástupišti.“

„Což znamená, že Leroy každou chvíli vypustí své jedy. Musíme si pospíšit.“

Zdolaly další tři podlaží a stanuly před východem z metra přehrazeným tlustými ocelovými pláty. Nova svítila baterkou po stěnách a hledala v nich slabinu.

K žlutavému světlu se záhy přidaly modré záblesky tančící po temném stropě. Ingrid vběhla na podestu se zářící modrou koulí v dlani. Oči jí plály. „Uhněte,“ vyštěkla, a aniž by jim věnovala jediný pohled, přistoupila ke stěně.

Nova seběhla na nižší podlaží a skrčila se za schodiště. Slyšela Leroye, jak cestou vzhůru ztěžka oddechuje, za ním rozpoznala obrysy Phobiova temného vlajícího pláště.

Z nástupiště pod nimi zaslechla kašlání a dávení. Polkla. Kolik Renegátů přežije dnešní noc?

A kolik Anarchistů?

V tom okamžiku Ingridina výbušnina explodovala a otřásla schodištní šachtou.

Nova zvedla hlavu. V betonové zdi zela nevelká díra, u jejíhož ústí se vršila hora sutin. Dovnitř pronikalo slabé světlo – den ve městě se pomalu chýlil ke konci.

Zhasla baterku.

Ingrid se obrátila na ostatní a zdvihla obočí. „No tak?“

Nejdřív se postavil Leroy, stále zadýchaný po namáhavém výstupu. Honey si oprášila flitrové šaty, načechrala si vlasy a vnesla se na podestu, jako by kráčela na bál.

O pár podlaží níž zazněly těžké kroky. Nova se ohlédla. Kousek pod sebou viděla Phobia, jehož silueta jako by se vpíjela do okolní tmy a zároveň mohutněla. Rozpínal se všemi směry, až z něj zbyla jen neproniknutelná tma. Zvuk dusajících bot sílil. Nova se vyklonila přes zábradlí. Příchozího sice nepoznala, zato rozeznala povědomou šedou uniformu.

Phobia se rozptýlil v hejno obrovských černých vdov. Pavouci se vrhli se ze schodů, cupitali po stěnách, spouštěli se ze stropu a všichni jako jeden muž spěchali ke své kořisti.

Nova se otřásla. Nevěděla, zda za to může dlouhonohý hmyz, anebo strašlivý jek, který se rozlehl tmou. Tuhla jí krev v žilách.

„Nightmare!“ křikl Leroy.

Otočila se a proběhla dírou, již Ingrid vyrazila do zdi. Venku na ně jako zázrakem čekalo Leroyovo žluté auto. Přemýšlela, jak dlouho ten únikový plán dávali dohromady. Vymysleli ho už před lety, pro případ nouze, a nikdy se jí o něm neobtěžovali říct?

„Víme, kam jedeme?“ zeptala se.

„K tobě domů,“ řekla Honey, prosmýkla se kolem auta a ladně dopadla na sedadlo spolujezdce. Nova vyvalila oči. Leroyovo auto byl sportovní model s pouhými dvěma místy k sezení, ale teď nebyla vhodná chvíle na to starat se o chybějící bezpečnostní pásy či nedostatek pohodlí.

„Ke mně?“

„Honey, hni zadkem a posuň se doprostřed,“ křikla Ingrid. „Můžeš sedět nad řadicí pákou. Novo, ty si vlez do kufru.“

„Moment, Denotator.“ Leroy se postavil mezi Ingrid a auto. „Myslím, že bude lepší, když si najdeš jiné ubytování.“

Nevěřícně couvla. „Prosím?“

„S tou knihovnou ses unáhlila, a tady je výsledek. Za tohle můžeš ty a Renegáti půjdou hlavně po tobě. Nemůžu tě vzít s sebou.“

Ingrid zafuněla, chřípí rozšířené vzteky. „Nic z toho by se nestalo, kdyby tahle,“ ukázala na Novu, „věděla, na čí straně stojí.“

„Já?“ vykřikla Nova. „Kdybys Cronina varovala, jak jsme se domluvili…“

„Mělas ty Renegáty prostě zabít!“

Nově zlostí přeskakoval hlas: „A ty ses mi možná měla svěřit s tím svým úžasným plánem, ne mě zavést přímo do pasti!“

„Neměla bys na to nervy! Nezvládla bys to. Nikdy nestiskneš spoušť, když na tom záleží, Novo. Sice jsi Aceova neteř, ale nejsi jednou z nás!“

„A dost,“ zavrčel Leroy a popadl Ingrid za ruku. Obrátila na něj svůj nenávistný pohled. Mezi prsty jí sršely modré blesky. „To tys nás připravila o Knihovníka. Tys přivedla Renegáty na náš práh. Jestli už někdo není Anarchistou, pak jedině ty.“ Aniž by z ní spustil oči, kývl k autu. „Novo, nastup si.“

„Ne.“

Otočil se a překvapeně na ni pohlédl.

Nova došla k autu, hodila tašku do kufru a s třísknutím ho zavřela. „Všichni si myslí, že jsem Renegát. Nemám důvod utíkat.“ Naposledy mrkla na Ingrid, potom kývla na Leroye s Honey. „Uvidíme se doma.“

Dala se do kroku. Vzápětí uslyšela zakvílení pneumatik a ohlédla se právě včas na to, aby zahlédla, jak auto mizí za rohem. Ingrid v něm neseděla, a i když Nova těkala očima po temné ulici, nikde ji neviděla.

Pomalu se nadechla. Potom se vrátila do kavárny, kde předtím nechala komunikátor, a znovu si ho připjala na zápěstí. Na hlavní třídě se dlouho nezdržela; místo toho zamířila do malé uličky a odtud vzhůru po vratkém požárním schodišti na střechu obytného domu, které znala jako své boty. Jakmile byla nahoře, přešla střechu k místu, odkud bylo vidět renegátskou Centrálu. Na vzdálené věži zářila bílá a rudá světla připomínající maják. Obrovské střešní reflektory vysílaly jasné bílé kotouče a pohybovaly jimi po mračné obloze.

Vylezla na betonovou římsu, lehla si na záda a zaklátila nohama ve vzduchu. Vzhlédla k nebi. Poprvé po mnoha týdnech si dovolila zhluboka vydechnout. Vlasy i oblečení jí páchly kouřem. Její svaly byly jako přepjaté pružiny, a i když nemusela utíkat ani bojovat, nedokázala se uvolnit.

Soumrak přecházel v noc. Obloha byla plná mraků, ale směrem na východ je prosvěcovaly tmavě fialové a vřesově šedé odstíny. A někde za tím šerem zapadalo slunce.

Nova se zaposlouchala.

Slyšela sborové štěkání psů odrážející se od okolních domů. V bytě pod ní se hádal manželský pár. Z ulice sem doléhalo vzdálené houkání sirén. Představila si renegátskou hlídku, jak spěchá tam, kde je jí potřeba. Možná dokonce do metra, aby pomohla svým druhům, kteří tam zůstali uvězněni.

Věděla, že Adrian, Ruby ani Oscar tam nejsou, jinak by zavolali i ji. Kolik Renegátů se vlastně razie na Anarchisty zúčastnilo? Kolik jich přišlo k úhoně? A kolik zahynulo?

Ingrid dnes začala novou válku a Anarchisté vyhráli první bitvu. Budou dnes večer slavit, bez ní? Anebo budou truchlit nad ztrátou svého domova a toho kousku nezávislosti, kterou jim přinesla dohoda s Radou… a možná i nad Ingrid?

Nova zavřela oči a pomyslela si, že kdyby byla skutečný Zločinec, byla by teď s nimi. Slavila by, anebo truchlila.

A kdyby byla hrdinkou, spěchala by na pomoc Renegátům, kteří možná zůstali v sutinách stanice, zranění a bezmocní.

Místo toho naslouchala zvukům města v nouzi a neudělala vůbec nic.

KAPITOLA DVACET DEVĚT

„Rada vás přijme.“

Adrian vzhlédl. Stála před nimi Prism, žena s tělem z čistého křišťálu, jenž při každém pohybu odrážel barvy duhy. V administrativě pracovala už léta a Adrian moc rád vzpomínal na jednu společnou večeři u Blacklighta, kdy ho Prism hodiny bavila tím, že nechala Blacklightovu kočku honit po podlaze malé tečky barevného světla.

Jenže dnes, když ho i s ostatními odváděla k výtahům, jednala jako naprostá profesionálka. Jakmile se vměstnali dovnitř, Adrian pohlédl na svůj tým. Ruby si kousala spodní ret a vypadala skoro bojácně. Oscar se opíral o zeď a zjevně viděl něco ohromně zajímavého na svých nehtech. A Nova, ta dělala to, co vždycky – bedlivě se rozhlížela kolem. Modrýma očima přelétala každou píď výtahové kabiny od bezpečnostní kamery na stropě a knoflík tísňového volání na zdi po řadu čísel nad dveřmi.

Výtah vystřelil vzhůru s takovou rychlostí, že se mu zhoupl žaludek. Zadní stěna byla prosklená a za sousední budovou brzy vykouklo panorama města táhnoucí se do dálky až ke Stocktonskému mostu. Byl jasný den, slunce stálo vysoko na obloze a Gatlon jako by hrál barvami duhy – tisíce oken odrážely zlaté světlo, kdežto na jihu pluly chomáče ametystových mraků.

„Ty už jsi tam nahoře byl, viď, Adriane?“ zeptala se Prism přátelsky.

„Ne,“ odpověděl.

„Vážně?“ podivila se. „Dokonce ani na návštěvě?“

„Snažím se je neobtěžovat, když to není důležité.“

„Ale drahoušku, ty přece neobtěžuješ nikdy.“ Usmála se. Od zubů se jí odrazilo sluneční světlo a na skle roztančilo zástup žlutých a růžových teček.

Potom se ozvalo cinknutí a dveře se otevřely. Prism vystoupila jako první, její bosé nohy zaklapaly o podlahu.

Adrian vyšel z výtahu a zalapal po dechu.

Říkalo se, že radní síň je malý zázrak, a věděl, že lidé sepisují petice, aby sem mohli přijít a vidět ji na vlastní oči, ale na tohle připravený nebyl. Před ním ležela široká chodba z bílého mramoru z obou stran obklopená vodní stěnou sahající od stropu k podlaze. Voda nebyla tvrdá jako led ani neprýštila jako vodopád – prostě jen visela v prostoru a jemně se chvěla pod závany vzduchu, když s Prism v čele kráčeli kolem. Co by se stalo, kdyby se jí dotknul? Praskla by jako mýdlová bublina? Porušil by křehkou rovnováhu a zeď by se sesypala na podlahu? Anebo by jeho ruka prošla skrz, jako by ji ponořil do bazénu?

Později se na toho bude muset tátů zeptat.

A pak tu byla ta světla: malé zlatavé skvrnky, které se jim tetelily nad hlavou jako světlušky. Nebyly větší než zrnka prachu, ale dohromady působily jako něco živého a vznešeného, jako by byly zářícím závojem mořských řas plujícími na zpěněné vlně. Zbarvily prostor hřejivým odstínem zlaté a pableskovaly na svislé vodní hladině, takže chodbou tančily měňavé shluky světel. Výsledný efekt byl tak uklidňující a hypnotický, že Adrianovi připadalo, jako by vstoupili do nějakých magických lázní, ne do předpokoje Rady.

Na konci chodby stálo pět chromových trůnů. Adrian věděl, že by jim tak neměl říkat – Radu vždycky popudilo, když někdo začal o tom, že se snaží napodobit monarchii. Jenže jak jinak popsat pět velkolepých, masivních křesel rozmístěných v půlkruhu kolem úzkého pódia?

Po levé straně byli Blacklight s Tsunami. Ti měli nepochybně na svědomí vodu i podmanivou hru světel v chodbě, což s sebou přinášelo další otázky. Zůstávala výzdoba na svém místě i v jejich nepřítomnosti, anebo ji na noc odstranili a z předpokoje zbyla jen obyčejná předsíň?

Na prostředním křesle seděl Kapitán Chromium s Dread Wardenem po boku. Ve tváři měli svůj obvyklý superhrdinský výraz – vlídný, ale přísný.

Páté a poslední křeslo patřilo Thunderbird. Byla podivně strnulá a mírně se předkláněla, aby udělala místo svým křídlům, která se vinula kolem opěradla.

Adrian na ně pohlédl. Nejvíc ho znervóznilo, že jeho tátové, stejně jako zbytek Pětky, mají své superhrdinské obleky – ne šedé kombinézy, které nosili běžní Renegáti, ale uniformy samozvaných strážců pořádku, které je proslavily. Dread Warden v černé kápi a škrabošce. Kapitán v náramenících a elastickém oblečku, pod nímž se mu rýsovaly svaly.

Jejich totožnost znal odjakživa, dlouho předtím, než ho oficiálně přijali za svého. Stejně tak věděl, že jeho máma byla úžasná a nesmiřitelná Lady Indomitable. Nikdy se to před ním nesnažili tajit. Věděl, kdo se skrývá za jejich maskou, a přesto o nich vždycky přemýšlel jako o dvou různých osobách. Mezi superhrdiny, které zbožňoval celý svět, a adoptivními táty, co doma chodí v teplácích a tričku se skvrnami od kečupu a každý měsíc se s ním přejedí skořicovými rolkami při sledování béčkových sci-fi filmů, byl v jeho mysli jasný rozdíl.

Prism se obrátila k Radě. „Dovolte mi, abych vám představila pana Adriana Everharta. Pana Oscara Silvu. Slečnu Ruby Tuckerovou. A slečnu Novu McLainovou.“ Ustoupila stranou a pokynula jim, ať přistoupí.

První promluvila Kasumi. „Vítejte, Renegáti,“ řekla. Zněla přátelsky, ale velmi formálně. Stát před nimi v téhle velkolepé dechberoucí síni byl opravdu zvláštní pocit. Kasumi, Evander i Tamaya byli u Adriana doma tolikrát, že by to ani nespočítal. Večeřeli spolu, oslavovali. Vídal se s jejich partnery při zahradním grilování. Když byl mladší, hlídal Tamaye děti.

Jenž tady byli někým jiným. Tady byli Tsunami, Blacklight a Thunderbird. Byli Rada. Při tom pomyšlení se skoro zasmál a tehdy si uvědomil, jak nervózní ve skutečnosti je.

„Sešli jsme se tu,“ řekl Kapitán Chromium, „abychom prodiskutovali události, k nimž došlo v Rozkřížené knihovně. Předal jsem Radě informace, které jsem včera obdržel od vás, ale myslím, že bychom je všichni rádi slyšeli znovu i z vašeho pohledu. Doufám, že si uvědomujete složitost situace, do níž jste nás přivedli. Samozřejmě jsme vděční, že se povedlo zlikvidovat jednoho z hlavních dodavatelů zbraní na černém trhu. Vaše snažení navíc odhalilo aktivní statut Detonator i ostatních Anarchistů.“

„Na druhou stranu,“ pokračoval Dread Warden, „jsme vám výslovně zakázali Knihovníka konfrontovat nebo vstoupit do knihovny bez příslušných posil. Neposlechli jste přímý rozkaz, a proto se domníváme, že jsou na místě jisté sankce.“

„Ale jedno po druhém,“ řekla Kasumi. „Rádi bychom vyzvedli vaši věrnost protokolu týkající se ochrany civilistů, která je vždy na prvním místě. Jednali jste rychle a bez váhání, abyste z knihovny odvedli nevinné civilisty. Také víme, že se slečna McLainová vrátila dovnitř a zachránila malého chlapce, který by jinak uhořel. Chválíme vás za vaši statečnost a nesobeckost.“

Adrian se usmál a mrknul na Novu, ale ta hleděla přímo vpřed.

„Nicméně,“ pokračovala Kasumi, „nemůžeme přehlédnout skutečnost, že byl porušen protokol a záchrana civilistů nemusela být vůbec potřeba, kdybyste jednali zodpovědněji.“

Adrian polkl.

„Musíme si všechno přesně vyjasnit,“ řekla Tamaya. „Což pro vás nutně neznamená potíže.“ Odmlčela se a Adrian se nemohl zbavit dojmu, že se záměrně vyhnula slovu zatím. „Každopádně je nezbytné, abychom se řídili vlastními zákony. Jinak nejsme o nic lepší než Anarchisté.“

Nova vedle něj ztuhla a Adrian slyšel, jak zamumlala: „Jasně, to by bylo něco hrozného.“

Tamaya zvedla obočí. „Prosím, slečno McLainová?“

„Nic,“ řekla Nova. „Jen s vámi souhlasím. Pravidla, důsledky a tak dále. Máte úplnou pravdu.“

„Pane Everharte.“ Tamaya se obrátila na Adriana, kterému chvíli trvalo, než si uvědomil, že nemyslí Kapitána, ale jeho. „Co kdybyste začal pěkně od začátku?“

Zhluboka se nadechl a pak jim vylíčil, jak se to všechno seběhlo. Začal jejich hlídkováním v prázdné kanceláři, dodal, že celou noc byl v okolí klid. Zmínil návštěvníky, které viděli vcházet do knihovny, včetně skupiny dětí. Potom zahlédli Detonator.

„Poznali jste ji?“ přerušil ho Evander. „Už jste někdy Ingrid Thompsonovou viděli?“

„Jen na fotkách,“ přiznal Adrian. „Ale věděl jsem, že je to určitě ona. Kvůli těm páskám, co nosí na rukou.“

„Takže jste měli podezření, že je to Detonator,“ upřesnil Evander.

„Ne,“ pronesl Adrian pomalu. „Byla to Detonator.“

Evander se znovu opřel a poškrábal se v rusé bradce. Adrian pokračoval. Popsal jejich rozhovor i jejich konečné rozhodnutí vstoupit do knihovny.

„Proč jste nepočkali na posily?“ zeptal se Simon. „Nic jiného jsme po vás nechtěli, Adriane.“

Adrian svěsil ramena. Tahle otázka byla osobnější než ty ostatní. Otce zklamalo, že jeho syn porušil slib. A že za to v tomhle konkrétním případě mohl zaplatit životem.

„Měli jsme strach o ty děti,“ řekla Ruby. „Netušili jsme, proč tam Detonator jde. Báli jsme se, aby neudělala něco… zbrklého.“

„Třeba nevyhodila celý barák do vzduchu,“ dodal Oscar. „Jen pro příklad.“

„Taky jsme nechtěli, aby zmizela dřív, než dorazí posily, “ pokračoval Adrian. „Nevěděli jsme, jak dlouho se v knihovně zdrží, a nechtěli jsme promarnit příležitost… dokázat, že tam byla. A obchodovala s Knihovníkem.“

„K té misi jsme vás přidělili jako sledovací tým,“ řekla Tamaya. „Vaším úkolem bylo sledovat situaci, ne se pouštět do akce.“

„Předtím jsme ale fungovali jako hlídkovací tým,“ namítl Adrian. „A tam nás naučili, že když někoho přistihneme při nelegální činnosti, máme zakročit.“

Tamaya se zamračila, ale zdálo se, že jeho výhradu přijímá. „Tak pokračujte. Vešli jste do knihovny. Co bylo potom?“

Všechno jim popsal. Zmínil podezřelé chování Cronina i Narcissy. Mluvil o sklepě a skladu plném zbraní i tom, jak tam na ně Detonator číhala. O výbuších. O bitvě. O snaze dostat civilisty z knihovny. O ztraceném chlapci i o tom, jak ho Nova s ostatními zachránila a jak Adrian při jeho hledání uvízl uvnitř.

To samozřejmě nebyla tak docela pravda, ale zarytě si stál na svém a následně si Nova vzala slovo a řekla jim o boji Sentinela s Detonator na střeše kina. Adrian doufal, že se jeho tátové nikdy nedozvědí, že se do knihovny vrátil poté, co spadla. Možná ho chránilo Sentinelovo brnění, ale byl to risk – a taky jediný způsob, jak druhé přesvědčit, že byl celou tu dobu uvnitř. Zůstal ve svém obleku, kreslil iglú a doufal, že ho objeví dřív, než led roztaje, zároveň však věděl, že kdyby došlo na nejhorší, vždycky se může znovu proměnit v Sentinela.

Naštěstí to nebylo třeba, protože ho našli.

Našel ho Kapitán. Adrian pocítil osten viny za to, jakou jim všem způsobil starost.

„Co dalšího Sentinel říkal?“ zeptal se Dread Warden.

Adrian pohlédl na Novu, aby viděl, co si o Sentinelovi myslí, i když to bylo celkem jasné, vzhledem k tomu, že na něj vystřelila.

A hned několikrát.

Jenže z Noviny tváře nešlo nic vyčíst. „Ptal se hlavně na Nightmare. Kdo je a kde ji najít.“

„Ta holka je hotová hvězda,“ zamumlal Oscar.

Nově zacukaly koutky úst. „Bojovali spolu při přehlídce. Třeba je mu trapné, že ho porazila.“

„Ona ho ne…“ vyhrkl Adrian.

Střelila po něm pohledem, ale on mezitím semknul rty.

Potom si odkašlal a začal znovu. „Jsem si jistý, že je za tím něco víc.“

Pokrčila rameny. „Z Cronina každopádně nic užitečného nedostal. Detonator ho zastřelila dřív, než mohl cokoliv říct. Potom zmizela. Vystřelila jsem na ni, ale trefila jsem ji jenom do ruky a nezastavili ji ani Oscar s Ruby. Pak uprchla Narcissa. A potom…“ zamračila se, „…i Sentinel.“

„A váš názor je takový,“ zamračila se Tamaya a sepjala ruce, „že kdybyste počkali na posily, jak jste měli nařízeno, Detonator, Sentinel i Knihovníkova vnučka by nám všichni do jednoho utekli? Že by z knihovny zbyly trosky, stejně jako z důkazů, které mohly vést k zatčení nejenom Cronina, ale dost možná i celé řady Zločinců a padouchů, s nimiž celé ty roky obchodoval? A dál – myslíte, že kdybyste počkali na pomoc, Gene Cronin by byl mrtvý, anebo by teď seděl ve vazební cele, kde bychom ho vyslechli a získali další informace?“

Adrian neodpověděl. Mlčeli všichni, ale nezdálo se, že Rada čeká odpověď. Zalétl pohledem ke svým tátům. Simon si mnul tvář a Hugh klepal prsty o opěrku křesla.

Potom si Simon odkašlal a narovnal se. „Nikdy nezjistíme, jak by to dopadlo, kdybyste se zachovali jinak. Nicméně víme, že díky vám už Gene Cronin a všechny ty zbraně, které schraňoval, nejsou hrozbou pro tohle město ani jeho obyvatele.“

Tamaya si odfrkla. „Což je také jediný klad na celém tomhle nehorázném binci.“

„Co navrhujete, Thunderbird?“ zeptal se Hugh formálně. „Shodli jsme se na tom, že jednali nezodpovědně a v rozporu s rozkazy. Adrian má však v jedné věci pravdu – jsou především hlídkový tým, čemuž odpovídá i jejich výcvik. Měli důvod se domnívat, že uvnitř knihovny dochází k nelegální činnosti, a podle toho se i zachovali. Tomu je těžké něco vytknout.“

„Pak by mohlo být řešením,“ navrhla Kasumi, „nepotrestat je za jejich chyby, ale podpořit jejich silné stránky a převelet je zpátky k jejich obvyklým povinnostem. Možná jsme pochybili sami, když jsme jim ten úkol svěřili, a svou chybu napravíme tím, že je z něj zase stáhneme.“

„Ne,“ řekl Adrian upjatě. „Chceme to dotáhnout do konce. Chceme najít Nightmare.“

„To víme,“ odpověděl Simon. „Ale pokud vám nemůžeme důvěřovat…“

„Můžete. Unáhlili jsme se, to chápeme. Je nám to jasné. Už se to nestane.“ Zaťal prsty v pěst. „Věřím, že ji dokážeme najít.“

„Adriane,“ řekl Hugh pevným hlasem. „Jednal jsi zbrkle – zcela zjevně i proto, jak moc je pro tebe tahle mise… osobní. Nightmare nestojí za to, abys kvůli ní riskoval život.“

„Příště budeme opatrnější. Slibuju.“

Hugh se zamračil a pohlédl na ostatní. Blacklight nakonec navrhl třídenní zákaz pochůzek i hlídkování pro celý tým, přestože mohli i nadále využívat veškeré zdroje dostupné v Centrále, a případně tak pokročit ve vyšetřování. Rozhodnutí bylo jednohlasně přijato a Rada je vzápětí propustila. Adrian se však nepohnul.

„A co Anarchisti?“ zeptal se. „Co Detonator?“

Hugh si povzdechl. „Včera v noci jsme se je pokusili zadržet, ale čekali nás. Bojím se, že Detonator uprchla, stejně jako ostatní. Dopoledne vydáme hlášení určené všem hlídkám a vyzveme je k nejvyšší ostražitosti, dokud budou na svobodě.“ Zachmuřil se. „Během střetu se naneštěstí zranilo mnoho našich nejlepších lidí. Nechali jsme se ukolébat, chybně jsme se domnívali, že bez Ace Anarchisté nepředstavují vážnou hrozbu. Teď je jasné, že jsme se mýlili.“

Adrian zaťal ruce v pěst. „Proč jste nás nevzali s sebou? Vždyť jsme odhalili Detonator. Vyprovokovali jsme ji k akci. Měli jste nám dát příležitost ji dostat – i ty ostatní.“

„Děkujte všem Silám, že jste tam nebyli,“ řekl Simon přísně. „Neslyšeli jste Hugha? Včera v noci přišla k úhoně celá řada Renegátů, přičemž někteří patří k našim nejlepším vojákům a taktikům. Vy nejste…“ Zaváhal, mezi obočím se mu objevila drobná rýha. Vzápětí pokračoval, o poznání klidněji. „Každý z vás má potenciál stát se velkým superhrdinou. Rád bych, abyste se dožili jeho naplnění.“ Upřel na Adriana starostlivý pohled. „Musíme být opatrní.“

Adrian polkl a vzpomněl si na Ingridino vychloubání, když se s ní střetli v Knihovně. Tehdy mu nepřikládal váhu, ale nyní ho viděl v novém světle. Detonator mu chtěla ublížit víc než ostatním; věděla, jakou ránu by tím zasadila jeho otcům. Z jejích hrozeb si nic nedělal, ale teď přemýšlel, zda byla reálná. Kdyby se mu něco stalo, dokázali by tátové zůstat superhrdiny, které město potřebovalo?

Samozřejmě, že ano. Nic jiného by jim nezbylo.

Když však viděl upřímně vyděšený pohled, jenž se Simonovi na zlomek vteřiny mihl tváří, zarazil se. Než se nadál, veškeré popuzení, že je nepřibrali k velké razii na Anarchisty, zmizelo.

„Dáte nám vědět, když o nich něco zjistíte?“

Simon se podíval na ostatní a teprve potom přikývl.

„A…“ Adrian si otřel vlhké dlaně do kalhot. „Našlo se něco, co by svědčilo o jejich spojení s Nightmare?“

Rada jako by váhala, zda má odpovědět. Nakonec Hugh řekl: „Objevili jsme vagon, v němž až donedávna někdo bydlel. Sejmuli jsme otisky a některé odpovídají těm nalezeným na Nightmařině zbrani. Její uniformu jsme ale nenašli a zatím netušíme, kam mohla ona nebo ostatní jít.“

Adrian se malinko uvolnil. Alespoň něco. Byl to začátek a svým způsobem i důkaz.

Přece jenom to byla Anarchistka.

Olízl si rty a pohlédl každému členu Rady přímo do očí. „Můžu mít jeden požadavek?“

„Požadavek, pane Everharte?“ Tamaya zdvihla obočí a z tónu jejího hlasu bylo jasné, že něco takového považuje po tom všem za vrchol.

„Rád bych vyslechl Winstona Pratta.“

Nova vedle něj zalapala po dechu.

„Teď víme, anebo máme pádný důvod se domnívat, že Nightmare je Anarchistka. Další Anarchista sedí ve vazbě.“ Po chvilce váhání dodal: „Aspoň vyplníme čas strávený v podmínce něčím užitečným.“

„Winstona Pratta už jsme vyslechli,“ namítl Evander.

„To bylo ale předtím, než jsme měli konkrétní důkazy o jeho spojení s Nightmare,“ řekl Adrian. „Samozřejmě až na to, že ho vyhodila z jeho balonu.“

„Zvážíme to,“ řekl Hugh, ale bylo jasné, že nic neslibuje.

„Děkuju.“ Adrian pokývl.

Potom je Rada propustila.

Adrian odváděl svůj tým zpátky k výtahům. Z Oscara a Ruby jako by v ten okamžik spadla obrovská tíha – jako by celou dobu zadržovali dech a teď se konečně odvážili se uvolnit. Došlo mu, že jim Rada možná skutečně naháněla strach. Ani jeho koneckonců nenechala úplně chladným, a to její členy důvěrně znal.

„Moment – slečno McLainová?“ zavolala Kasumi.

Nova strnula a napřímila se jako pravítko. Adrian v její tváři zahlédl záblesk nervozity. Vzápětí se však ovládla a nahradila ho svým obvyklým nevzrušeným výrazem. Přesto nedokázala zcela potlačit znepokojené polknutí, když se otáčela zpátky.

„Ano?“

„Pokud se nemýlíme, zajímají vás zbraně,“ řekla Kasumi. „Naše zbrojní oddělení má v současné době napilno – snaží se zaevidovat všechny kusy, které se povedlo zachránit z toho požáru. Co kdybyste jim pomohla? Mohla by to být dobrá příležitost seznámit se s dalšími činnostmi, jimiž se tady v Centrále zabýváme.“

Adrian se zamračil a postavil se vedle Novy. „Moment,“ řekl. „Nova dokázala, že má na víc než na ťukání dat do počítače. Nemůžete sehnat někoho…“

„Udělám to,“ přerušila ho Nova. Viděl, že se usmívá, i když to byl ten druh nuceného úsměvu, který jí neslušel. „Ráda pomůžu.“ Pohlédla na něj. „Aspoň budu mít během podmínky něco na práci. A kromě toho, noční směny pro mě nejsou problém.“

KAPITOLA TŘICET

Nova následovala ostatní do výtahu. Setkání s Radou jí pořádně zahrálo na nervy. Byla na sebe pyšná, že během jednání zůstala klidná, přestože pokaždé, když jim pohlédla do tváře, viděla malou Evie, znovu zaslechla ty osudné výstřely a vzpomněla si, že tohle jsou lidé, kteří slíbili, že její rodinu ochrání, a potom ji zklamali.

„No,“ řekl Oscar vesele, jakmile se za nimi zavřely dveře. „Mohlo to dopadnout hůř. Oni tomu možná říkají podmínka, ale podle mě jsou to prázdniny.“

„To mi povídej.“ Ruby se zhroutila na stěnu. „Bála jsem se, že nás nadobro stáhnou z ulic a přidělí nás… Nevím, k administrativě nebo něčemu podobnému.“ Ušklíbla se na Novu. „Mimochodem, to s tím evidováním mě mrzí. Zní to fakt hrozně.“

Nova pokrčila rameny. „Pro mě je nejhorší nuda. Jsem ráda, že mám něco na práci.“

Lepší úkol si popravdě řečeno nedovedla představit. Bude mít přístup do jejich počítačové sítě i databáze zbraní. To bylo přímo neodolatelné. V současnosti navíc vítala cokoliv, co by jí poskytlo užitečné informace.

Nemohla se dočkat, až přijde s něčím novým a dostane Leroye s ostatními ze svého domu. Nebyli tam ještě ani den a Nova už trnula hrůzou, aby se ji nějaký Renegát nerozhodl jako nováčka zkontrolovat a nenašel ji v obležení všech Anarchistů.

Kromě toho se tunelům nemohli vyhýbat donekonečna, nehledě na to, jak moc si užívali denní světlo a vlastní kousek zeleně, třebaže nebyl větší než rozložený spací pytel a všehovšudy zahrnoval jeden trs kopřiv a pár pampelišek.

Ale jak to ráno prohlásila Honey, pampelišky jsou zásadně nedoceněné.

Výtah je bleskově svezl zpátky do přízemí. Vstoupili do haly.

„Dá si někdo oběd?“ zeptal se Oscar. „Dneska mají tacos.“

„Zajdu za Maxem,“ řekl Adrian a pohlédl ke skleněnému mostu. „Určitě celou noc sledoval zprávy o knihovně a teď umírá zvědavostí.“

Nově se zrychlil tep. Poslední dobou se soustředila hlavně na Sentinela, ale Max ji taky zajímal. Bandita. Pořád o něm věděla zoufale málo – netušila, jaké má schopnosti, ani proč ho drží v té karanténě. „Můžu jít s tebou?“

Adrian na ni překvapeně pohlédl, ale vypadal potěšeně. „Jasně, jestli chceš.“

Když dorazili na místo, Max právě rozbíjel střechu Rozkřížené knihovny kladivem. U kolen mu ležely střepy, ale jestli se bál, že se pořeže, nedal to na sobě znát. Alespoň si před demolicí modelu nezapomněl nasadit ochranné brýle.

Adrian zaklepal na okno.

Chlapec nejevil žádné známky toho, že by ho slyšel, a tak zabušil o něco silněji.

Max se s trhnutím ohlédl, stáhl si brýle z očí a posadil si je na temeno mezi čupřiny světlých rozčepýřených vlasů. Zazubil se od ucha k uchu a na tom úsměvu, velkých brýlích, kladivu a knihovně rozbité na padrť bylo něco tak bizarního, že se Nova rozesmála.

„To vypadá dobře,“ řekl Adrian. „Ale trochu do ní majzni na východní straně. Z té zdi skoro nic nezbylo.“

„Taky jsem ještě neskončil,“ řekl Max tvrdošíjně. Pak se postavil, složil ruce na prsou a rozhlédl se po městě. „Když teď Detonator zase operuje, nejspíš budu něco ničit v jednom kuse.“

„Doufejme, že ne.“ Adrian se zamračil. „Celková destrukce rozhodně není v plánu.“

„Když už je řeč o přestavbě,“ ozvala se Nova a popošla vpřed, aby lépe viděla na Kupeckou čtvrť, „můžu ti navrhnout pár úprav? Podle všeho ti hodně záleží na přesnosti.“

Max se napřímil, zjevně radostí bez sebe. „Jasně, cokoliv.“

Přitiskla prst na sklo. „Vidíš tu řadu domů, co máš na Mission Street? Ve skutečnosti patří o kus výš, do Stocktonu.“

Max překročil několik ulic a ukázal před sebe. „Tyhle?“

„Jo.“

Adrian zamrkal. „Víš to jistě?“

„Naprosto. Chozením trávím celé hodiny. Město znám jako svoje boty.“

„Ale co je potom na Mission Street?“ ptal se Max.

„Dvoupatrové obchodí domy. V přízemí jsou krámy, v patře nejspíš kanceláře, možná byty. Na rohu bývala zabedněná realitka, a když jsem byla malá, i lékárna, ale jestli tam jsou i teď, to nevím.“

„Počkej,“ řekl Max. „Dojdu si pro papír, ať si to můžu všechno napsat.“

Zmizel ve svém pokoji na druhém konci skleněného města. Nově došlo, že ji Adrian pozoruje.

„Tys tam žila?“ zeptal se jí.

„Když jsem byla hodně malá. Naši měli byt jen o pár ulic dál. Proč?“

Sklopil oči a pokrčil rameny. „Moje máma tam často hlídkovala. Byla to její obvyklá trasa.“

Nova sebou trhla. „Tvoje máma?“

Adrian na ni pohlédl, nejdřív překvapeně, pak pobaveně. Naklonil se k ní a naoko zašeptal: „Kapitán a Dread Warden ve skutečnosti nejsou moji rodiče, víš?“

Obrátila oči v sloup. „To je snad jasné.“

„Fajn, tak ještě jednou,“ zavolal Max, který cestou ke sklu zrovna překračoval přístav. „Dvě patra, realitní kancelář a možná lékárna. Tady na tom rohu?“

Nova se odvrátila od Adriana. „Ehm, jo. Počkej – ne, ten další, přes ulici. Jo, ten. Jak říkám, nevím, jestli tam pořád je.“

„A mohla bys mi to zjistit?“ zaprosil Max.

Byl tak plný naděje, že jí nezbývalo než pokrčit rameny a odpovědět, „Jasně.“

„Nova má hodně práce,“ řekl Adrian. „Zrovna dostala nový úkol ve zbrojním oddělení.“

Max se zakabonil. „Tak mi to zjisti ty. Nebo máš taky dneska na programu něco děsně důležitýho?“

Adrian se zamračil.

„Zjistíme to,“ slíbila Nova. „Jen nám dej pár dní. Dnes ráno jsme mimochodem byli v radní síni a mě něco napadlo.“ Kývla k modelu renegátské Centrály, která se tyčila nad zbytkem skleněného města. „Jak by se ti líbilo mít v té věži funkční výtahy?“

Max znehybněl. „Jak to myslíš?“

„Je to snadné. Jeden takový jsem si jako malá postavila k domečku pro panenky. Padne na to trochu víc materiálu, ale princip je stejný.“ Zvedla prsty a začala odpočítávat. „Budeme potřebovat injekce a dlouhou hadičku a Adrian musí ty výtahy překreslit tak, abych je mohla napojit na hydraulický zvedák. Načrtnu ti plánek, abys líp pochopil, jak to myslím.“

Max se obrátil na Adriana. Oči mu svítily vzrušením. „Uděláš to?“

„Jasně, samozřejmě.“ Adrian se překvapeně zasmál a úsměv, který Nově věnoval – malinko zaujatý a malinko vděčný – jí vehnal červeň do tváří. „Mám nakreslit i ty injekce a hadičku, slečno inženýrko?“

„Ani náhodou,“ pronesla naoko pohrdavě. „Krása tohohle pokusu spočívá v tom, že ukáže, jak můžeš pomocí fyziky přeměnit úplně běžné, každodenní předměty na něco báječného. Není to žádná zábava, když prostě jen… vykouzlíš všechno, co zrovna potřebuješ.“ Mávla na jeho ruce.

Vážně přikývl, ale oči mu za tlustými obroučkami brýlí vesele zazářily. „Jasně. Protože teoreticky vzato bych ty výtahy mohl prostě jen přemalovat a uvést do provozu. Víš co… kouzlem.“

Nova mu prstem ukázala na nos. „Moje věda ty tvoje kouzla trumfne. Uvidíš.“

„Už se nemůžu dočkat,“ zazubil se Adrian.

„Laboranti mají injekce.“

Mrkla na Maxe, který k nim mezitím došel a teď stál přímo za sklem.

„Spoustu,“ dodal. Nemohla si pomoct a očima těkala po modřinách v ohbí jeho paží.

„Fajn. To by mohlo jít. A určitě mají i tolik hadiček, že nevědí, co s nimi. Možná bychom tam mohli zajít a… zeptat se jich? Jestli nám něco z toho nepůjčí?“ A když už tam budeme, pořádně se tam porozhlédnout…

Jenže Adrian zavrtěl hlavou. „Povolení ke vstupu do laboratoří nemám ani já. Ale vsadím se, že když Max sepíše seznam, všechno mu bez problému obstarají.“

Nova svěsila ramena, ale jen na chvíli, protože kromě zklamání zahlédla i novou příležitost. Zkrabatila čelo a znovu pohlédla na Maxe. „Vážně dělají, co můžou, aby tu byl šťastný, viď?“

Maxovo nadšení splasklo jako propíchnutý balon. Nova měla dojem, že se vší silou snaží zapomenout na to, že je tu zavřený.

„Promiň,“ řekla. „Já jen… Co to s tebou vlastně dělají? Na co ti berou všechnu tu krev?“

Max pohlédl na stopy po jehlách na rukou a prsty napjal kůži, aby je líp viděl, jako by se o ně nikdy dřív nijak zvlášť nezajímal. „Krevní vzorky, vzorky tkáně, morku…“

„Přesně tak,“ řekla Nova.

Ale když Max vzhlédl, nedíval se na ni, ale na Adriana. Ve tváři měl lehce prosebný výraz. Adrianův úsměv mezitím zmizel, nahradilo ho zamračení a semknuté rty.

„No jo,“ řekla Nova. „K téhle informaci nemám oprávnění.“

„Všechno je to opravdu důležité,“ řekl Max a Nova přemýšlela, zda se snaží přesvědčit ji, nebo sebe. „Dokonce tomu prý začínají přicházet na kloub. Bude to skutečný průlom. Navždycky to změní vztahy mezi Výjimečnými.“

„Vztahy mezi Výjimečnými?“

Max se začervenal. „Tak to pořád říkají.“

„Ale co to znamená?“

Adrian si odkašlal.“

Nova se do něj zabodla pohledem. „Přísně tajné, jasně.“

Omluvně rozhodil rukama. „My ta pravidla nevymysleli.“

Ne, pomyslela si trpce. Ale tvá rodina ano.

Nicméně se pokusila o chápavý úsměv. „Smím se alespoň zeptat, kde jsou tví rodiče?“

„Mrtví,“ řekl Max beze špetky lítosti.

„Aha,“ zakoktala. „Já… to mě mrzí.“

„Nemusí,“ řekl Max. „Hodili mě z mostu Hlídek, když mi byli dva týdny.“

Nově poskočilo srdce. Beze slova na něj zírala, ale Max se jen sehnul a nevzrušeně přeskládal pár skleněných člunů v přístavu u svých nohou.

„Oni se báli Výjimečných?“ Vzpomněla si, jak jí Adrian vyprávěl o dětech, které pověrčiví rodiče opustili.

Max zavrtěl hlavou. „Sami jimi byli. Padouši. Patřili ke Švábům.“

Švábi. Stejný gang, který jí zabil rodinu.

„Ale… proč ti to teda udělali?“

Max mrkl na Adriana. Znovu zaváhal, hovor se opět stočil příliš blízko zakázanému území. Nova sledovala jeho pohled. Adrian se nehýbal, stál před ní se zaťatými zuby, plný zuřivé nenávisti k padouchům, kteří by bez mrknutí oka zavraždili vlastní dítě.

„Byl jsem pro ně nebezpečný,“ řekl Max pomalu. „I pro zbytek gangu. Věděli, že jim beze mě bude líp.“

„Jak jsi přežil?“

„Kapitán Chromium a Dread Warden viděli, jak mě hází do vody. Kapitán pro mě skočil a zachránil mě. Dread Warden šel po mých rodičích. Utekli, ale… nejspíš umřeli v bitvě o Gatlon.“

Zaťala ruce v pěst. „Umřeli už mnohem dřív.“

Max s Adrianem překvapeně vzhlédli a Nova začala okamžitě spřádat důmyslné polopravdy. Volila slova stejně opatrně jako předtím chlapec. Možná nebylo spravedlivé, že mu vyčítala jeho tajnůstkářství, když sama o sobě taky nic neprozradila.

„Švábi zahynuli několik měsíců před bitvou. Všechny je popravili.“ Pohlédla na Adriana. „Copak to Renegáti nevědí?“

Zamračil se a zavrtěl hlavou.

„Aha. No… říká se, že to udělal sám Ace…“ Odkašlala si. „Ace Anarchista. Prý šlo o nějaký spor mezi dvěma gangy.“

Spor. Který spočíval v tom, že Švábi zavraždili Aceova bratra i jeho rodinu.

„Hmm,“ řekl Adrian a podrbal se za uchem. „To by vysvětlovalo, proč o sobě Švábi těch pár posledních měsíců před bitvou nedávali vůbec vědět.“

Nova pohlédla na Maxe a pak na Adriana. „Kapitán tě zachránil. Co bylo potom? Taky tě adoptoval? Jste vy dva něco jako bratři?“

Adrianův se znovu usmál a Nova cítila, jak napětí v její hrudi povoluje. „Něco takového.“

„Vždycky mě ale museli držet stranou od ostatních,“ řekl Max. „Kapitán je jediný, na koho nepůsobím. Když začali se stavbou Centrály, tohle místo mi ušili na míru. Chtěli, abych se cítil, jako že k nim patřím, abych byl pořád uprostřed dění, ale… však víš. Nic z toho doopravdy nejsem.“

„Kapitán Chromium,“ zamumlala Nova a snažila se o lhostejný tón. Kapitán sem, Kapitán tam. Neporazitelný Kapitán. „A co ta ochranná kombinéza?“ Kývla na komoru přiléhající ke karanténě.

„Funguje jako dekontaminační oblek,“ vysvětlil Adrian. „Je vybavený chromovou izolací a lemy, takže se k Maxovi můžeš na chvíli přiblížit. Nakonec na tebe ale začne stejně působit.“

Nova se zamyslela. Ať už Maxova síla spočívala v čemkoliv, zjevně to nebylo smrtelné, jinak by ho jeho rodiče nedokázali odnést až k mostu. Ale čeho se pak všichni tak báli? „Kéž byste mi mohli říct, jakou máš vlastně schopnost,“ povzdechla si.

„Jednou se to dozvíš,“ slíbil Adrian. „Není v tom nic osobního. Většina Renegátů to neví. Ne že bychom nedůvěřovali vlastním zaměstnancům, ale Rada se bojí, že kdyby o tom vědělo moc lidí, dostalo by se to ven a potom… určitě by se našlo dost takových, kteří by chtěli Maxe unést.“

„Anebo mě zabít,“ dodal Max stejně nevzrušeně, jako by mluvil o počasí.

„Fajn,“ řekla Nova. „Už nebudu vyzvídat.“

Vlastně ani nechtěla. I tak jí dali víc informací, než si uvědomovali – alespoň dost na to, aby si udělala nějakou představu. Zároveň doufala, že jakmile bude mít přístup k renegátské databázi, zjistí víc. Pohlédla na Adriana. „A co tvoje mamka? Lady Indomitable umřela v té bitvě, je to tak?“

Zavrtěl hlavou. „Už předtím. Dostali tip, že jeden padouch plánuje vraždu nějakého chlápka, protože vynášel tajemství jejich skupiny. Měla to být pomsta. Máma se nabídla, že ho zastaví. Druhý den ráno ji našli v uličce…“ Křečovitě zatnul zuby. „Spadla ze střechy. Anebo ji možná srazili. Pád ze střechy ji neměl zabít, protože…“

„Uměla létat,“ řekla Nova a vzpomněla si na všechny ty slavné fotografie původní Šestky. Lady Indomitable byla hrdá a silná, krásný obličej, neustále rozjasněný zářivým úsměvem, jí lemovaly vlnité černé vlasy. Ona a Dread Warden byli jediní, kdo nosil pláštěnky; téměř na každé fotce se vznášela pár stop nad zemí a její zlatá kápě se třepotala ve větru za zády.

„Nenašli se žádní svědci,“ řekl Adrian, „a nikdo neví, kdo ji zabil, ani jak to udělal. Jak ji dokázal znehybnět dost dlouho na to, aby…“ Větu nedokončil a ani nemusel.

Jak je možné, že Výjimečný, který umí létat, spadne ze střechy?

„A co tvůj táta?“ zeptala se. „Myslím tvůj skutečný táta. Neříkej mi, že byl taky superhrdina.“

Adrian se zasmál. „Nemyslím si. Máma mi řekla, že to byl nějaký chlápek, kterého zachránila, když se zřítila jedna továrna na boty. Odnesla ho do bezpečí, oba byli plní adrenalinu, věci nabraly spád… Upřímně, tehdy jsem jí řekl, ať konec radši přeskočí, protože mi bylo pět a – fuj.“ Pokrčil rameny a Nova se musela zasmát. „Potom šli několikrát na rande, ale neunesl ten tlak, kterému se nevyhneš, když chodíš se superhrdinou. A tak to skončilo dřív, než vůbec zjistila, že je těhotná.“

Nova se opřela o skleněnou stěnu. Maxe uvnitř karantény začal hovor očividně nudit, a tak se pustil do přerovnávání domů, které mu předtím ukázala.

„Zkusil jsi ho někdy najít?“

„Ne. Jestli nezvládl superhrdinskou přítelkyni, nemyslím si, že by zvládl syna superhrdinu. A kromě toho, když jsem se narodil, bylo to ve všech novinách. Určitě o mně slyšel a později i o té adopci. Kdyby měl zájem být rodičem, příležitostí měl víc než dost.“ Zamračil se, ale pak na ni pohlédl a jeho zachmuřený výraz rychle zmizel. „Co říkal strejda, když jsi včera přišla domů?“

Nova cítila, jak se jí ježí chloupky vzadu na krku.

„Strejda?“ vypískla.

Kývl. „Příbuzní na nás často dost tlačí, hlavně u nováčků, když si uvědomí, jak nebezpečná ta práce vlastně je. A včerejšek byl nebezpečnější než obvykle.“ Nově přišlo, že jí vidí až do žaludku; stihomam, který ji trýznil prvních pár dní, se vrátil v plné síle. „Ale máme vážně skvělý asistenční tým, kde ti moc rád pomůžou, když bude třeba. Mohli by strejdovi zavolat, anebo může přijít na Centrálu, aby si udělal lepší obrázek o tom, co tu děláme. Ani bys nevěřila, kolik lidí se potom cítí bezpečněji.“

„Asistenční tým,“ zopakovala Nova. „Co by si promluvil se strejdou.“

„Jenom jestli chceš,“ ujistil ji Adrian. U kořene nosu se mu objevila známá drobná vráska. „Říkal něco? Zkusil tě přemluvit, abys sem už nechodila? To tu vídáme v jednom kuse.“

Zjevně mu upřímně záleželo na tom, aby bylo u ní doma všechno v pořádku, a Nova jen stěží potlačila zasmání. Hysterický, nevěřícný smích, který se dral na povrch, ji nakonec skoro zadusil.

Rozkašlala se, přitiskla si dlaň na hruď a zavřela uslzené oči. Vtom na zádech mezi lopatkami ucítila jeho ruku. Škubla sebou tak, že ji okamžitě stáhl. Jak tak kašlala a snažila se zklidnit dech, zaplavil ji neurčitý pocit zklamání, že ten dotek, tak starostlivý a jemný, netrval déle.

Nakonec polkla, aby se zbavila protivného škrábání v krku, a lehce pobaveně na něj pohlédla.

„Ehm, ne,“ řekla nakonec. „Strejda si o mě moc starostí nedělá.“ Neurčitě mávla rukou. „Na tohle trénuju celý život, takže ví, že nemá cenu mi něco rozmlouvat.“

Chápavě přikývl. „Ale kdyby něco, dej mi vědět. Nechceme, aby si někdo z našich lidí připadal, že musí volit mezi svou rodinou a Renegáty.“

Nova se znovu se uculila. Adrian si musel myslet, že jí přeskočilo, ale nemohla si pomoct – celý ten rozhovor byl jednoduše k popukání. „Ne, to by bylo vážně hrozné.“

„Nazdar, Sketchi.“

Otočili se. Novu smích rychle přešel, když zahlédla Magpie, malou zlodějku, kterou potkala při přehlídce. Dívka si to vykračovala přes známý most a zarytě se mračila, takže působila starší, než ve skutečnosti byla. Anebo přinejmenším jako holka, která se dělá dospělejší, ale moc se jí to nedaří.

„Magpie!“ zvolal Adrian a Nova poznala, že se záměrně pokouší o veselý a přátelský tón, snad aby vyvážil dívčiny chmury. „Doufám, že se poslední dobou chováš vzorně.“

Přešla otázku bez mrknutí oka. Zastavila se pár kroků před ním a podala mu úředně vyhlížející obálku. „Rada si ze mě tenhle týden udělala poslíčka,“ zavrčela, jako by šlo o ten nejhorší trest na světě.

„Aha, to je dobře,“ řekl Adrian. „Aspoň se na chvíli vyhneš potížím.“ Podržel si dopis před očima. „K dodání nemám co namítnout. Dám jim vědět, žes předčila všechna očekávání. Jen tak dál.“

Rozhořčeně si odfrkla, jedinkrát trpce pohlédla na Novu a pak vyrazila zpátky k výtahům. Nova si po jejím odchodu pro jistotu zkontrolovala náramek na ruce.

„Byl by z ní dobrý Zločinec,“ zamumlala.

„To radši vůbec nevyslovuj,“ řekl Adrian a roztrhl obálku. „Jen pro případ, že jí to ještě nedošlo – nerad bych byl tím, kdo jí ten nápad nasadí do hlavy.“

Nova sledovala, jak z obálky vytahuje jediný list bílého papíru. Na vrchu bylo natištěné velké červené R. „Rada neposílá zprávy přes komunikátory, tak jako všichni ostatní?“

Adrian zavrtěl hlavou a přelétal očima po dopise. „Všechno, co projde systémem, se reviduje a kontroluje.“ Potom jí pohlédl do očí a povytáhl koutek úst ve spokojeném úsměvu. „Zjevně nechtějí, aby všichni věděli, že vyhověli naší žádosti o to vyslechnout Puppeteera.“

KAPITOLA TŘICET JEDNA

„Myslím, že bych tam neměla chodit.“ Nova se loudala za Adrianem, který se prodíral mezi stoly v jídelně.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se, aniž by se ohlédl. „Jasně, že půjdeš.“

„Nepotřebujete mě,“ trvala na svém. „O vyslýchání nic nevím. Taky bych už měla začít s tím katalogizováním. Vážně, jenom vám budu překážet.“

Zastavil se a otočil se na ni. Zarazila se a bezděky se pod jeho upřeným pohledem přikrčila.

„Ty se Puppeteera bojíš?“ zeptal se překvapeně.

Zamračila se. „Ne,“ řekla důrazně, než si uvědomila, že kladná odpověď by jí pomohla dosáhnout cíle – neocitnout se ve stejné místnosti s jediným člověkem v Centrále, který přesně věděl, kým je… a zároveň neměl ani ponětí o tom, že hraje Renegáta. „Tedy, vážně z něj jde hrůza. Navíc nemám ráda… loutky. Maňásky. Dokonce i ti hadroví, co si navlečeš na ruku, mě jako dítě děsili k smrti. Takže asi jo. Jo, možná se ho nakonec přece jen bojím. Mohla bych ten výslech vynechat?“

Adrian nasadil svůj klidný chápavý výraz, který začínala milovat i nenávidět. „Bude mít pouta. Vůbec nic nám nehrozí. A kromě toho, jeho schopnost funguje jenom na děti.“

„Nechci tam. Prosím tě.“

Adrian zamrkal a Nově se zdálo, že začíná povolovat. Pocítila záchvěv naděje.

„Novo…“ řekl laskavě, „na té střeše jsi s Detonator a Knihovníkem byla jenom ty. Možná jsi zaslechla něco o Anarchistech a jejich konexích, o čem my ostatní nemáme ani tušení. Přiznejme si to – máš oči na stopkách a nic ti neunikne. Třeba sis všimla něčeho, co jsme pominuli. Takže… Je mi líto, ale myslím, že tě tam potřebujeme.“ Váhavě se usmál, jako by tím chtěl zjemnit své odmítnutí. „Slibuju, že nás nijak neohrozí. Nic se ti nestane.“

Polkla a přála si, aby to byla pravda.

Odvrátil se a zamířil malému rohovému stolku, za nímž seděli Oscar s Ruby. Dívčin talíř byl až na pár listů salátu prázdný a Oscar před ní bránil ten svůj, když se mu vidličkou pokoušela ukrást černou olivu.

„Oliv tam mají celý kotel!“ vykřikl a zvedl talíř, aby na něj nedosáhla. „Běž si pro vlastní!“

„Vždyť olivy ani nemáš rád,“ odsekla Ruby a skoro mu spadla do klína, jak se přes něj natahovala a bodala vidličkou do vzduchu. „Vzal sis je, jen abys mě provokoval!“

„Klid, vy hrdličky,“ řekl Adrian a hodil obálku na stůl.

Ruby zrudla a okamžitě dosedla zpátky na židli, ale Oscar, jehož poznámka zjevně potěšila, se usmál od ucha k uchu.

„Schválili naši žádost. Máme půl hodiny na to připravit si otázky.“

Oba na něj zmateně pohlédli.

„Jakou žádost?“ zeptal se Oscar, kdežto Ruby vyhrkla: „Jaké otázky?“

Adrian se podíval z jednoho na druhého a ztěžka si povzdechl.

O třicet minut později se Nova proti své vůli ocitla v místnosti s železnými stěnami. Seděla vmáčknutá mezi Adriana s Ruby a nešťastně poslouchala, jak za nimi s bouchnutím zapadají těžké dveře. Naproti nim byly další, kterými sem vodili vězně. Uprostřed stál stůl připevněný k podlaze a dvě židle, jedna na každé straně. K vzdálenějšímu konci stolu byla připevněná tlustá pouta napojená na zvláštní kovové kupole, které zakryly celé ruce – ty vyvinuli speciálně pro výjimečné zločince, kteří k užití svých schopností používali ruce nebo prsty.

Kdyby věděli, že se jejich tým při sledování knihovny střetne s Detonator, nejspíš by je vybavilo právě takovými pouty.

„Takže…“ začal Oscar a kývl k nejbližší židli, „sedneš si?“

Adrian zavrtěl hlavou. „Jen si posluž.“

„Nepotřebuju,“ řekl Oscar a ledabyle pokrčil rameny. „Ty seš tady kápo. Jestli chceš…“

„Sedni si, Oscare.“

Oscar se zamračil a Nova poznala, že ho kamarádova úsečnost popudila. Vůbec se mu totiž nepodobala, což jen svědčilo o tom, že je mnohem nervóznější, než dává najevo.

Adrian si povzdechl. „Potřebuju, abys hrál zlého policajta. A ti přece vždycky sedí, nebo ne?“

Nova potlačila úsměv. Žasla, jak se mu pouhými dvěma větami podařilo rozptýlit napětí, které se vznášelo ve vzduchu. Vzal v potaz kamarádovu slabinu – všichni věděli, že Oscar se ještě úplně nezotavil z předchozího dne a že ho bolí celé tělo, i když by to nikdy nepřiznal. Zároveň dal tímto jednoduchým kompromisem najevo, že si cení přínosu, kterým je pro tým, i kdyby spočíval jen v jeho talentu pro dramatičnost. Nova si nejdřív myslela, že se Adrian stal vůdcem týmu jen díky svému jménu, ale teď viděla, že si tu roli zasloužil.

Jeho návrh každopádně zafungoval. Oscar pyšně vystrčil bradu a usadil se na židli. Opřel si hůl a s důležitým výrazem složil ruce na prsou. „Tak,“ řekl a potěšeně kývl. „Zlý polda připraven k akci.“

„A kdo z nás bude ten hodný?“ zeptala se Ruby a očima těkala z Adriana na Novu.

Té úplně jí vyschlo v ústech – bála se, že kdyby promluvila, slova by jí uvízla v krku.

„Já,“ řekl Adrian. Potom mrknul na Novu. „Ty budeš pozorovatel. Klidně můžeš něco říct nebo poznamenat, ale jinak dávej pozor na to, jestli lže… anebo mluví pravdu.“

„A kdo budu já?“ chtěla vědět Ruby.

Adrian se usmál. „Ty budeš ranař.“

Ruby se rozzářila, vzrušeně poskočila z jedné nohy na druhou a odvinula si drát ze zápěstí.

„Moment,“ zvolal Oscar a ohlédl se přes rameno. „Co kdybych byl ranař já?“

Nova zírala na Rubyin drahokam, který se v tlumeném světle místnosti matně leskl. „Nebudeme ho přece mučit, že ne?“

Podívali se na ni, tváře stažené zděšením.

„Propánakrále, Novo,“ vyhrkl Adrian. „My jsme přece ti dobří, pamatuješ?“

Svěsila ramena. Nebyla si jistá, zda se cítí trapně, anebo ne. Když tu otázku pokládala, do smíchu jí rozhodně nebylo.

Pak se ozvalo řinčení zámků. Nova ztuhla a otřela si zpocené dlaně do uniformy.

Dveře se otevřely. Dovnitř vstoupili dva dozorci, kteří mezi sebou vedli Winstona Pratta. Měl na sobě černobílé vězeňské pyžamo. Zápěstí i kotníky mu poutaly řetězy, takže neposkakoval jako obvykle, ale šoural se takovou rychlostí, jakou mu dovolovaly. Šel rovný jako pravítko, ruce křečovitě svěšené podél těla, jako by nevědomky uhýbal sevření svých věznitelů.

Novu překvapilo, že má stále pomalovaný obličej. Alespoň si vždycky myslela, že používá barvy, a nikdy ho bez nich neviděla. Kolem očí měl černý make-up, tváře mu zdobily růžové kruhy a z koutků šarlatových úst vedly ostré linky, které nebyly dokonce ani rozmazané.

Poprvé za všechny ty roky ji napadlo, že to možná vůbec nejsou líčidla a že mu jeho schopnosti skutečně přetvořily tvář, takže připomínala obličej dřevěné loutky.

Anebo mistra loutkáře.

Rozhlížel se po místnosti, těkal očima z židlí na stěny, ze žárovky na stropě k poutům na stole. Postupně pohlédl na Oscara, Adriana, Novu a Ruby.

A pak znovu na Novu.

Zuřivě zamrkal, jako by se chtěl zbavit zatoulané řasy. Zkrabatil čelo.

Nova semkla rty a snažila se mu dát najevo, jak se věci mají. Nepatrně zavrtěla hlavou a doufala, že zachytí její zoufale upřený pohled.

Jenže Winston Pratt v drobných nuancích nikdy nevynikal.

Dál na ni zíral s pootevřenými ústy a nakláněl hlavu hned na tu, hned na onu stranu, zatímco ho strážní stlačili na židli. Nebránil se, když mu vložili ruce do pout a vzápětí je přiklopili ochrannými kupolemi.

„Máte patnáct minut,“ oznámil Adrianovi jeden ze strážných. „Výslech se nahrává,“ ukázal na kamerku na stropě, „aby si ho Rada mohla případně dle libosti přehrát. Pokud budete chtít sezení předčasně ukončit, stačí zabušit na dveře.“

Potom odešli.

Winston dál tupě civěl na Novu a ostatní si toho začínali všímat. Adrian s Ruby se na ni podívali. Zkusila odpovědět zmateným pokrčením rameny.

„Zdravím, pane Pratte,“ začal Oscar, naklonil se dopředu a položil ruce na stůl, „anebo mám říct… Puppeteere?“

Jeho slova od ní alespoň odvrátila Winstonovu pozornost.

„Položíme ti pár otázek,“ pokračoval Oscar. „A silně ti doporučuju, abys na ně odpověděl.“ Zapraskal klouby na rukou, načež se znovu opřel a palcem ukázal přes rameno. „Jen do toho, Sketchi. Je tvůj.“

Adrian, ať už rozpaky nebo pobavením, zdvihl obočí a popošel vpřed, až stál těsně za Oscarem. „Pokud vím, vyslýchali vás už několikrát,“ řekl, „ale my bychom si s vámi rádi promluvili o něčem konkrétním.“

I když teď Winston zíral na Adriana, překvapením stále ještě nezavřel pusu a Nově bylo, jako by jí zauzlovali vnitřnosti. Představovala si, co se stane, jestli ji odhalí, přemýšlela, zda existuje šance, že by se dostala přes dvoje zamčené dveře a tři Renegáty, kteří se proti ní obrátí v okamžiku, kdy zjistí, kým doopravdy je.

„Zaprvé,“ pokračoval Adrian, „byste měl vědět, že Detonator včera zaútočila na veřejnou knihovnu, kde odpálila několik výbušnin. Renegátské vedení následně nařídilo razii v tunelech bývalého metra, které jste obýval se svými druhy, s cílem pachatelku najít a zadržet. Renegáti byli napadeni, Anarchistům se podařilo uprchnout a prozatím zůstávají na svobodě.“

Winston začal přemýšlet. Omámeně zavrtěl hlavou. „Neodešli by…“ Znovu pohlédl na Novu.

Snažila se o neutrální výraz a v duchu donekonečna opakovala – drž jazyk za zuby, nic nevyzraď –, jako by ovládala telepatii.

„V podzemí našli nedávno obývaný vagon, a ten vzbudil náš zájem,“ pokračoval Adrian. „Máme důvod se domnívat, že patřil dívce, která si říká Nightmare. Víme, že je Anarchistkou.“

Winston s pusou dokořán zamrkal na Adriana.

„O tom s vámi chceme dnes mluvit.“ Adrian dal ruku na stůl a předklonil se. Zjevně se snažil pouštět hrůzu, a kdyby se Nova sama netřásla strachy, přišlo by jí to skoro roztomilé.

V duchu si přehrávala chvíle v horkovzdušném balonu, kdy letěli nad přehlídkou a jí došlo, že jsou příliš nízko na to, aby bez úhony překonali další budovu. A tak se rozhodla Winstona obětovat nepříteli.

Měl pádný důvod ji nenávidět. Měl pádný důvod ji zradit.

Polkla.

„Pardon,“ vyjekl Winston a dál na Adriana civěl. „Ale… můžete to zopakovat?“

„Nightmare,“ řekl Adrian. „Začneme s něčím jednoduchým. Jaké je její pravé jméno?“

Winstonovi se mezi obočím objevila rýha. Jeho ústa se odmítala zavřít, jako by byl skutečně loutkou, které se porouchal mechanismus, a její čelist neseděla na svém místě. „Nightmare?“ zakrákal.

„Nightmare,“ potvrdil Adrian. „Možná si vzpomenete, že vás vyhodila z balonu. Chci znát její skutečné jméno.“

Nova se kousla do rtu.

„No…“ začal Winston, ale pak zaváhal a nechal slovo vyplynout do prázdna. Zmlknul, ale dál špulil rty, které ustrnuly v dlouhém, nerozhodném „o“. Tlak na Novině hrudi zesílil a vyrazil jí z plic všechen vzduch.

„Prosím?“ řekl Adrian.

„No… no. Ehm…“ Winston se zadíval na Novu a pak zase na Adriana. „No… reen.“ Odkašlal si. „Jmenuje se Noreen.“

Nova dlouze, zhluboka vydechla. Nikdo další se ani o píď nepohnul.

Věděla, že to Winstonovi nespolkli, ale bylo jí to jedno. Dostal šanci ji zradit a neudělal to, což v ní roznítilo jiskřičku naděje.

„Noreen,“ zopakoval Adrian skepticky.

„Noreen,“ potvrdil Winston s rozhodným, pyšným přikývnutím.

„Noreen kdo?“

„Cože?“

„Má nějaké příjmení?“

„Aha, ehm…“ Winston se rozhlédl kolem, jako by hledal inspiraci, ale nakonec pokrčil rameny. „Ne. Žádné příjmení. Prostě Noreen.“

Adrian s Oscarem se na sebe podívali. Adrian si odkašlal. „Víme, že Nightmare získala minimálně jednu ze svých zbraní od nelegálního překupníka jménem Knihovník. Zároveň je známo, že používá celou řadu zbraní, které se zásadně liší od těch na trhu. Kdo ji zásobuje?“

Winston mu pohlédl do očí. Zamrkal. Olízl si rty. Otevřel ústa. Zaváhal. Polkl. Zakašlal. A pak konečně odpověděl: „Železářství?“

„Železářství?“

„Jo.“ Winston kývl. „Tam to všechno nakupuje.“

„To má být nějaký kód?“

„Ne, prostě jen železářství.“

Nova se v duchu ošila, i když měl vlastně pravdu. Spoustu věcí, které požívala k výrobě svých vynálezů, skutečně sehnala v místním železářství.

„Nějaký konkrétní obchod?“ zeptal se Adrian.

„Hmmm,“ zamumlal Winston, jako by o tom uvažoval. Potom řekl: „Ne. Líbí se jí všechny.“

Oscar se opřel o předloktí. „Možná bys mohl jeden jmenovat. Ať máme kde začít.“

Winston semkl rty a pokrčil rameny. „Nevím. Na to se zeptejte jí.“

Díkybohu se při tom nepodíval na Novu. Stěží si dovedla představit, jaké ho musí stát vypětí ignorovat ji a soustředit se výhradně na ostatní.

„A co takhle jména nějakých známostí, které tady ve městě má?“ pokračoval Adrian. „Vybavíte si někoho, s kým se mohla spojit, když Anarchisté utekli do podzemí? Kam mohla jít?“

Winston pohlédl na desku stolu, jako by o tom vážně uvažoval. Nakonec zavrtěl hlavou a popravdě odpověděl. „Nevím, kam šli.“

Adrian si promnul spánky. „Co nějaká další místa, kam Nightmare ráda chodí? Má oblíbené… restaurace? Obchody?“

Tentokrát se Winston neovládl a očima zalétl k Nově, přestože vzápětí pohlédl na Ruby a pak zase na Adriana, jako by chtěl svou chybu napravit. „Střechy?“ navrhl.

Adrian svěsil ramena. „Nějaká konkrétní?“

„Já… já nevím. Vážně ne.“ Winston se předklonil a jeho zmatený výraz přešel v zoufalý. „Nevím, kde je. Opravdu, nemám tušení.“

Adrian na moment zavřel oči. „To je v pořádku, Winstone. Jen se snažíme…“

„Ne, to teda není,“ vyštěkl Oscar a udeřil pěstí do stolu. „Je jasné, že něco víš, a my se odtud nehneme, dokud to nevyklopíš!“

Winston se zamračil. „Říkali, že máte na výslech jenom patnáct minut.“

„To…“ Oscar významně zvedl prst. Potom splaskl a odkašlal si, „ …je pravda. Ale stejně, buď nám teď hned řekneš, co víš, anebo přijdeme zítra znovu. A pozítří! A popozítří! Nevzdáme to, dokud nezazpíváš, Pratte, jinak… jinak můžeš zapomenout na to, že ještě někdy uvidíš tacos! Anebo co vám tady ve vězení vlastně servírujou.“

Adrian si přejel rukou po obličeji. „Dobrá,“ řekl. „Poslouchejte. Zradila vás. Vždyť vás vyhodila z vašeho vlastního balonu přímo do náruče nepřátel. Je to tak? Nemáte žádný důvod ji chránit. Ale když nám pomůžete…“ Zaváhal a Nova viděla, jak se zoufale snaží přijít s něčím, co by mohl Winstonovi nabídnout, a zároveň neporušit žádné renegátské nařízení. „Podívám se… Zjistím, jestli bychom vám nesehnali nějaké knížky tak něco.“

Nova semknula rty. Věděla, že tenhle úplatek ho daleko nedostane, a Winstona nabídka spíš zmátla, než aby ho nalákala. „Knížky?“ zeptal se.

„Anebo… já nevím. Časopisy? Balíček karet? Něco k zabavení. V cele musí být strašná nuda.“

Winstonovy zazářily oči. „Můžete mi sehnat vodovky? A novou loutku?“

Noa strnula. Ne. Ne. Šlo to tak dobře, přece teď nepovolí.

„Ehm… to mi budou muset schválit mí nadřízení,“ vyhrkl Adrian. „Ale… můžu se zeptat.“

Hlad ve Winstonových očích nešlo přehlédnout a Novu úplně poprvé zamrzelo, že na něj od jeho zatčení ani nepomyslela. Nejen že se nudil, musel být i osamělý. Sice mu nemohla nijak pomoct, ale vzpomenout si na něj mohla.

„Na co že jste se to ptali?“ vyhrkl Winston.

„Chceme vědět, jestli má nějaká oblíbená místa, kam často chodí,“ řekl Adrian. „Kam mohla jít, když Anarchisté uprchli z podzemí.“

Winston odvrátil pohled. Bylo poznat, že bojuje sám se sebou. Pokušení, které mu nabídl Adrian, zápolilo se zbytky loajality, již dosud cítil k Nightmare a k Anarchistům.

„Ona, ehm… ráda chodí… do… parku?“

„Do parku,“ zopakoval Adrian zklamaně.

Zato Winston se rozzářil jako sluníčko, zjevně spokojený, jaká se mu to povedla uvěřitelná lež. „Jo,“ řekl vesele. „Hrozně moc ráda chodí do parku.“

„Do Městského parku?“

„Ne, ne,“ vyhrkl nadšeně: „Do Kosmopolis.“

Nova zakašlala a přikryla si ústa, aby skryla pobavení.

Adrian na ni pohlédl.

„Pardon,“ řekla.

Povzdechl si a znovu se soustředil na Winstona. „Takže tvrdíte, že Nightmare tráví hodně času v zábavním parku.“

„No jo. Chodí tam v jednom kuse. Nejradši má dům smíchu.“ Šíleně se zachichotal a pak pokrčil rameny, jako by tím chtěl naznačit, Ty praštěný děcka – kdo ví, do čeho se zblázní příště!

„Můžu se na něco zeptat?“ ozvala se Ruby.

„Beze všeho,“ řekl Adrian, ustoupil od stolu a pokynul jí, ať přijde blíž. Rozhořčení v jeho tváři smíšené se zoufalstvím svědčilo o tom, že se výslech ani zdaleka neubírá kýženým směrem.

Ruby zaujala jeho místo a ledabyle pohupovala svým kamenem, takže připomínal kyvadlo. Winston ho bedlivě sledoval a mírně se zaklonil, jako by se bál, že ho jím bodne. Což měla možná skutečně v úmyslu. „Anarchisté byli posledních devět let celkem nečinní, viďte? Ale Nightmare je zjevně poměrně mladá. Rozhodně mladší než zbytek skupiny. Takže mě zajímá, jak se k vám vůbec dostala? Nabíráte nové členy?“

„Aha,“ řekl Winston, jehož zjevně potěšilo, že mu konečně položili otázku, na kterou dovede odpovědět, aniž by se musel namáhat se lží. „Ne, nenabíráme. Vlastně ji k nám přivedl sám Ace.“

„Ace?“ Oscar se nevěřícně se zasmál. „Ace Anarchista?“

„Prosím vás,“ řekl Adrian, „vždyť tenkrát musela být ještě dítě.“

„Jo!“ zvolal Winston. Hlava mu poskakovala na ramenou jako barevný míč. „Byla ještě dítě.“

Beze slova na něj zírali. Adrian se to rozhodl nekomplikovat: „Vysvětlete to.“

Jenže Winston se mezitím zadumal a zjevně pochyboval o tom, co právě řekl. Znovu pohlédl na Novu, která jen nepatrně pokrčila rameny – tahle pravda jí v současnosti příliš uškodit nemohla.

Winston se však rozhodl pro lež. Ve tváři se mu znovu rozhostil bojácný, nejistý výraz, „Ace ji našel…“ Zíral před sebe. Potom se dlouze nadechl a vyrazil, „V parku Kosmopolis!“

„No jasně,“ ušklíbl se Oscar. „Kde jinde?“

„Je to pravda,“ trval na svém Winston. „Vždyť jsem tam podnikal, než tam Rada udělala generální úklid.“ Ušklíbl se. „Jednou se tam objevilo dítě. Malá holka. Byla tma, park už byl dávno zavřenej a ona se toulala kolem. Ace ji našel, dozvěděl se, že ji tam rodiče nechali. Prostě… ji opustili. A tak jí dal cukrovou vatu a… a to je celý. Tak jsme přišli k Nightmare. Naší noční můrce.“ Znovu se uculil a tentokrát to byl skutečný úsměv, který mu roztáhl černé linky na bradě. „Hrávali jsme si spolu. Občas, když se v noci bála, jsem vzal maňásky a udělal jí divadlo. Nejvíc se jí líbily stínový loutky, na ty jsem specialista. Pamatuješ, N–“ Škytl. Zakašlal. „Ehm, na Nightmare si dobře pamatuju. Noční můrka. Byli jsme kamarádi…“ Zkrabatil čelo a záchvěv radosti překryl smutek. „Alespoň tenkrát.“

Nově málem puklo srdce. Poslední roky měla Winstona za otravného blázna, ale měl pravdu. Když byla mladší, skutečně byli přátelé. Jak je možné, že se z ní stala taková… taková Anarchistka?

Upírala na něj oči, přála si, aby vzhlédl a podíval se na ni, chtěla mu nějak sdělit, že ji to mrzí, že si pamatuje na ty bezesné noci, kdy ji rozesmál, i co to pro ni znamenalo.

Jenže Winston seděl se sklopenou hlavou.

Potom se ozvalo zařinčení, jak se dveře otevřely a dovnitř vstoupili dozorci.

Výslech byl u konce.

Nova se vyšourala na chodbu. Měla pocit, jako by jí na ramenou seděla stovka Gargoylů. Ještě před půl hodinou by jí představa toho, že místnost opustí bez úhony, naplnila radostí, ale teď cítila jen vinu.

Nejenom kvůli Winstonovi. Kvůli nim všem. Anarchisté na ni spoléhali – a čeho zatím dosáhla? Od jejího nástupu k Renegátům je vypudili z domova. Ingrid byla ve vyhnanství. Knihovník zemřel. A rozhodně nebyli ani o kousek blíž zničení svého úhlavního nepřítele.

„Takže,“ protáhla Ruby a obtáčela si drahokam kolem prstu. „Byla alespoň něco z toho pravda, anebo mu nevěříte ani nos mezi očima?“

„Nevím,“ přiznal Adrian. „Ale většinou lhal, to je jasné.“

Oscar přikývl. „Souhlas, ale mám dojem, že občas se pravdě přiblížil. Víte, jak to myslím? V tom, co řekl, mohlo být zrnko pravdy.“

„Jo, jenže kde přesně?“ zamračila se Ruby.

Adrian se opřel o stěnu a složil si ruce na prsou. „Několikrát zmínil park Kosmopolis. Za Anarchie to byl ráj drogových dealerů. Třeba na tom něco bude.“

„Počkat,“ řekla Ruby a uchechtla se. „Přemýšlej trochu. Dovedeš si představit, že by se AceAnarchista ujal nějaké ztracené holky, kterou našel v lunaparku? Že by ji nakrmil cukrovou vatou a potom se rozhodl vzít si ji domů a vychovat ji? Prosím tě.“

Nova se naježila a probodla Ruby pohledem, ale vtom se rozesmál i Adrian. „Já vím,“ řekl a promnul si čelo. „Máš pravdu. Jenže… čeho dalšího se můžeme chytit? Napadá vás něco?“

„Novo,“ ozval se Oscar a podíval se na ni, „tys přece v Kosmopolis pracovala.“

Znělo to, jako by ji z něčeho obviňoval, a tak se napřímila, připravená se bránit. „No a?“

„Jestli existuje spojitost mezi Nightmare a tím parkem… nevím. Všimla sis někdy něčeho podezřelého?“

Nova se rychle uklidnila. Vydechla. „Myslíš, jestli jsem někdy viděla, jak se tam někde potuluje holka v železné masce? Ehm, ne. To tvrdit nemůžu.“

„Překvapivě,“ odvětil Adrian suše. „Jestli v Kosmopolis skutečně tráví čas, o čemž pochybuju, určitě tam nebude chodit v přestrojení.“

„Ale stejně,“ nedala se Ruby. „Třeba by si Nova mohla promluvit se svým bývalým šéfem. Říct ostatním, aby se měli na pozoru.“

Nova se donutila k úsměvu a snažila se vybavit si jméno svého takzvaného zaměstnavatele. Doufala, že se na něj nezeptají. „Jo. Jasně. To nebude problém.“

„Fajn,“ řekl Adrian a poškrábal se na bradě. „Dneska odpoledne vám rozešlu přepis výslechu. Znovu si ho projděte a zítra se o tom pobavíme.“ Povzdechl si. „Určitě něco skrývá, ale… nevím. Něco mi říká, že vyzradil mnohem víc, než si uvědomujeme.“

KAPITOLA TŘICET DVA

Nikdo z nich nepřišel druhý den s ničím novým, ani ten další nebo ten následující.

Když od Puppeteerova výslechu uplynuly tři dny, Nova se pomalu uklidnila. Nejspíš za to mohla i její práce na katalogu; ta jí dávala pocit, že někam postupuje a dozvídá se nové informace, které by mohly mít skutečnou hodnotu.

Centrálu měla nejraději v noci, když většina zaměstnanců odešla domů a kolem se rozhostilo ticho. Budova nebyla nikdy úplně prázdná – zůstávala tu ostraha, noční hlídkové týmy přicházely a odcházely, ale s denním provozem se to nedalo srovnat. To ticho a klid byly jako balzám na duši.

Pozdní noční hodiny Novu odjakživa naplňovaly smíšenými pocity. Čas jako by se zastavil, celý svět se zdál osamělý, halený rouškou stínů. Jako malá chodívala do nonstop restaurací jen pro ten pocit spojení s celou řadou dalších smutných duší, které tu noc nezamhouřily oka. Pořádala hory borůvkových palačinek a vymýšlela příběhy o nočním kurýrovi, který u baru srkal černou kávu, nebo o servírce, co se snažila maskovat únavu ve svých očích přehnanou energičností. Nakonec se jí někdo vždycky zeptal, kde má rodiče, a jakmile lidé přestali zírat a začali docházet k lítostivým závěrům, musela jít.

Jenže jiné noci po samotě přímo prahla. Tehdy trávila hodiny pozorováním měsíce a představovala si, že je posledním člověkem na zemi. V jejích představách nebyl nikdo, kdo by vedl války nebo rozdmýchával sváry. Nikdo se nehnal za mocí. Nezůstal nikdo, kdo by se bál Výjimečných, nebo je nenáviděl.

Renegátská Centrála se ve tři hodiny ráno zdála být dokonalou směsicí obojího. Byl tu klid, který s sebou přináší samota, ale i vědomí toho, že ve skutečnosti není sama. Přestože ji ze všech stran obklopovali nepřátelé, na té myšlence bylo něco konejšivého a uklidňujícího.

Přidělili jí vlastní malou kancelář ve třetím patře, s oknem, jež se otvíralo do haly, a stolkem, který si směla vyzdobit podle svého. Nakonec si v jednom levném tiskařství koupila plakát souhvězdí, aby ostatním nepřišlo divné, že si s sebou vůbec nic nepřinesla.

Její úkol nebyl zrovna vzrušující. Tři noci po sobě strávila tím, že prohlížela fotografie zničené výzbroje, kterou forenzní tým nasnímal v troskách knihovny, evidovala čísla modelů, pokud byla dostupná, případně hledala poznávací znamení a srovnávala je s registrovanými zbraněmi ve světové databázi. Nebylo to nic zábavného, ale měla tak dokonalou příležitost pozměnit metadata. Když například narazila na sadu plynových bomb z Cyanidovy laboratoře, přepsala dostupné informace, takže v renegátské databázi figurovaly jako podomácku vyrobené výbušniny od neznámého zdroje.

Zároveň měla možnost důkladně prověřit místní systém. Za posledních pár nocí zmapovala všechny bezpečnostní kamery v Centrále. Stáhla si kompletní inventář zbraní a nadpřirozených artefaktů uložených v muničním skladu. Objevila plný seznam všech současných Renegátů včetně jejich přezdívek, schopností a dokonce i adres (včetně té svojí). Ke své radosti narazila i na složku nadepsanou jako „Připomínky – k budoucímu zvážení,“ což, jak se ukázalo, byl soubor stížností veřejnosti, která si zoufala si nad tím, jak Rada zase a znovu selhává na té či oné frontě.

Nova zadala do systému informace z jedné z mála krabic s náboji, které přestály oheň, a unaveně se protáhla. Vtom ji upoutala jakási tlumená záře. Pootočila hlavu a uviděla, že v Maxově karanténě se svítí. Umělé světlo odělo skleněné město do matných, zlatavých tónů. Byla si jistá, že ještě před chvílí tam byla tma. Možná nemohl spát?

Přisunula si židli blíž k oknu, ale ať napínala oči sebevíc, chlapce nikde neviděla. Rozhlédla se po zbytku haly. U hlavního vchodu pochodoval strážný, ale jinak byl všude klid, tak jako ostatně vždycky.

Zmateně něco zamumlala a opřela se. Potom položila nohy na židli a zkřížila je do tureckého sedu. Letmo pohlédla na seznam dat, který jí přidělili, rozhodla se, že zaeviduje ještě tři položky, a jestli bude Max pořád svítit, zajde ho zkontrolovat.

Protáhla si ramena a zaměřila se na další sadu fotografií, které v různých úhlech zachycovaly běžnou ruční zbraň. Při ústí hlavně našla sériové číslo a naťukala ho do databáze.

Na obrazovce vyskočilo okno – NALEZENA JEDNA SHODA.

Klikla na něj, čímž otevřela profil zbraně osahující informace o výrobci i rok výroby. Úplně na konci byl seznam známých zločinců, gangů, případně podobných zbraní, s nimiž měl daný model co do dočinění. Toto políčko zůstávalo často prázdné, případně obsahovalo neurčité poznámky z terénu, pokud existovala shoda mezi sériovým číslem zbraně a pláštěm kulky nalezeným na místě činu.

V tomto případě byla uvedená jediná spojitost – ne přímo s evidovaným kusem, ale s podobnou jednoruční zbraní stejného modelu. Když si ta slova přečetla, skoro se jí zastavilo srdce.

SOUVISLOST S NĚKOLIKANÁSOBNOU VRAŽDOU – BYTOVÝ DŮM V KINGSBOROUGH, VIZ STRUČNÉ HLÁŠENÍ.

Bytový dům v Kingsborough.

Tam přece kdysi bydlela.

Když otvírala hlášení, třásly se jí ruce.

Na obrazovce vyskočilo shrnutí, které sepsal Hugh Everhart – sám Kapitán Chromium – ke stejnému dni, kdy zavraždili její rodinu. Tu stejnou noc. Jen pár hodin po tom, co se to stalo.

Nova cítila, jak jí buší srdce.

On tam byl. Byl tam tu noc, co je zabili.

Jenže přišel pozdě.

Čtyři osoby nalezeny mrtvé. David Artino: věk 31. Tala Artino: věk 30. Evie Artino: věk 11 měsíců. Neidentifikovatelný muž: věk neznámý. Podezření na spojení s Anarchisty nebo Šváby.

Soudní lékař potvrdil, že všechny čtyři smrti nastaly v přímém důsledku střelných ran, bez zásahu výjimečné osoby. Otisky nalezené na zbrani jsou shodné s otisky neznámého muže a také otisky Aleka Artina (alias: Ace Anarchisty).

Existuje důvodné podezření, že se tři členové rodiny stali oběťmi nájemného vraha. Motiv vraždy je i nadále předmětem vyšetřování. Pro více informací viz plné hlášení sepsané Hughem Everhartem (Kapitán Chromium) zde.

Dodatečné poznámky: Nejstarší dcera rodiny, šestiletá dívka, nebyla na místě činu nalezena. Výslech sousedů nepřinesl žádné informace o místě jejího pobytu. Hlášení předáno Oddělení pohřešovaných osob.

Na konci zprávy svítila ikonka odkazující se na složku s fotografiemi z místa činu. Nova se otřásla. Před všemi těmi lety byla té hrůzy ušetřena – nikdy neviděla těla své rodiny a teď se na ně dívat nehodlala. Ale z vědomí toho, že tu jsou, že takové fotografie existují, vzdálené jen několik kliknutí, se jí obracel žaludek.

S pocitem, jako by jí rvali srdce, se přinutila kliknout na odkaz k plnému hlášení.

Na obrazovce vyskočilo další okénko.

OMEZENÝ PŘÍSTUP. ZADEJTE HESLO: _ _ _ _ _ _

Nova beze slova zírala na obrazovku. Rozzuřilo ji, že něco tak osobního, alespoň pro ni, může být přísně tajné, ale zároveň se jí ulevilo.

Věděla, co se stalo její rodině. Věděla, že ti zbabělci Švábi najali vraha, aby ji popravil, když pro ně taťka odmítl dál vyrábět zbraně. Věděla, že Renegáti nepřišli a nezastavili ho, přestože slíbili, že Davidovu rodinu ochrání. Dokonce ani nevystopovali gang, který byl za smrt zodpovědný, neujistili se, že bude spravedlnosti učiněno zadost. To Ace je všechny zničil. Ace pomstil její rodinu.

Nova zírala na slova na obrazovce – OMEZENÝ PŘÍSTUP – a cítila, jak v ní roste opovržení. Renegáti věděli, co její rodině hrozí. Kapitán Chromium věděl, že se jim možná pokusí ublížit, a stejně je nezachránil. Přišel pozdě. Třeba nebylo plné hlášení k dispozici, protože si byl vědom svého selhání a tolik se za ně styděl, že se ho rozhodl zatajit před zbytkem světa.

Nebylo těžké tomu věřit. Nepomohl jim. Nezachránil je. Jen zaznamenal jejich vraždu, zapsal pár informací, jako když zanášíte údaje do účetní knihy.

A lidé věřili, že je tím největším superhrdinou na světě. Kdyby se všichni ti hlupáci, co ho zbožňovali a dělali z něj boha, něco takového dozvěděli, jeho pověst by nenávratně utrpěla.

Nova se otřásla a zavřela stručné hlášení. Potom schovala obličej do dlaní a odstrčila židli od stolu.

Dobře, že na to narazila. Alespoň si připomněla, jak Rada zradila důvěru její rodiny. Nebyla tam, kde jí bylo nejvíc potřeba.

Nebyli to superhrdinové, ale podvodníci; a celý tenhle systém, který měl lidem pomáhat a chránit je, byl jenom nezdařený sociální experiment. Teď už věděla, že mnozí Renegáti to myslí dobře, Adrian toho byl koneckonců dostatečným důkazem. To však neměnilo nic na tom, že společnosti nevládnou silní, schopní vůdci, ale diktátoři, kteří bezdůvodně sami sebe dosadili na místo moci a teď neměli ponětí, jak s ní naložit.

Lidem bude líp, když se o sebe postarají sami.

Celému světu bez nich bude líp.

Nova počkala, až napětí v jejím žaludku povolí, a pak otevřela oči. Znovu pohlédla směrem k oknu, očima zalétla k Maxově karanténě.

Něco nehrálo.

Vstala, došla blíž k oknu a snažila se pochopit, co vlastně vidí. V místnosti se pořád svítilo, ale už to nebyla lampa na stropě jako předtím. Tohle světlo bylo tlumenější – bledě zlatá záře, která se odrážela od průčelí malinkých skleněných mrakodrapů.

A ty… se vznášely ve vzduchu.

Nova si promnula oči a znovu se zadívala ke karanténě.

Nic se nezměnilo. Nad zemí viselo několik desítek budov – jejich drobné vížky poskakovaly ve vzduchu jako bójky na klidné jezerní hladině. Po chvíli však začaly stoupat i větší kusy města. Připomínaly stovky drobných zářících raket vzlétajících do vesmíru.

Uprostřed toho všeho byl Max s nohama zkříženýma v tureckém sedu… a levitoval.

Levitoval.

„Je to telekinetik,“ zašeptala si Nova sama pro sebe, ale ta slova, byť pronesená nahlas, neztratila nic z překvapivosti. Protože… jím být neměl. Viděla jeho profil, když v databázi objevila seznam současných Renegátů. Snažila se vzpomenout si, co v něm stálo; pamatovala si, že šlo o něco záměrně neurčitého, což ji popudilo.

Sehnula se nad stolem, shodila databázi zbraní na lištu a znovu vyhledala seznam jmen. Po chvíli hledání ho našla.

Max Everhart. Alias: Bandita. Schopnosti: Absorpce.

Absorpce. Ano, teď si vzpomněla i na to, jak si zoufala, protože to neříkalo vůbec nic. Absorpce čeho? Nijak to nevysvětlovalo karanténu, ani to, proč by měl být nebezpečný.

Ale tohle…

Znovu vyhlédla z okna. Mezitím vzlétly i další budovy, včetně mostu Hlídek a miniaturních stromků v Městském parku.

Proto ho možná považovali za nebezpečného. Ne kvůli tomu, že telekineze byla neskutečně vzácná, ale protože většina telekinetiků dokázala najednou ovládat maximálně dva předměty. Rozhodně ne desítky, a už vůbec neexistovalo, že by při tom sami levitovali. Pokud věděla, takový stupeň soustředění a duchovní schopností byl zaznamenán jen u hrstky Výjimečných.

A jedním z nich byl Ace Anarchista.

Vrátila se k oknu.

Matně si vzpomínala, že Ace v katedrále jednou levitoval právě jako teď Max. Vznášel se pět stop nad zemí se zkříženýma nohama – byl to jeden z těch vzácných okamžiků, kdy se uvolnil natolik, že si sundal helmu. Obklopil se svíčkami v červených skleněných nádobkách: vířily jich kolem něj celé stovky a zalévaly oltář mihotavým světlem.

Pohled na Maxe byl tak bolestně známý a povědomý, až si Nova myslela, že má vidiny.

Max náhle otevřel oči. Chvíli jen zíral před sebe, aniž by cokoliv viděl. Nedíval se na poletující skleněné město ani na halu pod sebou. Ve tváři měl klidný, jakoby vznešený výraz.

Nova přitiskla dlaň na okno kanceláře.

Ten drobný pohyb musel upoutat Maxovu pozornost, protože si jí náhle všiml.

Přestal se soustředit.

Nova to viděla úplně jasně. Vyvalil oči, pootevřel rty a vzápětí padl zpátky na zem jako pytel brambor. Tenké skleněné stavby ho rychle následovaly a pršely kolem něj jako zářící kapky.

Nova se bezděky ušklíbla. Chudák kluk, pomyslela si.

Potom však Maxovi do tváře vstoupila bolest. Ne ten druh bolesti, která běžně doprovází tvrdý pád, ale skutečná, mučivá bolest. Přitiskla nos ke sklu. Stála tak blízko, že se jí na něm srážel dech. Snažila se zjistit, co se tam vlastně stalo.

Když zahlédla krev, odvrátila se od okna a dala se do běhu. Prolétla chodbou, kolem výtahů a pak rovnou na schodiště. Schody na nižší podlaží brala po třech, cestou na další podestu už se nohama sotva dotýkala země. Vyrazila ze dveří a přeběhla most. Uviděla Maxe, jak klečí za zdí karantény. Byl na kolenou a schoulený do klubíčka si tiskl ruku. Pravou dlaň měl celou od krve.

Nova prolétla kolem karantény a s trhnutím rozrazila dveře do terciární komory. Odtud se vrhla k dalším dveřím a zatáhla páku, aby uvolnila vzduchový zámek. Otevřela je.

Max se nepohnul. Klečel k ní zády, ale jakmile ji slyšel vejít, posadil se na bok a ohlédl se přes rameno. Tvář měl staženou bolestí, kterou však vzápětí vystřídal strach. Strach, panika a zoufalství. Nova pohlédla na jeho zraněnou ruku. Opodál ležela zakrvácená vížku hotelu Woodrow.

„Ježíšku na křížku,“ vydechla a v duchu už si procházela seznam nutných úkonů. Vyčistit ránu, ovázat ji. Dostat ho na ošetřovnu, anebo pokud tam v tuhle hodinu nikdo nebude, do nemocnice.

Začala se proplétat skleněným městem, spadlé budovy, které se jí připletly do cesty, srážela stranou.

„Ne–“ Max zalapal po dechu.

„Je to dobré,“ tišila ho Nova. „Budeš v pořádku. Jsi v šoku, ale budeš v pořádku.“

„Ne, Insomnie, stůj!“ zaječel. Couval, až narazil na zeď arény. „Zůstaň, kde jsi!“

„Potřebuješ ošetřit,“ řekla, na půli cesty přes Drury Avenue. „Poskytnu ti první pomoc a potom tě odvedu na oše… na ošetřovnu…“

Její tělo začalo zpomalovat.

Stáhly se jí plíce, naposledy vydechla.

Klopýtla a chytila se modelu Obchodní věže.

Zamrkala na Maxe, oči měla zamžené.

Max se postavil, tvář staženou hrůzou. Pokusil se překročit arénu, ale zavadil o ni kotníkem, zakopl a shodil jeden z velkých světlometů. „Běž zpátky!“ zakřičel. „Zmiz odsud!“

Jenže Nova se nedokázala pohnout. Cítila, jak padá vpřed, pravidelný dech nahradilo sípání. Víčka jí ztěžkla. Mysl ji zaplavilo… vyčerpání.

Ruce a nohy jako by jí naplnili pískem. Ramenem narazila do gatlonské nemocnice. Její severní věž se překotila a roztříštila se na ulici, což byl zároveň i poslední zvuk, který zaslechla, než se propadla do tmy.

KAPITOLA TŘICET TŘI

V okruhu jedné míle od Centrály se nacházely jen dvě nonstop restaurace a Adrian s týmem tam byli častými zákazníky. Občas jim dali přednost před návratem do Centrály s místními automaty s rychlým občerstvením a salátovým barem, protože kantýna po deváté večer přestala vydávat teplé jídlo. Boj se zločinem znamenal spoustu spálených kalorií a superhrdina potřeboval občas vzpruhu v podobě lepivého sendviče se smaženým sýrem a obřích vaflí posetých čokoládou utopených ve šlehačce.

Adrian netušil, zda evidování dat, nebo co to Nova pro zbrojní oddělení vlastně dělala, znamená velký kalorický výdej, zato však věděl, že se po dlouhé směně potřebuje nadlábnout úplně každý. Pochyboval, že neschopnost zamhouřit oka na tom něco změní.

Taky toužil po rozptýlení. Jeho tým se dál podílel na vyšetřování Nightmare, z něhož se rychle stávalo vyšetřování Anarchistů, a poslední dny strávil prověřováním veškerých vodítek, která by je dovedla k Ingrid Thompsonové alias Detonator. Zašli do všech podniků, které navštěvovala. Vyslechli každého občana, s nímž měla co dočinění, byť bezvýznamné – spolužačku ze střední, dávného souseda. Každá stopa zatím vedla do slepé uličky a Adrian měl pocit, že jen marní čas. Potřebovali něco čerstvého, konkrétního. Videozáznam, očitého svědka nebo… vlastně nevěděl. Třeba horu modrých výbušnin nalezených v nějakém opuštěném skladišti. Zkrátka něco hmatatelného.

Místo toho se dočkal tří nocí bezesného spánku a teď i sáčku sendvičů z Mastné lžíce mámy Stacey. Novu neznal dost dobře na to, aby odhadl, co by jí mohlo chutnat, a tak přinesl celé menu – sýrový sendvič, krůtí sendvič, sendvič s rostbífem a kuřecí wrap. Přišlo mu, že tím výběrem pokryl ve světě obložených housek to nejzákladnější, a Stacey mu navrch přidala šest pytlíků bramborových lupínků, protože, jak sama řekla: „Musíme své hrdiny dobře krmit.“ Pak na něj spiklenecky mrkla.

Nebyl si jistý, co tím mrknutím chtěla naznačit.

Každopádně doufal, že Nova jeho gesto ocení a nebude jí vadit, že ji ruší při práci. Mohli by si sednout a promluvit si. Pokud šlo o něj, nemohl zapomenout na tu noc v prázdné kanceláři naproti Rozkřížené knihovně. Moc dobře se mu s ní povídalo a bylo by hezké poznat ji trochu víc.

Čím víc o tom přemýšlel, tím víc se s ní chtěl doopravdy seznámit. Když tu nebyla, napadalo ho tisíc otázek, na které by se jí zeptal, ale jakmile ji spatřil, vykouřily se mu z hlavy a rozhovor se nutně stočil zpátky k vyšetřování. Byly to otázky jako: Kam chodíš na ty nápady ohledně svých vynálezů? Jakou nejdivnější věc jsi kdy udělala, aby ses ve tři ráno nenudila? Máš kluka?

Byl si téměř jistý, že odpověď na poslední z nich zná. Přítele nikdy nezmínila. Na druhou stranu o sobě nikdy moc nemluvila, takže to nemohl vědět určitě.

Na cestě od Mámy Stacey dostal naprosto šílený nápad. Představoval si, jak se vplíží do její kanceláře, až tam nebude, a na ubrousky naaranžuje výběr sendvičů, jako by šlo o piknik. Mohl by přinést i nějaké svíčky, ale to už by možná bylo přehnané a on nechtěl, aby to působilo romanticky.

I když částečně vlastně ano.

Než dorazil do Centrály, dlaně se mu potily nervozitou. Pytlík sendvičů si přehazoval z ruky do ruky, aby si je mohl otřít do kalhot. Snímač u vstupu rozpoznal signál z jeho komunikačního náramku a s kovovým cvaknutím odemkl zámek. Adrian se opřel do otočných dveří – a okamžitě zaslechl, jak někdo křičí.

Mrknul do strážní budky, v níž noční hlídač ječel do vysílačky, „…jen dva noční zdravotníci, oba jsou na cestě dolů. Co ji to napadlo, prostě tam jen tak vejít?“

Adrian se zamračil a přemýšlel, zda se zranila některá z hlídek. Seběhl schody do haly. Očima zalétl k arkýřovým oknům, kde Nova poslední dny pracovala. V její kóji se svítilo, ale zdálo se, že za stolem nikdo nesedí.

Rázoval přes velké červené R na podlaze a cítil, jak mu naskakuje husí kůže.

Vtom zaslechl zběsilé bušení. Zarazil se a pohlédl k Maxově karanténě. Vycházelo z ní slabé světlo a zalévalo halu tlumenou září.

Max stál přímo u skleněné stěny. Měl na sobě kostkované kalhoty, v nichž obvykle spával, ale od pasu vzhůru byl nahý. Jednu ruku měl omotanou kusem látky, snad košilí od pyžama, druhou bušil na sklo.

Adriane! Rychle!

Adrian pustil sendviče, které s žuchnutím dopadly na podlahu, a hnal se nahoru po schodech. Jakmile doběhl k mostu, za sklem zahlédl nehybné tělo. Poskočilo mu srdce.

Byla to Nova.

Byla v bezvědomí.

Byla uvnitř karantény.

Na vteřinu zpomalil – byl to jen zlomek sekundy, a přesto věděl, že si kvůli němu bude později připadat jako ten největší zbabělec na světě. Pak se dal znovu do běhu a uháněl, co mu síly stačily. Než mu došlo, co vlastně dělá, popadl kliku dveří od karantény a rozrazil je dokořán. Netušil, jak dlouho už tam Nova leží, ale věděl, že záleží na každé vteřině. S každým okamžikem z ní vyprchávala síla.

Vysychala, kousek po kousku.

A pokud si nepospíší, sám na tom nebude o nic líp.

Jakmile byl za dveřmi, zaměřil se na Novu a nespouštěl z ní oči. Dojde k ní. Musí k ní dojít.

Max se na vzdálené straně karantény tiskl ke skleněné stěně a přerývavě dýchal, jako by sám v rekordním čase překonal halu, schody i most. Bledá, hubená ramena se mu třásla, košile, kterou měl omotanou kolem ruky, prosakovala krví. Všude kolem ležely zpřeházené skleněné budovy, mnohé z nich rozbité.

„Mně nic není,“ vyhrkl Max, než mohl Adrian promluvit. „Poslal jsem zprávu ostraze. Doktoři jsou na cestě. Ale Nova! Musíš ji osud dostat!“

Adrian polkl.

Ať už se stalo cokoliv, Maxovi pomoct nemohl. Ale Nova…

Zaťal zuby a vrhl se přes mrakodrapy a ulice Gatlonu.

Zhruba v polovině karantény to ucítil. Jako by z něj někdo vytáhl zátku a všechna jeho síla mu pomalu, ale jistě unikala z těla.

Nejhorší byly ruce. Náhle je měl úplně ledové. Svaly, vazy mezi klouby, ty všechny jako by se s každým dalším krokem scvrkávaly. Zkroutily se mu prsty, byly slabé a k ničemu. Už nikdy neudrží pero ani štětec… Jeho ruce už nikdy nepromění představu ve skutečnost…

Vrhl se přes skleněnou nemocnici a poklekl vedle Novy. Jeho dech mezitím přešel v syčivé hvízdání. Vsunul pod ni ruce a zvedl ji, její hlava mu padla na prsa. Obrátil se k východu.

Dveře se zdály být neuvěřitelně daleko. Kolik kroků bude muset udělat, aby k nim došel? Třicet? Padesát? Adrianovi se zatočila hlava.

Nedokáže to. Tímhle tempem tam nikdy nedojde.

Přitiskl si bezvládnou Novu k sobě a přikrčil se, i když netušil, zda to bude fungovat. Nevěděl, jestli už ho Max nechtěně nepřipravil i o tuhle schopnost.

Zhluboka se nadechl a skočil.

Jeho tělo vystřelilo vzhůru. Nohama mu projela síla, která ho i s Novou poslala vzduchem přes horizont miniaturních skleněných budov. Na jeden opojný okamžik si pomyslel, že takový to musí být pocit, letět nad městem, skutečně letět…

Země jim vyšla vstříc spolu s nekonečnou plání ulámaného skla trčícího vzhůru jako tisíc drobných hrotů. Adrian s Novou v náručí dopadl na Scatter Creek Row, pouhých pár kroků od dveří.

Svaly se mu třásly námahou, ale nakonec se dokázal postavit. Ruce měl tak zdřevěnělé, že je skoro necítil – kdyby je neviděl, pochyboval by o tom, že je má. A přesto v nich pořád svíral Novu, ruce měl ohnuté v loktech, provlečené pod jejími rameny, a táhl ji ke dveřím. Jeho nohy jako by nahradily mokré hadry, ale udělal krok vzad, potom další. A další. Lapal po dechu. Byl omámený. Točila se mu hlava. Měl rozmlžené vidění.

V předpokoji se hroutil na zem, Novu upustil vedle sebe. Naposledy zoufale vykopl a zavřel dveře do karantény.

Pak tam ležel a lapal po dechu. Dusil se. Myslel by si, že umírá, ale ještě neslyšel o tom, že by Maxova schopnost někoho zabila. Nicméně takový měl pocit. Jako by z něj unikal život.

Otočil hlavu a zamžoural na Novu na podlaze vedle něj. Ruce a nohy měla rozhozené, ale tvářila se téměř mírumilovně.

Byla v bezvědomí… Anebo spala?

Byl to důležitý rozdíl, ale nevěděl, jak to poznat.

Pořád necítil ruce. Nebyla tu žádná bolest, jen prázdnota, která se zdála ještě horší.

Přetočil se na bok a doplazil se k ní. „Novo,“ řekl a popleskal ji po tváři. „Vzbuď se.“

Alespoň dýchala. Na krku jí nahmatal pulz – byl silný a pravidelný, a když jí pohlédl do obličeje, viděl, jak se jí pod víčky pohybují oči.

Je možné, že sní?

V tu chvíli věděl, že nebude litovat toho, že tam pro ni šel. I kdyby už nikdy nenakreslil jediný obrázek, i kdyby nadobro přišel o všechny Sentinelovy schopnosti, nebude ho to mrzet, jen když bude Nova v pořádku.

Tak by se totiž zachoval každý hrdina.

„Novo?“

Zdálo se skoro kruté ji budit, když tolik let vůbec nespala, ale něco mu říkalo, že to pochopí.

Znovu jí položil ruku na tvář a cítil, že se mu do prstů vrací cit – cítil jemnost její kůže, příslib tepla, který mu vykvétal pod dlaní.

Otočil jí hlavu tak, aby mu viděla do očí. „Prosím, vzbuď se.“

A ona se probudila.

Ne jako princezna, která spí celou věčnost a náhle procitne z klidné, uspokojivé dřímoty s ladným protažením zad a lehce zmámeným zachvěním očních víček.

Kdepak. Nova McLainová vystřelila do sedu a zaječela, až se otřásla celá místnost.

Skelnýma očima těkala po Adrianovi a přitom nepřestávala křičet. Vyhrabala se na nohy a utekla do rohu. Dech jí chrčel v hrdle, otáčela hlavu ze strany na stranu a zběsile se rozhlížela po malém předpokoji jako divoké zvíře, které zavřeli do klece.

„Kde… co…“ Sípala a hruď se jí s každým nadechnutím prudce dmula.

„Je to v pořádku,“ konejšil ji Adrian. Když viděl, že je dívka na nohou, vzpomněl si, že se mu do nohou a rukou vrátila síla, a tak se sám postavil. „Nic ti není, Novo. Jenom… jenom jsi usnula.“

„To teda ne!“ vyštěkla, ale vtom její tvrdý výraz přešel ve zděšený a on si pomyslel, že se možná rozpláče. Odvrátila se ke zdi, aby skryla tvář, a přitiskla si ruce na uši. „Už ne. Ať to přestane.“

Adrian přišel blíž. Stále dýchala trhaně, ale začínala se uklidňovat.

„Je to v pořádku,“ zopakoval a doufal, že se neplete. Jakmile byl dost blízko, položil jí ruku na záda, a když neucukla, druhou se dotkl její paže a pomalu si ji k sobě otočil. „Jsi v Centrále. Jsi v bezpečí.“

Ztěžka polkla. Její dech byl stále nepravidelný, ale sundala si ruce z uší a přestala se třást. Pořád však vypadala zmateně.

„Max,“ vyhrkla. „Max spadl… Zranil se… Já…“ Zaváhala, její hlas byl tichý a nejistý. „Šla jsem dovnitř, abych mu pomohla, ale pak…“ Pohlédla Adrianovi do očí. „Říkal jsi, že jsem usnula?“

„Myslím, že ano.“

„Neztratila jsem vědomí, ani jsem neomdlela. Usnula jsem. Tak jsi to řekl. Proč jsi to říkal?“

Adrian vyhlédl z okna předpokoje. Z výtahu právě vyběhli dva zdravotníci a spěchali k nim. Místo obvyklé lékařské zástěry měli civilní oblečení.

Otočil se a z věšáku na stěně stáhl jeden z antikontaminačních obleků. „Říkáme Maxovi Bandita, vzpomínáš?“ Uchopil zip a sjel jím až k dolní části obleku. „To proto, že… krade síly. Výjimeční v jeho blízkosti ztrácejí své schopnosti. Ty se prostě… vypaří. Čím víc se Maxovi přiblíží, čím déle zůstanou v jeho přítomnosti, tím je pravděpodobnější, že…“ Odmlčel se a sledoval, jak Nově pomalu začíná svítat. Do tváře se jí vrátila hrůza. „Že následky budou trvalé,“ dodal.

Podal jí oblek, aby ho podržela. S prázdným výrazem v očích si ho od něj vzala. „A já omdlela,“ zašeptala. „Nikdy neomdlívám.“

Adrian popadl druhý oblek a začal ho rozepínat stejně jako ten první. Když dva zdravotníci o vteřinu později vtrhli do místnosti, natáhl se k nim s kombinézou připravenou k použití.

„Ostraha říkala…“ začal ten první, muž, jehož jméno Adrian neznal.

„Já vím,“ odpověděl. „Max potřebuje pomoc. Myslím, že ztratil spoustu krve.“

„A co vy? Potřebujete ošetřit?“

„Ne,“ řekl. „Byli jsme v karanténě, jsme trochu omámení, ale to je všechno.“ Podíval se na Novu. „Mám pravdu? Jinak sis neublížila?“

Zavrtěla hlavou a nijak se nebránila, když jí žena vzala oblek a začala si ho navlékat na nohy.

„Držte se zpátky,“ řekla, když si se svým kolegou nasadili přilbu a rukavice.

Adrian Novu vytáhl z předpokoje. Stáli na centrálním mostě a sledovali, jak se dva zdravotníci prodírají Maxovým městem. Chlapec se opíral o stěnu a byl bledý jako duch. Když mu doktoři odmotávali košili z ruky, aby si prohlédli ránu, v očích se mu leskly nevyplakané slzy.

„Co se stalo?“ zeptal se Adrian.

Dlouho neodpovídala. „On levitoval,“ řekla nakonec.

Když nic dalšího nedodala, zadíval se na ni. Zírala přímo do karantény, ale nezdálo se, že by viděla Maxe, doktory nebo skleněné město. V očích měla zamžený, ztrápený výraz.

„Novo?“

„Uviděl, že ho sleduju, a to ho nejspíš polekalo. Spadl a…“ Polkla. „Myslím, že mu jeden z těch domů probodl ruku.“

Adrian sebou trhnul.

„Běžela jsem tam, abych mu pomohla. Nevěděla jsem to.“ Zamrkala, aby rozehnala dotěrné myšlenky. „Jak dlouho jsem zůstala vevnitř?“

„Nemám ponětí,“ řekl Adrian. „Když jsem přišel, byla jsi v bezvědomí.“

Upřela na něj nevěřícný pohled. „A co tu vlastně vůbec děláš ty?“

Polkl a vzápětí si uvědomil, že se jí pořád dotýká – jednou rukou spočíval na jejích zádech, ale tou druhou ji stále držel za paži. Sice neucukla, ale nyní, když se mu do prstů vrátil cit, si ten dotek uvědomil s novou silou. Jemná látka uniformy. Teplo její kůže. Vzpomněl si, jak ji vzal na přehlídce za ruku, aby jí dokreslil sponu k náramku, a jakou z toho měl tenkrát radost. Taková maličkost, dobrý skutek věnovaný naprostému cizinci.

Jenže teď mu představa toho, že jí něco maluje na zápěstí, připadala neodpustitelně osobní.

„Přinesl jsem ti sendviče,“ řekl a uvědomil si, jak směšně to zní. Dal ruce podél těla. „Ale upadly mi dole v hale.“

Nova se hned zamračila a naklonila se přes okraj mostu. Na zemi tam ležel papírový sáček. Jeden sendvič zabalený v ubrousku a propíchnutý párátkem se vysypal na podlahu.

„Napadlo mě, že budeš mít třeba hlad,“ breptl Adrian.

Mlčky hleděla na opuštěný pytlík a trvalo celou věčnost, než na něj znovu pohlédla. Její výraz se mezitím projasnil. „Nejde jen o to, že lidé ztratí své schopnosti, viď? Krade je. On je… absorbuje.“

Adrian přikývl.

„Jak to, že na tebe nepůsobil?“

Svěsil ramena a ztěžka se opřel o zábradlí. „Působil. A pořád působí.“

„Takže už nejsme Výjimeční?“ pípla nesměle.

„Nevím,“ přiznal. „Dobrovolníky, kteří by nám pomohli zjistit, jak přesně Maxova síla funguje nebo jak dlouho trvá, než jsou následky trvalé, se to tu zrovna nehemží. Ale vím, že existují lidé, kteří s ním byli a o schopnosti nepřišli. Přinejmenším se jim vrátily, jakmile unikli z jeho dosahu.“

Nova semkla ústa, natáhla se k němu a položila ruku na tu jeho. V jejím výrazu bylo něco odhodlaného, skoro zoufalého. Když mu prsty přejela po spodní části zad, Adrian nadskočil.

„Kde máš ten fix?“ zeptala se.

Zamrkal na ni. Fix?

Cítil, jak mu červenají tváře, a neohrabaně zašátral po tajné kapse schované v podšívce levého rukávu. Vytáhl z ní fix a zkusil jí ho podat.

„Mně ho nedávej,“ řekla, ale stejně ho vzala za ruku, aby z fixu stáhla víčko. „Nakresli něco.“

Zíral na ni, než mu konečně došlo, co po něm chce. Pozná, jestli ztratil své schopnosti, a i když tím nedokáže, zda Nova přišla o ty svoje, zjevně to pro ni bylo důležité. Navzdory strachu, že výsledek nebude takový, jaký by si přál, to sám potřeboval vědět.

„Na co čekáš?“

„Bojím se,“ řekl a vzápětí se zasmál. Věděl, že co se stalo, nejde odčinit, a vyhýbáním se pravdě nic nezmění. Ale stejně. V tuhle chvíli, možná na úplně poslední okamžik, byl pořád superhrdinou.

I Nova.

Ale Nova jen otráveně vydechla. „Nebuď trdlo.“

„Trdlo?“

„Nakresli něco!“ vyjekla a dala najevo vlastní úzkost. Zjevně doufala, že bude v pořádku, snad i proto, že svou vlastní sílu tak snadno vyzkoušet nemohla. Zamhouří ještě někdy oka? Bude spát jako všichni ostatní? Může to zabrat celé hodiny, možná dokonce i dny, než se dozví pravdu.

Adrian se přinutil ke klidu. Vzal ji za ruku a jako tehdy na přehlídce ji otočil tak, aby směřovala dlaní vzhůru. Potom se dal do díla a bez přemýšlení nakreslil to první, co mu přišlo na mysl.

Což byl dinosaurus. Miniaturní velociraptor, o nic větší než její palec.

Malý, ale překvapivě dravý.

Když rychlokresbu dokončil, pohlédl jí do očí, ale Nova se dívala na drobné stvoření na své dlani. „Je úžasný,“ zamumlala nakonec.

Polkl. „Tak jdeme na to,“ řekl a přejel po obrázku bříškem prstu.

Tvoreček se se zařváním probudil k životu. Vyloupl se Nově z kůže a náhle jí stál uprostřed dlaně. Dychtivě se rozhlížel všemi směry, nejspíš hledal kořist.

„Je to hodný dinosaurus,“ řekl Adrian a zjistil, že se usmívá od ucha k uchu. „Určitě.“

Nova úlevou svěsila ramena a sledoval velociraptora, jak jí poskakuje po prsteníčku. Sehnul hlavu a kousl ji do konečku prstu, ale zjevně jí tím nezpůsobil žádnou bolest.

„Fajn,“ vydechla. „Dobře. Jsi v pořádku. A já nejspíš taky.“

Adrian netušil, co na to říct. Pořád nevěděl, jak dlouho tam uvnitř byla.

Dinosaurus seskočil z Noviny dlaně na zábradlí a vyrazil ke schodům. Adrian přemýšlel, jak dobrý má asi čich a jestli náhodou neucítil odhozené sendviče.

„Adriane?“

Pohlédl jí do očí.

„Kde k té telekinezi přišel?“

„Telekinezi?“

„Max. Viděla jsem ho levitovat. Byl… je velmi mocný.“

Adrian na ni zíral. „Max a mocný?“

„Ve vzduchu udržel aspoň šedesát domů, a k tomu sám sebe. Víš vůbec, jak je to ojedinělé?“

„Já… ano.“ Pořád se mračil. „Ale Max nedokáže… Umí jenom…“ Odmlčel se. Sám byl svědkem toho, jak Max pomocí myšlenky zvedl nanejvýš jeden předmět, a to ještě nedokonale. „Jsi si jistá?“

Nova mu věnovala rozhořčený pohled. „Jsem si jistá.“

Svěsil ramena. Z jejího výrazu bylo jasné, že přesně ví, co viděla, a on neměl důvod o ní pochybovat.

A kromě toho věděl, odkud chlapec sílu má.

Ale proč by to před ním tajil?

„Adriane?“ ozvala se znovu, tentokrát naléhavěji.

Ztěžka polkl. „Ace Anarchista,“ řekl. „To jemu ji ukradl. Díky Maxovi ho porazili.“

KAPITOLA TŘICET ČTYŘI

Nova ležela ke své nevelké radosti na ošetřovně už celých devět hodin. Ani na vteřinu nezamhouřila oka, ale zdravotníci považovali za důležité, aby tu zůstala na pozorování minimálně čtyřiadvacet hodin, v ideálním případě sedmdesát dva – to byla zjevně doba potřebná k odhalení všech možných symptomů, které mohl způsobit čas strávený v Maxově přítomnosti.

Když jí to oznámili poprvé, Nova se zasmála. Sedmdesát dva hodin? Má strávit sedmdesát dva hodin v posteli? Když nemůže spát a na zabavení má jen hromadu Gatlon Gazette a televizi, kde pořád dokola informují o negativním ohlasu veřejnosti nespokojené s tím, jak Renegáti zvládli situaci v Rozkřížené knihovně? A to se ani neobtěžovali dát jí soukromý pokoj!

Ani náhodou. Tvrdila jim, že se cítí dobře, ale oni jí neustále předhazovali, že ještě nemůže vědět, zda její schopnosti zůstaly netknuté. Že přestože je teď bdělá a plná energie, může to být jen působením adrenalinu a její vnitřní biologické hodiny se teprve regulují. Většina lidí, říkali, se v jednu odpoledne cítí být zcela v pořádku a mnozí jedinci dokážou zůstat vzhůru i několik dní, než je vlastní tělo donutí k potřebnému odpočinku. Zkrátka a dobře je příliš brzo na to říct, jestli zůstala Výjimečnou.

Nova jejich logiku chápala, ale to její pocity marnosti nijak nezmírnilo. Kdyby odsud dokázala zmizet, trvalo by jí pět minut naskočit na první městský autobus, najít nic netušícího cestujícího a pak ho pomocí své skutečné schopnosti uspat. Pak by věděla, zda její síla funguje, nebo ne. Rozhodně by to bylo tisíckrát účinnější, než tady trčet a zírat do stropu.

Aby toho nebylo málo, Adrian na ošetřovně zůstat nemusel. Prý proto, že už dokázal, že jeho síla zůstala nedotčená, ale Nova měla podezření, že přimhouřili oči, protože byl Adrian Everhart.

Zrovna si něco popuzeně mumlala a už po sté očima přelétla titulky novin pro případ, že předtím přehlédla nějaký nijak zvlášť poutavý článek, který však tváří v tvář smrtelné nudě náhle nabyl na zajímavosti, když vtom se ozvalo zaklepání. Nova vzhlédla.

U její postele stála Monarch s dlaní položenou na kovovém rámu, který nad lůžkem držel závěsy pro větší soukromí. „Ahoj.“ Nejistě se usmála. „Slyšela jsem, co se včera stalo, tak jsem si řekla, že ti přinesu balíček útěchy.“ Zvedla papírovou tašku.

Nova na ni jen zírala, nejspíš mnohem déle, než bylo slušné. Přišlo jí to jako návnada, past. V renegátských barvách zatím Dannu potkala jen jednou v tréninkové hale a ani tehdy si nebyla jistá, jestli se Monarch zamlouvá nebo jí dívka důvěřuje.

Nakonec si sedla a opřela se o polštáře. Obezřetně se zadívala na balíček. „Díky?“

Danna se rozesmála, přišla o něco blíž a položila sáček na matraci. „Nevaří tu nijak hrozně, ale taky to není žádný zázrak. Když jsem se tu léčila já, Ruby mě pečlivě zásobovala, tak jsem si řekla, že to oplatím tobě.“ Chvíli se přebírala v pytlíku, načež vytáhla několik věcí a ukázala je Nově. „Nevěděla jsem, jestli jsi na sladké, na slané, anebo ani jedno, a tak jsem ti přinesla od každého trochu. Pár preclíků, trochu čokolády a nějaké lupínky ze sušeného ovoce, jestli je máš ráda. Ale hlavně – něco na čtení. Louskat donekonečna Gazette, to člověku pořádně srazí morálku.“ Zalovila v hlubinách sáčku a vytáhla z něj čtyři knihy s brožovanou obálkou. Všechny měly zohýbané rohy a chatrné hřbety, jak jim jejich majitelé během let projevovali spoustu lásky. „Jeden thriller, jeden milostný román, jedna literatura faktu“ – zvedla posledně jmenovanou knihu s velkou válečnou lodí na obálce – „kdyby tě zajímala historie. Tahle byla mého táty. Nemám ponětí, jestli za něco stojí. A konečně můj favorit.“ Na poslední knize byla žena oděná v brnění na drakovi. „Nesuď ji podle toho obrázku, ten je děsný, ale ten příběh je dokonalý.“

Položila knížky na postel.

„Díky?“ zopakovala Nova, která nevěděla, jak s tímto nahodilým projevem laskavosti naložit. „Co ty? Už jsi úplně vyléčená?“

Danna sklopila oči a bezděky si promasírovala bok. Nova si všimla mírně vyduté uniformy v místě, kde měla dívka stále obvazy.

„Skoro,“ kývla Danna a smetla si dredy z ramen. „Za pár dní prý budu moct zpátky do terénu. Dvě, tři sezení se zdravotníky a budu zase… no, v plné síle úplně ne, ale lepší už to nebude.“

„Proč ne v plné síle?“ zeptala se Nova. „Každý tvrdí, že zdejší lékaři dokážou zázraky.“

„To taky ano, ale má to své meze. Mít doktora s nadpřirozenými schopnostmi je nepochybně lepší než… já nevím, ledový obklad a měsíčkový olej, nebo co se v minulosti používalo na popáleniny. Ale spálená lepidoptera nahradit nedovedou, takže mi zůstanou pořádné jizvy.“

Nova nadzvedla obočí. „Ty jim říkáš lepidoptera?“

Danna se usmála a malinko stydlivě pokrčila rameny. „Občas mi přijde, že slovo motýl tak úplně nevystihuje, jak úžasná moje schopnost ve skutečnosti je. Zní to podobně, jako bych řekla: Hej, dokážu se proměnit na duhu a sedmikrásky! To koukáš, co?“

Nova bezděky povytáhla koutky úst. Danna si to zjevně vyložila jako pozvání, protože se uvelebila na židli pro návštěvníky.

„Na druhou stranu mi to tak celkem vyhovuje. Lidi tě pak podcení, a to je automaticky výhoda. Sama nejspíš víš, jaké to je. Nikdo přece nevěřil, že Gargoyla porazíš, a to pak vítězství chutná dvakrát tak sladce.“

Nova hodila časopis na zem a napřímila se. „A používáš své schopnosti i mimo službu?“

„To si piš. V jednom kuse.“ Teď už se Danna culila od ucha k uchu. „Jako malá jsem se tak vždycky proplížila do kina. Vlastně jsem v životě neplatila za lístek.“ Potřásla hlavou a naklonila se blíž. „Ale nikomu to neříkej, dobře? To je rozhodně mimo pravidla.“

„Tvoje tajemství je v bezpečí. Ale co tady?“ Nova se rozhlédla po ošetřovně, i když z ní přes zatažené závěsy moc neviděla. „Renegáti neustále něco staví a vynalézají, provádí výzkum. Vsadím se, že Vévéčko dělá na věcech, vedle nichž by Sentinel vypadal jako dětská hračka. To nejsi zvědavá?“

Danna zasténala. „O Sentinelovi mi ani nemluv. Jestli toho zmetka ještě někdy uvidím, ukážu mu, kam si může ty svoje plameny strčit.“

Nova se ušklíbla. „Ten pocit znám.“

Danna zvedla nohy z podlahy a posadila se do tureckého sedu, i když to muselo být celkem nepohodlné. Židle byla malá a kolena jí přečuhovala daleko za opěrky pro ruce. „Do Vévéčka nebo laboratoří s omezeným přístupem jsem se nikdy nevplížila. S utajením to myslí vážně, a dokonce ani já nechci riskovat, že je namíchnu.“ Spiklenecky se předklonila. „Ale když jsem sem prvně přišla, často jsem se větrací šachtou vkradla do místností, kde skladují artefakty. Jestli se ti tam někdy poštěstí dostat, uvidíš, že je to úžasné. Je to jako katalog s každou výjimečnou zbraní, o níž jsi kdy slyšela. Mají Ultrasonicův bič, Magnetronův štít a Trojzubcův… no, trojzubec.“

„A to tě nikdy nepřistihli?“ divila se Nova, kterou překvapilo, že by ostraha, pokud šlo o tak mocné předměty, mohla mít své mouchy. Pocítila záchvěv naděje.

„Nikdy jsem se nezformovala,“ vysvětlila Danna. „Celou dobu jsem se pohybovala v roji motýlů, a když se neshluknou dohromady, je celkem těžké je zachytit. Taky je tam spousta skrýší. Moc lidí to neví, ale Rada má nahoře hned vedle kanceláří vlastní soukromou sbírku. Teoreticky ji může vidět kdokoliv, ale bez oficiální schůzky se tam jen tak lehce nedostaneš.“

„Co tam mají?“ ptala se Nova.

Než mohla Danna odpovědět, mezi poodhrnutými závěsy se objevila Genissa Clarková. Alias Frostbite. Jedinkrát na Novu mrkla a pak se zasmála.

„U všech sil, myslela jsem, že si dělaj srandu,“ řekla a dala si ruku v bok. „Nikdo by nebyl tak pitomej, aby dobrovolně vlezl do karantény. Víš přece, co to slovo znamená, slečno McLainová?“

Nova se opřela o polštáře a zkřížila nohy. „Máš pravdu, byla to hloupost. Je jasné, že když si desetiletý kluk probodne ruku skleněným hrotem, superhrdina má dát ruce za hlavu a počkat, až to vyřeší někdo jiný.“ Nasadila falešný úsměv a zvolala: „Do toho, Renegáti!“

Genissa si nafoukaně povzdechla. „Správná reakce by byla sehnat někoho, kdo ví, co dělá. Potom by se odborníci, když dorazili na místo, nemuseli starat hned o dva lidi v bezvědomí.“

„A co třeba tohle?“ vložila se do toho Danna. „Co kdyby ses bodla rampouchem a my s Novou tu dál vesele klábosily a počkaly, až si tě všimnou zdravotníci?“

„Pokud si vzpomínám,“ řekla Genissa a nadzvedla obočí, „Nova Maxovi nijak nepomohla. Ale jestli si chceš dál honit ego a představovat si, žes provedla něco hrdinskýho, prosím. Ve skutečnosti jsi jen riskovala svoje schopnosti a ještě ze sebe udělala hlupačku.“ Pak dodala zpěvavým hlasem: „Ale naštěstí pro tebe se tu vždycky najde místo pro stroje, co zadávají data do systému. To už přece stejně děláš, nebo ne? Víš, jak se říká Renegátům bez nadpřirozených schopností?“

Nova dělala, že přemýšlí. „Někdo, kdo si u zkoušek podal tvého kamennýho mazlíčka?“

Danna se uchechtla.

„Roztomilý,“ řekla Genissa, aniž by hnula brvou. „Ale správná odpověď zní administrátor. Je mi jasný, že to nejspíš není ta vzrušující pozice, o který jsi vždycky snila, ale protože nespavost nemůžeš ve skutečnosti považovat za supersílu, myslím, žes dostala celkem dobrou šanci ji využít – teda, až do teď.“ Pak na Novu mrkla a obrátila se k odchodu.

„Že pozdravuju Gargoyla,“ zavolala za ní Nova.

Genissa zaťala zuby, ale nic neřekla, jen vztekle škubla záclonou a zatáhla ji.

„Okouzlující,“ zamumlala Danna a ušklíbla se. „Ale je to vážně zajímavý.“ Loktem se opřela o židli a opřela si bradu do dlaní. „Seš jedna z mála Renegátů, jejichž schopnosti by minimálně při hlídkování nijak neutrpěly, ani kdyby přišli o svou sílu.“ Pokrčila rameny. „Proč si tě nenechat v týmu? Vsadím se, že by sis to obhájila.“

„To doufám,“ řekla Nova a mávla rukou k závěsu. „Buď upřímná. Je ona a její tým to nejhorší, co se tu najde, anebo je víc Renegátů, kteří nejsou ani zdaleka tak ušlechtilí, jak si všichni myslí?“

„Rozhodně tu máme pár týmů, co si ustavičně honí triko, ale Clarková je z nich nejhorší. Většina lidí je bezvadná. I když jedné osobě se snažím za každou cenu vyhnout.“ Danna se nahnula a ztišila hlas. Nova se bezděky předklonila. „Thunderbird.“

Nova zamrkala. „Vážně? Členka Rady?“

„Uf. Je naprosto strašná.“ Danna si zakryla obličej, jako by se chtěla schovat. „Ne že by záměrně pouštěla hrůzu, ale nemůžu si pomoct – ta ženská je prostě děsivá. Je pořád tak smrtelně vážná, a když je nablízku, mám pocit, že hledá záminku pro to, aby mě vyrazila. Nevím proč, ale přísahala bych, že mě nenávidí.“

„Vážně se zdá…“ Nova přemýšlela, neschopná najít to správné slovo. Nakonec řekla: „Kritická.“

„Kritická, děsivá, to je jedno a to samé.“ Danna zkřivila obličej a na chvíli se zatvářila rozpačitě. „I když to má možná něco společného s mým vrozeným strachem z ptáků.“

Nova nadzvedla obočí. „Ptáků.“

Dívka se naoko otřásla. „Mám to tak už odmala. Víš přece, že jedním z hlavních přirozených nepřátel motýlů jsou ptáci?“

Nova se zachechtala. „Fajn, to dává smysl.“ Chvíli nad tím uvažovala. „Věděla jsi, že v téhle oblasti se vyskytuje přes čtyřicet druhů vodních ptáků?“

Danna na ni nevěřícně pohlédla. „To jako vážně? Proč mi něco takového vůbec říkáš? Chceš, abych měla noční můry o tom, že mě zhltne hejno racků?“

„Ježíšku na křížku, to ani náhodou.“ Nova důrazně zavrtěla hlavou. „To už by ses měla bát spíš albatrosa královského. Ten má rozpětí křídel přes tři metry.“

Danna ji probodla ledovým pohledem. „Začínám litovat, že jsem sem vůbec chodila.“

„Příliš mnoho informací?“ Nova se zatvářila naoko zkroušeně.

„Fajn,“ odsekla Danna a dál se mračila jako čert. „A teď ty, slečno ‚Budu bojovat s Gargoylem.‘! Máš nějakou fobii, anebo tváří v tvář strachu zůstáváš stejně klidná jako u zkoušek?“

Fobii?

Nova si nemohla pomoct. Stiskla rty. „Jen jednu. Mám jen jednu fobii.“

A ta nosí kosu a je tisíckrát děsivější než ta tvoje Tamaya Raeová.

„No tak,“ pobídla ji Danna. „Já ti tu svou prozradila.“

Nova zavrtěla hlavou. „Neprosila jsem se tě o to a tu svou si nechám pro sebe.“

Danna zafuněla, ale Nova mezitím upřela pozornost na ošetřovatelku, která prošla kolem pootevřených závěsů, mžourajíc na psací podložku ve své ruce. Nova si povzdechla. Nepřišli ji zkontrolovat už celé hodiny. Bylo jasné, že si nedělají ani zdaleka takové starosti, jako předstírají.

„Takže Adrian ti nesl sendviče, jo?“

Trhla s sebou. „Cože?“

Danna na ni potutelně pohlédla. „Ve tři ráno. No, to je od něj… hezký.“ Záměrně to slovo protáhla, čímž dala jasně najevo, že hezký situaci ani zdaleka nevystihuje.

„Aha. Jo.“ Nova pokrčila rameny. „Ne že bychom je snědli.“

„Počítá se záměr. A taky je na místě poznamenat, že dost riskoval, aby tě zachránil…“

Nova se zamračila. „Jo. Je to fajn kluk. To je myslím všem známo.“

Danna si sepjala prsty na břiše. „To je. O tom není pochyb. Ale mně například za celou dobu, co jsme v jednom týmu, sendvič nepřinesl ani jedinkrát.“

Nova si odkašlala, z hromádky na nočním stolku si vybrala jednu knihu a začala jí listovat. „Byl jenom milý, to je všechno. Vážně se snaží, abych si připadala, že sem patřím.“

To byla pravda, která však nijak nevysvětlila, proč jí při těch slovech zahořely tváře. Anebo proč jí z Danniných narážek šimrá v břiše a zároveň zatíná zuby, div si je nevyláme.

Když byl nablízku Adrian, bylo čím dál těžší přemýšlet o únikových východech a prostředcích, nedokázala se soustředit na případnou hrozbu, protože jediné, co ji zajímalo, byl on. Toužila po tom dozvědět se, jak dokáže být tak sebejistý a zároveň tak pokorný. Uvolněný, a přesto soustředěný.

Když kreslil, chtěla jen sledovat hbité pohyby jeho ruky. Když se usmíval, zjistila, že tají dech, aby viděla, zda ten úsměv zjasní natolik, aby odhalil nepatrné důlky v jeho tvářích. A když na ni pohlédl, měla chuť jeho pohled opětovat. A zároveň, v rozporu se zdravým rozumem, odvrátit oči.

Za takových podmínek Adrianovu přítomnost těžce snášela. Vadila jí.

Zkrátka a dobře mezi nimi existovala přitažlivost. Byly to… hormony. Něco přirozeného.

Rozhodně to nebylo v plánu. Neměla čas na rdění a bušení srdce. Neměla čas na Adriana Everharta.

„Víš,“ pokračovala Danna. „Myslím, že Adrian ještě nikdy žádnou holku neměl. Alespoň nic vážného. Ne od doby, co se známe.“

Teprve ve chvíli, kdy v ní tahle poznámka vzbudila novou vlnu popuzení, Nově došlo, že si Dannu během její krátké návštěvy skoro oblíbila.

To by stačilo, řekla si.

Zároveň však dostala nápad.

Přimhouřila oči, předklonila se a bedlivě se na dívku zadívala. „Je ti dobře?“

Danna sebou trhla. „V pohodě. Proč?“

Nova jí prstem pokynula, aby se naklonila blíž. „Možná za to může to teplo, ale přijde mi, že máš horečku.“ Natáhla se a položila Danně ruku na čelo. „Třeba by sis měla odpočinout.“

Cítila, jak v ní proudí její síla, stejně přirozená jako kdykoli předtím.

Danna zavřela oči. Zhroutila se vpřed a obličejem přistála na bílé pokrývce.

Nova vydechla, opřela se o polštáře a zadívala se mlčky ke stropu.

Konečně důkaz.

Její síla zůstala netknutá.

A každá další vteřina strávená v téhle místnosti byla ztráta času.

Vylezla z postele. „Sestro!“

O chvíli později se mezi závěsy objevila ošetřovatelka, která jí přinesla oběd. Překvapeně sledovala, jak Nova zvedá Dannu ze židle a pokládá ji na matraci.

„Nevím, co se stalo. V jednu chvíli se zdála být naprosto v pořádku a vzápětí zbledla a pak odpadla. Možná by ji měl vidět doktor? Třeba ještě není úplně zdravá a trochu se přepnula.“

Zmatená sestra odběhla, aby sehnala lékaře.

Než se vrátila, Nova se oblékla a skoro skončila s nazouváním bot.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ zeptala se sestra a zkontrolovala Danně pulz.

„Domů,“ řekla Nova.

Sestra se zasmála. „Na to zapomeň, mladá dámo. Za minutku ti připravíme nový pokoj, ale musíš tu zůstat.“

Nova ji probodla pohledem. „Proč?“

„Proto!“ řekla sestra, jako by to všechno vysvětlovalo. „Potřebujeme tě mít pod dohledem, po tom…“

„Po čem? Po tom, co ze mě desetiletý kluk málem vysál všechnu sílu?“

Sestra si povzdechla. „Není moc lidí, co přišli do přímého kontaktu s mladým Everhartem. Musíme být opatrní.“

Nova si jí nevšímala a dál si zapínala přezky bot. „Jestli umřu, dám vám vědět. Mezitím toho mám spoustu na práci.“ Potom ukázala na spící Dannu. „A vy zjevně taky.“

KAPITOLA TŘICET PĚT

„Fajn, tady máš novou nemocniční věž,“ Adrian prostrčil stavbu do Maxovy karantény. „Co dalšího se rozbilo?“

„Jenom ty domy, co jsi na ně spadl,“ řekl Max a ukázal k východu.

„Dobře.“ Adrian kývl a dal se do kreslení. Max si za skleněnou stěnou mezitím odnesl zbrusu novou věž k poničené nemocnici. Položil ji na odlomený pahýl, přičemž si musel z větší části vystačit jen s jednou rukou – ta pravá se topila v obvazech. Adrian sledoval, jak stavbu předloktím přidržuje na svém místě a levou ruku pokládá na prasklinu. Sklo jako by se roztavilo a pak se pomalu vsáklo do sebe; v místě lomu zbyla viditelná rýha, ale jinak stavba zjevně držela pohromadě.

Adrian polknul. Tuhle schopnost viděl Maxe použít nesčetněkrát, nejspíš mnohem častěji než kteroukoliv jinou sílu, již vstřebal. Musel přemýšlet nad tím, co viděla Nova – Max s pomocí telekineze udržel ve vzduchu desítky skleněných budov, všechny najednou. Popravdě řečeno na to myslel od chvíle, co mu o tom Nova řekla. Celé ráno dumal nad tím, jak se na to Maxe zeptat a zároveň nepůsobit, jako by ho z něčeho obviňoval, ale ještě nic nevymyslel.

A tak se namísto otázky, kterou chtěl položit, spokojil s následující: „Jak je na tom ruka?“

„Mohlo by to být horší.“ Max pohlédl na svou ovázanou dlaň. „Museli mi vypálit žílu – odtud tekla všechna ta krev. Ale ta věž naštěstí prošla tudy.“ Zvedl ruku, aby to Adrianovi ukázal. „Tím kouskem mezi palcem a ukazováčkem. Takže nezasáhla žádnou kost ani šlachu.“ Pokrčil rameny. „Asi bych dopadl o dost hůř, kdyby to bylo víc uprostřed. I tak to hodně bolelo.“

„S trochou štěstí ti zbude jen parádní jizva, se kterou se budeš moct vytahovat.“

Max se usmál, couvl, aby zkontroloval spravenou knihovnu, a vrátil se za Adrianem. Posadil se na kraj zálivu, zatímco kamarád dokončoval kresbu činžovního domu.

„Poslyš, Adriane?“ ozval se zničehonic. Zraněnou ruku si položil do klína a nervózně si pohrával s roztřepenými kraji obvazu.

Adrian se zarazil. Nestávalo se často, že by si Max s něčím dělal hlavu, ale teď zněl rozhodně ustaraně. „Copak?“

Max se o něco napřímil, ale stále ještě se mu nepodíval do očí. „Mám sílu Ace Anarchisty.“

Adrian ho sledoval, čekal, že dodá ještě něco dalšího, ale Max zjevně skončil.

„Jo,“ řekl nakonec. „Já vím.“

Max se mírně zavrtěl a pak si rozpačitě odkašlal. „Myslíš…“ Odmlčel se.

„Co?“

„Myslíš si, že jsem možná zlý?“

Adrian překvapeně zvedl obočí. Opřel se a stáhl ruku s fixem od nedokončené kresby.

„Anebo…“ pokračoval Max, „že mám v sobě nějaké zlé síly?“

Adrian čekal, až se na něj chlapec podívá, ale ten zarytě upíral oči na podlahu. „Ne, to si nemyslím.“

Max nespokojeně našpulil rty, kamarád ho zjevně nepřesvědčil. „Věděl jsem, že to řekneš.“

„Protože je to pravda,“ zasmál se Adrian. „To proto děláš, že ti to nejde? Proto jsi celé ty roky tajil, jak jsi ve skutečnosti silný?“

Max vzhlédl, obličej plný lítosti. Nemusel odpovídat; pravdu měl jasně vepsanou ve tváři.

Adrian si povzdechl a zavřel zvýrazňovač. „Tak pro začátek, většinu hrozných věcí, kterých se Ace dopustil, zvládl jen díky té své helmě. Jakmile mu ji vzali, byl… tedy, na telekinetika byl pořád celkem silný, ale ani zdaleka ne tak jako dřív. A co víc, v životě jde přece hlavně o naše volby, nebo ne? Vem si… vem si například takového ohnivce. Každý ohnivec má na výběr. Buď může pálit domy, anebo opékat marshmallows.“

Snažil se být vtipný, ale Max se zamračil; pokus o duchaplnost na něj zjevně nezapůsobil.

„Kdybys měl stejné schopnosti jako Ace Anarchista, nezachoval by ses jako on. Ty bys věci stavěl, nestrhával bys je k zemi.“ Ukázal na skleněné město. „Vždyť to sám vidíš.“

Při těch slovech se Max konečně trochu pousmál.

„Když už je řeč o stavění,“ oči se mu rozzářily, „dneska ráno jsem něco objevil. Chceš to vidět?“

Aniž by čekal na odpověď, zvedl se a prokličkoval městem do svého pokoje. O chvíli později se vrátil s tenkým červeným zvýrazňovačem.

Přidřepl si ke skleněné stěně a začal kreslit. Brzy dokončil jednoduchý nákres auta. Jakmile byl hotový, zavřel fix, přiložil prst doprostřed kresby a zatlačil.

Když auto vyklouzlo ze skla na druhé straně karantény a přistálo mu v dlani, Adrian se usmíval od ucha k uchu. Bylo trochu křivé, neotáčela se mu kola a také nevypadalo tak bytelně jako jeho skleněné figurky, spíš působilo tak nějak poddajně. Tvárně. Jako by se ustavičně nacházelo na hranici tání.

Ale jinak bylo jako pravé.

„Poslyš, ty jeden bandito,“ řekl uštěpačně. „Ty jsi mi čmajznul sílu.“

Max něco zabručel a díval se na auto s jasně nesouhlasným výrazem ve tváři. „Malovat moc neumím,“ přiznal. „A na všech věcech, co jsem nakreslil, je něco divného. Nejsou tak stabilní jako ty tvoje. Pár jsem jich načrtl na papír a zmuchlaly se jako ubrousek, jakmile jsem je vytáhl ven.“

Adrian autíčko obrátil a přidržel ho za kapotu. V příštím okamžiku se ohnulo v půli, zplihlo jako zvadlý list a svezlo se na podlahu. „Jé! Promiň.“

Max pokrčil rameny. „Moc dlouho jsi tu uvnitř nezůstal, takže jsem do sebe nasál jen trochu tvé síly. Což je dobře. Kdybych ti ji všechnu vzal, musel bych si nové domečky vyrábět sám a dovedeš si představit, jak by vypadaly.“

„Možná ze začátku, ale mohl bych ti dávat lekce.“ Adrian se pokusil autíčko narovnat do původní podoby, ale rychle ztrácelo tvar. Už teď mu leželo v dlani a mělo konzistenci těsta na pečení. Nakonec to vzdal a položil průzračnou hrudku na podlahu. „Víš, kolik síly jsi dostal od Novy?“

Max zavrtěl hlavou. „Byla tady déle než ty, ale… Zase tak dlouho to nebylo. Přišel jsi hned, jak se to stalo. Nejspíš uvidíme, jak to s ní bude.“ Zamračil se ještě víc. „Kéž bych to mohl nějak vypnout. Já tu moc nechci. A poslední, co potřebuju, je dalších osm hodin nudy každý den.“

Adrian soucitně přikývl, nakreslil vlastní verzi Maxova autíčka a protlačil ji sklem. Max auto nezvedl a místo toho se zakabonil. „Vejtaho.“

„Promiň, já musel.“

Max jako by se náhle celý proměnil. Narovnal se jako pravítko a jeho zamračený výraz přešel v zamyšlený a zároveň váhavý.

„Adriane?“

Způsob, jakým pronesl jeho jméno, Adriana znervóznil. Vzhlédl. „Jo?“

„Když jsi tu byl… Když jsi zvedl Novu…“ Přimhouřil oči, ale nepodíval se na něj. Místo toho prázdně zíral na skleněné autíčko. „Letěl jsi.“

Adrianovi poskočilo srdce. Ta slova visela ve vzduchu, stejně pevná a hmatatelná jako stěna, která je teď od sebe dělila. Trvalo příliš dlouho, než se zmohl na přiškrcený smích. „Podle mě se ti něco stálo. Nejspíš za to může ta ztráta krve.“

Maxovi zrudly tváře, a když na kamaráda pohlédl, oči mu plály hněvem. „Nejsem hloupý.“

Adrian polkl. „Tak jsem to nemyslel…“

„Fajn, možná jsi úplně neletěl, ale rozhodně to nebylo normální. Skočil jsi,“ – ohlédl se přes rameno a přeměřil město očima – „alespoň čtyři metry, bez rozběhu. Prostě jsi jenom skočil.“

Adrian na něj zíral a marně se snažil přijít s nějakým vysvětlením. Kolem se rozhostilo hrobové ticho. Chtěl ho prolomit, ale neměl čím.

Max se posadil na paty. „V televizi jsem viděl někoho, kdo skáče stejně dobře jako ty.“

Adrian semkl rty, jako by se bál, že se proti své vůli přizná. Na druhou stranu, byla by to vážně taková tragédie povědět Maxovi pravdu? Jeho tajemství by s ním bylo v bezpečí, nebo snad ne? Vždyť už ho stejně odhalil, anebo přinejmenším uhádl – jak si tedy uškodí tím, že se přizná?

Přesto váhal. Maxe miloval, ale taky věděl, že Max miluje Kapitána a netušil, ke komu z nich dvou cítí větší loajálnost. A on nebyl připravený svěřit tátům své tajemství. Nebyl připravený jim odhalit, kdo se skrývá za Sentinelovou maskou. Jejich výraz včera večer, když dorazili na Centrálu a doslechli se, k čemu došlo v karanténě, se mu navěky vpálil do paměti. Strach a panika, starost smíšená s úlevou. Nejen kvůli tomu, co se stalo, ale i pro to, co se mohlo stát. Adrian věděl, že je nevyděsila jen představa, že by přišel o své schopnosti, s čímž by bylo těžké se smířit, ale nebyl by to konec světa. Pořád se nevzpamatovali z toho, že málem uhořel v té knihovně a dost možná ani z nedávného pokusu o atentát na Kapitána – i když by nikdy nepřiznali, jak těsně Hugh unikl smrti.

Být Renegátem bylo nebezpečné. Tak tomu bylo odjakživa a málokterý hrdina se pokoušel přesvědčit sám sebe o opaku. Zkrátka to patřilo k životu, který si vybrali – anebo který si vybral je.

Ale kdyby se tátové dozvěděli, že je Adrian zároveň i Sentinel… že se při přehlídce postavil Nightmare, navštívil Anarchisty v jejich podzemí, bil se v knihovně s Detonator a pak se po hlavě vrhl přímo do ohně… byli by bez sebe strachy. Ne, tím je nebude trýznit.

Tak si to alespoň namlouval. Dělá to pro ně. To tajemství zachová pro jejich vlastní dobro, aby je ochránil, aby si nemuseli dělat starosti.

Zároveň však věděl, že je to sobecké rozhodnutí. Nebyl připravený pověsit Sentinelovu uniformu na hřebík – a přesně to by po něm chtěli.

Zda by je poslechl, nebo ne, byla druhá otázka. Zatím se zdálo jednodušší držet jazyk za zuby.

„Fajn, dobře,“ řekl Max, když začalo být jasné, že Adrian jeho domněnku nepotvrdí. „Nemusíš odpovídat. Viděl jsem, co jsem viděl.“

Adrian odvrátil pohled a provinile svěsil ramena. Kéž by Maxovi dokázal vysvětlit, že v tom není nic osobního. Že své tajemství nehodlá svěřit nikomu. Ještě ne.

Řekl jenom: „Je to složité.“

Max si odfrkl. „Jo, co já o tom můžu vědět.“

Adrian sebou trhl.

„Něco mě ale napadlo,“ řekl Max a bubnoval zvýrazňovačem o dlaň. „Tenhle Sentinel… možná jsi o něm slyšel? Sentinel? Poslední dobou jsou ho plné zprávy.“

Adrian na něj kysele pohlédl. „To jméno zní povědomě.“

„Jo. Takže já a ten chlapík, co si říká Sentinel, jsme možná jediní Výjimeční na světě, co mají víc než jednu supersílu. Oba máme celou škálu superschopností, co spolu nijak nesouvisí. Ne jako Tsunami, která dokáže vytvořit vodu z ničeho a zároveň ovládat existující vodu. Tenhle zachází s ohněm a zároveň skáče, a teď říkají, že střílí i nějaký omračující energetický paprsek. A já mám…“ začal odpočítávat své schopnosti a překládal fix z jednoho prstu na druhý, „telekinezi, manipulaci s kovy, míšení hmoty, trochu neviditelnosti a, ehm…“ Zadumal se. „Samozřejmě absorpci a teď i tvoji sílu. Jak jí vlastně říkáš?“

Adrian se znovu usmíval. Poznal, že se Max snaží vymazat napětí, které mezi nimi vzniklo kvůli jeho tajemství i jeho neochotě o něm mluvit. Tohle vypadalo jako kompromis a on za něj byl vděčný. „Já jí říkám kreslení,“ odpověděl, „ale myslím, že v mém profilu stojí „umělecká geneze.“

„Umělecká geneze. Bezva. Celkem slušný seznam, nemyslíš?“

„Parádní.“ Popravdě řečeno byl mnohem působivější, než si Adrian uvědomoval. Zřídkakdy viděl, že by Max použil některou ze schopností, které nashromáždil od jiných Výjimečných – většinu z nich vstřebal už jako malý. Telekineze Ace Anarchisty, manipulaci s kovy a hmotou vzal svým rodičům hned po narození, Dread Wardenovi sebral špetku neviditelnosti, než jim došlo, co vlastně umí. A teď samozřejmě Adrianovy schopnosti a možná i trochu těch Noviných. Většinu jich ovládal jen do určité míry, jak ostatně ukázalo i skleněné autíčko, z něhož zbyla jen ubohá hrudka, ale pořád byl silný až dost. Kdyby nebyl neustále uvězněný v téhle karanténě, byl by z něj skvělý superhrdina.

Adrian otevřel ústa, aby mu to řekl, ale Max náhle vyhrkl: „To si ten Sentinel může přivlastnit jakoukoliv sílu, která se mu zlíbí?“

Adrian zamrkal.

„A neříkej, že nemáš zdání,“ dodal Max rychle. „Prostě jen… Dělej, že hádáš nebo tak něco. Tak to přece funguje, ne? Ty nějak… chci říct on… nějak kreslí síly do reality? Anebo… máš… má Sentinel ve skutečnosti schopnost napodobování a umělecká geneze není jeho původní síla?“

Adrian zavřel oči a unaveně si promnul čelo. „Já nevím…“ Potom se zarazil a ztěžka si oddechl. „Fajn, kdybych musel hádat…“ Znovu upřel oči na Maxe a obezřetně si ho měřil, aby mu dal najevo, že kdyby se ho na tohle někdo zeptal, skutečně jde o pouhou domněnku. „Pořád ještě nepřišel na to, kolik schopností si vlastně může dát a kam až sahají. On… všechno dělá tak trochu za pochodu.“

„To mi došlo,“ řekl Max důležitě a Adrian se trochu naježil. „Ale myslíš si, že… že už vyzkoušel nepřemožitelnost?“

„Nepřemožitelnost?“

„Však víš. Jako Kapitán.“

Adrian se opřel o ruce. Z nějakého důvodu ho nikdy nenapadlo, že by mohl napodobit sílu svých tátů nebo ostatních členů Rady. Možná to podvědomě považoval za překročení zakázané hranice. Nikdy by nemohl být Kapitánem ani Dread Wardenem, nikdy by je nedokázal nahradit. O to tu stejně nešlo. Přivlastnit si jejich schopnosti, zvlášť Kapitánovu nepřemožitelnost či supersílu, mu přišlo jako projev neúcty vůči všemu, čím Kapitán Chromium byl, co každý obdivoval.

Na druhou stranu přesně věděl, proč se ho Max ze všech superschopností na celém světě ptá zrovna na tuhle.

Hugh Everhart byl jediným člověkem, který se Maxovi mohl přiblížit. A přestože se Max všemožně pokoušel zakrýt svou osamělost a Adrian se na ni snažil moc nemyslet, v tenhle okamžik mu bylo jasné, jak moc musí chlapec toužit po kontaktu, který by nezahrnoval skleněnou stěnu anebo chromový oblek.

„To nevím,“ řekl nakonec pomalu. „Vážně nevím.“

Max chápavě přikývl a Adrian poznal, že ho odpověď nerozzlobila. Byla pravdivá. Nevěděl, zda by si dokázal přikreslit nějakou míru nepřemožitelnost – rozhodně by nikdy nedosáhl takové úrovně jako jeho táta. Max musel poznat, že je upřímný.

Ale Adrian už horečně přemýšlel. Zvažoval. Hlavu měl plnou jestli a co kdyby…

„Měl bys jít zkontrolovat Novu.“

Adrian sebou trhl. „Cože?“

„Vsadím se, že je pořád bez sebe strachy. Podle mě se jí líbilo, že nemusí vůbec spát.“

„Líbilo podle mě není úplně nejlepší výraz…“ řekl Adrian a snažil se vybavit si, co přesně mu řekla, když spolu mluvili o tom, jak tráví volný čas. „Ale myslím, že je hrdá na to, čeho se jí díky tomu podařilo dosáhnout. Já bych nejspíš v jednom kuse ležel v komiksech anebo kreslil. Ale ona ne. Ona se rozhodla stát se Renegátkou.“

„Přesně tak,“ souhlasil Max. „A já jsem jí to možná vzal.“

Adrian zavrtěl hlavou a postavil se na nohy. „Nikdy. Teď je jednou z nás, ať chce, nebo ne.“

KAPITOLA TŘICET ŠEST

Prohlídka Centrály v den, kdy nastoupila k Renegátům, sice oficiální kanceláře Rady nezahrnovala, ale Nova věděla, že existují. Číslo podlaží, na kterém se nacházely, bylo jasně vyznačené na orientační tabuli v přízemí. Plánovala je obhlédnout, ale prozatím neměla k jejich návštěvě žádný důvod: kdyby ji přistihli a zeptali se jí, co tu nahoře dělá, nedokázala by to vysvětlit.

Jenže teď, když obezřetně vystoupila z výtahu, zjistila, že se nemá čeho bát. Podlaží bylo na první pohled zcela opuštěné. Na recepci nikdo neseděl a z otevřených dveří za ní nevycházel žádný zvuk. Těkala očima po téměř neviditelných bezpečnostních kamerách rozsetých po stropě a připomněla si, že se musí chovat přirozeně. Stačí předstírat, že má právo tu být.

Koneckonců byla Renegátkou a podle informační tabule v přízemí bylo tohle podlaží volně přístupné. Navíc se tu chtěla jen porozhlédnout, ale ani toto vědomí ji příliš neuklidnilo.

Prošla kolem recepce, kde si všimla zarámované fotografie pohledného šedovlasého muže objímajícího Prism, což byla ta žena, která je po incidentu v knihovně uvedla do radní síně. Zastavila se před vstupem do kruhové haly s lesklou podlahou, zdobným lustrem z foukaného skla a velkými okny s dechberoucím výhledem na město a oceán ležící za ním. Uprostřed místnosti zurčela fontána, stěny lemovaly umělecké předměty a skleněné vitríny. Z haly vybíhalo pět chodeb připomínajících špice kola; každá z nich měla nad vchodem ozdobnou desku s vyrytým alias jednoho z pěti členů Rady. Tsunami. Blacklight. Thunderbird. Dread Warden. Kapitán Chromium.

Znovu se zastavila, ale když ji i tentokrát pozdravilo jen ticho, dala se do kroku a míjela vystavené předměty. V jedné vitríně uprostřed saténového polštářku seděl zelený valoun; nepotřebovala cedulku pod ním, aby poznala, že jde o Jasnozřivý kámen, jenž Výjimečné jménem Fortuna propůjčil schopnost vyjevit komukoliv nejšťastnější a nejsmutnější okamžik jejich života – i za předpokladu, že k nim ještě nedošlo. Jako další přišel na řadu zlatý válečný vějíř, kterým Whirlwind dokázala seknout protivníka na vzdálenost padesáti stop. Následovala sbírka velkých rybích kostí úhledně vyložených na dřevěném podnosu. Šlo o kostru ryby klunatky, jejíž duch prý kdysi děsil Sandprowlera a obdařil ho schopností okamžitě se zavrtat téměř do jakéhokoliv existujícího druhu zeminy.

Nova se zastavila u zdi, kterou nelemovaly skleněné skříně a místo toho ji zdobila velká nástěnná malba. Sevřel se jí žaludek. Šlo o vyobrazení bitvy o Gatlon. Na pozadí, pokrytém sutí, krví a lidskými těly, rozpoznala schody katedrály. V popředí, na vrcholu trosek, stál Kapitán Chromium. V ruce svíral své chromové kopí s Aceovou helmou nabodnutou na hrotu.

Samotný Ace Anarchista ležel pod horou sutin, zhroucený přes rozdrcenou chrámovou balustrádu. Země pod ním se barvila do šarlatova.

Nově vyschlo v ústech. Malíř zachytil Aceovy rysy dokonale – dokonce i po smrti měl ve tváři zdrcený výraz. Tmavé oči upřené k obloze, nevěřícně pootevřené rty.

Věděla, že se obraz nezakládá na skutečnosti. Tenhle okamžik zachycený v čase byl pouhou uměleckou interpretací toho, co se mohlo stát, anebo co se podle Renegátů stát mělo. Ve skutečnosti však z Aceova těla nic nezůstalo a Kapitán Chromium se neměl nad čím povyšovat.

To však malbu nečinilo o nic méně odpornou a Nova přísahala, že až Renegáty svrhne, znovu ji najde a dohlédne na to, že bude zničena.

Roztřeseně vydechla a donutila se odvrátit pohled. Šla dál, minula příští odbočku – a vtom se s trhnutím zarazila.

Udělala krok zpátky a zastavila se přímo u jejího ústí. Tahle chodba patřila Kapitánovi. Nahlédla dovnitř.

Překvapením otevřela ústa. Cítila, jak ji mrazí v zádech.

Na vzdáleném konci průchodu, na vyvýšeném podstavci pod tlumeným světlem reflektoru, zářila známá měděně zlatá helma.

Aceova helma.

Stěží urazila jediný krok, když komunikátor na jejím zápěstí zavibroval. Strnula. Byla si jistá, že Renegáti odhalili její totožnost i plány, přestože v tuto chvíli nic nekalého nezamýšlela. I tak ji v okamžiku, kdy náramek ztichl, zaplavil stihomam a pocit viny.

Zvedla zápěstí a pohlédla na text na náramku. Dlouze vydechla. Byl to jen Adrian – z ničeho ji neobviňoval, jen si dělal starosti, že odešla z ošetřovny.

Chvíli počkala, až se jí zklidní splašený pulz, a potom si přečetla celou zprávu.

Insomnie, to, že nikdy nespíš, ještě neznamená, že utečeš z postele bez povolení doktora! (Dělám si srandu. Trochu.) Právě jsem dorazil na ošetřovnu a sestra mi řekla, že jsi šla domů. Zjevně si dělají starosti – u Maxe jsi byla celkem dlouho a prý by se u tebe mohly projevit zatím neznámé vedlejší účinky. Vrátila by ses na Centrálu? Anebo jestli jsi někde padla do příkopu, dej vědět a já tě přijdu zachránit, oukej? (Zase si dělám srandu. Vlastně ani ne.)

Sketch

Nova si zprávu přečetla hned třikrát. Poprvé stále dumala nad objevem Aceovy helmy a většina textu zanikla v šíleném víru, který se jí rozpoutal v hlavě. Podruhé pochopila něco o vedlejších účincích a doktorech, kteří by jí pořád něco nařizovali a teď k tomu používali Adriana, což ji nevýslovně otrávilo.

Až na potřetí byla schopná zprávu vnímat nejen jako svítivý modrý text, ale zároveň v ní slyšela i Adrianův hlas. Než ji dočetla do konce, její popuzenost vystřídalo pobavení a téměř ji zahřálo u srdce.

Dovedla se o sebe postarat a nepotřebovala, aby nad ní Adrian nebo doktoři bděli, ale nemohla si pomoct – na jeho chabých pokusech zamaskovat starost o její zdraví bylo něco neskonale kouzelného.

Pak očima znovu zalétla k obrazu a po hřejivém pocitu nezůstalo ani stopy.

Aniž by odpověděla na zprávu, dala ruku podél těla a s dlouhým nadechnutím vyrazila vpřed.

V drážce na stropě byl nainstalovaný bodový reflektor. Když se přiblížila, vzorec světla, které pableskovalo na kovovém povrchu helmy, se proměnil. V plátech rámujících její obličejovou část zahlédla odraz své vlastní tváře. Přilbu hyzdila díra s pavučinou drobných trhlin v místech, kde ji před lety prorazilo Kapitánovo kopí. Puklina odrážela prudké světlo. Helma seděla na tenkém čepu a z jistého úhlu se zdálo, jako by visela ve vzduchu. Otevřené hledí, v němž kdysi svítily Aceovy oči, připomínalo bezednou černou jámu. Na rozdíl od ostatních artefaktů ve vstupní hale přilbici nechránila skleněná vitrína, ale helma stála na otevřeném prostranství. Jako by strach, že se jí někdo zmocní – že jednoho dne znovu padne do rukou Zločince –, nebyl na místě.

A proč taky? Černá prasklina na temeni byla jasným důkazem toho, že byla zničena. Veškerá moc, všechna síla, již kdysi v kov stvořený z čisté energie vetkl Novin otec, byla pryč.

Novu zasáhl příval vzpomínek. Zastavila se.

Viděla strýčka Ace, jak překračuje spícího vraha a dívá se na ni s výrazem smutku a zároveň posvátné úcty.

Vzpomněla si, jak rozezněl zvony katedrály, jen aby ji rozesmál.

Vybavila si okamžik, kdy při přehlídce zahlédla vozidlo Rady a na něm Kapitána, který pyšně mával helmou, jako by šlo o loveckou trofej.

V očích ji pálily slzy. Zvedla ruku a podržela ji pouhých pár centimetrů nad čelem přilby. Zdálo se, že z ní vychází slabé vibrace, jako by helma brala její přítomnost na vědomí. Byla si jistá, že se spustí poplach, ale nedokázala odolat. Položila dlaň na chladný kovový povrch.

Nic se nestalo.

A helma na dotyk připomínala… helmu. Do kůže jí nevstoupil žádný výboj energie, necítila žádnou vibraci, která by jí rozechvěla prsty. Jen studený kov.

Nova hleděla na svou ruku, jíž zbožně spočívala na zlatavém povrchu, a vzápětí zalétla pohledem k tenkému náramku na svém zápěstí.

Zkrabatila čelo. Naklonila hlavu. Uchopila křehký filigrán do prstů druhé ruky a podržela ho pod září reflektoru. Přemýšlela, jestli jde o světelný klam.

Rozbušilo se jí srdce.

Náramek a helma nebyly totožné. Šperk měl jasný růžový nádech a vyzařoval sotva patrnou energii, která ho činila překrásným. Tu přilba, zašlý kus měděného zlata, zcela postrádala.

Nova se zamračila ještě víc, když pro tu skutečnost našla vysvětlení. Jistě to bylo kvůli tomu, že helma byla zničená. Síla, která ji kdysi naplňovala, zmizela.

Jenže… její náramek se přece taky rozbil. Původní přezka zcela chyběla a malý důlek v jeho středu byl prázdný – stále čekal na drahokam, který do něj táta hodlal zasadit. Neměl i on zešednout a zajít tak jako přilba před ní?

Než si to stačila rozmyslet, natáhla se a sundala ji ze stojanu.

Stále se neozval žádný poplach, chodba byla stejně tichá jako předtím. Zvedla si helmu k očím. Ze všeho nejdřív ji zarazilo, jak je těžká – pokud si vzpomínala, všechny tátovy výtvory byly lehké jako pírko.

Otáčela ji ze strany na stranu. Prohlédla si prasklinu na jejím povrchu. Prsty přejížděla po jejích okrajích. Obrátila ji vzhůru nohama, nakoukla dovnitř.

Z úst se jí vydralo nevěřícné zasmání. Na vnitřní straně helmy stála slova: VYROBENO ZE 100% RECYKLOVATELNÉHO MATERIÁLU.

„Slečno McLainová?“

Prudce se otočila a její smích přešel v poplašené vykviknutí. Nejdřív zírala do prázdné chodby, ale vzduch se náhle zatetelil a vzápětí se v něm objevila nezřetelná silueta.

Dread Warden. Neměl na sobě svůj obvyklý černý plášť a škrabošku, ale modré džíny a košili. Nova byla jako na trní – nejdřív najde drahocennou helmu, jen aby vzápětí zjistila, že se jedná o podvrh, a teď se navíc objeví jeden z jejích arcinepřátel oblečený jako naprosto obyčejný člověk. To bylo příliš. Vyrazila ze sebe další, lehce nepříčetný smích.

Simon Westwood se zamračil, když si opřela helmu o bok a druhou rukou si přikryla ústa ve snaze zastavit chichotání. „Pardon,“ zalapala po dechu. Polkla. Odkašlala si. „Omlouvám se. Nechtěla jsem… jenom jsem…“ Pohlédla na helmu ve své ruce a došlo jí, že možná poplach přece jen spustila, jen ho nebylo slyšet. Třeba dávali členové Rady přednost diskrétnějšímu vyrozumění, pokud došlo k manipulaci se zdejšími artefakty. Právě ji přistihli, jak bere helmu Ace Anarchisty – klidně si mohli myslet, že ji sem přišla ukrást.

Zavrtěla hlavou. „Nechtěla jsem ji odnést, přísahám.“

Simon se tvářil spíš zvědavě než pobouřeně, a přestože nic neřekl, poznala, že má mluvit dál.

A tak pokračovala. Horlivě přemýšlela, jak dokázat svou nevinu, a vtom jí došlo, že… vlastně nevinná je. Vždyť tu helmu nechtěla ukrást. Pro jednou, pokud šlo o Renegáty, skutečně neudělala nic špatného. Jen nejspíš zanechala otisky prstů na zjevně úplně bezcenné relikvii.

Na podvrhu.

„Slyšela jsem, že tu máte úžasné artefakty, a přišla jsem si je prohlédnout. Řekli mi, že se to smí. Prý sem může kdokoliv přijít a podívat se na ně.“

Simon nepatrně přikývl.

„Ehm… a když jsem viděla tu přilbu… byla jsem zvědavá. Vždyť je to…“ Stěží potlačila další zasmání, které se jí dralo z hrdla. „Je to helma Ace Anarchisty. Jenže potom jsem přišla blíž a… něco se mi nezdálo.“

„Nezdálo?“ zeptal se Simon.

Polkla. „Je to atrapa. Tohle není Aceova přilba.“

Simon jako by po těch slovech nepatrně zvlídněl. „Jak jste to poznala?“

Nova pohlédla na helmu. Znovu ji uchopila do obou rukou a přidržela si ji tak, aby viděla přímo do jejího prázdného hledí. Jak to poznala?

„Každý popis, který jsem kdy četla nebo slyšela,“ začala, „říkal, že přilba vydává jakousi… vnitřní záři. Ale tohle je jen… kov. Obyčejný kov.“

„Poměděný hliník,“ přikývl Simon a znovu k sobě přitáhl její pohled. „Slyšel jsem, že jste velmi všímavá, slečno McLainová, ale musím říct, že jste na mě udělala dojem. Myslím, že jste první, koho ta přilba neošálila.“

„Ale proč? Proč je falešná?“

Simon k ní přistoupil a vzal jí helmu z rukou. Chvíli si ji sám prohlížel, rty pevně semknuté, jako by ho zaplavily bolestné vzpomínky. „Tuhle používáme na veřejnosti. Je to úžasný symbol – porážka nejhoršího zlosyna v historii lidstva. Jasná připomínka toho, jak daleko jsme za ta léta došli, a o co všechno přijdeme, pokud dovolíme, aby lidstvo sklouzlo zpátky tam, kde bylo před Dnem vítězství.“

„Vždyť ale není skutečná.“

Pokrčil rameny a vrátil helmu na podstavec. Ujistil se, že dobře sedí. „To ani nemusí.“

„Ale…“ Nova si odfrkla. Nechápala, jak může být tak klidný. Musela se zeptat. „Ale kde je potom ta pravá?“ vyhrkla naléhavě.

„Aha,“ řekl Simon, jako by konečně pochopil, o co jí jde. „Tak proto si děláte starosti?“

Zamračila se. „Nedělám si starosti.“

Simon nadzvedl obočí. Jeho olivově hnědá kůže byla světlejší než ta Adrianova, ale všechno ostatní na něm bylo tmavé. Husté tmavé vlasy. Husté tmavé vousy. Díky nim působil tak nějak výrazněji; o tvaru jeho rtů či vráskách, které měl kolem očí, by se daly vyprávět celé příběhy.

Nově se to nelíbilo. Připadala si jako pod reflektorem – jako by ji dokázal prohlédnout. Ta myšlenka jí byla nepříjemná, zvlášť v přítomnosti muže, který byl po většinu času úplně neviditelný.

„Nedělám si starosti,“ trvala na svém. „Jen nechápu, proč tu vystavujete atrapu.“

Něco zabručel a Nova poznala, že jí nevěří. „Skutečná helma je ve skladu s artefakty a chrání ji vysokobezpečnostní systém. Na veřejnost jsme ji nikdy nevynesli. Nemá cenu riskovat, že by taková věc padla do nesprávných rukou.“

„Ale proč?“ zeptala se. „Vždyť je přece k ničemu. Kapitán Chromium ji zničil,“

„Ehm…“ Simon naklonil hlavu a přivřel oko, jako by chtěl říct, že v téhle maličkosti došlo k drobnému pochybení. „Tenhle bod jsme si možná malinko přibarvili. Při bitvě o Gatlon jsme tu helmu skutečně získali. A Hugh se ji pokusil zničit, ale…“ Pokrčil rameny.

„Ale… co?“ naléhala Nova, zcela bez dechu. „Není zničená?“

Simon na ni soucitně pohlédl. „Nic se nebojte. Nikdo už ji nepoužije k tomu, aby trýznil občany tohoto města. Na to dohlédneme.“

Prsty bezděky zašátrala ve vzduchu, jako by měla přilbu na dosah ruky. „Takže… se na ni lidi můžou přijít podívat?“

„Na helmu Ace Anarchisty?“

Přikývla. „Myslím Renegáti. Veřejnost samozřejmě ne, ale… Kdybychom ji chtěli vidět, šlo by to?“

Dread Warden se zasmál. „Možná, kdyby se vám povedlo podplatit lidi z Oddělení pro zbraně a artefakty. Snapshot se prý může utlouct po kyselém želé. Dneska ho skoro neseženete, ale kdyby se vám to podařilo, třeba by vás nechala nakouknout dovnitř.“

Nova se zamračila. Nepoznala, jestli mluví vážně, nebo jenom žertuje.

Na tom nezáleželo. Nakouknout by jí stejně nestačilo, a navíc už získala mnohem víc informací, než doufala.

Aceova helma zůstala nedotčená. Nezničili ji, byla tady, v téhle budově, přímo pod jejíma nohama.

Její komunikátor znovu zabzučel. Automaticky na něj pohlédla a přečetla si novou zprávu od Adriana.

Vážně – neležíš někde v příkopě, že ne?

Potřásla hlavou. Nevěděla, zda se snaží být vtipný, ale pokud ano, byla tak roztěkaná, že jeho humor vyšel naprázdno.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Simon.

„Jo.“ Nedbale mávla rukou, ale zůstat v klidu nebylo snadné, když všechno, co považovala za neochvějnou pravdu, bylo náhle úplně jinak. „To jenom, ehm, doktoři… Říkají si, kam jsem se poděla. Měla bych být v posteli na ošetřovně, ale když dlouho trčím na jednom místě, začnu být nesvá.“

Přikývl, jako by to dávalo naprostý smysl, a pak zamířil zpátky do haly. Nova vycítila, že chce, aby šla za ním, a tak naposledy pohlédla na helmu a poslušně ho následovala.

„Adrian nám pověděl o Maxovi. Zachovala jste se vážně statečně. Mrzí mě, že jste se zranila.“

„Zranil se přece Max. Já jsem jen na chvíli omdlela.“

Pohlédl na ni koutkem oka.

„A kromě toho jsem netušila, co mi tam uvnitř hrozí, takže nevím, jestli se tomu dá říkat odvaha.“

Zkroutil rty v mírném úsměvu. „Byla byste radši, kdybych řekl, že to bylo lehkovážné a nebezpečné?“

Nova mu pohlédla do očí. Nepoznala, jestli ji popichuje, odsuzuje… anebo jí i tentokrát tak trochu lichotí. Konečně odpověděla: „Pro Renegáta vlastně úplně běžný den.“

Simon Westwood se v tu chvíli k jejímu bezmeznému rozhořčení hlasitě zasmál. Byl to skutečný smích, hřejivý a od srdce.

Uvědomila si, že právě klábosí s Dread Wardenem a že se jí ho podařilo rozesmát.

Přitom ani jedinkrát nepomyslela na to, že by mohla využít příležitosti a najít způsob, jak ho zabít.

Což bylo moudré. Při vstupu na tohle podlaží spočítala bezpečnostní kamery. Věděla, že neexistuje způsob, jak tu někoho zavraždit a potom vzít do zaječích.

Ale stejně… Nemělo ji to alespoň napadnout?

„Víte, jak je na tom Max?“ zeptala se, aby změnila téma.

„Bude v pořádku,“ odpověděl Simon. „Ta rána hodně krvácela, ale nebyla tak hrozná, jak se na první pohled zdálo. Kvůli jeho schopnosti ho samozřejmě nemůžou ošetřovat lékaři z řad Výjimečných, ale i běžní doktoři říkají, že se rychle zotaví. Možná mu zůstane jizva, ale to jsou pro mládence, jako je Max, vlastně dobré zprávy.“

Prošli kolem malby Dne vítězství a Simon se zastavil, aby si ji prohlédl. Nezdálo se, že by ji obdivoval, spíš se tvářil zamyšleně.

„Třeba ta zkušenost Maxe naučila, aby byl opatrnější, když zkouší síly, které tak úplně neovládá,“ pokračoval. „To je oříšek pro každého Výjimečného, ale Max to má podle mě ještě těžší.“

Nova očima znovu přelétla postavy na obraze. Kapitán Chromium s helmou, která, jak nyní věděla, byla falešná – jeho kopí ji nikdy neprobodlo. Pak pohlédla na Aceovo tělo u Kapitánových nohou. I tahle část legendy byla lež.

A taky–

„Někdo tu chybí,“ řekla. „Max tam byl tenkrát taky, viďte?“

Simon se na ni nepodíval. „To vám pověděl Adrian, anebo jste na to přišla sama?“

„Tak trochu obojí.“ Odtrhla oči od malby. „Co se vlastně stalo? Jak Max získal Aceovu sílu?“

Simon se poškrabal ve vousech. „Bylo to skoro na konci bitvy. Dřív jsme tam Maxe vzít nemohli, protože jeho schopnost by ovlivnila i naše spojence. Ale pak se Ace Anarchista oddělil od ostatních gangů. Stál na ochozu katedrály a útočil na ty pod sebou. Hugh mu přirozeně odolával lépe než my ostatní. Uvědomil si, že nastala naše nejlepší šanci a došel pro Maxe, kterého jsme i s chůvou ukryli v nedalekém sklepení. Hugh si ho připjal na záda a vrátil se do boje. Později mi řekl, že to byla ta nejtěžší věc, jakou kdy udělal. Věděl, jakému nebezpečí Maxe vystavil, ale neviděl jinou možnost.“

Nova naslouchala s otevřenými ústy. Nedokázala si to představit. Spravedlivý, nepřemožitelný Kapitán Chromium se řítí do bitvy s nemluvnětem přivázaným na zádech. Nevěděla, jestli je to strašlivé, anebo k popukání.

„Vylezl po jedné ze zdí,“ pokračoval Simon a Nova ho chvíli slyšela jakoby z velké dálky. „V jednu chvíli jsem vzhlédl a vtom mi došlo, co se chystá udělat. Vyšplhal až nahoru, Ace si ho všiml. Čím víc se mu s Maxem blížili, tím víc slábl, ale pořád byl silný. Nepřestával bojovat. Věděl, že Hughovi ublížit nedokáže, a tak se zaměřil na Maxe; poznal, že musí být příčinou jeho chřadnoucí síly.“ Simon se odmlčel a pak dodal: „Tenkrát mi přišlo neuvěřitelné, že Max za celou dobu ani nezaplakal. Nevydal jediný zvuk.“

Nova se otřásla.

„Ace Anarchista nakonec ztratil tolik síly, že už nemohl vzdorovat. Hughovi se podařilo sebrat mu helmu – a v tu chvíli jako by Ace opustila všechna bojovnost. Tou dobou už byla třetina katedrály zničená, jednu část zachvátil oheň, skoro všichni Anarchisté byli mrtví a Kapitán Chromium měl jeho helmu. Musel poznat, že prohrál. A tak… Hugh to chtěl skončit, ale Ace se prostě… otočil a skočil. Skočil z ochozu nad chrámovou lodí přímo do ohně.“

Nova se znovu dívala na obraz. Přišlo jí nehorázné, že malba, přestože lživá, zaujímá tak čestné místo. Možná byla jen důkazem toho, že na pravdě vlastně nikdy nezáleželo.

„Děkuju, že jste mi to řekl,“ zamumlala.

„Ne, já děkuju vám.“

Zkrabatila čelo a pohlédla na něj. Dread Warden se nedíval na ni, ani na malbu – s mírným úsměvem hleděl kamsi do prázdna. „Nikdy jsem Maxe nesevřel v náručí. Ani jako malého, ani teď, když je smutný nebo zraněný. To ale neznamená, že ho nemiluju. Je to můj syn, stejně jako Adrian. Takže… vám děkuju.“ Pohlédl Nově do očí. „Děkuju vám, že jste se ho pokusila zachránit.“

„I když jsem neměla ponětí, co dělám, a vlastně jsem nakonec všechno jenom zhoršila?“

Usmál se ještě víc. „I tak.“

Nova si odkašlala. Musela odvrátit pohled. „Vážně bych měla jít zpátky na ošetřovnu.“

„Prosím,“ řekl a pokynul jí k výtahu. „Už vás nebudu zdržovat. Doktoři dovedou být hroziví, pokud mají dojem, že je pacienti ignorují.“

Nova si nebyla jistá, zda se má rozloučit, nebo mu poděkovat, a tak místo toho jen zvedla ruku, neohrabaně zamávala a s hlavou schovanou mezi rameny odklopýtala k výtahům. Minula recepci, za níž teď seděla Prism. Když procházela kolem, zpěvavě se s ní rozloučila.

Jakmile výtah dorazil, Nova vstoupila dovnitř, opřela se o stěnu a promnula si čelo. Neustále dumala nad tím, co jí řekl Dread Warden. Přemýšlela o té bitvě, o tom, jak se skutečně odehrála. Myslela i na Maxe – na to, jak Hugh Everhart riskoval život nevinného dítěte a Ace by nemluvně klidně zabil, jen aby si zachránil vlastní kůži.

Znovu a znovu v myšlenkách zalétala k rozbité helmě, která seděla na podstavci, stejně neškodná jako dětská hračka.

A zatím kdesi v hlubinách Centrály, celistvá a nedotčená, ležela skutečná přilba Ace Anarchisty.

KAPITOLA TŘICET SEDM

Nova za sebou s třísknutím zavřela dveře. Nebyla rozzlobená, ale navzdory dlouhé chůzi do Wallowridge se stále ještě nevzpamatovala z objevu Aceovy helmy a všeho, co to znamenalo. Pro ni. Pro Anarchisty. I pro Renegáty, neboť ten jediný předmět nejspíš skrýval víc síly než ve všechny jejich hlídkovací týmy dohromady. Možná se ho zatím rozhodli nepoužít, to ale neznamenalo, že to jednoho dne neudělají. Dokud měli helmu ve své moci, byli neporazitelní.

Když vstoupila do bytu, ve dveřích kuchyně se objevila Honey. V prstech svírala lžíci ponořenou do velké zavařovací sklenice plné medu, kterou měla v druhé ruce. „Co se stalo s tvým obvyklým plížením?“ řekla a lžíci vytáhla. Med začal stékat dolů, ale Honey lžičkou obratně pohnula a zachytila ho. „Stalo se něco?“ Strčila si lžíci do pusy a začala ji cucat jako lízátko.

Nova na ni zírala. Stalo se něco? Stalo se něco?

„Tak trochu,“ odsekla. Vzápětí se kolem Honey prosmýkla, stáhla si komunikátor a položila ho na kuchyňskou linku. Sundala ho vůbec poprvé od chvíle, co se rozhodli opustit podzemí metra, a zápěstí jí náhle přišlo nepříjemně holé. Zároveň však bylo lehké a pro jednou jí na něm nic nepřekáželo.

„Jéje,“ řekla Honey a s očima upřenýma na pásek zvedla jedno namalované obočí. „Někam vyrážíš a Renegátům by se to nelíbilo.“ S drzým výrazem se opřela o lednici. „Pověz mi o tom.“

„Později,“ řekla Nova. „Teď mám něco na práci.“

Zamířila k zadním dveřím a uchopila kulatou kliku. Vtom domem otřásl malý výbuch. Vzhlédla a na kuchyňskou linku dopadla stropní omítka.

„Leroy pracuje na várce čehosi,“ vysvětlila Honey a znovu namočila lžíci do sklenice. „To už jdeš? Vždyť jsi právě přišla.“

Nova její otázku ignorovala. „Uvědomujete si, že se snažíme nepřitahovat k sobě pozornost?“

Honey se ušklíbla. „Drahoušku, někteří lidi si zkrátka nedokážou pomoct.“

Nova měla co dělat, aby neobrátila oči v sloup. „Je tu i Phobia?“ zeptala se.

„Ne. Je pryč celý den. Myslím, že noc strávil dole v metru. Jemu stíny a vlhkost možná vyhovují, ale já jsem radostí bez sebe, že jsem zpátky na slunci.“ Povzdechla si a sladce se usmála na malé špinavé okénko nad kuchyňským dřezem.

Nova otočila klikou a vyklouzla ven. „Jen si na to nezvykej,“ zamumlala a vkročila na malou betonovou verandu.

Prošla přes jejich malý dvorek zarostlý trním a plevelem, kde Honeyiny včely mezitím pilně stavěly nové úly. Nova si den předtím potěšeně všimla, že bzučí veseleji než v tunelech, ale teď ji to spíš popudilo. Zahnula do uličky za domem a vyrazila směrem k Blackmire Way. Slunce skoro zapadalo a úzký prostor mezi stavbami naplnily stíny vrhané okolními řadovými domy. Míjela zatlučená okna, ploty popsané graffiti a dvorky tonoucí v trsech pampelišek. Vtom její pohled upoutal záblesk světla. Vzhlédla k druhému patru rohového domku, kde někdo právě nadzvedl okenici. Překvapeně se zastavila. Celou dobu měla za to, že je čtvrť opuštěná, a teď ji zarazilo, že by nakonec přece jen mohli mít sousedy.

Třeba to byl jen ten muž, kterého předtím vyhodila z domu.

Už už odvracela pohled, když vtom cítila, jak se jí ježí chloupky vzadu na krku. Sevřel se jí žaludek. Instinktivně sáhla po omračující pistoli, kterou nosila za pasem.

O vteřinu později si uvědomila, že ji upoutala výrazná vůně – sladké aroma tělového kokosového mléka smíšeného s jakoby žluklým pachem síry a střelného prachu.

Přiměla se ke klidu a sundala ruku ze zbraně. Potom se otočila.

O stěnu domu, jejž právě minula, se opírala Ingrid, chodidlo nedbale zapřené proti cihlové zdi, paže složené na prsou. Na sobě měla oblečení, které se dalo považovat za převlek: úzké černé kalhoty, mikinu s dlouhými rukávy a vysokým límcem a pletenou čepici, jíž zkrotila své divoké kadeře.

Jinak ale vypadala stejně, jako při útěku z tunelů, kdy ji viděli naposledy. Přinejmenším byla čistá a nezdálo se, že by hladověla. Nově v tu chvíli došlo, že si o ni celou dobu podvědomě dělala starost.

„Jak se mají Renegáti?“ zeptala se Ingrid hlasem plným pohrdání. „Už ses na nás vybodla úplně, anebo ještě předstíráš, že jsi na naší straně?“

Nova zaťala čelist. „Všichni jste věděli, jaký mám plán, od  prvního dne, co jsem se do toho rozhodla jít. Možná si vzpomínáš, žes zradila ty mě, ne naopak.“

Ingrid ledabyle mávla rukou, jako by ji unavovalo stále se vracet k událostem, k nimž došlo v knihovně, ale Nova měla pocit, že dosud neměly příležitost pořádně je probrat. Dovedla pochopit, že Ingrid chtěla ublížit Adrianovi, možná ho dokonce zabít, aby se pomstila Kapitánovi s Dread Wardenem. Stále však nechápala, proč před ní svůj plán zatajila. Proč ji zavedla do pasti spolu se zbytkem Renegátů.

Samozřejmě věděla, že sama by na Ingridin plán nikdy nepřistoupila. Zaprvé byl v rozporu s jejím vlastním… a za druhé si nebyla jistá, jestli si Adrian, Ruby nebo Oscar zasloužili zemřít při výbuchu jedné z jejích bomb.

„O co ti jde?“ zeptala se Nova. „Vyhodil tě Cyanide, a jestli se k nám chceš nastěhovat nebo něco takového, já o tom nerozhoduju.“

„Prosím tě,“ odfrkla si Ingrid. „Postarám se o sebe. Ty ani Flinn mi žádný milodary dávat nemusíte. Poslední, co potřebuju, je zavrtat se v týhle díře.“ Znechuceně se rozhlédla kolem sebe.

„Tak co tady děláš?“

„Mám pro tebe návrh, Insomnie, a ten nejspíš poslouží nám oběma.“

Nova se zamračila. Ingrid použila její renegátské jméno jen proto, aby ji popudila, a co hůř – podařilo se jí to.

„Návrh,“ zopakovala.

Ingrid přikývla a zlověstně se ušklíbla. „Pokud si ho budeš ochotná vyslechnout. Samozřejmě nemáš moc na výběr. Předpokládám, že nechceš, aby se tvoji noví kamarádi dozvěděli, co je Nova McLainová ve skutečnosti zač.“

Nova se rozhořčeně a zároveň ohromeně zatvářila. „Vážně, Ingrid? Ty mě vydíráš?“ Zalétla očima k obloze, která mezitím ztemněla na chladně fialovou. „Co ti je? Od zkoušek se chováš, jako bych byla tvůj nepřítel.“ Přistoupila blíž a poklepala si na hruď. „Pořád jsem Nightmare. Pořád jsem ta, kterou jsi devět let trénovala s jedním jediným cílem. Abych zničila Renegáty. Nejen Kapitána Chromium nebo Radu, ne jeden hlídkový tým, ale všechny. Celou organizaci. Možná, místo aby ses za mnou plížila temnými uličkami a ohrožovala misi, která by nám mohla pomoct toho cíle dosáhnout, by ses měla zamyslet a vzpomenout si, kdo vlastně jsme. Kdo jsem já.“

Ingrid se odrazila od stěny a líně popošla vpřed, až Nově stála tváří v tvář. „Doufám, že mluvíš pravdu. Protože teď budeš mít šanci to dokázat. Ukázat mi, že to, co se stalo v té knihovně,“ – pokrčila rameny – „byl jen nešťastný úsudek, který se nebude opakovat.“

Nova na ni zírala. „Jasně,“ řekla pomalu. „Pokud tím myslíš svůj úsudek. Kdybys mi od samého začátku věřila, nikdy by k tomu nedošlo. Knihovník by byl naživu, pořád bychom měli přístup k jeho zásobám a dodavatelům… a abych nezapomněla, neodhalili bychom se Renegátům a ti by nás nevyhnali z domova.“

„Domova?“ Ingrid si odfrkla. „Ty zatracený chodby nikdy nebyly náš domov.“

„O to tu vůbec nejde,“ vyštěkla Nova v odpověď.

Ingrid ji propalovala pohledem. „Zajímavý, že zmiňuješ Knihovníka, když jsem ho zabila jedině proto, abych tě ochránila.“

„Jasně,“ ucedila Nova. „Toho, že mohl vyzradit i celou řadu tvých tajemství, ses určitě vůbec nebála. Kolik přesně výbušnin jste s Leroyem prodali zahraničním kupcům? Když o tom tak přemýšlím, nepřekvapilo by mě, kdyby šlo o válečný zločin…“

Ingrid zkroutila rty. O úsměvu sice nemohla být řeč, ale proti jejímu věčnému mračení to byla vítaná změna. „Tak vidíš, další věc, co máme společnou. I když u mě na tom, jestli Renegáti odhalí moje zločiny, moc nesejde. Na druhou stranu ty by sis ty svoje zjevně ráda nechala pro sebe. A teď si představ tohle.“ Přišla blíž a položila jí ruku na rameno. Ztišila hlas. „Představ si scénář, kdy by Renegátům nezáleželo na tom, jestli najdou záhadnou Nightmare. Kdy by se přestali zajímat o její totožnost a nechali by ji na pokoji.“

Nova podezřívavě přimhouřila oči. „To zní celkem nepravděpodobně.“

Ingrid zvedla prst. „Ne v případě, že ji budou považovat za mrtvou.“

Nova cítila, jak ji přechází mráz. Jen s největším sebezapřením její ruku nesetřásla. „Řekni mi, že to není jen nějaký způsob, jak mi oklikou sdělit, že se mě chystáš zabít ve spánku. Protože víš co…“ Ukázala si na hlavu. „Spánek. Na ten mě zrovna moc neužije.“

Ingrid vybuchla smíchy a Nova si pomyslela, že tak vtipná její poznámka zase nebyla. „Vidíš?“ řekla. „Tak dopadneš, když žiješ pod jednou střechou s Honey. Ze všeho hned děláš drama. Kdepak. Nechci tě zabít. Jen se s tebou chci utkat. Veřejně. Nakonec bude celej svět, hlavně Renegáti, sledovat, jak se roztrháme na kusy…“ Pokrčila rameny. „Obrazně řečeno.“

Nova se snažila pochopit, co tím chce Ingrid vlastně říct. „Chceš zinscenovat naši smrt?“

„Ne tak docela.“ Ingrid se rozzářila. „Chci zinscenovat smrt Nightmare a Detonator.“

Nova se nejspíš tvářila pochybovačně, protože Ingrid se k ní znovu naklonila a prsty ve vzduchu načrtla neviditelný obraz. „Uděláme to tak, aby to vypadalo, že Nightmare rozzuřila Knihovníkova smrt, ze které viní mě. Anebo spíš Detonator.“

„Ale ty jsi Detonator.“

„Nech mě domluvit. Najdeme nějaký veřejný místo a zajistíme, aby u toho byl minimálně jeden Renegát, ale ne o moc víc. Nechceme, aby se nám pletli pod nohy, až to skončíme. Budeme spolu bojovat, všem pěkně na očích, a nakonec… Zastřelíš mě a já tě vyhodím do vzduchu, tak aby to všichni viděli. Akorát použiješ slepý náboje a já… Neroztrhám tě na kusy, ale dám si záležet, aby to vypadalo věrohodně.“ Mrkla na ni.

Nova se stále mračila. „A když nenajdou těla?“

„Naaranžujeme to tak, aby se zdálo, že je výbuch zničil. Nepřekvapí je, když po nás nezůstane ani ň. A teď se přestaň nimrat ve zbytečnostech a soustřeď se na celkovej obraz.“ V očích jí zaplálo dravé světlo. „Přestanou po nás jít. Přestanou jít po tobě. Představ si, o kolik snazší je bude špehovat, když nebudou vyšetřovat Nightmare.“

Nova polkla – na tenhle argument neměla co namítnout.

„A kromě toho,“ protáhla Ingrid a ušklíbla se, „mi pořád něco dlužíš.“

„Dlužím? A za co?“

„Že jsem zabila Knihovníka.“

Nova se zasmála. „To ještě neznamená…“

„Ale ano, znamená. Říkej si, co chceš, ale všechno by Sentinelovi vyzvonil, a ten by s tím odběhl přímo za Radou. Zachránila jsem tě.“

„Nebýt tvého pitomého plánu, zachraňovat bych nepotřebovala.“

„Zachraňovat bys nepotřebovala, kdyby ses s podobnou situací dovedla vypořádat. Kdybys měla odvahu na to sejmout Cronina, Narcissu anebo Kapitána, když už jsme u toho. Jen si to přiznej, Novo. Plácat sice umíš, ale jakmile přijde na skutečný lámání chleba, seš strachy bez sebe. Proto Anarchisty pořád potřebuješ. Proto potřebuješ mě.“

Nova zaťala zuby, před očima jí samou zuřivostí naskákaly jiskry. Zlost však překryla nejistota, kterou v ní rozdmýchala Ingridina slova. Zaváhala a minula Kapitána. Nezabila by ani Cronina, i kdyby si tím zachránila kůži. Narcissu nechala jít, přestože věděla, že tím ohrozí úspěch své mise.

„Popřemýšlej o tom.“ Ingrid se zhoupla na patách. „Určitě se rozhodneš správně. „Dneska večer se vrátím a probereme podrobnosti, co říkáš? Ale teď…“ Koukla jí přes rameno. „Zdá se, že máš společnost.“

Nova se ohlédla.

Náhle pocítila srdce až v krku. Mezerou v uličce, za řetězovým plotem a napůl rozebraným vrakem auta zahlédla postavu kráčející po chodníku.

Zamrkala. Byla si jistá, že musí jít o halucinaci, možná vedlejší účinek času stráveného v Maxově karanténě. Protože co hledal Adrian Everhart z celého širého Gatlonu právě na tomhle místě?

„Jen se podívej, jak je ten chudáček nervózní,“ zavrkala Ingrid.

Nova zaklela a strčila Ingrid ke zdi ve snaze dostat ji z dohledu. „Zmiz, než si tě všimne.“

„Ale prosím tě. Vždyť je úplně mimo. Mluví sám se sebou. Nejspíš plánuje, jakou přeslazenou blbost řekne, až tě uvidí.“

„Cože?“ Nova se ohlédla, ale Adrian mezitím zmizel.

„Vzhledem k tomu, jak jsi všímavá, ti určitě neuniklo, jak se na tebe dívá,“ popichovala ji Ingrid s úsměvem od ucha k uchu. „Opatrně, noční můrko. Tenhle má renegátství v krvi, možná víc než kdokoliv další v tomhle městě.“

Nově bušilo srdce, byla hrůzou bez sebe, když si vzpomněla na Honey, jak mlsá v kuchyni med, Leroye nahoře v patře… a přesto ji něco v Ingridině výrazu zdržovalo na místě. „Víš, že je to syn Lady Indomitable?“

Ingrid si odfrkla. „Jasně, že to vím. Možná nebyla první zabitou superhrdinkou, ale rozhodně byla první, na který opravdu záleželo.“ Krutě se ušklíbla a Nova cítila, jak jí stydne krev v žilách.

„To ty jsi ji zabila?“

„Já ne,“ protáhla Ingrid, jako by to bylo zjevné. „To by z ní moc nezbylo.“

„Ale víš, kdo to udělal. Byl to Anarchista?“

Ingrid na ni pohlédla. Oči jí potemněly. „Co ti na tom vlastně záleží?“

Nova ucouvla a zavrtěla hlavou. „Nezáleží.“

Potom se otočila a tryskem vyrazila zpátky k domu.

„Uvidíme se v noci!“ houkla za ní Ingrid. Nova by ji znovu střelila omračující pistolí, jen aby ji umlčela – jenže nebyl čas.

KAPITOLA TŘICET OSM

K domu to nebylo daleko, a přesto jí srdce tlouklo jako o život. Když prolétla dveřmi do kuchyně, stěží dokázala popadnout dech.

Zavařovací sklenice s medem spolu s ulepenou lžičkou ležely na pultu, ale po Queen Bee nebylo ani stopy. Nova vystřelila ke schodům – byla v půli cesty, když někdo zaklepal na dveře. Vykvikla a vrazila do Leroyova pokoje. Polovinu místnosti zabíralo laboratorní vybavení, na elektrickém vařiči v měděném kotlíku bublala nějaká směs, ale Leroy sám zmizel stejně jako Honey.

Bleskově se otočila a doběhla do druhé ložnice, kterou nyní sdílela s Honey – i ta byla prázdná, až na jejich spací pytle, nafukovací matraci a pár kusů spodního prádla porůznu rozházených na podlaze.

Pohledem zalétla k padacím dveřím ve stropě. Vedly na půdu, kterou vyhradili pro Phobia, ale Nova netušila, jak moc ji skutečně využívá.

Ozvalo se další zaklepání.

Polkla a zamířila zpátky ke schodům. Po cestě nakoukla do každých dveří a skříně, které minula, ale po Honey s Leroyem nebylo ani stopy.

Konečně otevřela vstupní dveře, i když se třásla od hlavy k patě.

Když spatřila Adriana nervózně přešlapujícího na zápraží, ze všeho nejdřív ji napadlo, že se snaží působit přirozeně a vůbec se mu to nedaří.

Nejistě, rozpačitě se usmál, ale Nova byla příliš rozrušená na to, aby mu oplatila stejnou mincí.

„Ahoj,“ řekl.

„Co tady děláš?“ vyhrkla místo pozdravu.

Škubl sebou a strčil si ruce do kapes. „Měl jsem o tebe starost.“

Těch několik prostých slov možná rozptýlilo její popuzení nad jeho nečekaným příchodem, ale paniku to nijak nezmírnilo. Svěsila ramena, ale nedokázala se přimět k tomu tvářit se klidně, sebevědomě nebo třeba jen příjemně. Zírala na něj, neschopná pustit kliku, již křečovitě svírala v prstech.

„Poslal jsem ti snad milion zpráv…,“ řekl Adrian a pohledem zalétl k jejímu zápěstí. „Nedošlo mi, že sis ten komunikátor možná sundala.“ Vytáhl ruku z kapsy a podrbal se za uchem. „Bál jsem se, že jsi omdlela někde v příkopě.“

„Aha. Jasně,“ zakoktala a vzpomněla si na všechny ty ustarané zprávy, které od něj dostala, když byla ještě na Centrále. „Já, ehm…“ Snažila se přijít s nějakým vysvětlením. „Sundala jsem si ho, když jsem šla do sprchy.“

Vtom si s leknutím uvědomila, že má mastné, nemyté vlasy a stejné oblečení jako včera v noci, když ji našel uvnitř karantény. Odkašlala si a neurčitě mávla kamsi do domu. „Aspoň jsem to měla v plánu… ale pak mi do toho něco vlezlo…“ Prudce se nadechla a konečně se zmohla na slabý úsměv. „Ale jsem v pořádku. Jak sám vidíš. Neomdlela jsem. Nejsem v příkopě.“

Adrian jí mrkl přes rameno a očima těkal po miniaturní předsíni: po odřeném nábytku, skvrnitém koberci, po sloupaných tapetách. Sice nic neřekl a tvářil se tak jako vždycky, ale Nova měla pocit, že na něj její domov neudělal o moc lepší dojem než zmíněný příkop.

Možná byla jen přecitlivělá.

„Ehm… Dál jít asi nechceš, viď?“

„Rád.“

Zděšeně na něj pohlédla. „Vážně?“

Předtím zněl skoro nadšeně, ale teď zjevně zaváhal. „Jestli to nevadí.“

Samozřejmě to vadilo a Nova se zoufale snažila přijít s nějakým vysvětlením, ale pak si uvědomila, že poslat ho pryč by bylo stejně podezřelé jako ho pustit dovnitř. A tak semkla rty, ustoupila stranou a v duchu dumala nad každým předmětem v domě, který mohl prozradit její skutečnou totožnost nebo spojení s Anarchisty. Až na trochu povrchového úklidu, jenž dům zbavil té nejhorší špíny, místo po svém nastěhování nijak nevylepšili.

Adrian vstoupil dovnitř. S tichým polknutím za ním zavřela dveře.

Pohlédl na řadu zarámovaných fotografií na stěně. Natáhl se a jednu z nich narovnal.

„Máš hlad?“ vyhrkla Nova, než se mohl zeptat na nějaký z obrázků. Aniž by počkala na odpověď, prošla kolem něj a zamířila do kuchyně. Po cestě ze stolku smetla jednu z Honeyiných sponek s drahokamem a strčila si ji do kapsy. Zároveň posbírala Leroyova stará vydání časopisu Apatykář a nacpala je do nejbližší zásuvky.

„Máme tu…“ V kuchyni otevřela skříňku a zjistila, že zírá na půl tuctu zavařovacích sklenic. „Med.“

Cítila, jak Adrian stojí za ní a dívá se do téměř prázdné skříně. Zabouchla ji a namátkou otevřela další, v níž našla neotevřenou krabici sušenek a dvě konzervy s tuňákem. Neodvažovala se ani předstírat, že se dívá do lednice – tu otevřela jen jednou, těsně po tom, co se sem nastěhovala, a zjistila, že police pokrývá plíseň. Od té doby doby se ledničce vyhýbala.

Popadla sušenky a zvedla je tak, aby je Adrian viděl.

„Vlastně ani nemám hlad,“ řekl. Neuniklo jí, že jeho zmatek vystřídal záchvěv lítosti.

Vrátila krabici na své místo a vysvětlila: „Většinou jíme venku.“

Vtom se venku za oknem něco mihlo. Adrian instinktivně zpozorněl.

Nova strnula. Možná se vrátila Ingrid, anebo uviděl Honey s Leroyem, kteří se schovali na dvorku. Když se však odvážila pohlédnout stejným směrem, byly to jen…

Úly. A hnízda. A včely. Tisíce a tisíce včel.

„Ty patří… ehm. Strejdovi,“ zkusila to. „On, ehm… doslechl se, že včely dneska celkem vynáší. Med bude asi dost žádané… zboží.“ Neurčitě mávla rukou. „Pořád zkouší něco nového.“

Adrian pořád mhouřil oči, ale teď v nich kromě zvědavosti svítilo i pobavení. „Možná, ale jsem si jistý, že med vyrábí jenom včely.“

Znovu vyhlédla z okna. Včel tu bylo požehnaně, ale mísily se s úctyhodným zástupem bzučících sršňů a vos. Kolem poletovalo dokonce i pár macatých čmeláků.

„Já vím. Já vím,“ řekla a rozhodila rukama, jako by si zoufala. „Snažila jsem se to strejdovi vysvětlit, ale dělá si, co se mu zlíbí. Většinou mě neposlouchá.“

„Ten pocit dobře znám,“ řekl Adrian a usmál se. Nova poznala, že se ji snaží ukonejšit, dát jí najevo, že ji neodsuzuje. Že může být klidná.

Kdyby nebyla hrůzou bez sebe, musela by se zasmát.

„Je strejda doma? Možná bych se mohl představit.“

„Aha. Ne. On je… pryč.“

Přikývl. Pohledem zalétl k malému karetnímu stolku, z nějž si udělali jídelní stůl, i když Nova pochybovala, že tu některý z Anarchistů někdy něco uvařil. Byly tu i židle, ale neodvažovala se ho pozvat, aby se posadil.

„Promiň,“ řekl Adrian náhle. „Možná jsem za tebou neměl chodit.“

Dívala se na něj. Viděla, že je v rozpacích, ale nebyla si jistá, co je způsobilo. Mohl za to jejich omšelý domov nebo zjevný nedostatek pohostinnosti, kterou mu projevovala?

Zavrtěl se a prstem roztržitě poklepal na kuchyňskou linku. „Nechtěl jsem otravovat. Jenom… dělal jsem si starosti. Když jsi neodpověděla na ty zprávy…“ Odmlčel se. Odkašlal si a konečně neohrabaně vyhrkl: „Je ti něco?“

Žaludek se jí sevřel ještě víc. „Jen nejsem zvyklá na společnost.“ Alespoň tohle byla pravda.

„Ne, myslím tím, jak se cítíš. Doktoři říkali, že tě oficiálně ještě nepropustili. Bojí se, že by se u tebe mohly stále projevit nějaké vedlejší účinky nebo i… Chci říct, pořád nevíme jistě, jestli…“

Jestli ti Max sebral všechnu sílu. Pořád nevíme, zda jsi ještě Výjimečná, anebo ne.

„Cítím se dobře,“ odpověděla a snažila se, aby to znělo přesvědčivě. „Naprosto normálně.“ Pokusila se o široký úsměv, aby mu dokázala, že se bojí zbytečně. „Jsem úplně vzhůru a energie mám na rozdávání!“ Zvedla palce v povzbudivém gestu.

Adrian se usmál. „Tak fajn. Ale jestli začneš něco cítit… nemyslím jen únavu, ale… budeš slabá, malátná nebo… cokoliv. Dej mi vědět. Anebo někomu z doktorů.“

„Jo, jasně. Samozřejmě.“

Znovu pohlédl na stolek a Nova poznala, že nad něčím uvažuje. „Vadilo by ti, kdybych…“ Vytáhl svůj zvýrazňovač a mávl jím ke stolu, jako by nebylo potřeba nic dalšího dodávat.

„Kdybys co?“

Beze slova se sehnul a začal kreslit na jeho šedou desku. Nova naklonila hlavu, uchvácená rychlými, sebevědomými pohyby jeho ruky. Ani na chvíli nezaváhal, když fixem tančil po stole a sebejistě na něj sázel jednu křivku za druhou. Než se nadála, pod rukama mu vyrostla kulatá váza přetékající růžemi a liliemi.

V okamžiku, kdy kresbě vdechl život, místnost naplnila sladká vůně, která okamžitě zahnala zatuchlý pach, jenž v domě panoval.

Adrian o krok ustoupil, zavřel fix a zamračeně si prohlížel svůj výtvor. „Vážně s sebou budu muset začít nosit víc barev.“

Nova se zasmála. Byla pravda, že monochromatické odstíny šedé květům ubíraly na živosti, ale ty i přesto rozzářily stolek, kuchyňku i celý dům.

A bylo zjevné, alespoň pokud šlo o ni, že sem nepatří.

„Uvadnou?“ zeptala se a prsty se dotkla jemných okvětních lístků na jedné z růží.

„Tak už to kytky dělávají,“ řekl a pousmál se. „Ale vždycky ti můžu nakreslit další.“

Z jeho pohledu jí zahořely tváře. Odvrátila se, z kuchyňské linky sebrala komunikátor a začala si ho připínat na ruku, aby skryla rozpaky. Znovu si vybavila Ingridina slova. Určitě ti neuniklo, jak se na tebe dívá…

„Takže, ehm, dostal jsem takový nápad,“ začal Adrian znenadání.

Nova nadzvedla obočí. Stále nebyla připravená podívat se mu do očí. „Jaký nápad?“

„Souvisí to s Winstonem Prattem.“

Strnula. Zaváhala. Pak se napřímila a připravila se… Na co přesně? Na útok? Obvinění?

Říkala si, že se chová směšně. Kdyby ji přišel z něčeho obvinit, nenadělal by s tím tolik cavyků. A rozhodně by jí nenamaloval kytici růží.

„Myslím,“ řekl Adrian, „že bychom se měli podívat do Kosmopolis.“

Nova, s jednou rukou stále na zápěstí, se mu donutila pohlédnout do očí. Ale Adrian jen ledabyle urovnal pár květů ve váze.

„Cože?“

„Jen to tam omrknout.“ Posunul si brýle na kořen nosu. „Vím, že Winston skoro ve všem lhal, ale ten park by mohl být skutečným vodítkem. Trochu bychom se porozhlédli. Třeba bys mohla zajít za svým šéfem a zeptat se ho, jestli neslyšel něco o tom, že… že se tam kdysi ztratila jistá dívka. Anebo jestli neviděl něco podezřelého, cokoliv, co by nás dovedlo k Nightmare nebo Anarchistům…“ Konečně na ni pohlédl, ale z jeho výrazu nešlo nic vyčíst. Sebejistota, kterou vyzařoval, když jí kreslil květiny, byla ten tam. Očividně byl nesvůj, ale zároveň v jeho tváři zahlédla i stopu… naděje?

„Ty ji chceš vážně najít, viď?“

„Nightmare?“ zeptal se Adrian překvapeně. „Vždyť je nejhledanějším zločincem v Gatlonu. Tedy… ona a nejspíš Detonator.“

„To jo, ale proč si to vyšetřování bereš tak osobně? Protože s ní Danna a ostatní bojovali na přehlídce?“

„Částečně,“ odpověděl a mezi obočím se mu objevila drobná vráska. „Ale taky proto, že zaútočila na Radu. Napadla mého tátu.“

Odvrátila pohled. „Tak proč po ní nejde on?“

„Pětka už do terénu skoro nechodí. Rada ji chce najít stejně jako ostatní, ale proto koneckonců založili Renegáty. Nemůžou dělat všechno sami. Tak či onak, odhalit Nightmare je prioritou pro nás pro všechny.“ Sklopil oči a pohrával si se zvýrazňovačem. „Takhle otevřeně na Radu nezaútočili už celé roky. Na veřejnosti, za bílého dne, v obležení Renegátů i civilistů. A navíc Kapitána skoro dostala, což se ještě nikomu nepodařilo. To jasně dokazuje, že ji nesmíme podceňovat.“

Nově se sevřelo srdce. Na jednu stanu cítila pýchu, že se dostala blíž než všichni ostatní. Zároveň si však připomněla, že blíž neznamená úspěch. Selhala a teď po ní šel každý superhrdina ve městě.

A Adrian… kdyby tušil… kdyby se někdy dozvěděl.

Jiskra pýchy rychle uhasla.

„Takže…“ začal Adrian trochu veselejším tónem. „To s tím Kosmopolis. Co si o tom myslíš?“

Ať dumala sebevíc, proti jeho plánu nemohla nic namítnout. Když už nic jiného, návštěva Kosmopolis ho s trochou štěstí odvede zase o kus dál od pravdy, pokud jde o její pravou totožnost.

Přinejmenším to ničemu neublíží. I když v papírech Novy McLainové stálo, že v parku pracovala, Nightmare s tím místem stále nic konkrétního nespojovalo.

„Jasně. Půjdeme.“

„Bezva. Super. Ehm… můžeme se potkat, třeba… zítra? V poledne? Pokud se mi do té doby podaří vydupat ti propustku z ošetřovny.“

Nova obrátila oči v sloup. „Jen ať si někdo zkusí dostat mě zpátky.“

Adrian se usmál a jí poskočilo srdce, když se mu v tvářích objevily nepatrné dolíčky, které vídala tak zřídka. „No, nejspíš bych tě měl nechat… odpočívat.“ Zamyslel se. „Nebo co že to vlastně děláš.“

Zůstával však na místě a Nova měla dojem, že čeká na pozvání. Na důvod, proč zůstat o něco déle.

Odmítla mu ho dát.

„Děkuju za tu kytku,“ řekla a vedla ho ke dveřím. „I za to, žes mě přišel zkontrolovat. Uvidíme se zítra.“

„Poslyš,“ ozval se náhle, na půl cesty ke dveřím. „Vrátíš se večer do Centrály? Koupil bych nám pár sendvičů, třeba to tentokrát vyjde.“

Nově poskočilo srdce, a když vrtěla hlavou, skoro toho litovala. „Dneska si asi vezmu volno.“

„Jo. Jasně. To je určitě dobrý plán.“

Ještě chvíli váhal, ale potom jí zamával na rozloučenou a překročil práh. Nova počkala, až dojde na chodník, a zavřela dveře.

Udeřila do nich čelem a hlasitě zasténala, aby se zbavila adrenalinu, který se v ní nashromáždil.

„Takže to je ten mladý Everhart?“

Nova se prudce otočila. Na schodišti stáli Leroy s Honey. Oba nakukovali mezerou v zábradlí.

Rozhořčeně k nim mávla rukou. „To jste nemohli zůstat zalezlí, alespoň dokud nezmizí z ulice?“

Honey se zachichotala. „Jen jsme byli zvědaví,“ dodala. „Věčná škoda, že je to Renegát, viď? Jinak bys ho mohla pozvat na večeři.“

KAPITOLA TŘICET DEVĚT

Vstup do Kosmopolis tvořil masivní betonový oblouk ve tvaru obřího kolotočového poníka, který jako by dnem i nocí bděl nad bezpečím slavného zábavního parku. Socha měla kdysi broskvovou a perlově bílou barvu, ale nátěr se během let sloupal a zašel. Hrdý oř zároveň přišel o půlku obličeje, nejspíš následkem častých útoků vandalů, k nimž docházelo za Anarchie, a nikdo se ho nenamáhal opravit.

Navzdory tomu byl park jedním z mnoha podniků v Gatlon City, které po Dni vítězství prošly obnovou. Nikdy nebyl mimo provoz, ale za vlády Anarchistů si několik zločinců přišlo na slušné jmění tím, že ho přeměnilo v oázu drog, hazardu a brutálních psích soubojů. Každý věděl, že lunaparku vládne Puppeteer, ale Winston se nikdy neobtěžoval vydat nějaká omezení, pokud mu provozovatelé platili nájemné – v penězích nebo ve sladkostech.

Když město přešlo do rukou Renegátů, Kosmopolis byl jedním z prvních míst, které se rozhodli oživit – hodlali strhnout celou řadu starých, omšelých atrakcí a na jejich místě postavit pohádkovou říši s horskou dráhou, ruským kolem a klasickým kolotočem, které by obklopovaly další hry a stánky, u nichž by návštěvníci vyzkoušeli své dovednosti či štěstí anebo si koupili párek v rohlíku a cukrovou vatu. Jenže stejně jako v případě mnoha svých dalších projektů i zde Rada couvla těsně před jeho dokončením a kolem zůstalo spoustu drobností svědčících o tom, jak místo ještě nedávno vypadalo. Zadní část parku zůstala ohrazená a na plotě visely výstražné cedule informující návštěvníky, že v této oblasti dochází k přestavbě. Za řetězovým plotem bylo vidět rozpadající se dům smíchu, několik člunů ze zchátralého tunelu lásky a celou řadu polic a regálů přeplněných plesnivějícími fialovými medvídky, které jste kdysi mohli vyhrát v jedné z pouťových her.

Když Nova dorazila, Adrian na ni čekal pod hlavou obřího koně, z jehož úst trčelo udidlo. Včera se nedohodli, jestli si vezmou uniformu, anebo ne, a když viděla, že má na sobě obyčejné džíny a košili, okamžitě zalitovala toho, že se rozhodla pro šedou kombinézu.

Spatřil ji a usmál se od ucha k uchu.

Odpověděla mu hrozivým zamračením. „To myslíš vážně? Mohl jsi mi říct, že půjdeme inkognito.“

„Nenapadlo mě to,“ řekl. Chytil se za límec a stáhl ho dost na to, aby viděla, že pod ním má schovanou uniformu. „Pomůže, když se taky převléknu?“

„Ani ne,“ zamumlala. „Už tak k nám přitahuješ až moc pozornosti. Můžeme?“

„Koupil jsem nám lístky,“ řekl a vytáhl je z kapsy. Jeden jí podal a hlavou pokynul směrem ke vstupu. Nova popadla vstupenku a sevřela ji v prstech, až jí zbělely klouby. Vzápětí ji strčila do malého strojku pod břichem poníka. Zablikalo světlo a ona se protlačila otočnou kovovou mříží.

Jakmile byla na druhé straně, poodešla od vchodu a počkala na Adriana. Pohledem se pásla na pestrobarevné směsici světel, lidských těl, křiklavých atrakcí, cinkajících her a budek plných levných nafukovacích hraček a šperků, co ve tmě svítí.

Ve dne to tu vypadalo úplně jinak.

„No?“ zeptal se Adrian, který jí mezitím stanul po boku. „Jak se cítíš?“

Novu zalila vlna smíšených pocitů. Byla nervózní, podrážděná a pod náporem adrenalinu se třásla se od hlavy až k patě, jak se připravovala na nevyhnutelné.

Jenže věděla, že na to se jí Adrian neptá. Otočila se k němu s tím nejzářivějším úsměvem, jakého byla schopná. „V noci jsem nezamhouřila oka, takže se cítím bezvadně.“

Zachechtal se. Bylo vidět, že se mu ulevilo. „Dobře. Bál jsem se, abychom o tebe nepřišli, jen co jsme tě našli.“

„To si vážně myslíš, že by mě vyhodili z týmu jen proto, že bych z ničeho nic musela spát jako všichni ostatní?“

„Kdyby to bylo na mně, tak rozhodně ne.“

Prodírali se zástupem pištících dětí a rozesmátých rodičů, zatímco kolem se vznášela vůně sladké cukrové vaty a smažených koláčků. Když Adrian navrhl, že by se sem mohli podívat, Nova o parku skoro nic nevěděla. Předtím tu byla jen jednou s Leroyem a Winstonem, a to už bylo mnoho let. Teď však měla pocit, že ho důvěrně zná.

Když se město minulou noc uložilo ke spánku, zašla sem, aby se připravila na malé vystoupení, které se s Ingrid rozhodly uspořádat.

Tady, dnes.

S plánováním začala dokonce ještě před tím, než Ingrid ten večer dorazila. Jakkoliv odmítala představu toho, že by jí něco dlužila, zinscenování vlastní smrti bylo nepopiratelně lákavé. Renegáti ji přestanou pronásledovat, dokonce i Adrian.

Nevěděla, zda jsou připravené. Osobně by uvítala, kdyby měla víc času na přípravu, ale zároveň nemohla popřít, že se jim naskytla vynikající příležitost, která se nebude opakovat. Adrian a Renegáti měli důvod se domnívat, že má Nightmare s lunaparkem něco společného. S Adrianem tu vedli vyšetřování.

Dnes měli s Ingrid dokonalou šanci učinit divadlo uvěřitelným.

„Tak,“ řekl Adrian. „Kde začneme?“

Oba se znovu rozhlédli kolem. Opodál byla atrakce, kde jste mohli vyzkoušet svou sílu: stál u ní hlouček dětí, které se snažily máchnout kladivem větším než ony samy a vynést tak závaží ke zvonku na samotném vrcholu. Za ní stála celá řada stánků nabízející nekonečné druhy zábavy od terčů s šipkami a vrhacích balonků po regály s láhvemi od mléka a míčky.

Nova měla chuť zavést ho přímo k důkazům, které včera v noci po parku strategicky rozmístila, ale bála se, že by to bylo až podezřele snadné. Místo toho jen pokrčila rameny. „Kdybys byl padouchem a většinu času trávil v zábavním parku, kde přesně bys pobýval?“

„Asi na střelnici.“

Zamračila se. „Na střelnici?“

„O Nightmare toho moc nevíme, ale rozhodně má dobrou mušku. Takže musí cvičit, ne?“

„A ty si myslíš, že trénuje na pouti?“

Oči mu zazářily. „Co je? Máš strach, že tě porazím?“

Ukázala. „V pouťových hrách? To asi těžko.“

Adrian se zasmál a dotáhl ji ke stánku, kde bylo cílem zasáhnout střed terče namalovaného přes Puppeteerův obličej. „Fajn, protože se vážně nemáš čeho bát.“

A měl pravdu.

Adrian možná dovedl nakreslit funkční pušku nebo dokonale vyváženou foukačku, ale jako střelec byl k ničemu. Chodili kolem atrakcí a Nova ho porazila v každé střílecí, mířící a házecí soutěži, kterou tu nabízeli, i když ji snadno překonal, jakmile šlo o to, dokázat sílu.

Zhruba po hodině Adrian vyhrál malou světélkující hůlku, na níž jistá marketingová společnost vytiskla Blacklightovo jméno, i když pokud Nova věděla, Blacklight nikdy žádnou hůlku nepoužíval. Sama mezitím vyměnila všechny své miniceny za obří pannu Dread Wardena, která byla skoro tak velká jako ona. Když si ji od kolotočáře brala, Adrian se div nezadusil smíchy.

„Podívej, vyhrála jsem pro tebe cenu,“ řekla a rychle mu figurku podala.

„Cože? Ty ji nechceš?“

„Ani ne.“

Podržel si panenku před očima. „Nejspíš by mi to mělo zalichotit, ale nemůžu si pomoct – mít doma gigantickou pannu vlastního táty je podle mě celkem zvláštní.“

„Myslíš?“

Zamžoural na ni přes hlavu figuríny. „Raním tvoje city, když mu ji dám k narozeninám? Určitě padne smíchy.“

Nova musela přiznat, že panna, vybavená čupřinou plstěných vlasů a chatrným pláštěm, je skutečně vtipná. „Nalož s ní, jak uznáš za vhodné,“ řekla velkoryse. „Moje city to přežijí.“

Strčil si figurínu do podpaží a vyrazil napříč parkem.

„Je to hodně zvláštní,“ ptala se Nova. „vědět, že tvé táty slepě zbožňuje tolik lidí?“

„Upřímně, nejdivnější na tom je, že si na to za chvíli zvykneš.“ Pokrčil rameny. „A jsem radši, když je zbožňují, než aby je chtěli zabít. Jenže v případě Rady neutrální názor zjevně neexistuje.“

Odvrátila pohled.

„Dnes má naštěstí většina lidí Výjimečné v oblibě, spíš než aby je nenáviděla. Samozřejmě, pořád se najdou takoví, co nám nedůvěřují, zvlášť po tom všem, co si vytrpěli pod nadvládou gangů.“

Nova věděla, že je to pravda. Dokonce ani teď, když šla parkem a měla na sobě renegátskou uniformu, se mnoha různých reakcí nedočkala. Lidé se buď zastavili, zbožně na ni zírali a s vyvalenýma očima si něco špitali, anebo při pohledu na její úbor s malým červeným R nasadili kyselý výraz, rychle prošli kolem, případně udělali čelem vzad a vydali se zcela opačným směrem.

Nevěděla, zda nenávidí jen Renegáty, anebo všechny Výjimečné. Lidé se jich pořád báli, a právem. I u těch, kteří Renegáty, své domnělé ochránce, obdivovali, jako by úcta hraničila s ustrašenou nejistotou.

Hrdina nebo Zločinec, všichni Výjimeční byli silní. Všichni byli nebezpeční.

„ …většina chápe, že všichni nejsme takoví,“ řekl Adrian a znovu k sobě přitáhl její pozornost. „Život je teď mnohem lepší než za Ace Anarchisty, a to díky Renegátům.“ Potřásl obrovskou pannou. „A Radě.“

Nova se zamračila. „Ace Anarchista ve skutečnosti nikomu nevelel,“ vyhrkla, než se stačila zastavit. „Chci říct… technicky vzato byl asi vůdcem Anarchistů, ale nemyslím si, že chtěl doopravdy vládnout, víš, jak to myslím? Šlo mu vlastně jen o to skončit s útlakem Výjimečných.“ Polkla. „Tak mi to aspoň vždycky připadalo.“

Adrian se ušklíbl. „Ty musíš být vážně shovívavá, když bráníš Ace Anarchistu.“

„Nejsem shovívavá. Já jen… Prostě si myslím, že ho viní ze všeho, co se za ta léta stalo, ale ve skutečnosti… spoustu věcí způsobily gangy, které se dostali k moci. A ani o tu mu jen tak mimochodem nešlo. Záleželo mu na osobní svobodě, osobní zodpovědnosti, na tom umět se postarat o sebe a své bližní, ne čekat, že to někdo udělá za tebe. Chtěl skoncovat s útlakem a nařízeními, která slouží jen malé skupině jedinců a… ehm.“ Zahořely jí tváře. „Tak to o něm někteří lidé alespoň říkají.“

Nepodíval se na ni, jako by přišla o rozum. Místo toho se usmál, což ji zaskočilo. „Mám takový dojem, že kdyby ho tihle lidi potkali osobně, malinko by změnili názor.“

Nova ztuhla. „Proč? Tys ho snad potkal?“

„Ne. A nemrzí mě, že k tomu nikdy nebudu mít příležitost.“ Potom náhle zvážněl a bedlivě se na ni zadíval. „Nemyslíš si přece, že jsou teď věci lepší díky němu. Nebo ano?“

Dlouho přemýšlela o tom, jak odpovědět. „Myslím si, že za Anarchie se stala spousta hrozných věcí, k nimž nemělo nikdy dojít. Ale taky mi přijde, že kdyby Ace Anarchista neudělal to, co udělal… tak by tohle“ – zatahala pannu za plášť – „vůbec nebylo možné. Výjimeční by se dál schovávali. Lidi by nás pořád nenáviděli.“

Adrian stáhl rty do tenké čárky a Nova přemýšlela, jestli to nepřehnala.

Potom si povzdechl. „Na to nemůžu nic namítnout. Ale stejně si myslím, že se to dalo provést mnohem líp.“

Nova pomyslela na všechny ty zničené domy, na všechny ty lidi, co zemřeli. Povzdechla si stejně jako on. „Na to nemůžu nic namítnout.“

„Jedna z dobrých věcí, která z té doby vzešla,“ pokračoval Adrian a rozhodil při tom rukama, „jsou určitě superhrdinové. V tom je možná ten rozdíl. Předtím nás lidi považovali za zrůdy s děsivými schopnostmi. Zato teď v nás vidí… inspiraci.“

„Inspiraci?“

„Jasně. Každý chce být superhrdinou. Když se nad tím zamyslíš, že trochu smutné, že se to podaří jen zlomku z nás.“

Nova se neubránila posměšnému odfrknutí. „Bylo by to smutné, kdyby to mysleli doopravdy.“

Zvědavě naklonil hlavu. „Co tím chceš říct?“

„Neexistuje nařízení, podle kterého bys musel být Výjimečný, aby ses směl stát hrdinou,“ vysvětlila. „Kdyby si lidé chtěli stát za svým, ochránit své bližní nebo dělat cokoliv, co hluboko uvnitř považují za správné, udělali by to. Kdyby chtěli být hrdiny, přišli by na způsob, jak to zaonačit i bez nadpřirozených schopností.“ Posměšně mávla rukou. „Je snadné tvrdit, že chceš být hrdinou, ale většina lidí je ve skutečnosti líná a lhostejná. Vždyť mají Renegáty, kteří je vždycky zachrání, tak proč by se namáhali? Je snazší prostě jen vytočit tísňovou linku a pak zavřít oči a dělat, že se jich to netýká.“

Ta slova chutnala hořce dokonce i jí. Ne proto, že byla tak pesimistická, ale protože byla pravdivá.

Z lidí se kvůli Renegátům stávali slaboši a chudáci. I ona byla kdysi taková. Nečinně seděla v přítmí skříně a čekala, až nářek její sestřičky umlkne. Tak důvěřivá, tak plná naděje – z celého srdce věřila tomu, že Renegáti přijdou.

Jenže to byly falešné modly. Lháři a podvodníci.

Možná, že kdyby na ně nečekala, nikdy by se v té skříni neschovala. Třeba by vraha svých rodičů uspala dřív. Třeba by Evie zachránila.

Anebo by někdo ze sousedů zaslechl povyk a přišel by jim na pomoc, spíš než aby si řekl, že se o to postará někdo jiný.

Možná… jen možná.

„Co navrhuješ?“ zeptal se Adrian, a když míjeli několik stánků s občerstvením, volnou rukou si zajel do kapsy. „Abychom otevřeli kurz pro budoucí hrdiny přístupný lidem bez nadpřirozených schopností? Naučili je etiku, bojová umění a… já nevím. Jak být statečný. Myslíš, že se to dá naučit?“

Nova cítila, jak jí pocukává koutek úst. Ulevilo se jí, že její návrh nesmetl ze stolu v okamžiku, kdy ho vyslovila. „Takový kurz by byl začátek, ale moc daleko bychom s ním nedošli. Dokud existují superhrdinové, budou i lidé, co se na ně budou až příliš spoléhat. Myslím, že lidstvu by bylo líp, kdyby… Kdyby nebyli vůbec žádní Výjimeční.“

Skoro řekla Renegáti, ale v poslední chvíli se zastavila, když si vzpomněla, s kým mluví. Pak jí došlo, že má pravdu. Renegáti nebyli jediní, kdo lidstvu působil problémy. Byli tu i Zločinci, i když v jejich případě šlo především o odvetu po století nenávisti a útlaku.

Světu by bylo nepochybně lépe, kdyby nebyli žádní Výjimeční.

„Souhlasím, že závislost lidstva na pomoci druhých může být problém,“ řekl Adrian pobaveně, „ale skoncovat se všemi Výjimečnými? To je možná trochu moc.“

„Nemyslím si.“

„A co všechny ty věci, které Rada za posledních devět let vybudovala? Všechno, co Renegáti udělali pro tohle město, i pro celý svět, když už jsme u toho?“

„To všechno by zvládli i lidé, kdybychom tu nebyli. Udělali by to pro sebe. Kdyby nebyla Rada, znovu by nastolili své vlády, nebo by se o to alespoň pokusili. Sestavili by vlastní hlídkové jednotky a policii, sepsali by vlastní zákony, vybudovali vlastní infrastrukturu…“

Koutkem oka na ni mrknul. „Bez nás by se svět rozpadl na kusy.“

„Svět byl v naprostém pořádku, dokud se do toho nezapletli výjimeční. A zase by byl. Ale při současné situaci se nic nezmění. Výjimeční budou vždycky stát jeden proti druhému, zápolit o nadvládu a moc, a obyčejní lidé kvůli tomu budou trpět.“

Adrian pokýval hlavou, a tak poznala, že o jejích slovech přemýšlí. „Ty to myslíš vážně.“

„Ano, myslím. Ne že by na tom záleželo, ale skutečně věřím, že by lidstvu bylo líp bez nás. Bez Výjimečných, Zločinců i Renegátů. Kdyby nebylo našeho zásahu, společnost by se vzpamatovala stejně jako tisíckrát předtím, a to mnohem rychleji a poklidněji.“

Adrian jí dlouho hleděl do očí. „To je dost pochmurná představa,“ řekl nakonec.

Nova pokrčila rameny. „Ale pravdivá.“

Mlčky prošlo kolem horské dráhy, naslouchajíc vrzání kolejí a pištění rozjásaných pasažérů.

Přehodil si pannu do druhé ruky a konečně hlasitě vydechl. „Dobře. A teď když je tahle důležitá filozofická debata za námi… co dál?“ Ukázal před sebe. „Horská dráha? Autodrom? Anebo máš hlad?“

Nova se usmála a cítila, jak napětí v její hrudi povoluje. „Oprav mě, jestli se pletu, ale nemáme tu někoho hledat?“

„Máš naprostou pravdu.“ Adrian si poklepal prstem na rty. „Co kdybychom se po naší kamarádce poohlédli na ruském kole?“ Ukázal před sebe.

Nova pohlédla k barevné atrakci. „Jo. Kdybych byla superpadouch, schovala bych se právě tam.“

„Možná ne, ale minimálně budeme mít dobrý výhled na celý park a můžeme si odtamtud skvěle promyslet další strategii.“

Věděla, že je to jen výmluva a ještě ne moc dobrá, ale když se prodírali davem směrem ke kolu, cítila, jak jí buší srdce. Poprvé od chvíle, kdy dorazili, přemýšlela o tom, proč s nimi nejsou Ruby s Oscarem. Proč Adrian přizval ji místo zkušenějších členů týmu.

Možná, že o hledání Nightmare tu dnes ve skutečnosti vůbec nešlo.

Myšlenka na to, že by Adrian mohl mít vedlejší úmysly, jenom způsobila, že se jí zrychlil tep a začaly se jí potit dlaně. Představila si, jak s ním sedí v jedné z těch malých kabinek s pannou jeho táty nacpanou na sedadle vedle nich, jak se jeden druhého dotýkají boky, jak do sebe omylem narážejí.

Anebo tam bude tak málo místa, že jí dá třeba ruku kolem ramen? Zachvěla se, když na to jen pomyslela.

Jak to, že představit si něco, co by ještě před pár týdny považovala za nemožné, bylo náhle tak snadné?

„Novo?“

„Ruské kolo,“ odkašlala si. „Fajn. Jasná zpráva.“ Nedošli však daleko, když je zastavilo sborové zapištění: „Renegát!“

Nova se obrátila a spatřila, jak se k nim z cirkusového stanu se žlutými pruhy a pestrobarevným nápisem OSLAVA hrne asi deset dětí ve stejných maskách a kápích, jaké viděla na přehlídce.

K jejímu překvapení však neběželi za Adrianem, ale za ní. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že má na sobě šedou uniformu.

„To je ona! Byla u zkoušek!“ zaječela jedna z dívek a nějaký chlapec dodal: „Jo, porazila Gargoyla!“

Pohlédla na Adriana, který byl zjevně stejně zaskočený jako ona. Rychle se však vzpamatoval a vlídně se na děti usmál. „Ahoj, děcka. Máte pravdu. Tohle je Insomnia.“

„Insomnia!“ zvolal ten chlapec. „To je ona! Byl jsem tam! Dal jsem ti hlas.“

„Vážně? Díky,“ vyhrkla Nova.

„Přijdeš na mou oslavu narozenin?“

Sklopila oči a pohlédla na malého černovlasého chlapce. Chyběly mu oba přední zuby a culil se na ni jako sluníčko. Jako jediný z dětí měl na sobě kompletní superhrdinský kostým – Kapitán Chromium v celé své kráse. Na jeho oslaveneckém klobouku stálo tučnými písmeny POMOCNÍK KAPITÁNA CHROMIA. „Všichni jsme přestrojení za superhrdiny! Pojď!“

Než se Nova nadála, vlekli ji k cirkusovému stanu. Bezmocně se ohlédla na Adriana a ulevilo se jí, když viděla, že jde za nimi. Při pohledu na její výraz se rozesmál.

Vstoupili pod stanovou stříšku a Nově se konečně povedlo chlapce setřást. „Počkej chvilku,“ řekla a zvedla zamítavě ruce. „Ano, jsem Insomnia, ale skutečný hrdina je on,“ ukázala na Adriana. „Měli byste otravovat jeho.“

Adrian nadzvedl obočí a v příštím okamžiku už ho obklopil hlouček dětí. Malý oslavenec nadšeně poskakoval na místě. „Vypadáš povědomě. Jsi taky Renegát?“

„Jsem,“ odpověděl Adrian naprosto klidně.

Nova ho probodávala pohledem.

„A co umíš?“ vypískla jedna z dívek.

Adrian se rozhlédl kolem. Nova sledovala jeho pohled. Malý stan tonul v záplavě dlouhých piknikových stolů, pokrytých plastovými ubrusy, a skládacích židlí s trsy pestrobarevných balonků. Na jednom stolku stál domácí narozeninový dort s malou hromádkou dárků. Byli tu i dospělí, nejspíš rodiče dětí. Mnozí zmlkli v okamžiku, kdy vstoupili dovnitř.

„Co umím?“ zopakoval Adrian a sáhl si do kapsy. Když si klekl, aby malému oslavenci viděl do očí, celý zářil. „Řekni, jaký dárek by sis letos přál úplně nejvíc ze všech?“

Dítě vykoktalo, „Kolo.“

„Kolo?“ Adrian mrkl na ženu s podobnými rysy jako chlapec. Zjevně to byla jeho matka. „Nevadí vám to?“

„Jestli mi to vadí?“ zopakovala nešťastně. „Tak to úplně… Nemůžu si dovolit…“ Vypadala bezmocně, jako by jí lámalo srdce, že svému dítěti nemůže splnit jeho největší přání. „Kdybych mohla, moc ráda bych mu kolo dala.“

Adrian vytáhl fix z kapsy. „Podíváme se, co se dá dělat.“

KAPITOLA ČTYŘICET

Nova zjistila, že už hodnou chvíli přechází po stanu a sleduje oslavu se směsicí potěšení, které v ní probudil pohled na nadšené děti, ale i smutku, protože k nadšení podle ní nebyl důvod.

Renegáti, chtěla zakřičet, vám nakonec zlomí srdce.

Jenže nemohla uvěřit tomu, že by to platilo i o tomhle Renegátovi.

Oslavenec už několik minut zkoušel nové kolo, a dokonce se mu párkrát podařilo odlepit nohy od země a objet zhruba polovinu stanu, než zpanikařil a narazil do stolu. Naštěstí se mu nic nestalo. Když ostatní děti viděly, co Adrian dokáže, nedaly mu pokoj. Nakresli mi plyšového medvídka… a mně lízátko… letadlo! Stan byl zanedlouho plný kanárkově žlutých dárků, což byla zároveň i barva stanové plachty, na níž Adrian své výtvory kreslil.

Žádné dítě neodmítl, ani když přicházely se stále ztřeštěnějšími přáními (a teď dům na stromě… a aby měl děla… děla a taky vodní příkop střežený robožralokem!), netvářil se otráveně, když se na něj mačkaly, a tak mu v podstatě znemožňovaly nakreslit, co po něm chtěly.

„Dovolíš?“

Nova sklonila hlavu. Před sebou uviděla oslavencovu starší sestru, které mohlo být osm nebo devět let.

„Na mě nekoukej.“ Nova zvedla ruce. „Mé schopnosti jsou v porovnání s těmi jeho zanedbatelné.“

Holčička zamrkala a jí došlo, že možná netuší, co zanedbatelný znamená. Přemýšlela nad nějakým jiným slovem, ale dívka najednou vyhrkla: „Byla jsem u těch zkoušek.“

Teď zamrkala zase Nova. „Aha. Zkoušky. Jasně.“

„Byla jsi úžasná,“ řekla dívka malinko bez dechu. „Ani jsi nepoužila supersílu!“

„Ne. O to jde. Moje síla… není…“ Podívala se na Adriana. „Není tak nápadná.“

„Jo, ale právě to na tom bylo tak bezvadný.“ Holčičce zrůžověly uši. „Nejsem Výjimečná, ale když jsem tě viděla, napadlo mě, že bych třeba taky mohla být Renegátkou, víš?“

Nova otevřela pusu, ale pak zaváhala. Nevěděla, jak odpovědět. Pochybovala, že by Renegáti přijali někoho bez špetky supersíly, ale Danna i Adrian jí naznačili, že by si ji v týmu nechali i v případě, že ji Max připravil o její schopnosti. A jestli bylo možné tohle, pak nebylo vyloučené ani to, že jednoho dne přijmou někoho, kdo není Výjimečný.

Znovu se v duchu vrátila ke svému rozhovoru s Adrianem. Podle něj byli Renegáti pro všechny inspirací. Věřil, že existence superhrdinů lidi ponoukne k tomu, aby byli sami hrdinní. Nova si byla jistá, že se mýlí, ale teď, když viděla, jak k ní dívka vzhlíží s posvátnou úctou v očích, o tom začala pochybovat.

A tak místo toho, aby ji připravila o sen, se nahnula o něco blíž. „Můžu ti svěřit tajemství?“

Holčička omámeně přikývla.

„Na to, abys byla superhrdinkou, nemusíš být Renegátka.“

Děvče pohnulo hlavu. „Něco takového by řekla moje mamka.“

Nova se zasmála. „Promiň. Tedy, je to pravda, ale… zároveň je to takové vykrucování, viď?“

„Měla jsi dort?“

Nova, kterou ta náhlá změna tématu zaskočila, zavrtěla hlavou. „Ne, ale já ani…“

„Kousek ti přinesu! Pekla ho máma. Je to vážně mňamka.“ Dívka odběhla, než ji stačila odmítnout.

Nova se za ní zmateně dívala, když vtom mezi hlasitým chichotáním zaslechla Adrianův hlas. „Ani náhodou. Na poníka v životní velikosti zapomeňte. To už by stačilo, děcka!“

Držel zvýrazňovač nad hlavou, jako by šlo o cenu, po níž se děti sápaly ze všeho nejvíc.

Navzdory otrávenému tónu se stále usmíval.

Ne, doslova zářil, jako by ho naplňovalo světlo.

Zachytil její pohled a Nova cítila, jak se jí svírá žaludek. Že je pohledný, věděla od samého začátku, ale v tom okamžiku jí připadal neskutečný. Namlouvala si, že za to může světlo ve stanu, že jí to nemyslí, protože od rána nic nejedla. Byl to… byl to prostě Adrian. Neuvěřitelně přirozený a uvolněný. Vyzařoval světlo, které jako by popíralo všechno, co znala.

„Tumáš!“

Před nosem se jí objevil kus dortu a Nova, rudá až po kořínky vlasů, ho přijala jako vítané rozptýlení. Ještě nikdy nebyla vděčnější za pamlsek, který nechtěla. „Děkuju,“ řekla nadšeněji, než bylo nezbytné. Chopila se talíře a vložila si kus dortu do úst.

Zkontrolovala čas na svém komunikátoru. Ingrid bude brzy na místě.

Znovu mrkla na Adriana, který zatím odvrátil pohled a právě na stanovou plachtu kreslil poníka. Jak jinak. „Ehm… vlastně budeme muset jít,“ řekla. Usmála se na dívku a zhltla další sousto. Dort byl skutečně vynikající. „Ještě jednou díky.“

Pak vstala z lavice a prodrala se houfem dětí. Adrian si jí všiml a vzhlédl od napůl dokončeného poníka.

„Zaprvé,“ řekla Nova, „by ses měl nejdřív zeptat těch rodičů, než jim nakreslíš živého koně. A za druhé bychom měli vážně jít.“

Dokončil kresbu, ale když zvíře vytáhl ze stěny, nebyl to živý poník, ale jen hračka, tak jako ty ostatní. „A tohle je konečná, děcka,“ řekl, zavřel zvýrazňovač a ustoupil od stanové plachty. Děti zklamaně zasténaly.

„Já vím, já vím, ale čekají nás hrdinské činy!“ Zamával malému oslavenci i rodičům, poděkoval jim za pohostinnost, načež vzal Novu za ruku a se smíchem ji vytáhl ze stanu.

„Nemáš zač,“ řekla a stále se vzpamatovávala z toho nenadálého doteku.

S širokým úsměvem potřásl bolavým zápěstím. „Moc díky. Ale byla to zábava.“

„Je těžké se nebavit, když jsi tak oblíbený.“

Odfrknul si. „Ty mi něco podívej.“ Pak zapištěl holčičím hláskem: „To je Insomnia! Porazila Gargoyla! Milujeme ji!“

Obrátila oči v sloup a pleskla ho přes ruku. „Hej! Kde máš Dread Wardena?“

„Dal jsem ho tomu klukovi, co měl narozeniny. Věděla jsi, že superhrdiny opravdicky miluje?“

„Vážně? To je mi překvapení.“

Zazubil se a Nova se navzdory sobě samé usmála v odpověď. Když se jí konečně podařilo odvrátit pohled, zjistila, že mezitím dorazili k atrakcím pro děti – byl tu vláček a po každé straně horská dráha s dinosaury.

„Mám pocit, že tady Nightmare nenajdeme,“ řekla.

Adrian její poznámku přešel a zeptal se „Jakou atrakci jsi obsluhovala?“

„Cože? Aha. Ehm. Spoustu. Střídali jsme se.“

„Viděla jsi dnes někoho ze svých kolegů?“

Nova polkla a pohlédla na lidi u atrakcí. V jejích papírech stálo, že tu pracovala jen před pár měsíci. Kdyby to byla pravda, musela by tu znát spoustu zaměstnanců.

„Vlastně ani ne,“ zakoktala. „Já, ehm… čtvrtky jsem mívala většinou volno.“

Minuli odlehlejší část parku, kde za řetězovým plotem chátraly staré pouťové atrakce. Nova zaťala čelist, když viděla klikatící se chodníky zarostlé plevelem a střechu domu smíchu, u níž hrozilo, že se každou chvíli propadne.

„Máš hlad?“ zeptal se Adrian.

Přikývla.

Jenže zašli moc daleko. Všechny ochody s jídlem byly v oblíbenější částí parku.

Nova se nadechla a ukázala před sebe. „Tímhle směrem je stánek s popcornem. Za tou…“ Olízla si nervózně rty. „Za tou galerií.“

Galerie byl dlouhý dřevěný tunel, který odděloval část parku určenou dětem od té s rychlejšími, dobrodružnějšími atrakcemi na druhé straně. Na obkládaných stěnách dlouhé chodby visely staré fotografie mapující historii lunaparku od doby jeho založení před téměř sedmdesáti lety. Když vstoupili do tunelu, Nova zamířila k první řadě obrázků a s hranou zvědavostí přečetla popisek pod fotkou s klaunem za skupinou dětí. Na další byl obrovský poník, kterého viděli u vchodu, ale tady byl ještě úplný a zářil novotou. Na třetí fotografii žena s papírovým čepcem na hlavě podávala cukrovou vatu muži v obleku. Byl to velmi staromódní, osobitý obrázek z doby před věkem Anarchie. Před příchodem Renegátů. Jiné místo, jiná doba.

„Je úžasné, že ten park stojí už tolik let, viď?“ řekl Adrian u protější stěny.

Nova zůstávala na místě a doufala, že to uvidí. Že to najde sám, bez její pomoci…

„Úžasné,“ vydechla a pokračovala podél řady fotografií. Pomalu. Plná očekávání. Na obrázky se nedívala, ne doopravdy – minulou noc si jich užila až dost. Šťastné rodiny nasedající na starou horskou dráhu. Zamilované páry v lodičkách plujících tunelem lásky. Rozradostněné děti mávající fotografovi z kolotoče.

„Novo.“

Z tónu jeho hlasu ihned poznala, že to našel.

Zastavila se, zavřela oči a pomalu vydechla.

„Novo, podívej.“

Otočila se a zjistila, že se dívá přímo na tu fotografii. Upravit ji jí zabralo tři hodiny – použila obrázek, který našla u Honey; byl na něm dům smíchu v době, kdy v Kosmopolis kraloval Winston. Včera v noci, když se lunapark vyprázdnil, jím opatrně nahradila původní fotografii.

Domu, jenž byl posledních sedmdesát let opuštěný a trouchnivěl v odlehlé části parku, se říkalo jednoduše DŮM SMÍCHU.

Jenže na této fotografii, kterou pečlivě upravila, bylo jiné jméno.

Nova se postavila vedle Adriana a pohlédla na černobílý zarámovaný obrázek i písmena svítící nad vchodem. Dávala dohromady nikoliv DŮM SMÍCHU, ale NOČNÍ MŮRA. Nightmare.

„Shoda okolností?“ zašeptal Adrian.

„Možná,“ řekla.

„Teď se mu říká dům smíchu. Zajímalo by mě, proč se rozhodli to jméno změnit.“

Neodpověděla.

Podíval se na ni a Nova viděla, že ho to přesvědčilo. Nemyslel si, že jde o náhodu. „Mohli bychom se na to zeptat tvého šéfa? Třeba by nám řekl, proč to jméno změnili, nebo…“ Odmlčel se a bylo jasné, že přemýšlí, jak získat skutečné vodítko nehledě na chatrnost případných důkazů.

„Pochybuju, že bude něco vědět,“ řekla Nova. „Za věku Anarchie to býval dům smíchu, takže to jméno museli změnit opravdu hodně dávno.“ Polkla a potom dodala. „Myslím, že bychom se tam měli prostě jen podívat.“

Adrian dlouho neváhal. „Máš nejspíš pravdu,“ přikývl. „Pojďme na to.“

„Nezavoláme posily?“

„Ještě jsme nic nenašli,“ řekl téměř pobaveně. „Ale při první známce potíží je zavoláme. Souhlas?“

Bezděky zaťala prsty. „Souhlas.“

Když opustili galerii, Nova pocítila okamžitou změnu. Pohodu a uvolněnost, která z Adriana čišela celý den, nahradilo napětí a nové soustředění. V ruce znovu svíral svůj zvýrazňovač, jako by šlo o zbraň, i když netušila, kdy přesně ho vytáhl z kapsy. Přistihla se, jak prsty šátrá po svém opasku, přestože k úzkosti neměla žádný důvod.

Přesně věděla, co v domě najdou.

V řetězovém plotu nebylo vidět žádné dveře nebo vstup, a tak Adrian uchopil zvýrazňovač mezi zuby, prsty chytil pletivo a přelezl přes něj. Plot pod jeho váhou zarachotil, ale jinak si počínal velmi obratně. Dopadl na měkkou zem na druhé straně. Vzápětí se ohlédl, aby viděl, jestli Nova nepotřebuje pomoct, ale ta už byla na vrchu a balancovala na kovové laťce.

„Podívej,“ zašeptala.

Adrian poslechl. Na chvíli strnul, ale pak popošel vpřed a sehnul se u kusu rozměklé hlíny. Rozhrnul trsy plevele po stranách a odhalil křižující se cestičky tvořené otisky bot, jež v blátě zjevně zanechaly tlusté gumové podrážky. Ty vedly od vzdáleného konce plotu k opuštěným atrakcím v dálce.

Šlo o poslední vodítko, které tu Nova zanechala, když se vplížila do lunaparku ani ne hodinu před otevírací dobou. Vzala si své staré boty, které jí připadaly neuvěřitelně pohodlné, i když na obuv renegátské uniformy neměly. Chodila v nich tam a zpátky, aby zanechala stopy svědčící o tom, že tudy často někdo prochází.

Seskočila z plotu a došla za Adrianem.

„Jsou čerstvé,“ řekl a podíval se k domu smíchu. Vyndal si zvýrazňovač z úst. Nova viděla, že váhá, ale nakonec si přiložil zápěstí ke rtům. „Zpráva týmu. Já a Insomnia jsme v zábavním parku Kosmopolis. Domníváme se, že existuje spojení mezi Nightmare a opuštěným domem smíchu v zadní části parku. Zahajujeme vyšetřování. Po hledané osobě zatím nejsou žádné stopy, ale jsme připraveni na střet a možná budeme potřebovat posily.“

Odeslal zprávu, ale dál si držel ruku u úst. „Myslíš, že tam někdo je?“

„Jako skrýš je to dokonalé místo.“

Začal se prodírat zarostlou pěšinkou. Minuli pohřebiště rozbitých vesmírných lodí a autíček z jedné z původních horských drah; nyní jimi prorůstalo pichlavé ostružiní rašící z jejich kovových skořápek. Jejich nátěr byl zašlý a oprýskaný, ale kdysi pestré barvy i nadále tvořily kontrast s tímto pochmurným zákoutím parku – zrezivělými kolejemi, rozbitými kusy plotu a zbytky vozíků s občerstvením.

Adrian se zastavil u budky, kde se dřív prodávaly lístky. Kdysi bílý nátěr byl nyní špinavý a sešlý působením větru a deště. Na dřevěnou stěnu nakreslil dva páry pout. Jeden podal Nově, druhý si strčil do kapsy. Došlo jí, že kdyby mu dnes skutečně šlo o nalezení Nightmare, pouta by si přinesl s sebou. Upřeně sledovala, jak znovu přikládá fix k zašlému dřevu.

„Adriane?“

Zarazil se a ohlédl se přes rameno, aby jí viděl do tváře.

Polkla. „To mělo být rande?“

Pootevřel rty. Nejdřív byl překvapený, potom zaváhal. Marně se snažil přijít s odpovědí. Odstoupil od budky a koncem zvýrazňovače, na němž sedělo víčko, se podrbal za uchem. „No. Bylo to poprvé, co pro mě nějaká holka vyhrála obří pannu Dread Wardena, takže… bych se tě měl nejspíš zeptat na to samé.“

Zacukalo jí ve tváři. „To není žádná odpověď.“

„Já vím.“

Dívali se na sebe. Novino srdce v hrudi provádělo akrobatické kousky.

„Řekla bys ano,“ ptal se Adrian, „kdyby bylo?“

Ne, ozval se její mozek. Jasné a důrazné ne.

Ale něco dalšího zašeptalo… Možná.

Jenže Nova, která náhle ztratila odvahu, se zamračila, pohlédla kamsi za jeho rameno a naoko zmateně se zamračila. „Myslím, že jsem něco zahlédla.“

Adrian se otočil a natáhl k ní ruku, aby ji strčil za sebe, což bylo tak otravně galantní, že měla chuť mu ji odrazit a zároveň ho za ni vzít. Popravdě řečeno, když zírala na jeho prsty, které se téměř dotýkaly těch jejích, zmocnilo se jí naprosto směšné nutkání proplést je s těmi svými, přiložit si je k ústům a jedinkrát ho na ně políbit.

Ta chvilková představa ji naprosto paralyzovala.

„Kde?“ zeptal se Adrian.

„Vevnitř,“ vyhrkla a vlastní slova jí přišla strojená a nepřirozená. „Ne, počkej. Nejspíš to byla jen ta děsivá figurína támhle na tom balkoně.“

Zalétla očima ke zbytkům umělohmotné panny v druhém patře. Měla na sobě promáčený klaunovský kostým – a někdo ji před lety připravil o hlavu.

Dlouho tam stáli a mlčky figurínu pozorovali.

„Možná bychom radši měli jít dovnitř a porozhlédnout se tam?“

Adrian přikývl. „Jestli uvidíme Nightmare, víš, že se tě nesmí dotknout, viď?“

„Vím,“ zamumlala a ustoupila, aby přerušila nepatrný kontakt, který mezi nimi vznikl.

Adrian začal znovu kreslit na stěnu dřevěné budky. Nova zavřela oči a čekala. Soustředila se na svůj dech, snažila se utlumit ten nevítaný pocit, který jí proudil celým tělem. Musí přestat myslet na kouzelné úsměvy, drobné dotyky, na rande. Pokud ji má Adrian rád, opravdu rád, pak jedině proto, že ji ve skutečnosti nezná.

O dívku, která se skrývala za lží, by nikdy nestál. O Novu Artino by nezavadil pohledem. A stejně na tom nezáleželo, protože ona nikdy nemohla milovat Renegáta.

To jediné slovo rozehnalo mrak pochyb, který se nad ní stahoval, a když otevřela oči, byla znovu plná odhodlání.

Byl to Renegát.

Byl to nepřítel.

Možná sem dnes přišel s vedlejšími úmysly, ale to ona taky.

„Připravená?“ zeptal se.

Trhla sebou a cítila, jak jí naskakuje husí kůže. Nakreslil si pistoli.

Při bližším pohledu zjistila, že je to uspávací zbraň. Už to by stačilo k tomu, aby se uklidnila, ale potom si vzpomněla, že ho nedávno viděla střílet. Neměla se čeho bát.

Horlivě přikývla.

„Jsem připravená.“

KAPITOLA ČTYŘICET JEDNA

Dům smíchu, jemuž se podle fotografie kdysi říkalo noční můra, byla zchátralá, dvoupatrová stavba se sloupaným bílo-oranžovým nátěrem. Několik málo oken bylo vytlučených a stínily je pokroucené okenice přibité mohutnými dřevěnými prkny. Nad verandou obíhající celý dům visely pavučiny, z nichž některé byly tlusté a černé jako předivo. Když pod nimi procházeli, Adrian mrkl na bezhlavého klauna. Dřív hlavu nejspíš měl, ale jistě to vědět nemohl. Tohle místo bylo tak děsivé, že si stěží dokázal představit, jak muselo vypadat před všemi těmi lety, kdy bylo rájem rozverné zábavy a žaludek se vám při pohledu na něj nestáhl hrůzou.

Starodávná veranda žalostně zasténala, když po ní přešel ke vchodu s dvojkřídlovými dveřmi. Na vedlejších stěnách byla malba dvou identických balerín vítajících návštěvníky. Jedna měla u hlavy bublinu, v níž stálo „Vítejte v našem domě smíchu!“ A druhá „Dobře se bavte!“ Když otvíral dveře, Adrian si bezděky představil, jak kývou hlavičkami a vysokými hlásky s děsivým chichotáním dodávají – Nebo jinak…

Ale malba zůstala malbou. Když s Novou vstoupili do útrob domu, neozval se žádný strašidelný hlas ani jiný zvuk; jen zdálky k nim doléhala hudba zábavního parku, který nechali za sebou.

První místnost hned za vstupem postrádala okna, a tak podržel dveře otevřené, aby viděli, kde vlastně stojí, i když daleko nedohlédli. Pouhých šest stop za dveřmi se tyčila stěna pobízející návštěvníky, aby rychle prošli předsíní a postoupili dále do atrakce.

„Někdo tu nedávno byl,“ řekla Nova a ukázala na zem, kde se v závějích letitého prachu jasně rýsovaly otisky bot.

Sáhla do pouzdra za opaskem a vytáhla malé zařízení. Zapnula ho. Přístroj začal vydávat světélkující žlutou záři.

„To je paráda,“ řekl Adrian.

„Exotermické mikrovlny. Vyrábím je sama.“

Usmál se. „Kdyby ti náhodou došly, můžu nám když tak namalovat baterku.“

Zamračila se na něj a popošla dál do stínů před nimi.

Adrian pustil dveře, které zavrzaly a s hlasitým cvaknutím se za nimi zavřely a uvěznily je v útrobách tiché stavby, kde se vznášel letitý vzduch. Vyrazil za Novou, která mezitím zmizela za rohem, a proklestil si cestu celou řadou vzájemně se křižujících křivolatých cestiček. Nova za sebou nechávala mikrosvětlice, nejspíš aby později dokázali najít cestu zpátky. Rozsvítila druhou a pak další, zatímco se prodírali labyrintem úzkých uliček. Adrian se levou rukou stále dotýkal zdi, aby se ujistil, že nechodí v kruzích. Přestože bludiště na první pohled působilo trochu dětinsky, dokázal si představit, jak matoucí by bylo, kdyby se jím prodírali po tmě.

Dvakrát skončili ve slepé uličce, než se konečně dostali na druhou stranu. Před nimi se rozprostírala dlouhá předsíň, kterou zjevně vybudovali tak, aby připomínala chodbu malebného starého domu. Na dvou malých hranatých okénkách visely krajkové záclony a stěny pokrývala stará modrá tapeta.

V okamžiku, kdy do chodby vstoupili, se s nimi nahnula podlaha.

Nova zalapala po dechu a klopýtla stranou, takže vrazila do Adriana. Instinktivně ji objal a zády narazil do stěny.

Oba strnuli a neodvažovali se pohnout, když se chodba kolem nich vracela do původního stavu. Cítil, jak Nově buší srdce, a když jí pohlédl do očí, zahořely jí tváře.

Nemohl si pomoct. Sotva znatelně zabořil prsty do látky její uniformy.

Nova si povzdechla, jako by se zlobila sama na sebe. „Pozor. Máme tu pohyblivou podlahu.“

Adrian se zazubil. „Nepovídej.“

K jeho zklamání se vymanila z jeho sevření a opřela se o stěnu. „Reaguje na váhu,“ řekla. „Když se budeme oba držet na téhle straně, měli bychom ji udržet více méně v klidu.“

„Páni, ty se ve fyzice vážně vyznáš.“

Probodla ho pohledem. „Pro sarkasmus není ta nejvhodnější doba.“

Adrianovi zacukalo v obličeji, nicméně ji následoval. Oba se snažili jít co nejblíže stěny, aby se pod nimi podlaha znovu neohnula.

Na konci haly připomínající rozbouřené moře prošli pod těžkým závěsem a Adrian spatřil, jak se k nim ženou dvě postavy. Vyjekl, popadl Novu za předloktí a přitáhl si ji k sobě. Vtom mu došlo, že se dívá na jejich odraz.

Anebo jejich rozostřený odraz. Jedno ze zrcadel sahajících od stropu k podlaze bylo zakřivené tak, že v něm Adrian vypadal malý a placatý, zatímco Nova měla na výšku dobré dva metry.

Vydechl. „Promiň. Z tohohle místa jsem jako na trní.“

Nova vyprostila svou paži a s rukama v bok na něj pohlédla. „Sice je to od tebe moc milé, ale jen pro tvou informaci se dovedu docela dobře ubránit sama.“

Ušklíbl se. „Já vím. To já jen… je to prostě instinkt.“

„Tak s tím přestaň.“

Zvedl ruce, jako by se chtěl bránit. „Už se to nestane.“ Zaváhal. „Leda že bych si myslel, že máš na kahánku, to bych ti přispěchal na pomoc, ať by se ti to líbilo, anebo ne.“

Obrátila oči v sloup a zamířila do zrcadlové předsíně, která se stejně jako předchozí chodba klikatila sem a tam, takže je v jednu chvíli obklopoval nekonečný zástup vlastních odrazů všech tvarů a velikostí, kdežto vzápětí optická iluze způsobená zakřivením chodby znemožnila rozpoznat, kde se stáčí za roh, a zdálo se, že neexistuje cesta ven. Adrian zůstal v jednu chvíli zírat na svůj obraz, v němž měly jeho nohy a hlava velikost panenky na hraní, zatímco jeho trup se mezi nimi rozpínal do úctyhodné šířky. Vtom se mu zdálo, že koutkem oka zahlédl Nightmare.

Popadl omračující pistoli, obrátil se, aby vyběhl za ní, a okamžitě narazil do skleněné stěny. Když se konečně dopotácel za roh, našel tam jen zamračenou Novu. „Co je?“ zeptala se.

Adrian zamrkal a zavrtěl hlavou, když si uvědomil, že s největší pravděpodobností viděl jenom ji a nechal se unést vlastní představivostí živenou pitvornými odrazy.

„Ale nic,“ řekl. „Jak se odsud dostaneme?“

Ještě několik minut se motali kolem, až konečně narazili na úzké schodiště. Cestou vzhůru si všiml drobných škvír, které v době, kdy byl dům ještě v provozu, nejspíš vyfukovaly vzduch, pravděpodobně přímo pod sukně nic netušících dívek. Mechanismus byl nyní očividně mimo provoz, a tak se bez nehody dostali nahoru.

Adrian vstoupil do další chodby, která byla širší než ta v přízemí. Nebyla tu žádná okna, jen tmavá dřevěná podlaha a sbírka zarámovaných olejomaleb rozvěšených na zdech pokrytých pruhovanou tapetou, z nich většina zobrazovala stoicky vyhlížející aristokraty. U nejbližší zdi se vršily pytlové koberce.

Vyrazil vpřed jako první. Obezřetně vstoupil na dřevěná prkna, ale podlaha se tentokrát ani nepohnula.

„Ty rohože podle mě používali na klouzání,“ řekl a zamžoural na malbu muže s nepoddajnými šedými vousy. Zamračil se. Na tom obrazu bylo něco zvláštního, hlavně na jeho očích. Představil si to, anebo je s Novou sledovaly, zatímco procházeli chodbou?

Nejspíš šlo jen o optickou iluzi, ale nemohl si pomoct. Přistoupil o něco blíž – a vtom zaslechl hlasité cvaknutí následované pronikavým zaječením.

Obrátil se právě včas na to, aby viděl, jak Nova mizí padacími dveřmi v podlaze. Skočil vpřed v marném pokusu ji zachytit, ale hranatá dvířka se s třísknutím zavřela. Spatřil jen záblesk kovové klouzačky vedoucí zpátky do přízemí.

„Novo! Novo!“ Vrhnul se na zem v místě, kterým propadla, a marně se pokusil vklouznout prsty pod mezeru mezi dveřmi a podlahou. Postavil se a několikrát na ně dupnul, ale nebylo to nic platné. „Novo!“

Zdola se ozval její hlas. „Nic mi není!“

V tu samou chvíli se obraz před Adrianem otevřel a ven vylétla hlava. Adrian vykřikl, zvedl pistoli a vystřelil.

Omračující šipka prolétla kolem hlavy a neškodně se odrazila od stěny za ní.

„Hihihi!“ zachechtal se vysoký mechanický hlas. „Kamarád je pryč, bééé! Ale nezastavuj… Jediná cesta ven vede přímo skrz!

Hlava ještě chvíli poskakovala a Adrian viděl, že je připevněná k pružině jako rarášek v krabičce. Byla namalovaná jako klaun s rozšklebenými rudými rty a černým diamantem na tváři. Napadlo ho, že možná kdysi patřila figuríně venku nad vchodem.

Obraz se s třísknutím zavřel. Ze zdi se ozvalo cvakání koleček, jak se za zařízení vracelo do původní polohy.

Adrian polkl a zjistil, že se třese.

„Adriane!“ zakřičela Nova zdola.

Potlačil vzrůstající paniku a spěšně vytáhl zvýrazňovač. „Vydrž, jdu pro tebe.“ Znovu si klekl na podlahu a začal kreslit vlastní padací dveře.

„Ne, počkej!“

Nechal kreslení, naklonil hlavu a zaposlouchal se.

„Podle mě vedou domem dvě cesty,“ zavolala Nova. „Měli bychom jít dál a prověřit je obě.“

Zamračil se. Nechtěl se rozdělovat, zvlášť pokud se nacházeli v doupěti Nightmare. Čím déle tu zůstávali, tím víc se podivoval tomu, jak si někdo mohl to místo dobrovolně zvolit za svůj příbytek.

Přinutil se ke klidu a potlačil něco ze vzrůstajícího napětí. „Fajn,“ křikl. „Sejdeme se u východu.“

Neodpověděla. Možná už dávno vyrazila.

Adrian se chvilku zdržel, aby si nakreslil novou omračující šipku, a předtím, než opustil chodbu, nabil zbraň. Otevřel dveře a vzápětí strnul. Stál v místnosti ve tvaru hexagonu s šesti zcela totožnými zelenými dveřmi.

„Fajn,“ zamumlal si. Zavřel dveře, jimiž vešel, a nakreslil na ně velké písmeno X. Pak otevřel ty po své pravici. Odhalily obyčejnou cihlovou zeď. Natáhl ruku a zaklepal na ni, aby se ujistil, že jde skutečně o cihly a nikoliv o optický klam, načež dveře zavřel a označkoval je stejně jako ty první.

Když otevřel ty následující, poskočilo mu srdce.

Podlahu, stěny i strop rozlehlé místnosti za nimi pokrývala černobílá spirála, takže se zdálo, jako by se pokoj neustále zmenšoval.

Překvapilo ho však něco jiného.

Optický klam narušovaly tři věci.

Spací pytel. Polštář. A velká sportovní taška.

Vstoupil do místnosti a očima těkal kolem. Napůl čekal, že se z nějakého temného kouta vynoří Nightmare, ale v pokoji se nebylo kam schovat.

Přidřepl si k brašně a zatáhl za zip. Uvnitř našel náhradní oblečení, pár tenisek a síťovací pušku, kterou ho zneškodnila při přehlídce.

Další důkazy nepotřeboval.

Postavil se, zvedl si zápěstí k ústům a poslal Nově rychlou zprávu, aby se vrátila na druhé podlaží. Potom uvědomil Radu o tom, co s Insomnií našli.

Sotva zprávu odeslal, zaslechl, jak někde zavrzala podlaha. Zadržel dech a zaposlouchal se. Po dlouhém tichu přerušovaném sotva postřehnutelnou hudbou, která sem doléhala ze zábavního parku, stará podlaha znovu zaskřípala.

Vrátil se ke dveřím a nahlédl do šestiúhlé místnosti. Pokoušel se odhadnout, odkud zvuk vychází, sevřel pistoli v ruce a došel k protilehlým dveřím. Pomalu je otevřel. Potichoučku. Byl vděčný, že zrezivělé panty ani jedinkrát nezavrzaly.

Chodba za dveřmi byla tak úzká, že se do ní vešel právě jeden člověk. Nebýt řady malých kulatých štěrbin rozsetých v párech po celé délce chodby v různých výškách od podlahy, panovala by tu naprostá tma. Adrian vyrazil vpřed a nechal za sebou zapadnout dveře. Obklopila ho téměř neproniknutelná temnota. Došel k nejbližším štěrbinám a přikrčil se, aby jimi mohl pohlédnout. Na druhé straně zdi poznal chodbu s obrazy, kde Nova propadla podlahou, a rychle mu došlo, že se dívá očima jednoho z portrétů.

Krev mu tuhla v žilách, když si vzpomněl na pocit, jako by je jedna z maleb sledovala.

Otočil se k protější stěně a zjistil, že hledí do další zakřivené místnosti se zdmi pomalovanými tak, aby se zdálo, že návštěvník kráčí nalevo a dolů, přestože podlaha se ve skutečnosti svažovala přesně opačným směrem. Na každém konci tohoto zvláštního pokoje byly dveře, a když tak mžoural škvírami ve stěně, ty nalevo se otevřely.

Čekal, že se v nich objeví Nova, ale do místnosti místo toho vklouzla postava v černé kapuci.

Bodlo ho v hrudi stěží a potlačil syknutí, které se mu dralo přes rty.

Nightmare.

Bez váhání prošla pokojem a vzápětí zmizela v šestiúhlé místnosti. Adrian slyšel, jak prudce otvírá a zavírá dveře.

Potom se mu zdálo, že přechází po pokoji, kde našel její tašku. Zamyslel se. Poznala, že tam někdo byl? Chystala se uprchnout?

Odhodlaně zaťal zuby. Nenechá ji utéct.

S trhaným dechem sevřel pistoli, vklouzl zpátky do místnosti ve tvaru hexagonu a došel k protilehlým dveřím. Položil ruku na kliku a koutkem oka zaznamenal výrazná X, která nakreslil na několik dveří.

Copak si Nightmare nevšimla…

Vtom mu někdo vytrhl pistoli z ruky a kopl ho zezadu do kolena. Adrian spadl na zem.

Ohnal se po ní loktem a zasáhl ji do břicha. Nightmare zaskučela, bezděky se předklonila a narazila mu do ramene. Chystal se ji hodit zpátky, ale v tom stejném okamžiku ho popadla za lem mikiny, trhla s ním vzhůru, a tak mu uvěznila ruce v rukávech. Srazila ho na podlahu a on tvrdě dopadl na bok. Zatímco se pokoušel vymanit se ze svěrací kazajky, zaslechl otvírání a zavírání dveří a vzápětí vzdalující se kroky, jak Nightmare brala do zaječích.

Se zuřivým výkřikem ze sebe strhl mikinu a hodil ji na zem. Prudce oddechoval, hlavně rozhořčením. Zavrčel, sáhl po dveřích, kterými nejspíš zmizela, a když je otevřel, zjistil, že zírá do dlouhého válcovitého tunelu. Po Nightmare nebylo ani stopy.

Zavrčel a zvedl komunikátor. „Sketch Centrále, Sketch Centrále, volám posily. Určil jsem polohu Nightmare. Je na útěku – zahajuju pronásledování.“

Strhl si tričko, čímž odhalil vršek své uniformy, a vyběhl vpřed. Klopýtl do tunelu a ani ho nepřekvapilo, když mu začal rotovat pod nohama. Následně zdolal překážkovou dráhu složenou z houpajících se provazových mostů a seběhl dolů po točitém schodišti. Vrhl se napříč chodbou plnou animatronických loutek, které se naštěstí neprobraly k životu, vyběhl po další zdánlivě nakloněné plošině, protlačil se dvoukřídlými dveřmi a konečně se ocitl na zápraží před domem.

Venku se mezitím setmělo. Soumrak přicházel v tuhle roční dobu brzy a stíny vrhané domem smíchu se plazily po trávníku zarostlém plevelem jako jedovatí hadi.

Zastavil se a očima těkal všemi směry, zda nespatří nějakou stopu nebo neuslyší sebemenší zvuk, jenž by svědčil o přítomnosti Nightmare, anebo Novy, ale odlehlý konec parku vypadal stejně opuštěný jako předtím.

Nova.

Snažil se nedělat si starosti s tím, že ji neviděl ani neslyšel od doby, co se rozdělili, ale teď, když byla nablízku Nightmare, dostal přece jen strach. Co když Novu našla? Co když…

Co když.

Na podobné úvahy nebyl čas. Musel se rozhodnout: buď najde Nightmare, anebo Novu.

Seběhl po schodech před dům a nahlédl za roh. Nic neviděl ani neslyšel.

Zamračil se a vydal se zpátky. Byla pořád ještě uvnitř?

Sotva na to pomyslel, koutkem oka zachytil stín vrhaný domem na trávu před ním. Na jeho vrcholu stála postava v kápi.

Adrian zvedl hlavu.

Nightmare ho klidně sledovala z jedné ze špičatých střech. Kápi měla staženou do tváře a se zapadajícím sluncem za zády sama připomínala stín. V každé ruce držela zbraň: v jedné jeho omračovací pistoli, ve druhé revolver.

Zvedla ho.

Adrian ji probodl pohledem a přikrčil se, připraven skočit na střechu, když vtom vypálila…

A minula.

O pořádný kus.

Zvonění v uších po hlasitém výstřelu nahradilo pobavené zachechtání. „Myslela jsem, že jsem tě vycvičila mnohem líp, Nightmare.“

Adrian se prudce otočil.

Přímo naproti domu smíchu, na pódiu starého loutkového divadla, seděla Detonator.

KAPITOLA ČTYŘICET DVA

Kulka minula Detonator a zaryla se mezi oči loutky bezvládně visící uvnitř divadla. Přestože Nightmare ani jednoho z nich netrefila, Adrian měl pocit, že zasáhla přesně ten cíl, který si vytyčila.

Stále však nechápal, co měl ten výstřel znamenat.

„Ty máš ale drzost, ukázat se tu po tom všem,“ sykla Nightmare, hlas ztlumený kovovou maskou.

Adriana zasvrbělo předloktí, jako by se jeho tetování připravovala na souboj. Ze všeho nejdřív však sáhl po svém zvýrazňovači – těžko říct, jestli instinktivně, anebo ze zvyku. Když však zvedl oči, zdálo se, že Nightmare se dívá ne na něj, ale na Detonator.

„Cože?“ řekla Detonator, pohybujíc zkříženýma nohama nahoru a dolů. Měla na sobě stejné oblečení jako v knihovně, ale viděl, že jednu paži má ovázanou v místech, kam ji při útěku střelila Nova. „To se nesmím zastavit, abych pozdravila starou přítelkyni?“

„Ty,“ zavrčela Nightmare popuzeně, „jsi mě stála cenné spojenectví. Proč jsi šla Knihovníkovi po krku? Máš vůbec ponětí, kolik mě stálo práce, navázat s ním kontakt? Jak dlouho jsem ten vztah pěstovala, abych s ním mohla obchodovat? Díky tobě to všechno přišlo vniveč.“

Adrian jim pomalu ustupoval z cesty. Když mu ani jedna z nich nevěnovala pozornost, udělal další krok a pak další.

„Viň mě ze svých problémů, jestli chceš.“ Detonator pokrčila rameny. „Ale nezapomeň, žes s tím vším začala ty, když ses rozhodla sejmout Kapitána. Samotnýho velkýho šéfa. Kdyby sis dala větší pozor, Renegáti by po nás vůbec nešli. Nedostali by tvou zbraň, nevystopovali by ji ke Knihovníkovi a my bychom s ním dál v klidu obchodovali.“

„Až na to, že po přehlídce na nás nezaútočili. Sebrali Puppeteera a zbytek Anarchistů nechali plavat. Všechno se pokazilo, až když jsi začala být líná a netrpělivá a rozhodla ses riskovat něco, cos neměla. Víš, co si myslím?“ Nightmare zvedla zbraň. „Myslím si, že Anarchistům bude líp bez tebe.“

Znovu vystřelila. Detonator vykřikla, spadla z pódia a zmizela v útrobách malého divadla.

Adrian se vrhl za prohnilou kánoi, která tu nejspíš zbyla po tunelu lásky.

Nightmare vypálila čtyři další kulky, než kohoutek s cvaknutím narazil na prázdnou komoru.

Adrian zvedl hlavu. Předek divadla byl jako cedník, pokrývaly ho třísky a na stěně ulpělo cosi tmavého, ale nedokázal poznat, zda je to špína, anebo krev.

Nova si zastrčila revolver za opasek, seskočila ze střechy a jako kočka dopadla na místo, kde ještě před chvílí postával Adrian. Přes kapuci jí neviděl do tváře, ale vycítil, že čeká, připravuje se. V druhé ruce svírala jeho omračující pistoli.

Zaťal zuby, co nejtišeji otevřel svůj zvýrazňovač a na stěnu kánoe nakreslil novou zbraň. Byla to uspěchaná kresba, navíc ztížená mnohaletým nánosem špíny, která dřevo pokrývala, ale když skončil, byl rád, že je znovu ozbrojený. Nakreslil si pár náhradních šipek a nacpal si je do kapsy.

Když skončil, zaslechl klapot dutého dřeva. Vzhlédl a uviděl, že Detonator mezitím vylezla zpátky na pódium a odhazuje loutky stranou. Zhroutila se na divadelní budku. Když zvedla hlavu, tvář měla staženou bolestí a zuřivým hněvem.

Přední část oblečení měla zbrocenou krví, další jí stékala po břichu a přes pásky na pažích.

Roztřeseně se zvedla na nohy, chřípí rozšířené vzteky. Zaklekla a potom si odplivla na zem mezi sebe a Nightmare.

Klopýtla vpřed. Jediný těžkopádný krok.

Z konečků prstů jí zasršely modré jiskry.

Nightmare pro jistotu ustoupila na poslední schod domu smíchu.

„Kéž by tě k nám Ace nikdy nepřivedl,“ zavrčela Detonator. Jiskry v její dlani zformovaly kouli velikosti tenisového míče, která rychle nabývala na velikosti. „Kdysi jsi možná měla potenciál, ale teď? Jsi jedno velký zklamání.“

Udělala další krok vpřed. Pak zasténala a ztěžka dopadla na koleno.

Adrian zvedl zbraň a opřel si ruku o okraj kánoe. Nejprve namířil na Detonator, pak na Nightmare. Nevěděl, co má dělat. Bojovaly spolu. Mohly se zabít.

Měl podezření, že Detonator svým zraněním nakonec stejně podlehne.

Nightmare ale potřeboval živou.

Zaťal zuby a znovu namířil na Detonator. Bomba v její dlani teď dosahovala velikosti lidské hlavy a stále rostla.

Přimhouřil oči. Dokonce ani v knihovně nepoužila tak velkou výbušninu. Všiml si jejího šíleného úsměvu.

Stiskl spoušť.

Šipka zmizela ve vysoké trávě za jejími zády.

Detonator se zasmála. „Ale no tak, zlatíčko, pěkně počkej, až na tebe dojde řada. Hned se ti budu věnovat.“ Koule v její ruce dosahovala velikosti basketbalového míče a pulzovala jasnou modrou září.

„Ingrid?“ vyhrkla Nightmare. Hlas se jí nepatrně zachvěl a Adrian, jenž do pistole spěšně vkládal další šipku, se bezděky ohlédl. „Co to děláš?“

Zaváhal. V tu chvíli na ní bylo něco povědomého, a to ho zarazilo. Copak mu někdy, když s ní bojoval, přišla byť jen na chvilku zranitelná? Ani náhodou.

„Jestli mám umřít,“ zasípala Detonator, „neumřu sama.“

Nightmare takřka nepostřehnutelně přešlápla na místě. Rozkročila se. Sklonila hlavu. Potom se napřímila a připravila se ke skoku ze schodů.

Detonator po ní mrštila bombou.

Bylo to o vlásek, ale Nightmare byla příliš pomalá.

Výbuch srazil Adriana na záda. Mocný záblesk ho oslepil a zakryl oblohu nad jeho hlavou. Celé jeho tělo se po tom nárazu třáslo, v uších mu zvonilo. Svět páchl kouřem a prachem.

S kašláním se převalil, sundal si brýle a otřel si je rukávem uniformy. Znovu si je posadil na nos a vzepřel se na loktech. Před očima mu stále tančily jiskry. Výbuch převrátil loďku na bok a Adrian přemýšlel, nakolik ho ochránila před salvou střepin a rozmetaných trosek.

Polovina domu smíchu vylétla do vzduchu.

Čelní stěna úplně zmizela, bylo vidět zlámaná prkna a místnosti včetně železné skluzavky a zrcadlové chodby poseté střepy. Kam až oko dohlédlo, zemi před domem pokrývaly rozštěpené trámy, obkládání a puklé střešní tašky. Špičatá střecha se propadala dovnitř a hrozilo, že se každou chvíli zhroutí na horu doutnajícího dřeva a plastu.

Detonator ležela na břiše. Vlasy i oblečení měla šedé spadaným prachem a krev z jejích ran se rychle srážela na zemi. Nehýbala se.

Adrian se rozhlížel kolem, jestli neuvidí Nightmare, ale předtím stála přímo v místě, kde teď doutnala hora suti. Možná byla pohřbená pod ní, anebo, což bylo pravděpodobnější, ji výbuch rozmetal na kusy.

Vyhrabal se na nohy a roztřeseně si strčil si pistoli za opasek. Nevěřícně zíral na dýmající stavbu. Napříč rozvalinou hořelo několik menších ohňů a k temné obloze chrlilo husté pilíře černého kouře. Někde uvnitř zaslechl kdákavý smích pitvorné hlavy na pružině.

Rozbušilo se mu srdce. „Novo…“

Marně se snažil potlačit strach, který v něm narůstal každou minutou. Dal si zápěstí k ústům. „Novo – Insomnie –, kde jsi? Ohlas se.“ Klopýtl kolem loďky, prodíral se troskami budovy, nahlížel pod spadané kusy prken a trámů. „Novo!“

Zamířil k zhroucené vnější zdi, když v tom jeho pozornost upoutal jakýsi záblesk pod spadenou okenicí. Odkopl rám stranou, sehnul se a zvedl tenký, pečlivě tvarovaný kus oceli.

Nightmařina maska.

Otočil ji. Vnitřek byl zbrocený krví.

Ozval se chichotavý smích, z nějž ho zamrazilo v zádech. Odhodil masku a prudce se obrátil. Detonator byla na kolenou, rukama se opírala o zem a nepřestávala se chechtat. Odplivla si, posadila se na paty a otřela si hlínu z úst.

Byla zmáčená krví.

Beze slova na ni zíral. Nepřekvapilo ho, že výbuch přežila – z toho, co viděl v knihovně, se zdálo, že je vůči vlastním trhavinám imunní. Jenže ji několikrát postřelili a ztratila spoustu krve…

Jak může být pořád naživu? A ještě se smát?

Detonator se s nepříčetným výrazem ve tváři postavila na nohy. Chvíli vrávorala, ale pak potřásla zcuchanými vlasy a znovu nabyla rovnováhy. „Vážně nevím, kdo z vás je naivnější,“ řekla a protáhla si ramena. „Nightmare… anebo ty.“

Adrian byl příliš rozrušený, aby si jejího posměchu všiml. Dál očima zoufale těkal po parku, jestli neuvidí Novu.

Detonator tleskla, aby se zbavila prachu, který se jí usadil na rukávech. „Byla to ale švanda, to naše malý divadýlko, co říkáš? Připravily jsme ho výhradně pro tebe, tak doufám, že ses dobře bavil.“

Zamračil se. Srdce mu opět bušilo jako o závod, instinkt k němu vysílal varovné signály, zároveň byl i zvědavý.

„Vidíš?“ Detonator si přejela prsty po tmavé skvrně na břichu. „Umělá krev. Měla slepý náboje. Queen Bee se považuje za jedinou nadanou herečku široko daleko, ale to nebude tak docela pravda.“

Adrian zavrtěl hlavou. „O čem to mluvíš?“

„Copak to není jasný? Celý jsme to nahrály, abyste si mysleli, že jsme mrtvý, a přestali po nás jít. Už ti to docvaklo, chlapečku?“

Beze slova na ni zíral.

„Já vím, já vím. Říkáš si… Tak proč je Nightmare doopravdy mrtvá? A proč teď dávám celýmu plánu vale, když nám mohl docela dobře vyjít?“ Nejistě vykročila vpřed, a přestože zjevně necítila bolest, nepohybovala se tak lehce jako obyčejně. Adrian přemýšlel, zda ji výroba obrovské výbušniny připravila o většinu síly. „Vlastně mě to mrzí. Měla jsem Nightmare ráda. Od samýho začátku. Docela se mi podobala – vždycky byla ochotná udělat to, co je třeba. Jenže já to na ní poznala. Věděla jsem, že je jen otázka času, kdy nás všechny zradí. A to nešlo. Musela jít. Problém vyřešen.“

Adrian se dál zmateně mračil. „To má být…“ zarazil se. „Padoušský proslov?“

Ingrid se zasmála. „Možná. Je hrozný, když tě něco stojí takovou námahu a pak není nikdo, kdo by to ocenil. Kromě toho za chvíli zabiju i tebe, takže na tom stejně nesejde.“

Adrian sáhl po zbrani, ale stěží sevřel pažbu prsty, když do země u jeho nohou udeřila zářící modrá koule a srazila ho na hromadu roztříštěných kachliček a dřevěných pahýlů. Zůstal po ní doutnající kráter. Vykřikl, když mu paží projela ostrá bolest, a strhl ruku ze hřebu trčícího z jednoho ze spadaných trámů.

Se syknutím se posadil.

Detonator líně popošla vpřed, dlaně rozzářené pulzující energií. „Je čas skončit to, co jsme začali v knihovně.“

Adrian zavrčel. Zaťal ruku v pěst a zaktivoval oválné tetování na ruce. Během několika vteřin se mu ruka až po konečky prstů rozzářila žhnoucím bílým světlem.

Detonator se zarazila.

Adrian nevěděl, zda bude zařízení bez Sentinelova obleku fungovat, ale vzápětí už mu z předloktí vystoupil dlouhý kovový válec a rozptýlil jeho obavy. V příštím okamžiku z něj vystřelil jediný blesk oslepující energie a zasáhl Detonator do prsou. Náraz ji odhodil zpátky a prudce jí udeřil o loutkové divadélko.

Válec mu zajel zpátky do kůže. Adrian se vyhrabal na nohy, klouzaje na hromadě sutin. Vytáhl pistoli a vrávoravě se rozešel vpřed.

Detonator kašlala a tiskla si hruď v místech, kam ji zasáhl. Lapajíc po dechu mu pohlédla do očí.

„Fajn. Skončíme to, co jsme začali v knihovně,“ řekl Adrian. „Ne, skončíme to, co začalo před deseti lety.“ Zastavil se pár metrů od ní a zvedl pistoli. Z téhle vzdálenosti nemohl minout. „Nightmare věděla, kdo zabil mou matku, a tys mě připravila o jedinou stopu k vrahovi. Ale jsi Anarchistka, a tak mi možná dovedeš odpovědět na pár otázek.“

Ingrid se znovu rozesmála. Byl to bláznivý, šílený smích. „Sentinel,“ zalapala po dechu. „Tak ty seš Sentinel. No to mě podrž.“

Zacukalo mu obočí. „Kdo zabil Lady Indomitable?“

Zpupně si ho měřila a její chechot vystřídalo chrčivé sípání. „Čím mi to vlastně vyhrožuješ? Uspávací pistolí? Doživotním vězením?“ Ušklíbla se. „Pokud si dobře vzpomínám, s Knihovníkem jsi byl ochotnej vyjednávat. Nedočkám se stejnýho zacházení?“

Hleděl jí do očí, zvažoval, snažil se odhadnout, jestli mluví pravdu a skutečně má informaci, kterou potřebuje, anebo se ho snaží jen ošálit.

Ale i kdyby to věděla, jak by s ní po tom všem mohl doopravdy smlouvat?

„Ne,“ řekl. „Renegáti už s Anarchisty nevyjednávají.“

Přistoupil o krok blíž, trhl jí zápěstím vzhůru a nasadil jí pouta, která vyndal z kapsy. Když vytáhl fix a přes ruce jí nakreslil vzájemně se křižující čáry, všiml si, jak se jí do očí vplížilo pobavení.

„Co to děláš?“

Neodpověděl. Dokončil, co začal, a vzápětí jí z kůže vytáhl řetězy, které jí spoutaly ruce i prsty, takže nemohla vytvořit žádné další výbušniny.

Ušklíbla se. „A jak přesně mě hodláš donutit, abych nevyzradila tvý malý tajemství?“

„Nijak,“ odpověděl prostě. „Sentinelovým úkolem bylo najít Nightmare. Teď, když je mrtvá, už nesejde na tom, kdo zná pravdu.“

To nebyla tak úplně pravda – jeho tajemství bylo složitější, než by si kdy dokázal představit. Nemínil však Anarchistce dovolit, aby toho zneužila. Aby nad ním měla jakoukoliv moc.

„Adriane!“

Když vzduch zvířily údery křídel, vzhlédl. Thunderbird seskočila z oblohy, sršící blesk v zaťaté pěsti. Překvapeně pohlédla na Detonator. „Ve zprávě přece bylo, že jste našli Nightmare!“

„Taky že ano,“ odpověděl Adrian. „Je mrtvá. A Nova…“ Znovu se obrátil k domu smíchu, nebo spíš k tomu, co z něj zbylo, zatímco na sutiny před ním dopadlo několik dalších prken a kusy zdiva.

Od chvíle, co ji viděl naposledy, uplynula celá věčnost. Zoufale se snažil přijít s nějakým rozumným vysvětlením… Třeba odběhla pro pomoc. Možná jí Max přece jen připravil o sílu a ona usnula v nějakém bezpečném výklenku, kam výbuch nedosáhl.

Věděl, že je to jen zbožné přání.

„Ach, Nova,“ ozvala se Detonator a znovu k sobě přitáhla jeho pozornost. „S tou už jsem se vypořádala.“

Adrian strnul. Odmítal jí uvěřit. Jen se mu vysmívala, snažila se ho vyprovokovat. Ale ten povýšený pohled… ten lhostejný úšklebek…

Zařval a vrhl se na ni, cítil, jak ho zaplavuje oslepující bílá zuřivost, když znovu a znovu slyšel její slova. S tou už jsem se vypořádala.

Thunderbird ho popadla za ruku a zpomalila ho právě včas na to, aby ho zachytila další, silnější paže, obemkla mu hrudník a stáhla ho zpátky. Zběsile sebou zmítal, ale dotyčný si ho k sobě obrátil čelem. Dvě ruce ho chytily za ramena a vtom zjistil, že zírá do očí svého táty. Do očí Kapitána.

„Adriane!“ zvolal a měřil si ho od hlavy k patě. „Co se stalo? Jsi v pořádku?“

„Ne,“ vyjekl, protože to mělo být jasné. Copak neslyšel Detonator?

Samozřejmě věděl, že se ho táta ve skutečnosti neptá na jeho zběsilé, zuřivé myšlenky. Hugh Everhart stáhl ruku ze synova ramene a na prstech mu ulpěla lepkavá krev. Na škrábnutí, které mu způsobil trčící hřeb, Adrian dávno zapomněl. Vždyť to nebylo nic vážného. Zvlášť když Nova… když byla Nova…

Kde je Nova?

Vytrhl se tátovi a točil se kolem dokola. Koutkem oka zahlédl Evandera, který do vzduchu vyslal několik světel, aby ozářil přilehlá pole. Potom uviděl Kasumi a o vteřinu později i Simona, jenž právě v tu chvíli svlékl neviditelnost. Byla tu celá Rada. To kvůli Nightmare… anebo kvůli němu?

Pak zahlédl Oscara s Ruby, kteří k nim běželi napříč opuštěným parkem a volali jeho jméno.

„No to mě podrž,“ řekla Detonator. „To se nám z toho vyklubala pořádná pětihvězdičková show. Je od vás moc milý, že jste se k nám rozhodli připojit.“ I když seděla zhroucená na dřevěném divadélku a ruce měla svázané na břiše, při pohledu na nově příchozí se usmívala od ucha k uchu. „Páni, to vyšlo mnohem líp, než jsem doufala. Všech pět členů Rady.“ Mlaskla jazykem. „Co řeknou lidi, až se dozví, že jste byli přímo tady? Tak blízko… a stejně jste je nedokázali zachránit?“

„O čem to mluví?“ zeptal se Hugh.

Adrian zamračeně zavrtěl hlavou. „Nevím. Celé to byla léčka. Zabila Nightmare, protože prý chtěla zradit Anarchisty. A pokusila se zabít i mě. Ale…“

Vzdálený výbuch otřásl zemí pod jejich nohama. Prudce se otočili. Z Kosmopolis na opačné straně plotu stoupal hustý dým.

Oscar a pár dalších strnulo a obrátilo se. Byli k explozi nejblíž a zaváhali jen na vteřinu. Danna se rozplynula v hejno motýlů a vyrazila zpátky k plotu, Ruby s Oscarem vyběhli za ní. Parkem se začaly rozléhat zoufalé výkřiky.

Adrian klopýtl vpřed a nevěřícně zíral před sebe. Slunce zapadlo. Kosmopolis osvětlovala blikající světla a záblesky barev z jednotlivých atrakcí. Nejdřív nic neviděl, ale po chvíli zaznamenal, že celý park vydává slabou modravou záři. Desítky, možná stovky, malých modrých koulí se mísily s mihotáním nekonečných žárovek. Jak tam stál, čím dál víc jasněly a jejich pulzující safírová záře postupně přemohla mnohabarevné odstíny parku.

Ale… Vždyť byla tady. Detonator seděla přímo před ním, bezmocná, s pouty na rukou. Jak mohla…

Vtom mu to došlo. V hlavě měl úplně prázdno.

Totéž přece udělala i v knihovně. Umístila bombu ke stěně sklepení a odpálila ji z druhého konce místnosti pouhým lusknutím prstu. Její schopnost se neomezovala na výrobu výbušnin, které by pak házela kolem jako ruční granáty. Dovedla být mnohem záludnější, vypočítavější. Koneckonců to měla i ve jméně. Detonator.

Adrian pohlédl na její spoutané ruce a žaludek se mu stáhl hrůzou.

Tsunami vyběhla k parku, Thunderbird vzlétla do vzduchu a vyrazila k místu výbuchu. O vteřinu později zemí otřásla další exploze. Sloup držící řetězový kolotoč na druhé straně parku se uprostřed rotace náhle zlomil. Točil se jako káča a vrhal bezmocné pasažéry přes plot a na chodník.

Detonator se znovu smála a zmámeně zírala na oblohu, očividně spokojená sama se sebou. „A zítra ráno vás budou všichni nenávidět…“ zazpívala vesele.

Další výbuch zničil část kolejí horské dráhy. Thunderbird prudce změnila směr a zběsile mávala křídly, aby se k dráze dostala dřív, než návštěvníci přeletí přes okraj.

A slabá modrá záře vznášející se nad celým parkem znovu zjasněla.

Všude, kam jste dohlédli, byly bomby.

Co když je odpálí všechny najednou?

Adrian zaťal pěsti a cítil, jak mu v paži znovu klokotá žhnoucí síla. Avšak paprsek energie v jeho předloktí dovedl omráčit, nikoliv zabít. A jediný způsob, jak ji zastavit, jak se ujistit, že zbytek těch bomb nikdy neodpálí, bylo…“

Vzduchem se rozlehl výstřel. Detonator sebou škubla, hlava jí narazila do desky dřevěného divadla.

Svět jako by se zastavil a chvíli visel v naprostém bezčasí. Detonator se zhroutila k zemi. Adrian vydechla a díval se, jak klouže na stranu, zanechávajíc na dřevě krev.

Skutečnou krev.

Propnul prsty, aby se zbavil energie, která se mu nashromáždila v paži. Potom zamžoural do stínů u domu smíchu.

Nova odsunula několik dřevěných prken a vyplazila se z velkého kovového válce, který při výbuchu propadl střechou a přistál nedaleko od východu, v místech, kde předtím stály dveře. V ruce držela pistoli. Vlasy, kůži i šedý renegátský oblek pokrývaly nánosy prachu.

„Našla jsem ji,“ zakoktala a potřásla zbraní ve své ruce. „Ve… ve sportovní tašce.“ Zněla bojácně, jako by si snad dělali starosti s tím, že ukradla pistoli, aby zastavila Detonator.

Adrian se ohlédl přes rameno a bez dechu zamžoural zpátky k parku. Thunderbird se vznášela nad horskou dráhou a zadržovala vozíky s pasažéry jen pár metrů před dírou v kolejích.

Zbytek Kosmopolis byl v jednom velkém chaosu. Všude kolem pobíhali ječící civilisté, i když Danna s ostatními se už nejspíš dostali k místu, kde vybouchly první dvě bomby, a teď se snažili nastolit pořádek.

Přes park se dál valila oblaka dýmu, ale modravá záře zmizela. Modré koule zhasly a vypařily se zpátky do atmosféry.

„Tak dobrá. Teď všichni poslouchejte,“ řekl Simon, který z nich byl odjakživa ten nejpohotovější. „Shromáždíme sem co nejvíc hlídek, a to okamžitě. Pomůžou nám s raněnými a pak to tu začneme vyklízet.“

Adrian si ho nevšímal a místo toho se obrátil k Nově. Úlevou se celý třásl. „Novo…“

Stála mezi troskami a probírala se vlasy, aby z nich vytřásla usazený prach. Pak na něj pohlédla a vrávoravě sešla ze schodů – přičemž zakopla o spadený trám. Adrian skočil vpřed a zachytil ji, než se zhroutila na zem mezi sutiny. Přišlo mu, že to byl uvěřitelný skok, i když si malinko vypomohl pružinami ve svých chodidlech.

A bylo mu jedno, jestli si toho někdo všiml.

„Tys byla celou dobu vevnitř? U všech sil, Novo, víš, jaký jsem měl o tebe strach?“

Upustila zbraň a zhroutila se mu do náručí. Ve tváři měla otupělý, zmatený výraz. „Stiskla jsem spoušť,“ zamumlala nakonec.

Vtom k nim zamířil Kapitán Chromium a prodíral se horou trosek. „Zareagovala jsi rychleji než kdokoliv z nás. S Detonator jsem se za Anarchie střetl mnohokrát, ale nikdy by mě nenapadalo, že je schopná něčeho takového. Než bych vymyslel, jak ji zastavit, zranilo by se mnohem víc lidí.“

Nova na Kapitána pohlédla a polkla.

„Novo?“ ozval se Adrian.

Otočila se k němu.

„Teď si zahraju na rytíře a odnesu tě do bezpečí.“

Výraz její tváře o něco zjemněl. „Dobře,“ vydechla.

„Vážně? Ani se nebudeš hádat?“

Nic neřekla, jen se mu zhroutila do náručí.

Tváří se dotkl její hlavy a chvíli tak zůstal, užívaje si její blízkost, vědomí toho, že je v pořádku. Potom se sklonil a vyzvedl si ji do náruče.

„Víš,“ řekl Evander a vrhal před Adriana bílé kruhy světla, aby po cestě nočním parkem vůbec něco viděl, „tohle je důkaz, že ne každý výjimečný si své síly zaslouží. To kvůli zlosynům jako Detonator potřebujeme agenta N.“

Nova přitiskla hlavu k Adrianově hrudi a natočila se tak, aby na Blacklighta viděla. „Agent N? Tak říkáte Sentinelovi?“

„Sentinelovi?“ Evander se záhadně usmál a zavrtěl hlavou. „Ne, kdepak. Není to člověk. Spíš něco jako protilátka. A jakmile bude hotová…“ Zkřížil paže na prsou a zamračeně pohlédl na Ingridinu mrtvolu. „Svět bude mnohem bezpečnějším místem.“

Nova se znovu zavrtěla a Adrian cítil, že se mu snaží vymanit z náručí. O to víc si ji k sobě přitiskl. „Novo, co se děje?“

„Nic,“ řekla rychle. „Jen chci vědět, co tím myslí.“

„Je to přísně tajné,“ zasáhl Simon a přísně na Evandera pohlédl. Ten obrátil oči v sloup.

„Prosím tě, vždyť se to stejně všichni brzo dozvědí.“

„Ještě to není hotové,“ trval na svém Simon. Omluvně na Novu pohlédl.

„Dobrá,“ řekl Evander. „Prostě jen řekněme, že brzy už si se Zločinci nebudeme muset dělat vrásky. Za chvíli budou všichni Výjimeční Renegáti… anebo můžou dát svým silám vale.“

Nova se na něj podívala. „Co tím…“

„To by stačilo,“ zakročil Hugh. „Simon má pravdu. Stále je to přísně tajné. A kromě toho si všichni zjevně potřebujete odpočinout.“ Přísně na Novu pohlédl. „To platí i pro vás, Insomnie.“

Vrčení motoru upoutalo jejich pozornost zpátky k plotu. Adrian zahlédl shluk novinářských vozidel svištících služební bránou zábavního parku. Jakmile zastavila, ven se vyhrnuli novináři.

Zbývající členové Rady jednohlasně zasténali.

„Já se s nimi vypořádám,“ řekl Hugh. „Vy zatím něčím přikryjte Detonator, než se jim podaří vyfotit tělo. Adriane, Novo, vraťte se na Centrálu, dojděte si na ošetřovnu. Hlášení nám podáte zítra.“

Adrian přikývl a vyrazil opačným směrem od novinářských vozů. Sotva však opustil pohřebiště zrezlých horských drah a rozpadlých pouťových atrakcí, Nova ho zastavila a vykroutila se mu z náručí.

„Ten Agent N,“ zaútočila na něj, „víš, co je zač?“

Zamrkal na ni. Pořád mu to nemyslelo, stále se snažil pojmout všechno, co se stalo.

„Ne,“ řekl pomalu.

Založila si paže na prsou a probodla ho pohledem.

Adrian si povzdechl. „Dobrá, párkrát jsem slyšel, jak ho zmiňují. Vím, že to má něco společného s Maxem… se všemi těmi testy. Ale to je celé. Nic dalšího nevím. Přísahám.“ Natáhl se po její ruce. „Novo, jsi v pořádku? Zranila ses?“

Pohlédla na jejich spojené prsty a Adrian po chvíli udělal to samé. Přestože celé odpoledne sbíral odvahu, aby se odhodlal vzít ji za ruku, povedlo se mu to až teď.

Když neodstoupila, přišel k ní o něco blíž a natáhl se i pro tu druhou.

„Myslel jsem, že jsi mrtvá,“ řekl a vyslovil obavu, již si v duchu odmítal přiznat. Nyní si uvědomil, že byla pravdivá. Přes všechno popírání a odmítání skutečně věřil, že zemřela.

Nova si olízla rty, čímž k sobě přitáhla jeho pohled.

„Nikdy jsi mi neodpověděla na otázku,“ řekl.

„Na jakou otázku?“

„Kdybych tě pozval na rande, přijala bys?“

Náhle jako by ztuhla. Prsty stiskla ty jeho. „Zveš mě?“

Zaváhal. Bedlivě ho sledovala s tázavým výrazem v modrých očích, ale zároveň byla nervózní.

Nervózní.

Když u ní zahlédl nejistotu, která jako by odrážela tu jeho, něco z napětí v jeho hrudi povolilo. Přitáhl si ji blíž, takže se skoro dotýkali prsty u nohou. Nebránila se. Neodvrátila pohled.

„Zvu,“ řekl.“

Nepočkal na odpověď. Místo toho se k ní se zavřenýma očima naklonil.

Nova ustoupila a vytrhla se mu.

Adrian překvapeně otevřel oči.

I v matné záři Kosmopolis viděl, že jí zčervenaly tváře. Už se na něj nedívala, zírala zpátky k domu smíchu. „Strejda se nejspíš dívá na zprávy,“ vyhrkla. „Bude mít starost. Já… měla bych jít domů.“

Než se zmohl na odpověď nebo se stačil nabídnout, že ji doprovodí, otočila se na podpatku, přeskočila nejbližší plot a vmžiku byla ten tam.

KAPITOLA ČTYŘICET TŘI

Přes vchod do stanice metra Blackmire Way, v místech, kde Ingridina výbušnina prorazila stěnu v den, kdy Anarchisté uprchli ze svého domova, byla natažená výstražná páska. Nova pod ní proklouzla a s rukou na zdi zamířila po schodech do podzemí. Nohy měla jako z olova, bolelo ji celé tělo. Teď však měla jasný cíl; na ten se měla ostatně soustředit už před čtyřiadvaceti hodinami, než ji rozptýlil Ingridin plán, vyšetřování v Kosmopolis a ustavičný hon na Nightmare.

Nightmare, její alterego.

Dívka, již oficiálně prohlásili za mrtvou, alespoň pokud šlo soudit ze záblesků televizních obrazovek, které zahlédla, když potají nakoukla do oken několika bytů. Její smrt byla ten večer hlavní zprávou, přestože hlášení o obětech útoku v zábavním parku Kosmopolis se jí téměř vyrovnala – zatím bylo potvrzeno třicet šest obětí, ale žádní mrtví. Thunderbird vynášeli jako hrdinku, která zachránila pasažéry horské dráhy, chvály se paradoxně dostalo i Insomnii, protože zabila Detonator, než stačila způsobit další škody. Na zbytek Renegátů se však snesla vlna kritiky za to, že na hrozbu neodpověděli dostatečně rychle.

Jakmile tma zhoustla natolik, že nebylo vidět ani matný lesk zábradlí, Nova si z kapsy vytáhla mikrosvětlici, uchopila ji do zubů a trhnutím ji zapálila. Pak ji hodila na nástupiště pod sebou. Světlo dopadlo na beton pod ním a chvíli se kutálelo, než se konečně zastavilo jen kousek od okraje.

Tohle nástupiště patřilo Winstonovi, ale jeho stany mezitím zmizely; Renegáti je asi zabavili jako důkaz.

Nejspíš ji v blízké době požádají, aby je příslušně označila a zanesla do databáze. Přemýšlela, jestli našli i Honeyin kufr s oblečením a co se rozhodli udělat s Leroyovou sbírkou jedů a chemikálií. Zabavili je, anebo zničili? Možná byly všechny na Centrále. Kdyby si víc hleděla svých povinností špionky, nejspíš by na tyhle otázky dávno znala odpověď.

Konečně stanula na posledním schodu. Pod nohama jí zachrastil štěrk a suť z chodby, v níž Ingrid odpálila další bombu, aby zdržela postupující Renegáty. Místo pokrývala hustá vrstva prachu, jako by vstoupila do zapomenuté hrobky.

Hrobky.

Nedokázala to slovo dostat z hlavy. Možná by se té ironii zasmála, kdyby nebyla tak vyčerpaná – odhodlaná udělat to, pro co sem přišla, a připravit se na budoucnost.

Na to, co bude dál.

Nový plán. Nová strategie. Nový cíl přímo před ní.

Od chvíle, kdy opustila Adriana, byla jako na trní. Nedávné události ji úplně vyvedly z míry. Kolikrát za ten den podlehla jeho kouzlu, jeho úsměvům, té roztomilé vrásce, kterou měl mezi obočím, jeho nesnesitelné, neochvějné dobrotě.

Chvíli si jeho společnost skoro užívala. A nejen to… Cítila se dobře, i jako Renegátka.

Jenže slova, která ta ledabyle pronesl Evander Wade, jí rychle otevřela oči.

Ne každý Výjimečný si své síly zaslouží. To kvůli Zločincům jako ona potřebujeme agenta N.

Agent N.

Protilátka, tak to říkal.

Protilátka, která měla něco společného s Maxem. S Banditou. S chlapcem, co vám dokázal ukrást supersílu… Který ji sebral i samotnému Aceovi.

Náhle jí to došlo. Pochopila, proč Maxe neustále podrobují tolika různým testům a vyšetřením, uvědomila si, co vyvíjí za zavřenými dveřmi. Renegáti hledali způsob, jak Výjimečné připravit o jejich schopnosti, jak potrestat každého Výjimečného, který se k nim odmítne přidat.

Už jen z té představy jí tuhla krev v žilách. Ano, byla pravda, že takoví jako Ingrid Thompsonová způsobili víc škody než užitku, zvlášť po tom, co se stalo dnes v noci. Ale kde by to skončilo? Použili by látku i na někoho, kdo by se k nim odmítl přidat anebo se nechtěl zúčastnit zkoušek? Kdyby porušil zákon vydaný Radou, přestože lidé si dosud oficiálně nezvolili žádné vůdce ani zástupce? Anebo vám odejmout schopnosti na základě případných sklonů k násilí, destrukci či neloajálnosti?

Netušila, kudy by vedla pomyslná hranice, a nevěřila, že by ji Renegáti dovedli správně vytyčit. Zvlášť když věděla, že na Anarchisty by došlo jako první.

Něco takového nemohla dovolit. Ace bojoval za to, aby Výjimečné ochránil před útiskem, a Renegáti je chtěli podrobit nové formě útlaku. Novému způsobu pronásledování.

Nova odjakživa věřila, že světu by bez Výjimečných bylo líp. Supersíly nevyhnutelně vedly ke střetu – silní proti slabým. Věděla, že dokud se lidé budou spoléhat na superhrdiny, nikdy se nepostaví na vlastní nohy. Byl to začarovaný kruh, cesta do pekel, a ona pochybovala o tom, že z něj dokážou vystoupit.

A možná, jen možná, by tohle všechno bylo v pořádku, kdyby Renegáti dodrželi svou část dohody. Slíbili, že město ochrání, a přesto každý den docházelo k novým zločinům. Lidem bylo ubližováno, děly se vraždy. A ano, Renegáti za to museli nést zodpovědnost, ale lidé jako by nechápali, že na vině je stejnou měrou jejich vlastní závislost. Renegáty považovali za hrdiny, Anarchisty za padouchy. Samotné Výjimečné pak dělili výhradně na dobré a zlé a zbytek lidstva zůstával někde mezi nimi.

Sklon ke zlu měl však každý, a pokud s ním chtěli bojovat, bylo nutné, aby se víc lidí postavilo na stranu dobra. Na stanu hrdinství.

Aby odhodili lenost. Apatii. Lhostejnost.

Nova však věděla, že dokud bude městu vládnout Rada, nic se nezmění. Renegáti budou sílit a lidé slábnout. A až si někdo konečně uvědomí, jak vadný ten systém doopravdy je, bude pozdě.

Za dobu, kterou s Renegáty strávila, málem ztratila samu sebe.

S tím je ale konec.

Kdysi byla děvčátkem, které věřilo, že Renegáti přijdou. Co se stalo, že zapomněla na jeho zrazené naděje? Copak zapomněla na cíle Ace Anarchisty, svého zachránce, který snil o společnosti, v níž byli všichni lidé svobodní?

Ace selhal.

Ale to i Renegáti. Zklamali její rodinu. Zklamali ji.

A ve svých selháních budou pokračovat, dokud je někdo nezastaví.

Tyhle myšlenky jí vířily hlavou, když postupovala temnou chodbou. Občas zapálila další světlici, aby viděla na cestu. Když dorazila ke svému starému vagonu, tma před ní jako by se zatetelila a začala se sbíhat do jediného bodu. Po klenutých zdech tunelu náhle stékaly potůčky inkoustově černé a kapaly na zem, kde utvořily hubenou postavu v dlouhém plášti s kápí a kosou.

Nova se zastavila. Od doby, co prchli z podzemí, vídala Phobia zřídkakdy a občas přemýšlela, zda se po skončení vyšetřování vrátil na jediné místo, kde se cítil být doma.

I když mu pro kápi neviděla do očí, cítila, že si ji prohlíží. Jeho černý plášť se s každým výdechem zlověstně zavlnil.

„Vždycky ses bála selhání,“ řekl a jeho hlas byl chraplavější než obvykle, „ale dnes v noci je ten strach obzvlášť silný.“

„O psychoanalýzu nemám zájem,“ řekla a prošla nevšímavě kolem něj.

Pohnul kosou a zachytil ji jejím ostřím.

Nova se zamračila.

„Taky se bojíš, že všechno přijde vniveč…“

Protočila panenky a čekala, až skončí.

„Detonator je po smrti.“ Ztišil hlas. „Bojíš se, že toho budeš litovat.“

Hrotem kosy se dotkl její tváře a mírným pohybem si ji k sobě otočil. „Ty pochyby… ty obavy… dobře ti poslouží, Nightmare.“ Naklonil se k ní. „Koneckonců, kdo se ničeho nebojí, nemůže být statečný.“

Upřeně hleděla do stínů, kde měla být lidská tvář. Pozdravila ji absolutní nicota.

Leroy jí kdysi řekl, že Phobia nepotřebuje tělo, protože je zosobněním strachu. Pořád si nebyla jistá, co to vlastně znamená.

„Jo,“ řekla, uchopila rukojeť kosy a odstrčila ji od sebe. „To už jsi říkal.“

Prošla kolem svého vagonu, a když se ohlédla se přes rameno, zjistila, že Phobia mezitím znovu splynul s okolními stíny.

Obrátila se zády k vozu, jenž býval tolik let jejím domovem, a na chvíli se zastavila, aby se vzpamatovala. Z neznámého důvodu se jí roztřásly ruce. Nebála se, alespoň si to nemyslela. Kdyby měla strach, Phobia by jí to nepochybně řekl.

Třeba za to mohla nervozita. Anebo ji děsila všechna ta selhání, kterých se dopustila.

Alespoň v tom měl Phobia pravdu. Selhání se bála odjakživa.

A proto nedopustí, aby se opakovalo.

Zhluboka se nadechla, přistoupila ke starému posprejovanému plakátu a sloupla ho ze stěny. Vklouzla do tunelu za ním. Tentokrát se neobtěžovala zapálit světlici. Byla tu jen jedna cesta, a přestože lokty co chvíli zavadila o drsnou kamennou zeď, postupovala přímo vpřed.

Když tudy jako malá ustrašená dívka prchala z katedrály, přišlo jí, že cesta úzkou, vlhkou chodbou trvá věčnost, ale tunel jako by se během let neustále zkracoval. Možná šlo jen o to, že podruhé, potřetí, i s každou další cestou, věděla, že stísněný, špinavý průchod jednou skončí.

Když zmizel zápach sedlé vody a krys a vzduch místo toho naplnil pach smrti a pomalého rozkladu, Nova poznala, že je téměř v cíli.

Na konci tunelu zatlačila rukou do obyčejné dřevěné krabice, která sloužila jako dveře, a odsunula ji právě dost na to, aby proklouzla do katakomb pod někdejší katedrálou. Za dveřmi ležel tác s jídlem pro jednoho. Pohár červeného vína, látkový ubrousek, porcelánový talíř, trojúhelník tvrdého bílého sýra, trs hroznů, kus chleba. Ve stříbrném držáku hořela úzká svíce. Cítila pach síry, jak někdo nedávno škrtl sirkou, a svíčka byla tak velká, že tu jídlo muselo být jen chvíli. Přemýšlela, jestli ho sem donesl Phobia, anebo sem chodí i ostatní.

Nova ucítila osten viny – od chvíle, kdy uprchli z tunelů, tu byla úplně poprvé.

Překročila tác s jídlem, minula známé sarkofágy ze starého kamene navršené jeden na druhý, jejichž nápisy byly tak zaprášené a zakryté pavučinami, že se nedaly přečíst. Prošla pod klenbou, po jejímž obvodu se klikatila slova v nějakém mrtvém jazyce, kolem hromady sutin a kusů kamene v místech, kde Ingrid před lety katakomby odřízla od zbytku katedrály.

Došla k hoře z kostí, která byla tak velká, že dosahovala od podlahy ke stropu a zároveň od jedné stěny ke druhé. Byly tu především lebky, ale i další části. Stehenní kosti a žebra, a dokonce i drobné prstní kůstky, které Novu jako dítě z nějakého důvodu děsily ze všeho nejvíc.

Pohlédla do prázdných očních důlků všech těch svatých, kněží a bojovníků, nebo kým tihle lidé vlastně byli. Přemýšlela, stejně jako tolikrát předtím, zda byl někdo z nich Výjimečný. A pokud ano, odvážili se své síly použít, anebo je chovali v tajnosti? Pohlíželo se na ně jako na zázrak, anebo i ti nejzbožnější cítili potřebu tajit, kým a čím ve skutečnosti jsou?

Když přišlo na Ace Anarchistu, na téhle jedné věci se shodli úplně všichni. Díky němu se už Výjimeční nemuseli skrývat.

Alespoň většina z nich.

Nova se usadila na podlahu do tureckého sedu. Upřeně hleděla do tváříe smrti a cítila, že smrt její pohled opětuje.

Roztřeseně se nadechla a pronesla slova, která byla, navzdory tomu, co znamenala, neuvěřitelně prostá.

„Helma není zničená.“

Její hlas se rozlehl kobkou, a i když ta změna byla stěží postřehnutelná, Nova by přísahala, že několik lebek na ni pohlédlo se zvýšeným zájmem.

„Mají ji Renegáti. Drží ji pod zámkem, protože… je stále netknutá a oni se bojí, že ji někdo zkusí znovu použít. Ale myslím…“ Ztišila hlas na pouhé zašeptání. „Myslím, že ji dokážu získat zpátky.“

Stěna z kostí se začala třást. Nejdřív jen nepatrně, přestože vzduch naplnily obláčky prachu a několik drobných kůstek se skutálelo na podlahu k Noviným kolenům.

Potom kosti ustoupily v jediném plynulém pohybu – jako by šlo oponu rámující jeviště velkého představení. Stáhly se tiše a s lehkostí.

Místnost za nimi byla téměř prázdná, ale těch několik předmětů, které ji naplňovaly, byly známkou přepychu. Postel s nebesy a sametovými závěsy. Psací stůl vybavený luxusním papírem a pery té nejlepší kvality. A pak knihy. Tolik knih, že by se Knihovník při pohledu na ně rozplakal.

Ace katedrálu miloval, ale nejlépe se cítil vždycky tady dole. Odjakživa tvrdil, že hrobky nejsou ani zdaleka tak ponuré, jak si všichni myslí. Měl rád ten klid, který tu panoval. Ticho a samotu. Jednou jí řekl, že pobyt v katakombách ho drží při zemi, a oči mu při tom zazářily.

A tak Nova s pocitem mírné ironie nahlédla do malé komnaty a spatřila strýčka Ace, jak se se zkříženýma nohama a klidným výrazem ve tváři vznáší tři stopy nad zemí. Vypadal jako mnich uprostřed meditace, až na to, že měl otevřené oči a díval se na ni s tím stejným laskavým výrazem, kterým jí vždycky připomněl otce.

Rty mu rozvlnil úsměv. „Věděl jsem, že si povedeš dobře, noční můrko.“

PODĚKOVÁNÍ

Když jsem se poprvé rozhodla napsat knihu o superhrdinech a superpadouších, nikdy by mě nenapadlo, jak trnitá mě čeká cesta. Proto jsem neskonale vděčná za veškerou podporu, pomoc i povzbuzení od celé řady výjimečných lidí.

Děkuju své agentce, Jill Grinbergové, která mě zachránila (a stejně tak Novu a Adriana!), když mi osvětlila jejich příběh ve chvíli, kdy jsem ho ztratila z dohledu. Zároveň jí vděčím za všechny ty úžasné vizualizace. Fungovaly výborně! Nedovedeš si představit, co pro mě tvá neutuchající podpora během všech těch let znamená. Mé díky samozřejmě patří i Cheryl, Katelyn a Denise, které jsou zkrátka hvězdy, a to každý den.

Zároveň děkuji všem – opravdu všem! – z Macmillan Children’s. Ze všeho nejdřív děkuji své vynikající redaktorce Liz Szablové za její vedení, svatý klid a podporu (To dáme!) a hlavně za všechnu tu čokoládu. Vážně, za tu ti děkuju úplně nejvíc. Díky Jean Feiwelové, která své autory upřednostňuje před vším ostatním. Díky Mary, a taky Jo, Caitlin a celému marketingovému týmu, který mě nikdy nepřestane ohromovat svými geniálními nápady. Díky Richovi za další bezvadnou obálku (Jsem z ní úplně pryč!). Mariel za všechno, co dělá, ale hlavně za ten transparent. U všech sil, ten byl vážně něco! A taky Jonovi, Allison, Angusovi a bezpočtu dalších, kteří tvrdě pracují na tom, aby se ke čtenářům dostaly nádherné knihy, což je dost možná ten nejlepší způsob, jak bojovat proti zlu.

Svým báječným, dokonalým, oddaným a neskonale trpělivým prvním čtenářkám Tamaře, Meghan a Jojo, které se musely prokousat (šílenou) ranou první verzí (Tamara si protrpěla hned dvě… Promiň!), a přesto ani na moment nepolevily ve své podpoře a povzbuzení. Díky, že mi věříte a vždycky mi příběh i postavy ukážete z úhlu, který by mě nikdy nenapadl.

Děkuju svým kolegům spisovatelům, kteří mi pomohli zachovat si příčetnost během bezpočtu spisovatelských dostaveníček nad kávou a psacích víkendů (vážně je musíme pořádat častěji): Anně Banksové, Kendare Blakeové, Jennifer Chuschcoffové, Kimberly Dertingové, Corry Leeové, Lish McBrideové, Ayeshe Patelové, Rori Shayové a Breeaně Shieldsové. A taky Leilani a Emily, které se mnou vždycky ztratí vlídné slůvko ve chvíli, kdy to potřebuju ze všeho nejvíc.

Svým rodičům, kteří mě pokaždé upomenou, abych pamatovala i sama na sebe, svému staršímu bráchovi Jeffovi, který mi jako malé představil X-Meny a taky mi přesně popsal, jaký je to pocit, když vám ruku probodne polotupý předmět. Kdo by to byl řekl, že ta nehoda jednou najde své uplatnění. Ať žije výzkum!

A jménem Měsíce musím poděkovat i všem fanouškům Měsíčních kronik! Slovy nedokážu vyjádřit, co pro mě vaše mnohaletá podpora znamená.

A konečně děkuji svým malým Renegátům, Sloane a Delayne, které mi do života přinesly víc radosti, než bych považovala za možné. Také děkuju Sarah a všem prarodičům ochotným zhostit se na poslední chvíli role chůvy, když se mi nebezpečně přiblížila uzávěrka.

A tak jako vždycky děkuju svému úžasnému muži Jessemu, který je ten největší gentleman a rytíř na světě. (Vážně, jestli ho někdy potkáte, zeptejte se ho na to, jak v Londýně honil toho zloděje kabelky. Určitě vám to rád poví.) Kromě toho, že je to do slova a do písmene hrdina, mě nesčetněkrát zachránil i při psaní téhle knihy. Ani nemůžu vypočítat všechno, proč jsem vděčná za tebe i za všechno, co děláš – jako člověk, manžel a táta.

Original title: Renegades

Renegades: copyright © 2017 Rampione Books, Inc.

All rights reserved.

First published by Feiwel and Friends,

An imprint of Macmillian Children‘s Publishing

Cover illustration © Robert M Ball 2017

Cover design by Macmillian Children’s Publishing

Renegáti. Copyright © 2018 by Marissa Meyer. All rights reserved.

First published by Feiwel and Friends, an imprint of Macmillan Children’s Publishing

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů, 2018

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., Na Pankráci 30, 140 00 Praha 4,

v roce MMXVIII jako svou 31 945. publikaci.

Z anglického originálu přeložila Martina Šímová.

Odpovědná redaktorka Lucie Kučová

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů

TS 14. První vydání

www.albatrosmedia.cz

www.egmont.cz

ISBN tištěné verze 978-80-252-4225-4

ISBN e-knihy 978-80-252-4298-8 (1. zveřejnění, 2018)