Píseň kostí (1)- Píseň kostí

Meaney, John

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Vítejte v Tristopoli. Vítejte v městě smrti…

Ve spleti katakomb pod ulicemi Tristopole leží nespočet mrtvých. A generátory nekrofluxu z jejich kostí čerpají energii. Díky ní žije mnoho obyvatel města v luxusu a blahobytu. Jednou však za to budou muset zaplatit…

Kosti mrtvých uchovávají vzpomínky a prožitky svých majitelů – zpívají. Proto existují lidé toužící po kostech geniálních umělců. A někteří z nich odmítají čekat, až tito umělci zemřou přirozenou smrtí…

Donal Riordan je dobrý policista. Dost dobrý na to, aby mu svěřili ochranu operní divy, která má vystoupit v Tristopoli. Její ochrana je otázkou života a smrti, protože vše nasvědčuje tomu, že i ona je na seznamu netrpělivých milovníků umění.

Uspěje Donal ve městě plném přízraků, oživlých chrličů a zombií, ve městě, kde píseň kostí je nejzákeřnější drogou, ve městě, které udržuje při životě sama smrt?

Nový román Johna Meaneyho je mimořádným spojením mysteriózního thrilleru a temného hororu. V Meaneyho vesmíru jsou naše nejtemnější sny chladnou realitou a smrt je teprve začátkem.

Slyšíte píseň kostí…?

Copyright © 2006 by John Meaney

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-114-3

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1

Ze tmy za kamennými schody hleděly jantarově žluté oči. Donal jim ledabyle zasalutoval. Pak vrazil ruce do kapes pláště a zahleděl se vzhůru na dvě stě pater policejního velitelství, které se temně a nemilosrdně vypínalo k nebi. Bylo už pozdě a zima. Tmavě fialové nebe halil opar.

Někde u vrcholu budovy ho čekala kancelář komisaře Vilnara. Donal přemýšlel o telefonátu, který ráno s komisařem vedl – podle všeho pro něj bude mít připravený nový úkol. A nejspíš něco, co se mu rozhodně nebude líbit.

„Čubčí syn,“ zabručel.

Ze stínů se ozvalo tiché vrčení.

„Bez urážky,“ dodal.

Donal si rozepnul plášť a lehce vyběhl po schodišti nahoru, schody přitom bral po dvou. Prošel mezi vysokými, oranžově nasvícenými kamennými sloupy a zastavil se u dveří z bronzu a oceli.

„Poručík Donal Riordan,“ vyslovil pečlivě. „Odznak číslo dvě, tři, omikron, devět.“

Od hlavy k patě se mu přes kůži přelilo zašimrání, pak se obrovské zámky roztočily a zacvakaly a dveře se otevřely dovnitř. Vešel do vstupní haly připomínající trezor.

Napravo seděl seržant Eduardo, stínová postava u velkého žulového stolu; jinak bylo místo prázdné. Donalovy kroky se hlasitě rozléhaly, když mířil k válcovitým výtahům v zadní části haly, a plášť za ním vlál ve studených a horkých poryvech, které vály místností.

Nasedl do prázdného výtahu.

„Ahoj, Gertie. 187. patro, prosím.“

Chvíli se nic nedělo. Pak…

*Pro tebe cokoli, zlato.*

Slova působila jako pohlazení.

Donalovi se zhoupl žaludek, když vystřelil vzhůru.

O deset vteřin později vstoupil do šeré chodby.

*Uvidíme se později, drahoušku.*

„Jasně.“

V předsíni kanceláře komisaře seděla zády k Donalovi Vilnarova sekretářka, kterou všichni znali jen jako Vědmu. Visely okolo ní tenké stříbrné kabely, takže připomínala rozvodnou desku. Aniž by se otočila, mávla bledou rukou a Donal pochopil, že má jít rovnou dovnitř.

„Děkuju.“

„Není zač, poručíku.“

Prošel okolo řady obyčejně vypadajících kartoték. Všechny ale byly označeny malinkou značkou ve tvaru pěsti, což napovídalo, že jsou ve skutečnosti zabezpečené. Donala napadlo, co asi obsahují. Pravděpodobně záznamy komisařových výdajů.

Černé dveře se před Donalem rozestoupily a vpustily ho do kanceláře komisaře Vilnara. Před velkolepým stolem stála židle pro návštěvníky z černého železa. Dveře se za ním s tichým skřípotem opět zavřely.

Křeslo na opačné straně stolu se otočilo a odhalilo komisařovu holou hlavu a široká ramena v černém obleku.

„Posaďte se.“

„Díky.“

„Byl jste někdy v opeře, Riordane?“

„Pane?“

Komisařovy strohé rysy se pohnuly v náznaku úsměvu. „Očekával jsem, že to řeknete. Přečtěte si tohle.“

Ve stole se otevřela zásuvka a komisař z ní vytáhl noviny. Bylo to luxusní vydání, fialové písmo samá kudrlinka vytištěné na teple žlutém pergamenu. Jednalo se o výtisk Fortinium Times. Rozvržením se podobal Tristopolitan Gazette, ale ne levnému vydání, které četl Donal – plebejské verzi, která se během několika hodin rozpadla.

„Hm…“

Ve spodní části titulní stránky byl článek o vraždění mezi gangy. Modrobílá fotografie ukazovala nevinnou oběť, zdravotní sestru, která se bohužel ocitla mezi zpomalujícím vozem a skutečnou obětí, Bugsem Landerem.

„Najděte si sekci o kultuře,“ řekl komisař. „Sekci Divadlo.“

„Žertujete.“ Donal listoval těžkými stránkami. „Tohle? Článek o operní pěvkyni?“

Fialový inkoust se třpytil, když si Donal pročítal popis vystoupení Marie daLivnové v Bílé masce.

„Nechápu… Aha. Plánuje návštěvu Tristopole. Théâtre du Loup Mort.“

Opulentně zdobená budova divadla stála na Pokladové, Donal okolo ní častokrát projížděl.

„Správně. A zatímco tu diva bude,“ komisař se natáhl a vzal si noviny zpátky, „naprosto nic se jí nestane. Mám pravdu?“

Donal zavřel oči a znovu je otevřel.

„Navrhujete ochranku, pane?“

„Nemusím nic navrhovat.“

„No… ne, pane.“

Z další zásuvky komisař vytáhl několik listů pergamenu. Text v indigové barvě shrnoval policejní hlášení o trestných činech, každé přitom mělo v záhlaví uvedeno místo a datum. K prvnímu zločinu došlo ve Fortiniu. Na dalších dvou listech byly přetištěny novinové články.

„Je tomu už šest měsíců,“ namítl Donal.

„Přečtěte si je důkladně.“

Podle hlášení zemřel slavný herec rovnou na pódiu. Jeho smrt doprovodil překvapený potlesk několika lidí v publiku, kteří si nějak neuvědomili, že scéna, ve které měl zemřít, přišla poněkud předčasně.

„Tělo odvezla falešná záchranka,“ dodal komisař Vilnar, než mohl Donal dokončit odstavec. „O pět minut později dorazili skuteční zdravotníci.“

„U Thanata,“ zamumlal.

Komisař Vilnar se zamračil: neschvaloval klení. Donal četl dál. Hlášení pocházela ze tří dalších zemí v Transifice a z jedné v Zurinamu.

„Těla představují společný činitel.“ Donal vzhlédl. „Někdo jde po tělech umělců.“

„Správně.“ Komisař Vilnar ukázal na třetí hlášení. Ochranka silně opevněného rodinného mauzolea napřed střílela, teprve pak kladla otázky. Dva lupiče zabila, další zahnala. „Šli po Trelwayi Boskinovi Třetím, jeho tělo je pořád v sarkofágu.“

Jeden z mrtvých herců, sir Alyn Conroly, se dostal až do městské márnice. Stalo se to v Lorgoně na vlhkém jižním pobřeží. Tamní forenzní jasnovidci odhalili v kůži umělce mikroskopické dírky po rozpuštěných toxických střepinkách.

Když ale druhý den ráno jasnovidcův asistent otevřel olovem vykládanou zásuvku, ve které mělo být Conrolyho tělo uloženo, našel ji prázdnou.

„Takže jde o vraždu,“ řekl Donal. „Nejen o krádež těl.“

„V ostatních případech by se u soudu jednalo o pouhou spekulaci.“

„Ano. Chápu.“

Podle hlášení došlo k celkem dvanácti vraždám.

V Zurinamu, kde vystoupila populární zahraniční zpěvačka Šalárie – jen Šalárie, žádné příjmení – se stala úplně stejná věc. Ale potom, co se zhroutila, se městští úředníci řídili místními zvyky a nakrmili její mrtvolou třpytivé bílé hady v největší městské katedrále.

Modrobílá fotografie však ukazovala jen hady netečně stočené okolo kamenných sloupů a modlící se kongregaci. Po strávených ostatcích ani stopa.

Článek sepsaný tristopolským novinářem chválil městské zastupitele za rychlost, s jakou předhodili Šalárii hadům, aniž by se ‚obtěžovali s nepříjemným forenzním vyšetřením‘. Místní autority jsou naštěstí důvěryhodné, říkal článek, jinak by si ‚jeden mohl myslet, že se vůbec nejednalo o Šaláriino tělo‘.

Donal dokumenty odstrčil.

„Mohla by to být náhoda.“

„Ano. Anebo?“

„Anebo jde o spiknutí na dvou kontinentech, pečlivě naplánované někým s neomezenými zdroji.“

„A s utkvělou touhou po šťastné třináctce?“ řekl komisař Vilnar.

„Možná.“ Donal poklepal na papíry. „Ale i kdyby tomu tak nebylo, diva bude potřebovat ochranu. Otázkou zůstává, jak rozsáhlou.“

Donal tím myslel, kolik peněz je oddělení připraveno vynaložit. Na okamžik to vypadalo, jako by komisaři problesklo očima pobavení.

„Bude u nás v bezpečí.“

Donal pochopil.

„Kdy začnu, pane?“

„Právě jste začal.“

Na stole v předsíni kanceláře čekala na Donala složka. Otevřel ji a vytáhl z ní dopis.

„Máte si ho přečíst.“

„Ano,“ řekl Donal Vědmě. „Děkuji.“

Zdvořilé chování ke komisařově sekretářce bylo základem přežití na oddělení.

Donal si prostudoval hlavičku dopisu, která obsahovala jak reliéfní znak rosničky Federace městských částí, tak federálního salamandra a orla.

Rada městské části Xoram

Fosforová 99

Okrsek Xoram

Tristopolis TS 66A-298-omega-2

Policejní velitelství Tristopolis

Třída bazilišků 1

Tristopolis TS 777-000

42. čtvrten 6607

Re: Schůzka s Malfaxem Cortindem, ředitelem Úřadu městské energie

Vážený komisaři Vilnare,

s nesmírným potěšením jsem Vašemu důstojníkovi zařídil schůzku s ředitelem Cortindem z Úřadu městské energie, jehož působení je samozřejmě ku prospěchu našeho města. Ředitel mě bez váhání ujistil, že Vám s velkou radostí poskytne jakoukoli technickou pomoc.

Oznámil jsem řediteli Cortindovi, že se s ním poručík Donal Riordan sejde na základě Vaší žádosti ze 40. minulého měsíce 37. pětena v devatenáct hodin v Centrálním jádru. Celá stanice bude dána poručíkovi k dispozici.

S upřímným pozdravem

K. Finross

konšel Kinley Finross

PS: Vše nejlepší Vaší ctěné manželce. Sally i já doufáme, že Vám budeme moci oplatit Vaši laskavost na Styxském bále.

Donal pohlédl na hodinky, které nosil po vojenském způsobu na vnitřní straně zápěstí. Schůzka se měla konat ani ne za hodinu.

„Sladká, krvavá Smrti. Jak se tam mám dostat včas?“

Vědma pokrčila rameny, aniž by se odvrátila od konzoly.

„Promiňte. Já schůzku nezařizovala.“

„Ne, jistěže ne.“ Donal vrátil dopis do složky. „Mám ji nechat tady?“

„Ano, prosím.“

„Takže raději půjdu.“

Gertie snesla Donala bleskurychle a beze slova do sedmdesátého druhého patra: dobře vycítila Donalovu náladu. Prohnal se oddělením a ignoroval Levisona, který na něj mával kouskem papíru. Neměl na něj teď čas.

Donal vtrhl do své kanceláře a patou zabouchl dveře.

„Smrt aby to sprala.“

Přitiskl si sluchátko telefonu k uchu, uvedl do chodu první čtyři kombinační kolečka a vytočil interní číslo. Pak už jen čekal.

„Garáž.“

„Ahoj, Same. Donal. Máte tam dole připravené nějaké auto?“

„Promiňte, poručíku. O’Doyle a Zachinov si vzali poslední. Ostatní jsou pořád napojená na…“

„Do prdele.“

Donal zavěsil. Jak…?

Před oknem kanceláře visel tmavý kabel a Donal si vzpomněl, že uklízeči ten týden umývali vnější stěny budovy.

Musím být šílený.

Už ale opravdu spěchal, proto vytáhl ze zásuvky rukavice z černého tekutého kovu a navlékl si je. Otevřel západky na okně, vzal za kliku a potáhl.

Dolů to bylo hodně daleko.

Ach, do prdele.

Zahýbal prsty v černých kovových rukavicích, na okamžik zvážil, co se chystá udělat, pak vylezl na okenní parapet a skočil.

Rukavice přilnuly ke kabelu a Donal ve studeném vzduchu ucítil spálený olej, když se při šíleném slaňování dotkl asi každých padesát stop nohama stěny. Za jedním z oken uskočila dozadu nějaká žena a otevřela ústa v neslyšeném výkřiku.

Donal zesílil stisk a rukavice na poslední chvíli zpomalily jeho sestup – u Thanata! – nohama se lehce dotkl země a byl dole.

Na ulici zpomalilo fialové taxi, jehož řidič Donala zahlédl, pak ale znovu šlápl na plyn.

„Hej!“ křikl Donal.

V tu chvíli vyrazil zpoza schodiště velitelství směrem na ulici tmavý tvor. Jeho jantarově žluté oči se rozzářily a taxi s kvílením pneumatik zastavilo a zhouplo se. Donal chvíli jen zíral, potom schoval rukavice do kapsy a vykročil k taxíku. Srdce mu tlouklo vynaloženou námahou a adrenalinem.

Otevřel dveře na straně spolujezdce a zastavil se.

„Díky, FenSedm!“

Obrovský smrtivlk se zakřenil a sedl si před vůz. Pak kývl a odklusal zpátky do stínů. Donal nasedl do taxíku a zavřel dveře.

„Policejní záležitost,“ řekl.

„Jo?“

„Tisící a sedmá. A žádné zdržování.“

Řidič se otočil. Ze rtů mu viselo nezapálené černé cigáro.

„Hm… jste polda?“

„Chcete snad vidět moje želízka? Nebo zbraň?“

„Hm… ne, náčelníku.“ Řidič vytúroval motor a vystřelil od obrubníku. „Není třeba.“

„Dobře,“ řekl Donal tiše. „To je dobře.“

Na rohu Třídy bazilišků a Pekelného bulváru stála žena s bílou pletí ve světle šedém kostýmku a hleděla za taxíkem. Líbilo se jí, jak muž budovu opustil; že se nezajímal o to, co si lidi pomyslí.

„Podobná vlastnost by mohla být užitečná.“

Na opačné straně ulice zůstal stát metař v černé uniformě. Napadlo ho, proč tak bledá a krásná dáma mluví sama se sebou… Ale pak na zlomek vteřiny zahlédl ve vzduchu pohyb. Trhl sebou. Na některé věci by se lidi neměli dívat zpříma.

Metař sebral z vozíku smeták, pustil se do čištění odtokové strouhy a nehleděl nahoru ani do stran. Ani koutkem oka.

*Myslíš, že je čistý?* zašeptal vzduch.

Žena ve světle šedém kostýmku vytáhla z kabelky zrcátko a otevřela ho. Bylo z jedné třetiny stříbrné, ze dvou černé, ale stále lesklé: pořád měla dost času.

S cvaknutím zrcátko zavřela, vrátila ho zpátky k pistoli potažené platinou a přehodila si kabelku přes rameno.

*No?*

„Nevím,“ řekla. „Myslíš, že bychom ho mohli využít, i kdyby nebyl?“

*Ne.*

„Já taky ne.“ Žena se zadívala na dlouhou, tmavou třídu a na fialové taxi, které rychle zahnulo za roh a zmizelo z dohledu. „Pokud nepřežije, tak na tom stejně nebude záležet.“

*Myslela jsem, že to já jsem pesimista.*

Žena se otočila a zamířila k nejbližšímu černému hydrantu. U obrubníku čekala Vixen, její tmavé auto s křídly na kufru. Vzduch vedle ní se vlnil a držel s ní krok.

*Anebo se prostě bojíš projevit o něho zájem. O to jde?*

Žena se zastavila s prsty na klice dveří. Zadívala se na zvlněný vzduch.

„To jsem tak průhledná?“

Vzduch se znovu zavlnil a zdeformoval průčelí umělecké galerie za sebou.

*Má to být směšné?*

„No, mě to rozesmálo.“ Žena nasedla a práskla dveřmi.

Po chvíli otevřela zevnitř dveře spolujezdce, počkala asi třicet vteřin a zabouchla je.

„Pohlídáme ho. Pokud se poručík Riordan nevrátí, budeme aspoň vědět, koho obvinit z jeho vraždy. Každá věc má světlejší stránku, Xalie. To jsi nevěděla?“

*Já dávám přednost tmě, Lauro.*

„No jasně.“

*Ty snad ne?*

Auto se plynule rozjelo.

K nebi se tyčily dva obrovské kamenné sloupy. Kdybyste zaklonili hlavu, na pozadí fialového nebe byste na vrcholu každého z nich spatřili lebku s čelenkou v podobě urobora, zploštělého hada stočeného do kruhu a polykajícího vlastní ocas.

A kdybyste jen trochu sklopili oči, padl by vám zrak na gigantickou, těžkou bránu z pevného černého železa a na žulovou zeď, která se táhla na obě strany okolo celého komplexu Centrálního jádra.

Taxi zastavilo na krátké černé silnici před bránou. Vypadalo maličké. V pozadí, za vozem i uličkou, se vypínaly menší bloky starých, pustých budov. V jejich prázdných výklencích seděli chrliči, kteří s příjezdem auta v hejnech odlétli.

„Chlape,“ zamumlal řidič. „Tohle místo…“

Donal řekl: „Zatrubte.“

„Ach, já ne…“

„Zatrubte.“

Zpod fialové kapoty taxíku se ozvalo táhlé vytí. „Tak. Jste spoko…?“ Ozval se drtivý zvuk – taxík se otřásl, když se brána dala do pohybu a její křídla se odsunula do stran. Donal netečně přihlížel, taxikář ale dvakrát třikrát rychle polkl a teprve pak se rozjel.

Vjeli na rozlehlé nádvoří. Řidič měl přitom málem zavřené oči; Donal se ale bedlivě rozhlížel a všímal si střílen ve zdech i vnitřních schodišť vedoucích do strážních věží.

Taxi zpomalilo a zastavilo na mosazném kruhu uprostřed nádvoří. Mosazný disk byl v průměru dvakrát větší než dodávka.

„PROSÍM, VYPNĚTE MOTOR,“ zavibroval nádvořím hlas.

„No tak, chlape…“

„Udělejte to.“

Sotva řidič vypnul motor, taxi se znovu otřáslo. Nádvoří se pohnulo…

„Sladký Háde.“

Ne, ne nádvoří, nýbrž mosazný disk, na kterém vůz stál, se začal pomalu otáčet.

„Zatáhl jste ruční brzdu?“ zeptal se Donal.

„Jo.“ Pro jistotu ale řidič znovu vší silou trhl za páku. „Jo, jsme v pohodě.“

Stěny se roztočily rychleji a Donal cítil, jak se mosazný disk zašroubovává dolů. Řidič skryl obličej v dlaních a snažil se nedívat na stěny se závity, které stoupaly vzhůru za okny vozu.

Disk se zavrtával čím dál hlouběji do země a taxi bral s sebou dolů.

Podle Donalových hodinek trvalo sedm minut, než se dostali na dno šachty. Potom stěny zmizely a nahradil je rozlehlý podzemní prostor. Obrovský šroub ale klesal dál a snášel taxi až na dno rozsáhlého komplexu.

V obrovské místnosti stály ohromné kamenné články s drážkami v povrchu, které od sebe dělily široké, tmavé uličky. Zdálo se, jako by se tu i temnota chvěla; a možná to nebylo jen Donalovou představivostí.

Jednalo se totiž o nekrofúzové články, reaktory, které dodávaly městu energii a udržovaly jeho obyvatele naživu.

Když mosazný disk konečně zpomalil a zastavil se, řidič si pořád dokola mumlal modlitbu: „Svatý Magne, kate všeho zlého, usekni hlavu mým nepřátelům a postarej se o mé bezpečí. Svatý Magne, kate všeho…“

Donal vytáhl peněženku a odpočítal třicet florinů, které ukazoval taxametr na přístrojové desce. „Budu potřebovat účtenku.“

„…mým nepřátelům a co? Co jste říkal?“

„Účtenku. Prosím.“

„Aha. Jasně.“ Taxikář vytáhl zpod přístrojové desky bloček a pustil se do hledání pera.

„Za uchem,“ napověděl Donal.

„Hm? Ach.“ Řidič našel pero a sundal vršek. Snažil se psát a zároveň hledět ven z oken vozu, třásly se mu ale ruce. „Podívejte…“

„Co?“

„Vezměte si tu účtenku, chlape. Vyplňte ji, jak chcete, dobrá?“

Donal mu podal peníze a vzal si prázdnou účtenku. „Dobrá. Pokud na mě počkáte nahoře – venku na ulici – dostanete za cestu zpátky padesát florinů.“

Taxikář se zadíval na Donala ve zpětném zrcátku a rychle přitakal. Mířily k nim totiž postavy v overalech.

„Nebudete tam,“ konstatoval Donal.

„Chlape, já…“

„Raději mi nelžete.“ Donal měl práci. Otevřel dveře a vystoupil na mosazný kruh. „Nejeďte příliš rychle.“

Zabouchl dveře a sestoupil z disku na pevný kámen. Mosazný válec za ním se začal šroubovat zpátky nahoru.

Donal ale upíral pozornost na tři muže v šedých overalech. Všiml si symbolu lebky a uroboru na jejich hrudích, klidného pohledu… a ochranných platinových špuntů v uších a vest z tekutého jantaru pod kombinézou.

„Mám schůzku s Malfaxem Cortindem.“

Mosazný válec dosáhl stropu jeskyně a tvořil nyní pevný, rotující sloup, který vynášel taxi zpátky na povrch.

„Samozřejmě, pane. Do kanceláře ředitele Cortinda se jde tudy.“

„Jak víte, že mě přijme?“

„Má vás zapsaného v kalendáři, poručíku Riordane,“ řekl největší ze tří mužů.

Donal jim nepředložil žádný průkaz.

„Hezké,“ řekl.

Velký muž mu pokynul. „Pane?“

„Veďte mě.“

Ve skutečnosti šli muži vedle Donala a za ním a eskortovali ho širokou uličkou s černou podlahou, která od sebe oddělovala dvě řady nekrofúzových článků. Přestože byly reaktory potažené pláštěm z olova a uhlíku, Donal cítil, jak se vzduch svíjí, a sám nemohl za chůze popadnout dech.

„Měli jste tu někdy nějaký únik?“ Donalův hlas zněl tišeji, než zamýšlel.

Nikdo neodpověděl; šli mlčky. Ozývalo se jen hučení reaktorů (překryté podzvuky, ze kterých se kroutily vnitřnosti), ve vzduchu byl cítit ozón, který vnikal Donalovi do nosu, a ještě něco jiného… Sucho a mokro zároveň, jako když vám přes kůži táhnou jedovaté hedvábí.

Tady mrtví platili za pohodlí během svého života.

A nepřestávali platit.

„Nahoru po schodech, pane. Ředitelova asistentka už na vás čeká.“

Platili donekonečna.

„Děkuju.“

Schodiště tvořila prostá železná spirála a Donal po ní začal stoupat vzhůru.

2

Na vrcholu spirály schodiště se nacházela podesta, také z černého železa. Do kamenné zdi tu byly zasazené kulaté dveře z naleštěné oceli ozdobené mosaznou lebkou a uroborem.

Dveře se s tichým zasyčením otevřely dovnitř.

„Dobrý den, poručíku.“ Šedovlasá sekretářka choulila ramena a hrbila se, jako by se bála, aby nezabírala příliš mnoho prostoru. „Ředitel Cortindo vás ihned přijme.“

„To je od něj hezké.“ Donal se rozhlédl po kanceláři. Měla nízký strop, ve výklencích tu hořely černým plamenem svíčky a nepřímé osvětlení vycházelo také z kanálků v podlaze u stěn.

Svlékl si kabát a pověsil ho na černý železný věšák.

„Mohu vám nabídnout šálek čaje, poručíku? Zurinamský černý nebo axilský červený.“

„Ne, děkuji.“

Donal toužil ženě říct, ať se narovná a dýchá zhluboka. Přemýšlel, jestli se vždycky hrbila, anebo na ni za dlouhá léta dolehl tíživý tlak tohoto místa.

Usmál se, ale žena jen s nejistým výrazem přehodila tři skleněné páčky a čekala. Velké ocelové dveře vedoucí do vnitřní kanceláře se otevřely.

Muži s šedou bradkou, který vstal z křesla za stolem s modrou skleněnou deskou, mohlo být tak šedesát.

„Poručíku Riordane. Rád vás poznávám.“

Musel to být Malfax Cortindo. Krk mu zdobil namísto kravaty stříbrný šátek a oblek měl ušitý z nějaké měkké, tmavé látky. O židli si opřel vycházkovou hůl: byla ebenová s prostým stříbrným knoflíkem, ne s lebkou a červem, jak Donal tak trochu očekával.

„Děkuju. Nápodobně.“

Potřásli si rukama. Cortindova ruka byla hladká – voněl lehce po šeříku – ale silná. Donal dospěl k závěru, že na tom muži je víc než aura elegance.

„Neposadíte se?“

„Díky.“

Donal si sedl. Malfax Cortindo se posadil do přepychovějšího křesla se zahnutým opěradlem a područkami. Přehodil si nohu přes nohu a sepnul prsty do stříšky.

„Jsem opravdu šťastný, že vám můžu pomoct. Vaše návštěva je vítanou změnou, poručíku. Aspoň za to vám dlužím dík.“

„A oddělení je vám vděčné za pomoc.“

Donal s Cortindem hleděli jeden na druhého. V izolované kanceláři bohatě vyzdobené řezbami a jinými ornamenty představovalo hučení reaktorů jen tichý zvuk v pozadí. Zlaté hodiny, které tvořily propletené kovové kosti ohánějící se malinkou kosou, odřezávaly půlsekundy z vertikální stružky jantarově žluté tekutiny a dělily ji na malinké kapky.

Ty odkapávaly s tichým snik-snak, snik-snak do šálku.

Ticho přerušil Malfax Cortindo. „Nejsem si úplně jistý, jak vám mám vlastně pomoci.“

Donal vydechl. „Mám být upřímný? Já vlastně taky ne.“

Cortindo se elegantně zasmál. „V tom případě dovolte, abych vám nabídl sklenku brandy, a pokusíme se náš malý problém nějak vyřešit. Mám tu Sintro Mundo z Alfrikstánu.“

„Ne, děkuju.“ Ne na tomto místě. „Musím si dát pozor, abych neprozradil podrobnosti případu.“

„Zajisté, to chápu.“

„A ještě k tomu se snažím zločinu spíše zabránit než ho vyřešit.“ Při debatách s jinými detektivy Donal nikdy nepoužíval slovo „vyřešit“; nikdy nepovažoval svoji práci za nějaký hlavolam či hru. „Ale v jiných městech došlo k vraždám několika velmi významných lidí…“

V Cortindových očích se něco pohnulo.

„K vraždám? To je vážné.“

„Ano.“ Donal neřekl nahlas: jinak bych tu nebyl. „A v několika případech došlo k vraždě na veřejnosti, před diváky. Případy spojuje krádež těl, a to někdy velmi troufalým způsobem.“

Malfax Cortindo postavil obě nohy na zem a opřel se o tmavě modrou desku stolu. „Zní to, jako by se jednalo o dalekosáhlé spiknutí.“

„Ach ne,“ zalhal Donal. „Chtěl jsem tím jenom říct, že občas dojde k jistému druhu zločinu. Odhalili jsme ho a teď bychom mu rádi v budoucnu zabránili.“

„Zajímavé.“ Malfax Cortindo i nadále upíral pohled na Donala. „Zajímavé… Jestli to chápu dobře, budete mít na starost ochranu Marie daLivnové, je to tak?“

„Cože?“ Donal se napřímil. „Kdo tu mluví o ní?“

„Ach. Vy, poručíku. Něco jste naznačil a nyní jste moje tušení potvrdil.“

„Není to hra.“

„Vždy jsem si myslel, že hravý duch umožňuje člověku podávat lepší pracovní výkony. Ale na tom se nemusíme shodnout… Mám vám vysvětlit, jak jsem ke svému závěru dospěl?“

„Proč ne?“

„Postupoval jsem takto: Když jste se zmínil o smrti na veřejném místě, před diváky, a o uloupených tělech, předpokládal jsem, že… oběťmi byli umělci. A jakmile jsem dospěl tak daleko, následný závěr už byl očividný.“

„Myslíte divu.“

„Myslím samozřejmě Marii daLivnovou. Její představení mají být vrcholem sezóny, jak jistě víte.“

„Přirozeně.“

„Aha… Nejste fanouškem opery, poručíku?“

„Někdy zpívám ve sprše.“

Malfax Cortindo ukázal na svoji kancelář. „Rozhlédněte se. Vidíte tu sošku? Zurinamská, asi čtyři sta let stará. A tamten obraz? Ten tmavý? Je od Turinetta, namaloval ho měsíc před smrtí. A ta výšivka básně? Když si ji dobře prohlédnete, uvidíte, že se jedná o verše z eposu Gladius Mortis od Zara Cuchona, o tu část, kdy je v lese a…“

„Fascinující.“

Donal se zajímal méně o sošky a výšivky a víc o samotného Cortinda. Pěkná slova neukryla intuitivní skok, kterým si spojil umělce s vraždami a loupežemi těl.

Ale Cortindo byl příliš rozvážný, než aby se nechal snadno zlomit… a kromě toho měl být zdrojem informací, ne podezřelým, u Smrti.

„Jde mi o to, poručíku, že autoři těchto děl byli výjimeční lidé. I když to sami možná nevěděli, jejich sny měly nesmírnou cenu. Nedají se přirovnat k ničemu jinému, co znám.“

„Když to říkáte.“

„Možná bychom si měli prohlédnout naše zařízení. Pomůže mi to vysvětlit, co tím myslím.“

Právě na tu část se Donal vůbec netěšil.

„Dobrý nápad,“ řekl.

„Napřed vám ukážu celkový pohled.“ Aniž by vstal, provedl Malfax Cortindo gesto nad modrým sklem desky stolu. Ve skle se něco zavlnilo. „Jdeme na to.“

Ozvalo se tiché sténání a stěna po Donalově pravici se dala do pohybu. Obrovský, yard široký kus žuly se pomalu zasunul do zdi a odhalil vnější jeskyni. Kancelář se nacházela vysoko u stropu. Hluboko pod ní bylo vidět sedm řad reaktorových článků; ostatní byly schované za podpůrnými sloupy a zdmi: jednalo se o celý systém jeskyní, ne o jednu jedinou.

„Vidíte tam dole,“ ukázal Malfax Cortindo, „kde to vypadá, jako by se vzduch hýbal a vlnil?“

„Hm… jo.“

„To jsou kanály energetických vodičů. Samotný nekroflux musí zůstat uzavřený v reaktorových článcích, jinak by došlo k oscilačnímu nárůstu, který by mohl skončit katastrofou.“

„Myslíte výbuchem?“

„Přesně.“ Cortindo vzal do ruky elegantní hůl a vstal. „Sejdeme dolů a porozhlédneme se?“

U země se vzduch zdál hustší a Donalovi začalo bzučet v hlavě. Reaktory byly vyšší a solidnější, než vypadaly z okna Cortindovy kanceláře. Mezi články se neustále pohybovali dělníci v šedých overalech a s vráskami stresu ve tvářích: byla to cena za neustálou obezřetnost.

Donal s Cortindem šli asi deset minut širokou uličkou a skoro nemluvili. Místo bylo mnohem větší, než si Donal představoval. Nakonec narazili na reaktor s otevřeným pláštěm.

„Žádný strach,“ řekl Malfax Cortindo. „Je vydrhnutý, dekontaminovaný a připravený k dalšímu použití.“

Na plášti pracovalo sedm mužů v těžkých ochranných oblecích s přilbami.

„Mohl bych nahlédnout dovnitř?“ zeptal se Donal. „Jen abych se podíval.“

Malfax Cortindo zavrtěl hlavou. „Raději bych to nedělal, poručíku.“

„Netvrdil jste právě, že ho vydrhli?“

„Čistota,“ Cortindo se na zlomek vteřiny usmál, „je relativní, pane. Tady má všechno svoji paměť a v tom je právě část problému.“

Jeden z dělníků ztuhl. Jeho kolega otevřel olověnou bednu. „Dobrá, Karle. Jsem připravený.“

Donal se chystal přiblížit, ale Malfax Cortindo se dotkl jeho rukávu.

„Asi bude lepší, když se budeme držet dál.“

„V pořádku.“

Sehnutý dělník, Karl, měl na rukách těžké kovové rukavice s tupými prsty, které byly součástí ochranného obleku. Asi dost ztěžovaly jemnou práci, ale po několika vteřinách se narovnal a vycouval z prázdného reaktoru. Nesl něco na dlani: šedý střípek, odštěpek kosti, nic víc.

Donala ale okamžitě přepadla nevolnost a cítil, jak se mu pod nohama rozhoupala podlaha.

„Pojďme.“ Cortindo ho pevně vzal za nadloktí. „Necháme je pracovat.“

Jekot, nejasná směska tváří a dotyků, měkkosti a pocitu trhajících se vnitřností, slz a puchu…

O kus dál v uličce se vzduch pročistil, ale stále byl těžký.

„Co to, u Háda, bylo?“

„Promiňte, poručíku. Odštěpek byl větší, než jsem čekal, jinak bych nás odtamtud ihned odvedl.“

„Odštěpek kosti? Obyčejný odštěpek?“

„Ano… Kousek, který byl značnou dobu součástí paliva článku. Víte, jaká reakce v článcích probíhá, že?“

„Učili jsme se o tom ve škole.“ Donal si utřel hřbetem ruky obličej. „Ale to už je zatraceně dávno.“

„Nejlepší dny našich životů. Neříkáme to vnoučatům?“

Donal pochyboval, že s Cortindem navštěvovali stejné školy. Existují místa, kde potřebujete nejen mozek, ale i pěsti k tomu, abyste školu dokončili.

Malfax Cortindo ukázal holí na nejbližší reaktor.

„K vytvoření kritické masy pro jeden článek je zapotřebí kostí dvou tisíc mrtvol,“ řekl. „Mluvíme tu o rezonanční komoře, v níž vlny nekrofluxu vibrují a sílí a vydávají harmonické tóny.“

Ostatky dvou tisíc lidí, a to jenom v jednom reaktoru.

„Dobrá.“ Donal zamrkal a potlačil přirozenou hrůzu a smutek. „Dva tisíce. To je dost.“

„Čerstvého materiálu není nikdy nedostatek, poručíku.“

Po chvíli Donal řekl: „V tom máte asi pravdu.“

Cestou zpátky ke schodišti hovořil Cortindo podrobněji o probíhajícím procesu. Donal se snažil sledovat jeho myšlenkový pochod, protože nevěděl, jestli některá informace nebude důležitá pro jeho úkol.

Cortindo mu vysvětlil, jak mikrostruktury živých kostí mění vnímání a činy těla, jehož jsou součástí. Po smrti, když se kosti umístí do reaktorového článku, pak nekroflux sténá a vyje ovlivněn vnitřní strukturou kostí a znovu a znovu přehrává vzpomínky mrtvých.

„Ale ne jako souvislý celek,“ řekl Malfax Cortindo. „Jedná se o popletené útržky vzpomínek dvou tisíc individuí. Dohromady nemyslí ani nic necítí.“

Donal se zastavil a ohlédl se po dlouhých rovných řadách reaktorů.

„Ani bolest?“

„Ne.“ Cortindo na něj dlouho hleděl, pak zabušil holí do kamenné podlahy. „Tak alespoň zní oficiální odpověď. Rozumíte mi, poručíku?“

Donal se kousl do rtu a přemýšlel, jak by město zareagovalo, kdyby najednou přišlo o energii, o dopravní prostředky a tím pádem i o jídlo v obchodech.

„Rozumím.“

Na stěně vedle schodiště byla umístěna řada mosazných, zasklených ciferníků. Ten úplně nalevo nesl označení MN f^2 a Cortindo se zastavil, aby ho zkontroloval. Ukazatel hned vedle, označený cedulkou GW, prozrazoval celkový výkon v gigawattech, jak Donal předpokládal.

„Co označuje první číselník?“ zeptal se.

„Hodnotu fluxu ve všech článcích,“ řekl Cortindo, „v meganekronech na čtvereční stopu.“

„Ach. Samozřejmě.“

„Hm. Půjdeme nahoru,“ elegantně se usmál, „a dáme si šálek čaje?“

Zpátky v kanceláři Donal přijal nabízený čaj. Šedovlasá sekretářka ho přinesla na podnose v šálcích z nejkvalitnějšího kostního porcelánu.

Donal se modlil k Hádovi, aby při výrobě šálku nepoužili žádné skutečné kosti. Vzal do ruky křehké ouško a upil ze silného tmavého čaje. Byl to ten nejlepší čaj, jaký kdy ochutnal.

„Je dobrý.“ Opatrně odložil šálek na talířek. „Velmi dobrý.“

„Jsem rád, že vám chutná, poručíku. Takže… až dopijete, ukážu vám ještě jednu věc. Žádný strach, už nebudete muset nikam chodit.“

Nebál jsem se, toužil Donal říct. Namísto toho se napil.

Báječné.

„Udělejme to hned,“ řekl. „Ať už jde o cokoli.“

„Když na tom trváte… Mějte chvíli strpení.“ Cortindo přistoupil ke knihovně, která zakrývala celou zadní stěnu. Chvíli zíral na hřbety knih, pak na ně poklepal v určitém sledu, který Donalovi unikl.

Malfax Cortindo se otočil zpět a ve stejnou chvíli začal z podlahy stoupat asi yard široký kovový válec. Pomalu se otáčel a zastavil se asi ve výšce hrudi.

„Hotovo.“ Cortindo opřel hůl o stůl a vsunul prsty do mosazně zbarvené prohlubně ve válci. Po chvíli se na boku válce otevřela ocelová dvířka. „Dobrá, tohle musíte vidět.“

Jednalo se o platinovou skříňku uzavřenou zlatou západkou. Měla asi velikost krabice na starožitnou pistoli a vypadala těžká. Donal uvažoval, co asi obsahuje.

Malfax Cortindo držel skříňku s úctou. Otevřel západku, zvedl víko a otočil skříňku tak, aby Donal mohl nahlédnout dovnitř.

Na sametovém polštářku šarlatové barvy ležela vyschlá kost.

„Můžete se jí dotknout,“ řekl Malfax Cortindo, „ale…“

Pozdě.

Něco k ní přitáhlo Donalovy prsty, jako by se vzdal kontroly nad svým neuromuskulárním systémem. Dotkl se kosti a byl ztracen.

Měl pocit, jako by se topil.

Viděl stříbrné moře, jehož jemné vlnky narážely na růžovou pláž, a nad hlavou mu poletovali průsvitní ptáci a zpívali tak nádherné árie, že se Donal rozplakal. Kvetly tu květiny, obrůstaly fantastické struktury ze zeleného skla, které byly možná rostlinami, možná uměleckými díly, a i jejich nejmenší detaily byly fascinující. Kapka vody se třpytila jako…

Ne!

…křišťálový svět a všude okolo byla látka existence protkaná barvami. V dálce se pohybovaly nahé postavy a krajinu plnily…

Další škubnutí, kterému se snažil vzepřít.

…pásy tmavě žluté a rudé a indigové a stromy, které…

Zmizely.

Všechno zmizelo.

„Ne!“ Donal se vrhl na Malfaxe Cortinda, který otočkou ucouvl a vyhnul se mu. „Dejte…“

„Promiňte.“ Cortindovy kroky vytvářely spirálu, otáčel se a znovu a znovu uhýbal Donalovým výpadům.

„Dejte…“

Donal se zlomil v pase, sípal a byl víc zadýchaný, než kdyby uběhl deset mil. Mžoural, protože ho oslepoval slaný pot, a utřel si obličej rukou.

Co se, u Smrti, stalo?

„Ztratil jste se,“ řekl Malfax Cortindo, „v umělcově snu.“

„Ale vy…“

Těžké kovové rukavice musely Cortinda před působením kosti chránit. Pomalu – jeho plynulé pohyby byly zrádné – vrátil Cortindo kost zpět do skříňky a zaklapl víko. Zdálo se, jako by se vzduch v kanceláři ihned pročistil.

Donal odvrávoral k židli a svalil se na ni.

„Ach, u Háda.“ Vzal do ruky šálek a zhluboka se napil čaje. „Fuj!“

Byl studený.

„Omlouvám se, poručíku. Ale musel jste to vidět.“ Malfax Cortindo vracel skříňku zpátky do otvoru ve válci. „Kdybyste to nezažil na vlastní kůži, vše, co bych vám řekl, by byla pouhá slova a vy byste je ihned zapomněl.“

„Mám dobrou paměť.“ Donal nasadil kyselý výraz a odložil šálek. „Jak mohl čaj tak rychle…?“

„Pamatujete si, kolik času ve snu uplynulo?“

„Promiňte?“ Donal otočil zápěstí a zkontroloval hodinky. „Ne. To je…“

Bylo 22:63.

„…nemožné.“

Jakmile Cortindo zavřel kovová dvířka, začal válec klesat zpátky do podlahy.

„Opravdu, poručíku? To zajisté ne.“

Cortindo měl pravdu, protože Donal nedokázal přijít na žádný důvod, proč by mu někdo očaroval hodinky nebo nějakým tajuplným způsobem vysál teplo z čaje v šálku. Dospěl k jedinému možnému závěru.

Donal se ztratil ve snech kosti skoro na tři hodiny.

Cortindo se posadil zpět za stůl a sundal si těžké ochranné rukavice.

„Mohl jsem vám kost sebrat,“ řekl Donal. „Co by se se mnou stalo?“

„Můj drahý poručíku, od dětství trénuji pa-kuu, bojové umění, které mi dovolilo uhýbat vašim poněkud, ach, nejistým výpadům.“

„Právě jste mě vytrhl z…“ Donal zmlkl.

Z ráje.

„Já vím a to mi hrálo do karet. Kdyby existovalo nějaké riziko, přivolal bych si na pomoc ochranku, jak jistě chápete.“

Znělo to, jako by Cortindo očekával, že mu Donal poděkuje. Místo toho si Donal rozepnul sako, aby se mu při opření rozevřelo, a mohl tak Cortindovi ukázat pistoli značky Magnus v pouzdře v podpaží.

„Vysvětlíte mi, co se právě stalo?“

„Ach. Možná bych se měl omluvit za svoji názornou ukázku…“

„Možná byste měl.“

„…ale udělal jsem to pro vyšší dobro, o tom vás ujišťuji. Kost, které jste se dotkl, byla součástí dodávky kostí určených pro reaktorové články.“

Donal potřásl hlavou. Věděl, že sem neměl chodit.

„Ale naši pracovníci jsou velmi horliví,“ pokračoval Cortindo, „a dobře trénovaní. Všechny dodávky kostí prochází nekroskopickým vyšetřením. Někdy se stane, že nadaný umělec zemřel jako žebrák, a tento proces je naší poslední šancí, jak odhalit jeho existenci.“

Válec se vnořil do podlahy, splynul s ní a sotva se dal rozeznat.

„Kdo to byl?“ zajímal se Donal. „Čí kosti jsem se dotkl?“

„Jednalo se o loketní kost,“ Malfax Cortindo se ostře usmál, „Jamixe Holandsona, za jehož díla se nyní platí horentní sumy. Některé jeho kousky jsou vystaveny ve Federálním centru moderního umění ve Fortiniu.“

„Ach. On.“

„Naše postupy jsou velmi přísné a naši zaměstnanci dobře školení.“

„Škoda, že se Sorenson…“

„Holandson.“

„…Holandson neproslavil ještě před smrtí.“

„Jak jsem řekl,“ Malfax Cortindo si promnul šedou bradku, „je to umělcova poslední šance.“

„Spíše pokonečná šance,“ řekl Donal, „pokud takové slovo vůbec existuje.“

„Myslím, že ne, dobrý muži.“

Donal na něj pohlédl. Mohl tu objevit ještě spoustu dalších věcí, ale netušil, co by mohly mít společného s jeho prací. Z celého srdce odsud toužil, u Háda, zmizet, ale donutil se zpomalit.

„Co to má společného s vraždami?“ zeptal se.

„Není to jasné?“

„Nevím. Vysvětlete mi to, pane Cortindo.“

Plakety na stěně prozrazovaly, že je ředitel Cortindo nebo doktor Cortindo… nebo v případě univerzity v Donnerheimu Herr Doktor Direktor Cortindo.

„Kdybyste byl sběratel – bohatý a vlivný sběratel, chápejte – nezaplatil byste za podobné kosti značnou sumu?“

Donal zíral. „Možná.“

„No… a kdybyste byl skutečně horlivý sběratel, možná by se vám nechtělo čekat na to, až budou kosti vašeho oblíbeného umělce řekněme… k dispozici přirozenou cestou.“

„Ach, do prdele.“

„Přece jen není jisté, že objekt svého zájmu přežijete, že, poručíku? Ví snad kdokoli z nás, kdy zemře?“

Donal vstal.

„Děkuji vám za čaj. A za… vysvětlení.“

„Ale, poručíku.“ Také Malfax Cortindo vstal. „Potěšení bylo na mé straně.“

Potřásli si rukama.

„Doufám, že vás tady dole zase brzy uvidím,“ dodal Malfax Cortindo. „Ach… myslím společensky, samozřejmě. Ne…“

„Rozumím.“

Donal si vyzvedl plášť v kanceláři sekretářky. Rukavice z tekutého kovu měl stále v kapse. Chvíli zvažoval, že by si je oblékl, vrátil se do Cortindovy kanceláře a nacpal mu loketní kost mrtvého umělce do chřtánu.

Měl ale práci a mlátit civilní poradce nebyl zrovna dobrý způsob, jak se do ní pustit.

„Mnohokrát vám děkuji, poručíku. Doufám, že vaše návštěva u nás byla příjemná.“

„Čaj byl výborný. Děkuju, madam.“

Donal vyšel ven a sestoupil dolů po černém spirálovém schodišti. Čekali tam na něj stejní tři muži v šedých overalech.

„Rád jsem vás zase viděl, hoši.“

„Tudy, důstojníku. Nemáte auto?“

„Nepotřebuju ho.“

„Výtah pro lidi je tady.“

Trojice odvedla Donala ke klenutým dveřím v kamenném sloupu. Dveře zarachotily a sklouzly do stran. Donal vstoupil dovnitř a ocitl se na poškrábané ocelové podlaze. Na nízkých kovových podstavcích tu byly v kruhu rozmístěny lucerny. Když zaklonil hlavu, viděl nad sebou jen houstnoucí stíny přecházející v úplnou tmu.

„Tohle je…?“

Ale dveře už se zavíraly.

„No, fajn.“

Podlaha se s tichým škrábáním dala do pohybu, stoupala čím dál rychleji a během několika vteřin zrychlila natolik, že ho tlačila do nohou. Kamenná šachta svištěla v rozmazané šmouze okolo; natáhnout ruku a pokusit se stěny dotknout by byl špatný nápad.

Pak stoupání zpomalilo a Donal měl pocit, jako by se mu vrátila normální hmotnost. Podlaha se se zaduněním a se škubnutím zastavila. Ocitl se v duté černé polokouli.

„Jak…?“

Vtom se kovová polokoule rozpadla na díly, které se stáhly do sebe, a on se ocitl na malém, betonovém nádvoří.

Rychle z disku sestoupil pro případ, že byl naprogramovaný k návratu dolů. Kývli na něj strážci v uniformách: Donal jednoho poznal, býval to pochůzkář, kterého vyhodili od policie, protože si zdarma užíval v Šarlatové čtvrti. Ledabyle jim zasalutoval a zamířil k malému východu.

Dveře byly dost velké jen pro jednu osobu. Když se otevřely dovnitř, bylo patrné, že je tvoří stopu silný kov. Donal si nedokázal představit, kolik musí vážit. Z pantů unikla se syčením pára.

Mávl za sebe a vyšel ven na chodník. Ventily zasyčely a písty těžké dveře zase zavřely.

„Báječné.“

Zůstal trčet ve zchátralé čtvrti před pevností, která představovala nadzemní část komplexu Centrálního jádra. Lidé sem chodili jen vzácně, hlavně za prací, a jezdili autobusy Energetického úřadu.

Měl si od sekretářky zavolat taxi nebo policejní vůz; chtěl se ale z komplexu dostat co nejrychleji.

O kus dál v ulici parkovalo tmavé auto značky Vixen s křídly na kufru. Donal zvážil, že by řidiče požádal o svezení, ale sotva se k autu otočil, nastartovalo a rozjelo se.

„Zatraceně.“

Za volantem seděla žena: Donal zahlédl její naondulované světle blond vlasy. Neměla důvod zastavit v těchto ulicích osamělému muži.

Vedle něj se nacházela opuštěná parcela se zříceninou budovy, ze které jako žebra trčely zrezivělé nosníky. Tři bledé ještěrky, které se ruinou proháněly, ztuhly, když si uvědomily, že na ně Donal hledí.

Potřásl hlavou a vzhlédl k fialově černému nebi.

Pak si přitáhl kabát blíž k tělu a vyrazil pěšky. Vtom začal padat lehký rtuťový déšť. Po dlouhém plášti mu stékaly malinké stříbřité kapky.

Nenávidím tohle místo.

Na chodníku už se sbíraly kaluže tekutého kovu, lesklé a lepkavé. Nebýt pravidelného očkování, které Donal jako aktivní policista podstupoval, neprocházel by se po ulici bez klobouku tak netečně.

Ozvalo se škrábání, jak se ještěrky běžely schovat.

Donal uvažoval, kde je diva Marie daLivnová právě teď. Nejspíš na zkoušce v nějakém elegantním divadle nebo na večeři v luxusní hotelové restauraci. Rozhodně nekráčí osaměle ulicemi, kde se ještěrky schovávají před deštěm.

Při chůzi si ale sám sobě navzdory na něco vzpomněl: na pestré barvy světa, které viděl očima Jamixe Holandsona.

Prostřednictvím jeho mrtvé kosti.

3

U sebe v kanceláři pokynul Donal Levisonovi, aby se k němu připojil. Levison byl vysoký a vyzáblý a až na chuchvalce mrkvově rusých vlasů nad odstávajícíma ušima úplně plešatý. Jako obvykle měl rozepnutý horní knoflíček košile a povolenou vázanku.

Levison sebral ze stolu složku, vešel do Donalovy kanceláře a loktem zavřel dveře. Když si sedal na židli před Donalovým stolem, upravil si pistoli u levého boku. Kožené pouzdro sice vypadalo opotřebovaně, Levisonova zbraň se však do akce v ulicích často nedostala. Levison si nikdy nepletl schopnost dobře střílet s dobrou policejní prací.

„Víš,“ řekl Levison, „den má jenom dvacet pět hodin. Možná by sis měl promluvit s komisařem a upozornit ho na to.“

„Protože jsme tak dobří kámoši, co?“ opáčil Donal.

„Jo…“ Levison odložil složku na stůl. „Tohle přišlo, zatímco sis užíval se smetánkou. Jak to vlastně na Energetickém úřadu vypadá?“

„Hromady a hromady kostí, přesně jak bys očekával.“

„Příjemné místo.“ Levison zavrtěl hlavou. „Raději ty než já, šéfe. Zjistil jsi něco?“

„Jen to, že jistí zvrhlíci,“ Donal si dobře pamatoval ony úžasné sny: nebylo na nich nic zvrhlého, „by mohli mít dobrý důvod divu oddělat a ukrást její kosti.“

„Báječné.“

„Anebo profesionálové, které si zvrhlíci najali… To by taky fungovalo.“

„Dalo by to ale víc práce než ochránit divu před jedním cvokem. Diva přistane za týden na Chrámovém. Všechno máš tady.“ Levison ukázal na složku.

„Spravedlnost nikdy nespí.“

„Ne, jenom trpí schizofrenními halucinacemi způsobenými nedostatkem spánku a nakonec si vystřelí mozek z hlavy stříbrnou kulkou z magna.“ Zdálo se, jako by humor zapadl do Levisonova dlouhého obličeje a zmizel za vážnou maskou. „Slyšel jsi o Petersovi ze stoprvního?“

„O Petersovi?“

„Včera v noci se odbouchl.“

„Do prdele, byl jsem mu na svatbě.“ Donal zíral oknem na černé kamenné sídlo nějaké společnosti, které se vypínalo k nebi na opačné straně ulice. Ve skutečnosti ho ale neviděl. „Jeho vdova…“

„Chlapi organizují sbírku.“

„Přihoď za mě padesát florinů, dobře? Zítra ti to vrátím.“

Levison kývl, protože věděl, že mu Donal zaplatí. „Jdeš zase ven?“

„Jo…“ Donal si přitáhl složku a otevřel ji. „Potřebuju prohlédnout okolí, zkontrolovat cestu z letiště. A podobné věci.“

„Bude ubytovaná v Exemplaru.“ Levison se natáhl a zalistoval o dvě strany zpátky. „Tady, vidíš? Má vlastní apartmá. Nešetří na ní.“

„Do prdele.“

„Přesně. Pokud chceš celou oblast rozumně pokrýt, budeš muset chlapům najmout pokoj naproti přes chodbu. Pokud chceš celkové krytí, budeš potřebovat pokoje po stranách, v patře pod apartmá – jsou to tři oddělené pokoje – i nad ním. Další apartmá.“

„U Thanata.“

„Když jsem mluvil po telefonu s naší krásnou Vědmou,“ Levison se zašklebil, „předala mi oblíbenou frázi komisaře Vilnara.“

„Řekni jim, ať to nepřehání s přesčasy?“

„Přesně tu.“

„Účtárnu raní mrtvice. Raději se půjdu napřed podívat na hotel. Možná se mi podaří přesvědčit je, aby nám dali větší slevu než obvykle.“

„A co takhle kdyby zaplatili oni nám, přece jenom chceme zabránit tomu, aby si trhli ostudu, ne?“ řekl Levison. „A nepřišli o obchody.“

„Když to říkáš.“ Donal si hodil nohy na stůl. „Na druhou stranu by lidi mohlo nadchnout, kdyby mohli přespat na místě, kde zavraždili divu.“

„U Háda, Donale. Jenom ať tě nikdo neslyší.“

„Jo… Mohl bych někomu vnuknout chytrý nápad. Anebo hloupý. To je jedno.“

Donal se vyhnul Gertiinu výtahu, prošel tmavou chodbou a vstoupil do chladnější šachty, kde ocelové stěny pokrývala jinovatka a zotročený přízrak odváděl v tichosti svou službu.

Měl málo času, ale ten den ještě nebyl na střelnici, a když se tréninku vyhne jeden den, bude mnohem snazší vyhnout se mu i další. A než by se nadál, stal by se z něj změkčilý byrokrat, stejný jako komisař Vilnar, jehož povědomí o dění v ulicích se zakládalo na starých vzpomínkách, nekonečných oběžnících a okrskových hlášeních.

Uvnitř tmavé šachty začal Donal rychle padat nohama napřed. Ledový průvan mu nadouval plášť, ale on si toho nevšímal. Po třiceti patrech se jeho klesání zpomalilo. Ve chvíli, kdy dorazil na třinácté podzemní podlaží, byl pohyb dolů téměř neznatelný.

Donal vstoupil do studené, šeře osvětlené místnosti.

Vyňal magnus z podpažního pouzdra, vytáhl zásobník a zkontroloval, jestli je plný – používal postříbřené kulky, které dokázaly prorazit i exoskeleton – zasunul ho zpátky a vrátil zbraň do pouzdra. Pak se zhluboka nadechl, naplnil si plíce studeným vzduchem a dlouze vydechl, aby se uklidnil.

Otevřel železem vyztužené dveře a vešel. Uvnitř místnosti stál po jedné straně prázdný pult.

„To jsem já, Riordan. Jste tu, Briane?“

„Jasně, poručíku.“ Plešatý muž s namodralou pletí a pivním břichem se zvedl zpoza pultu. „Co pro vás můžu dneska udělat?“

„Potřebuju,“ Donal pohlédl na hodinky: bude si muset pospíšit, „krabičku padesáti nábojů, to je všechno. Jako obvykle.“

„Dobrá.“ Brian sáhl pod pult a vytáhl třípalcovou papírovou krabici s náboji. „Zapíšete se?“

„Jasně.“ Donal si k sobě přitáhl psací desku. Hůlkovým písmem na ni napsal POR. D. RIORDAN a přidal podpis. „Šest terčů, prosím.“

Z chodby k nim dolehl jekot.

„Co se děje?“

„Malá soutěž ve střelbě.“ Ze stěny za pultem Brian vytáhl ploché zásuvky. „Chlapi ze sedmdesátého třetího proti našim. Nechtěl byste uzavřít nelegální sázku, poručíku?“

„Ani by mě nenapadlo. Kdyby ale někdo, hypoteticky, bral sázky, jaké šance by měli naši na výhru?“

„Vyrovnané. Dřív by to bylo tři ku jedné, ale sedmdesátý třetí měl loni dost problémů s gangy. Zlepšili se.“

Donal zavrtěl hlavou.

„Někdy jindy.“

„Vaše ztráta, šéfe.“ Brian vytáhl ze zásuvky několik listů papíru. „Dobrá, takže základní kulatý – jeden z těchhle? – a několik siluet. Ghúlorl s lidským rukojmím. Člověk s ghúlorlským rukojmím. Pak…“

„Vezmu si dva.“

„Fajn. A poslední…“ Brian mu přisunul papír o velikosti dvě na čtyři stopy přes pult. „Slyšel jsem, že někdo nakreslil na velké papíry známé postavy, víte? Jako třeba radní, i Finrosse a O’Connella. Možná dokonce komis…“

Donal se natáhl přes pult a položil Brianovi ruku na rameno. Přátelsky se usmál, ale zesílil stisk a zaryl Brianovi prsty do ramene.

„Briane? Víš, proč už nestřílíme jenom na kulaté terče?“

„No… ne, šéfe. Poslyšte…“

„Protože je pak pro nás snazší střílet po lidech. Nebo jiných… tvorech. Říká se tomu operační kondicionování a pomáhá to udržet poldy naživu. Na ulici pak neztuhneme, když se dostaneme do srabu.“

„No, jasně. Ale křivdíte mi…“

„Proto o podobných věcech nežertujeme ani nepoužíváme jako terč obrázky konkrétních lidí. Je to tak?“ Donal povolil sevření. „Je to tak, Briane?“

„Jo, poručíku. Teda, jasně že jo, u Háda. Ani by se mi nesnilo…“

„Dobře. Protože až zítra přijde inspekce, tohle místo bude jako ze škatulky. A pokud se doslechnu něco jiného… Ale to se nestane, že ne?“

„Ne, pane.“

„Dobře.“ Donal sebral čtyři listy papíru. „Budu potřebovat ještě dva terče.“

Brian mlčky vytáhl ze zásuvky dva standardní terče a položil je na pult.

„Mockrát děkuju, Briane.“

Trvalo patnáct minut, než vystřílel šedesát kulek do terčů: deset v zásobníku a padesát od Briana. Byla to docela dlouhá doba, za což mohly především pomalu se pohybující kabely u stropu, které terče odnášely do rozličných vzdáleností.

Stříbrné moře, vlnky něžně narážející na růžovou pláž, průsvitní ptáci nad hlavou…

Donal byl pravák, ale s dominantním levým okem; proto když mířil, musel naklonit hlavu k pravému rameni. Vypadalo to divně – když byl ještě zelenáč, kolegové mu dali přezdívku Šilhavý Riordan – ale stabilizoval si tak hlavu a dělalo to z něj lepšího střelce.

Spolu s každodenním tréninkem.

Když zasunul do pistole poslední zásobník, poslal terč úplně dozadu, postavil se k němu zády, zavřel pevně oči, pak se bleskurychle otočil a vypálil všech deset kulek rychle za sebou.

Když oči znovu otevřel, terč byl na cucky.

Dost dobré.

Na ulici totiž není vždy nejlepší osvětlení. Někdy vás darebáci napadnou ze stínů.

O kus dál ze střelnice k němu dolehla série hlasitých, dunivých výstřelů. Donal si myslel, že je tu dole sám. Ať už druhý střelec používal jakékoli náboje, musely mít opravdu sílu. Donal byl zvědavý, ale… zkontroloval hodinky. Chtěl ještě dnes v noci navštívit hotel Exemplar a zkontrolovat podlaží, na kterém se diva ubytuje.

Ozvala se další série výstřelů.

„Jen nakouknu,“ řekl si Donal.

Šel pomalu, protože nechtěl policistu vylekat náhlým nečekaným pohybem, minul sedm prázdných stání a přiblížil se střelci na dohled.

Byl to obrovský muž, skoro sedm stop vysoký, s masivními rameny, která mu napínala tmavě rudé kožené sako. Na dlouhém nose měl posazené kulaté modré brýle.

Pálil z těžké stříbrné pistole, kterou držel v jedné ruce. A byla to skutečně těžká zbraň určená pro obě ruce, zkrácená verze samopalu.

„Ha.“ Velký muž odložil prázdnou zbraň a vytáhl si z uší ucpávky. Donal udělal totéž.

„Jaký druh…? U Háda. To je teda věc.“ Donal zamžoural na terč a položil ruku na zelené tlačítko s nápisem Vrátit. „Můžu?“

„Klidně, poručíku.“

Takže ten muž věděl, kdo Donal je. No, to se stávalo. Byla to nevýhoda vyšší hodnosti: lidi znali vás, ale vy jste neznali je. Donal tlačítko zmáčkl a držel ho, zatímco terč svištěl s pískáním pod stropem.

Moc toho z něj ale nezbylo. Když se vrátil až k Donalovi, bylo jasně vidět, že z papíru zůstalo jen několik třepotajících se útržků.

„To není špatné. Co to máte za bestii?“

„Ach, tohle?“ Velký muž přejel prstem po zbrani. „Říkám jí Betsie. Je to Howler 50.“

„Myslel jsem si to. Četl jsem o ní. Není špatná.“

„Chcete si ji vyzkoušet, poručíku?“

„Já… Zatraceně, strašně rád. Ale ne dneska večer. Mám ještě práci.“

„Ale udělal jste si čas a zašel na střelnici? Chápu, pane.“

Muž byl neoholený, opálený a ošklivý. Donalovi byl sympatický. „Jak se jmenujete, detektive?“

„Viktor Harman, pane. Ze, hm, sedmdesátého sedmého. Říkají mi Velký Viktor.“

„To mě nepřekvapuje. Zastavíte se tu ještě někdy?“

„Ach ano, pane. Na to se můžete spolehnout.“

„Takže se uvidíme.“

„Bude mi ctí, poručíku.“

Venku na ulici Donal bez problému zastavil fialové taxi. Poté co zvečera opustil Energetický úřad, musel ujít skoro míli, než našel fungující telefonní budku a zavolal si taxi. Dorazilo až překvapivě rychle.

Nyní se řidič zařadil do hustého provozu a přibrzdil. Blížila se dopravní špička a Donal zalitoval, že nejel hypodráhou. O kus dál na opačné straně ulice zahlédl dva potenciální zákazníky – podle modrých kabátů to byli turisté z provincie Kaltrin – kteří mluvili s řidičem taxíku.

Taxikář vrtěl hlavou: nejeli dost daleko na to, aby se mu jízda vyplatila.

Vítejte v Tristopoli.

Řidič Donalova taxíku hleděl netečně před sebe. Nezeptal se, kam Donal jede, dokud Donal nenastoupil. To byla jedna z výhod, když jste nasedli před policejním velitelstvím.

Donal si založil paže na hrudi, opřel se a užíval si chvíle klidu. Přemýšlel o velkém policistovi – o Viktoru, jakže se jmenoval? Harmanovi – a o tom, jak lehce zacházel s padesátkou kalibrem.

Ze, hm, sedmdesátého sedmého.

Tak to Velký Viktor řekl… Ale Donala teď číslo okrsku zarazilo. Chtěl snad říct ze sedmdesátého třetího a naznačit, že patří k týmu, který soutěží s místními poldy? Vysvětlovalo by to, co dělá důstojník odjinud v okrsku uprostřed Tristopole.

Recepční Brian byl, co se týkalo bezpečnosti, kompetentní. A Eagle Dawkins, bezpečnostní důstojník střelnice, vždycky na všechno dohlížel. Podvodník by se na cvičiště nikdy nevetřel.

Donal se vrátil do přítomnosti. Taxi se posunulo sotva o blok, než znovu uvízlo v provozu.

Sáhl do peněženky a řekl: „Půjdu pěšky. Ale tady máte jízdné.“ Podal řidiči dva flořiny.

„Ale no tak… Jak se mám…?“

Donal se naklonil blíž. Pohled mu najednou ztvrdl. „Na konci bloku se otočíte a pojedete zpátky. Na chodníku kus zpátky čekal pár v modrých kabátech.“

„Hm, viděl jsem je.“

„Vezmete je, kam budou chtít, pane…“ Donal zalétl pohledem k licenci na přístrojové desce. „Boudreauxi, řidiči číslo čtrnáct nula tři. Jasné?“

„Ano, pane. S potěšením.“

„Myslel jsem si to.“ Donal sáhl do kapsy a našel sedmistrannou půlflorinovou minci. „Jste dobrý chlap, Boudreauxi.“

Taxikář polkl.

„Děkuju, pane.“

Donal vyklouzl z vozu.

Jeho první zastávkou byl hotel Exemplar na rohu Devadesáté deváté a Dvousté první. Byla to velkolepá, tmavě šedá budova, která se tyčila do výšky padesáti pater, pak se vykláněla do strany a shlížela dolů na ulici ve formě masivní žulové orlí hlavy. Východní a západní stěny představovaly složená křídla.

Na ulici zdobily původně holé drápy mosazné mísy, v nichž plápolaly a tančily oranžové plameny. Na mramorových schodech vedoucích do vstupní haly se pak svíjely roztodivné vzory.

Donal nebyl nikdy uvnitř.

Vešel do naleštěné recepce a minul gotického bronzového draka, ve kterém se odrážely tančící plameny. Na zavalité, bohaté manžely tu čekaly štíhlé ženy v kožešinových štolách s dlouhými cigaretovými špičkami v rukou.

Téměř hmotný přízrak hotelového poslíčka se zeptal: „Mohu vám pomoci, pane?“

Donal se zadíval do tmy v místech, kde by měl poslíček oči. „Máte tu hotelového detektiva?“

„No… proč byste…?“

Donal mu ukázal odznak a vrátil ho zpátky do kapsy. „Rád bych si s ním promluvil, kdyby vám to nevadilo.“

„Zajisté, pane.“ Přízrak začal plout pryč a jeho čepice zůstávala stále stejně vysoko nad podlahou. „Tudy.“

Jeden z mužů za pultem recepce měl neobvykle bílou pleť. Když se přízrak přiblížil, vzhlédl.

Přízrak se sklonil, až jeho hlava částečně splynula s hlavou bledého muže. Byl to ten nejsoukromější způsob rozmluvy.

Bledý muž kývl a přízrak odplul. Muž přistoupil k Donalovi.

„Jsem Shaunovan. Prý se mnou chcete mluvit.“

„Můžeme si promluvit cestou?“ řekl Donal. „Zatímco mi budete ukazovat, jak to tu chodí?“

„Žádný problém.“ Shaunovan zamířil dozadu do místnosti. „Restauraci a kuchyň jako první?“

„Klidně.“

„Hádám, že jste tu kvůli divě. Je nejslavnější host, který se tu má v brzké době ubytovat.“

„Sledujete, kdo se zapisuje?“

„Je to součást mojí práce, důstojníku. Hm, Fred mi neřekl, jak se jmenujete.“

„Riordan. Donal Riordan.“

„Aha, poručík. Samozřejmě.“

Prošli barem. Okolo proletěly dvě sklenice, točily se a otřásaly: létající koktejly mířily k jednomu z uzavřených boxů vzadu.

„Je tu ještě nějaký další detektiv?“ zeptal se Donal. „Zastupuje vás někdo na jiných směnách?“

„Nejsem tu jenom já.“ V Shaunovanových očích se objevil zvláštní pohled. „Jsem tu dvacet pět hodin denně, devět dnů v týdnu.“

„Nikdy nespíte, co?“

„Ne.“ Shaunovanův hlas zchladl. „Nikdy.“

Na Donala udělalo rozložení hotelu dojem, spojovalo totiž bezpečí – snadný přístup k požárním východům a evakuačním přízrakům – s bezpečností. Management ale odmítl použít hotelové věštce: hosté Exemplaru očekávali soukromí.

„Vraťte se zítra odpoledne,“ řekl Shaunovan, „a Whitrose vyřeší pokoje pro vaše lidi. Je hlavní manažer, a co se týká poplatků, je… diskrétnější… než přiznává.“

„Když vyjednává, tvrdí, že nemůže ustoupit?“

„Přesně. Ale Whitrose může srazit cenu až na nulu… když ho přesvědčíte.“

„Jste dobrý chlap, Shaunovane.“

„Jste si tím jistý?“

„No… v každém případě jste dobrý.“ Donal napřáhl ruku. „Rád jsem vás poznal.“

„Nápodobně, poručíku.“ Shaunovanův stisk připomínal dotyk zmrzlé oceli. „Nápodobně.“

Na Devadesátou druhou to nebylo daleko. Kousek od křižovatky na Pokladové se do výšky vypínala budova Théâtre du Loup Mort. Z opačné strany ulice Donal sledoval zástup školaček před hlavním vchodem: školní představení.

Donal se o té hře učil ve škole, jednalo se o studii o válečnících, kteří čelili poslední bitvě. Vzpomínal si, jak v poslední scéně létaly nad jevištěm oštěpy a hrdinové s vytím umírali.

Tehdy ho šokovala a i po letech ho navzdory skutečným hrůzám, které zažil na ulici, pořád děsila.

V jednom z horních oken Donal zahlédl siluetu ženy, její dokonalé, oblé ňadro s růžovou bradavkou na bledé kůži; vzápětí mu ale zmizela. U Háda…

Další z oken vysoko nad zemí vedlo do šatny hereček. Večerní představení mělo začít už za hodinu. Donal vydechl, ještě chvíli hleděl do okna, pak se donutil odvrátit.

Boční průchod. Ulička vzadu a vykládací rampa pro velké náklaďáky, které transportovaly kulisy. Požární východy. Bude to těžké. Existovalo tolik možností, které mohl cvičený zabiják…

Okolo otevřeného okna prošla další herečka a za chůze si svlékala blůzku. Pokud Donal nevypadne, nějaký pochůzkář ho brzy zatkne za šmírování.

Zastavil se v malé kavárně na rohu Tisící první a objednal si espresso. Bylo husté a tmavé v malinkém šálku. Otřásl se, když ho pil.

Pak zamířil k velké svítící jantarově žluté ceduli ve tvaru P, která visela nad železnými schody vedoucími pod zem. Donal sestoupil spolu se stovkami dalších cestujících, kteří se tlačili dolů na nástupiště, do stanice pneumetra.

Rozhlédl se po červených značkách linky Z – z Tisící první zrovna často nejezdil – a vydal se po nich zrovna ve chvíli, kdy na místo dorazilo sedm velkých vagonů za sebou.

Donal přemýšlel, jak často hosté Exemplaru cestovali hypodráhou.

Podzemní dráhu tvořil vypouklý tubus z téměř průsvitného čaroskla, které ale bylo poškrábané, špinavé a potřebovalo vyměnit už před dobrými pěti lety. Každý z vagonů pobral dvě stě lidí. Donal zamířil ke třetím dveřím – Z3 byla jeho linka.

Dovnitř se vmáčkl mezi posledními a dveře se se sípáním zavřely. Všichni čekali, mačkali se jeden na druhého a potili se. Pak se ozvalo třaskavé zakašlání a všech sedm vagonů vystřelilo najednou ze stanice.

Cesta zpátky do Donalova sousedství trvala dvacet minut, ale aspoň nemusel přestupovat. Vagon bez problémů zahnul na třetí větev linky Z a po sedmi zastávkách a sedmi výbušných zrychleních konečně dorazil do Dvoran.

Nikdo ho nepozdravil, když šel ulicí mezi vilami a přestavěnými chrámy ke svému činžáku. Otevřel vnější dveře zrovna ve chvíli, kdy stará paní MacZoranová vycházela ven s pytlem prádla.

„Zajdu za chvíli do prádelny,“ řekl jí Donal. „Zkontroluju, jestli je všechno v pořádku.“

„Se mnou si nedělejte starosti.“

„Tak tam nepůjdu. Prostě si…“

Ale paní MacZoranová už mířila pryč, šla s hlavou sklopenou a slyšela jen hlasy ve své hlavě, vzpomínky na dávno ztracené časy.

„…půjdu zaběhat.“

Donal vystoupal po schodech do pátého patra, odemkl si a opět za sebou zavřel dveře. Pohyboval se rychle – kdyby se posadil, jen by pro něj bylo dodržení disciplíny těžší – v malé koupelně si oblékl černou běžeckou soupravu a obul si staré černé boty.

Protáhl se, provedl několik výpadů na holé dřevěné podlaze, pak chvíli posiloval: chytil se trubek u stropu, přitahoval se k nim a cviky prokládal kliky s nohama na posteli. Celé cvičení ukončil sklapovačkami na tvrdé podlaze.

Když se postavil, vytáhl si z oblečení dvě třísky.

Běhat se zbraní bylo vždy problematické, proto se ten večer rozhodl nechat ji doma. Podpažní pouzdro pověsil na sloupek u postele, vyšel na chodbu a zamkl všechny tři zámky. S klíči a odznakem v levé ruce zamířil dolů.

Fialové nebe vypadalo tmavé. Prádelna, kterou všichni znali jako Fozzyho hadry, ostře bíle zářila. Paní MacZoranová seděla uvnitř se stařenkou ze sousedství. U nohou jim stály proutěné košíky, ve kterých přenášely prádlo z praček do sušiček.

Žádného z místních chuligánů nikde poblíž neviděl. Ten večer ne.

Dobře.

Donal odběhl na roh ulice, kde stál podstavec z vlhkého kamene o trochu širší než člověk a asi osm stop vysoký. Obrys kamenných dveří v něm byl sotva vidět, ale otvor o velikosti ruky vedle nich byl čistý a prázdný.

Donal do něj vložil policejní odznak, chvíli počkal, pak ho opět vytáhl. Byla to jedna z výhod povolání.

Těžké dveře se neochotně otevřely.

Uvnitř podstavce se nacházela dutina a kamenné schodiště, které se stáčelo hluboko pod zem. Donal sestoupil po pěti schodech dolů a zastavil se. Dveře se se sténáním zavřely.

Lehce kývl a pokračoval dolů. Fosforeskující runy vydávaly dost záře na to, aby rozeznal schody. A kromě toho tady byl už aspoň tisíckrát.

Trvalo deset minut, než se dostal dolů do tunelu s čvachtající šedou půdou: tvořily ji jemné, mokré odštěpky kamene na ochozeném dláždění. Donal se přebrodil černou louží.

Tady dole nebyla žádná auta, neznečišťovala vzduch ani nezabírala místo. Obvykle tu nebyli ani žádní lidé. Mohly tu hlídat stráže, ale nová mauzolea se nacházela dál v centru. Všechno tady bylo prastaré: relikvie kdysi mocných rodin, na které už všichni dávno zapomněli.

Katakomby byly chladné a tiché.

Konec dalšího dne.

Donal se dal do běhu.

Běžel už deset minut, rozehřál se a jeho kroky se dunivě rozléhaly. Klikatý, klesající tunel se vzápětí rozšířil v nízkou jeskyni, ve které se nacházel půltucet kamenných sarkofágů. Každý splýval s podlahou a stěnou jako nějaký zámotek.

Donal proběhl okolo a ucítil slabounké šeptání, jako by se mu o kůži otřela pavučina.

Vzápětí ale jeskyni opustil, vběhl do neoznačeného tunelu a pocit pominul. Vydal se jednou ze tří obvyklých tras, která ho zavedla zpátky pod kamenné schodiště. Hruď se mu nadouvala, tělo měl kluzké potem a byl připravený vrátit se zpátky na povrch.

Cestou nahoru byl nucen zpomalit a napětí ve stehnech a lýtkách mu přinášelo radostnou bolest. Vyšel ven na chodník.

Donal pomalu proběhl okolo Fozzyho hadrů k činžáku a pomalu vyšel nahoru po schodišti.

Doma se osprchoval v plechovém sprchovém koutě a utřel se starým, drsným ručníkem. Pak si oblékl čisté spodní prádlo a košili, ale stejný oblek, který měl na sobě předtím, jen si vzal jinou kravatu, tmavě zelenou. A šel znovu ven.

Donalovou první zastávkou se stal antikvariát, který se nacházel asi dva bloky od bytu. Vešel dovnitř a vybral si omšelou kopii knihy Lidé: Pomsta z fantasy série, která se odehrávala v paralelním světě, kde jedinými rozumnými bytostmi byli lidé a nekroflux ještě nebyl objeven nebo neexistoval, na to zatím nepřišel.

„Pro tebe to dělá třicet centalů.“

„Ahoj, Peate. Jak se vede?“

Peatova kůže připomínala houbu a neustále z něj táhl temný, dřevitý pach. Donalovi připomínal rašeliniště; ne že by toho o venkově tolik věděl.

Každá z Peatových rukou končila třemi tupými prsty a zrovna teď v nich držel obrovský stoh starých knih. Peat vážil dobrých čtyři sta liber, byl třikrát silnější než člověk a znal nazpaměť všechny epické básně a sonety z posledních tří set let.

„Co myslíš, Donale, jako vždycky.“

„Dobře.“ Peat byl muž – tvor – s rozsáhlými literárním znalostmi, ale rozhovory s ním bývaly obvykle velmi krátké. „Poslyš, potřebuju si jít koupit něco k večeři. Ale…“

„Později, příteli.“

„Jo.“ Donal položil mince na pult. „Později.“

S knihou v ruce přešel ulici a vstoupil do Fredina bistra. Marie, malá číšnice s chybějícími zuby a něžným chováním, si zapsala Donalovu objednávku.

Donal popíjel slabou kávu a četl si, dokud nedorazilo jídlo. I poté si dál četl a cpal si přitom do úst vajíčka a brambory. Jídlo bylo mastné a syté. Přejedl se.

Nakonec se vrátil domů, svlékl se, oblečení pověsil na věšák a lehl si do postele, aby si dál četl. Byl to konec normálního dne.

Ale když knihu konečně odložil a usnul, zdály se mu sny o sytých barvách a texturách, jaké nikdy dřív nepoznal: o neuvěřitelně smaragdově zelených loukách pod nebem, které bylo světlé namísto tmavého, a o půvabných, fantastických průsvitných tvorech z legend, kteří se pásli na modrých trávnících. Pak se ale na nebi objevila černá trhlina a Donal se dal do běhu, běžel čím dál rychleji, aniž by se pohnul z místa, a kůži mu drásala slova – nebo snad nehty? – a šepot, který tak docela neslyšel.

Jsme kosti, šeptala tráva.

Donal se rozběhl ve spánku ještě rychleji.

Jsme kosti. Teď už tě známe.

4

O devět dní později seděl Donal spolu s Levisonem ve své kanceláři, pokukoval po hodinkách a přemýšlel, jestli divino letadlo přistane načas. Celý předchozí den halila Tristopolis mlha, až se prakticky zastavil veškerý pohyb. Dnes to vypadalo, že se nic nezmění.

„Účetní ze mě sedřou kůži zaživa,“ řekl Donal, „pokud se diva dneska neobjeví a naši kluci tak stráví v hotelu jednu noc navíc.“

„Objeví se.“ Levison vzhlédl od rébusu ve složených novinách. „Říkám ti, že se objeví.“

„Ach… dobrá.“ Donal se naklonil do strany a pokusil se vyhlédnout ven. Neviděl sice na nebe, ale uměl odhadnout světlo v umělých kaňonech mezi budovami a neunikly mu ani stříbřitě fialové odrazy v oknech. „Jsem v pokušení si na to vsadit.“

„Poslyš,“ řekl Levison. „Nevyvádíš nic, co bys neměl, že ne, šéfe?“

„Celý život.“ Donal si uvědomil, že Levison mluví vážně. „Ale nic nelegálního. Proč se ptáš?“

„Jen tak.“

„Jasně.“

„Já jen, no, tak trochu jsem si pokecal s Helven v archivu…“

„A jak se má? Už jsi ji pozval na kafe? Pozvala ona tebe? Ví to tvoje žena?“

„…v každém případě jsem si v osobních záznamech všiml jedné ženy.“

„Když jsi měl věnovat pozornost Helven. No tak, Leve.“

„Tvoji složku, Donale. Přesně to měla ta blonďatá kráska v rukou.“

„Hm.“ Donal se opřel a židle zavrzala. „No a?“

„No, měla zbraň a rozhodně to nebyla byrokratka.“ Levisonovi se do hlasu vloudil přízvuk ulice a dětství. „Chápeš? Zdálo se mi, že je z vnitřní bezpečnosti.“

„Nemají důvod se o mě zajímat, kámo.“

„No.“ Levison kývl. „To je dobře.“

„Teda až na ty miliony, které jsem si uklidil…“

„U Háda, Donale. O takových věcech se nežertuje.“

„Dobrá. Připravil jsi auto?“

„Pro cestu na letiště? Jo.“ Levison zkontroloval malé hodiny na Donalově knihovničce. Ze spodní nádobky do horní v nich kapala tmavě zelená tekutina a uváděla do chodu ručičky. „Bude na nás čekat za padesát pět minut dole.“

„Bezva. Ty tu dál popíjej kafe.“ Donal vstal. „Já mám ještě práci.“

„Dobrá, šéfe.“

Donal sebral sako a cestou z kanceláře si ho oblékl. Udělal to hlavně pro případ, že by ho před návratem do kanceláře zastavil nějaký civilista: když schoval zbraň, lidem se hned mluvilo lehčeji. Tedy až na výslechy.

Dveře výtahu se otevřely, když od nich byl vzdálen ještě deset stop. *Hej, milenče. Chyběl jsi mi.* Nastoupil. *Jak je to dlouho?*

„Celá hodina.“

*Připadá mi to mnohem déle.*

„Na střelnici, prosím, Gertie.“

Zdálo se mu, jako by ho okolo hrudi objaly neviditelné paže. *A já bych ti nestačila?*

„Chovej se slušně.“

*Dobrá.* Ruce zpomalily Donalův sestup. *Ale slušné chování není žádná zábava.*

„U Háda.“

*Pozor na jazyk.* Gertie položila Donalovi ruce na záda. *Zlobivý kluku.*

Vyšoupla ho na chodbu. Donal se otočil, aby něco řekl, ale dveře výtahu už se zavřely. Jeho odseknutí bude muset počkat.

Ze střelnice se ozývaly tupé rány. Někdo tvrdě cvičil.

Když se Donal přiblížil ke vchodu, spatřil za pultem Briana v nažehlené košili a s vázankou. Jeho vymydlená kůže byla modřejší než obvykle. Dva muži s prázdnými výrazy ve tváři si za ním procházeli složky se záznamy o tom, kdo si vypůjčil jaké vybavení.

„Ahoj, Briane. Jak jde život?“

„Navštívili mě chlapi z interního. Že jo, kluci? Jinak je všechno jako obvykle, poručíku.“

Brian na Donala mrkl, jako by mu děkoval za varování, že si na něj došlápne vnitřní bezpečnost. Ve skutečnosti jim zavolal sám Donal a řekl jim, aby prověřili střelnici, a pokud se Brian svých pitomých terčů nezbavil – kreseb tristopolských politiků a podobných věcí – skončí na dlažbě.

Donal se naklonil přes pult. Muži z interního vzhlédli.

„Nenechte si od Briana nic líbit,“ řekl jim Donal. „Jasné?“

„Žádný strach, poručíku.“ Odpověď nezněla pobaveně, nýbrž naprosto vážně.

Žádný z policistů z vnitřního neodpovídal popisu, který mu dal Levison: pěkné blondýně, která držela v ruce Donalovu osobní složku.

„Dejte mi dvě stě nábojů,“ řekl Donal Brianovi. „A hromádku terčů, ghúlorly i lidi.“

„Jasně.“

„Mm, poručíku…“ Jeden z mužů z vnitřního, ten tišší, mu ukázal složku. „Včera jste si vyzvedl munici. Pamatujete si, kolik to bylo nábojů?“

Brianova modrá pokožka zbledla. Donal zavrtěl hlavou. Byl Brian opravdu natolik hloupý, aby měnil čísla, nadsazoval spotřebu munice a přebytky kradl?

„Promiňte,“ řekl Donal. „Nemůžu si vzpomenout.“

Donal vystřílel dvě stě nábojů a vrátil se zpátky k pultu. Chlapi z vnitřního tam pořád byli, nahlíželi do zásuvek s terči a do kartoték. Donal požádal Briana o další stovku a vrátil se zpátky na střelnici, kde rozcupoval na kousky další terče.

Když se vrátil podruhé, byl Brian sám.

„Vaši kámoši z vnitřního,“ řekl Donal, „to pro dnešek zabalili?“

„No… jasně. Proč by neměli?“

„Inventář je určitě v pořádku. Je v pořádku, že ano, Briane?“

„J… jasně.“

„Dlouho jste pracoval na ulici. Cením si toho…“

„Díky, poručíku.“

„…ale pokud zjistím, že chybí nějaká munice nebo zbraně, vpálím vám osobně kulku mezi oči. Je vám to jasné?“

Brian otevřel ústa. Jinou odpověď Donal nepotřeboval.

„Do prdele.“ Donal otočil zápěstí. „Teď kvůli vám přijdu pozdě.“

„P… promiňte.“

Donal opustil kancelář střelnice a zamířil k výtahům. Dveře se ihned otevřely, Gertie ho vynesla nahoru do garáží a jen mu přitom tiše, rozpustile broukala do ucha nějakou starou písničku, kterou sotva poznával a nedokázal by ani říct, jak se jmenuje.

Do rozlehlé betonové garáže Donal doslova vběhl. Stálo tu policejní auto s otevřenými zadními dveřmi a motorem běžícím naprázdno. Vpředu seděli dva policisté v uniformách, Levison pak vzadu na opačné straně vozu.

„Na letiště,“ zamumlal Donal řidiči, když nasedl. „Tak rychle, jak jen to půjde.“

Zbytečně rázně práskl dveřmi.

Policisté pochopili. Vyrazili do provozu s blikajícím černým majáčkem a přepnuli sirénu z kvílení na maximální hřmot.

Několik bloků se auta pohybovala tak pomalu, že jim celá ta fanfára k ničemu nebyla. Když se ale dostali ven do ulic s plynulejším provozem – bylo pozdní dopoledne, ne špička – strašení ostatních řidičů se ukázalo být osvědčenou taktikou, jak nadhonit ztracený čas.

Po budovách okolo se míhaly černé záblesky, jak auto zrychlilo a proplétalo se částečně zaplněnými pruhy. Projeli tři stopky, než se konečně dostali na autostrádu Chmurný prstenec.

Všech devět jízdních pruhů vedlo rovnou do středu dva tisíce stop vysoké lebky, která označovala východní hranici centra. Uvnitř vystoupali nahoru a opustili obrovskou stavbu – anebo možná relikvii, to nikdo nevěděl – levým očním důlkem. Vjeli do míli dlouhého tunelu osvíceného plamennými přízraky, které jim tančily nad hlavami.

Přízraky tu nyní pracovaly na zkrácený úvazek, protože na ně silně doléhal stres provozu – všichni si ještě pamatovali zřícení tunelu na Dexterově prstenci z ’93. Skupinu plamenných přízraků – mnohé tam sloužily v kuse už dvě století – tehdy ovládla masová hysterie. Přízraky vybuchly ve sprškách jisker a řidiči v šoku strhli volant. V hromadné srážce stovky vozidel zemřely tucty lidí.

Krátce poté vyjeli z tunelu. Nebe obtěžkala fialovošedá mračna a Donal měl stále pocit, jako by byl někde zavřený. Projeli obchodní čtvrtí Prismatický Trans s jejími duhovými reklamami a nekonečnými iluzemi.

Konečně dorazili k odbočce na letiště, řidič se zařadil do rychlého jízdního pruhu a sešlápl plyn k podlaze.

Mlha ještě zhoustla, když vjížděli Panteří bránou na letiště Brody (pojmenované po Bouchači Brodym, kterého si všichni pamatovali jako nejlepšího starostu, jakého kdy město mělo). Když se přiblížili k vjezdu pro policii, zpomalili, odbočili a vydali se po rampě dolů do hlubin terminálu Alef.

„Dobrá práce, chlapi,“ řekl Levison. Podíval se na Donala.

„No jo. Dobrá práce.“

„Pane.“ Řidič lehce zajel na parkovací místo.

„Myslíte, že letadla přistávají načas?“ zeptal se druhý strážník.

„V té mlze ne,“ zamumlal Levison. „Aspoň budeme mít čas to tu prohlédnout. Že jo, šéfe?“

„Správně.“ Donal zůstal nehybně sedět. Ovládl ho neklid a on teď uvažoval, jestli příčinou není nějaký podprahový vjem…

„Jsi v pohodě?“

„Jo.“ Donal si v duchu znovu prošel cestu na letiště, ale nepřipadlo mu, že by reagoval na něco specifického.

Do prdele.

Starost mu dělala celá operace. Zabiják mohl udeřit odkudkoli.

„Pojďme.“

Vystoupili z policejního vozu.

Komisař Vilnar sice protestoval proti přesčasům, ale existoval jen jediný způsob, jak vraždě zabránit, a to být vidět. A i kdyby k vraždě došlo, zabiják by se musel obětovat a nikdo by následně nemohl ukrást tělo.

Eskalátor tvořily skleněné schody se zapuštěnými, tmavě zářícími levitačními runami. Při stoupání sedm pater vysokým atriem stál Levison na schodě nad Donalem.

Donal se rozhlížel po davu. Na rozích, u sloupů a na dalších místech s dobrým výhledem stáli muži s klobouky staženými do očí a s rukama v kapsách.

„Všichni patří k nám,“ řekl Levison.

„Dobře.“

„Přesto budeš chtít, abych to tu později prošel. Že jo, šéfe? A osobně je zkontroloval.“

Donal vzhlédl k Levisonovi. „Nelíbí se mi, že jsem tak předvídatelný.“

„Věděl jsem, že to řekneš.“

„Jdi někam, Leve.“

„A věděl jsem, že řekneš i…“

„Myslím to vážně.“

Když ale opouštěli eskalátor, Levison se křenil. Oba věděli, že tuhle rundu vyhrál.

Letadlo přistálo se zpožděním. Světle šedá mlha byla hustá jako mléko, když čtyřvrtulové letadlo Dýkových aerolinek zůstalo stát u budovy terminálu.

Letištní personál přivezl schodiště a roztáhl dlouhý červený koberec. Novináři a fotografové se natlačili tak blízko, jak jen mohli. V bezpečné vzdálenosti je udržovali policisté z 1005. okrsku. Divu přišlo pozdravit několik konšelů, a to včetně konšela Alexeje Browna.

Vrtule se otáčely čím dál pomaleji, až se nakonec jedna po druhé zastavily.

Když se v otevřených dveřích objevila diva a zůstala stát, magnesiové žárovky fotoaparátů začaly bíle blýskat. Donal na okraji davu vzhlédl a zadíval se na tvář s jemnými rysy, známou z fotek článků, které za poslední týden přečetl.

Neuvědomil si, jak krásná Marie daLivnová je; dolů po schodišti šla s jistou železnou elegancí, a když se zastavila na posledním schodě, ovládla svojí přítomností všechny okolo. Rozhlédla se a její široký, bílý, zářivý úsměv jasně říkal: Jsem nadšená z toho, že tu jsem.

Přejela po Donalovi pohledem, aniž by se u něj zastavila.

Očekával, že bude rozpitvávat všechna opatření, se kterými přišli, ale tohle bylo ještě horší: vůbec nevzala Donalovu přítomnost na vědomí.

Ale proč by mu to mělo vadit? Byla to přece jeho práce, musel být připraven kdykoliv se postavit mezi ni a zabijákovu kulku – za to ho ostatně platí.

„Jaké to je být v Tristopoli?“ zavolal jeden z novinářů. Na hlavě měl tmavý klobouk a v ruce sešitek a pero, aby si zapsal divinu odpověď.

„Máte tu krásnou mlhu.“

Novináři se rozesmáli.

Poté co si všichni potřásli rukama, zajely na příjezdovou dráhu tři černé limuzíny s tmavými skly. Konšelovi asistenti doprovodili divu do prostřední limuzíny. Posadila se na okraj sedadla, jednu nohu ve střevíčku na vysokém podpatku nechala na červeném koberci a naposledy zapózovala pro fotografy.

Pak vtáhla nohu dovnitř a jeden z pobočníků dveře zavřel; a Donal si tiše oddychl. Letiště bylo prvním místem, kde ji mohli napadnout, ale naštěstí se nic nestalo. Teď už jen stačí, aby si všichni následujících osmnáct dní udrželi bdělost a nervy napjaté jako dráty, a půjde to.

Dva týdny.

Aspoň že jim čas rychle uběhne, protože nebudou mít kdy zastavit se a odpočívat. Tak zněla Donalova teorie. Nasedl do policejního vozu, který k němu zajel. Ostatní auta se zařadila jak před, tak i za limuzíny.

Ohlédl se po letadle. Novináři se rozcházeli, hodnostáři seděli v limuzínách a po schodech nyní sestupovali prostí cestující, kterým konečně dovolili vysednout.

Na ně nikdo nečekal, aby si je vyfotil nebo se jich zeptal, jaké to je být zde.

Kolonu doprovázeli policisté v přilbách a kožených bundách na nízko posazených motorkách se zbraněmi připevněnými k palivovým nádržím. Pomalu průvod objížděli.

Vozy se daly do pohybu. Donal se rozhlížel na všechny strany.

Chtěl mít nad hlavou helikoptéru, ale mlha byla ještě lepší, kryla je před možnými odstřelovači na střechách: hlavně pak později v ulicích mezi mrakodrapy.

Ale v architektonických kaňonech bude mlha řidší.

Zatraceně.

Šance zaútočit se nabízely všude okolo.

Divina limuzína zastavila před Exemplarem. Tady se na chodníku shlukli nejen novináři, nýbrž i fanoušci. Donal měl nervy napjaté k prasknutí, když rychle vystoupil z vozu a ukázal strážníkům odznak, aby ho pustili dovnitř.

„Rád vás vidím, poručíku,“ řekl šedovlasý veterán, kterého Donal poznával. „Vypadá to, že se davy nemůžou dočkat, až jim dáte autogram.“

„To vás si fotí.“ Donal mu ledabyle zasalutoval a očima těkal po oknech vysoko v budově naproti přes ulici. „Dobrá, jdeme na to.“

Diva vysedla, lidé se začali tlačit dopředu a policisté se zaklesli jeden do druhého pažemi, aby dav zadrželi. Tančící plameny nad schody vrhaly na divu zlaté odlesky, když se zastavila, aby zamávala davu – nezůstávejte na otevřeném prostranství, zatraceně – pak vystoupala nahoru po schodišti a zastavila se pod ozdobným baldachýnem přede dveřmi.

I tady ji mohla přes všechny překážky dostat kulka s detekcí cíle. Donal mávl na portýry, aby odvedli divu dovnitř. Jeden se uklonil, zamumlal pozdrav a pokynul jí. Diva vplula do vstupní haly.

Uvnitř už měl Donal rozmístěné muže. Hned mu bylo líp.

Diva jela výtahem – ovládal ho náležitě úslužný lidský liftboy – a Donal šel po schodech; bral je přitom po třech najednou. Ve třetím patře už hlasitě lapal po dechu a byl celý zpocený: jeho tělo reagovalo na příslib běhu.

Ale divino apartmá leželo ve čtyřicátém sedmém patře, což bylo příliš vysoko, než aby tam Donal vyběhl, proto se vydal chodbou ke služebnímu výtahu, kde už čekal Levison přidržující mosazné dveře otevřené. Levison dorazil před ostatními a působil téměř ospale, když se zeptal: „Které patro, pane?“

Ale Donal ještě nevešel pořádně dovnitř, když Levison zmáčkl číslo 47 a začal zavírat dveře. Kabina výtahu se dala s rachotem do pohybu, když ale nabrala rychlost, stoupala mnohem plynuleji.

„Je fajn, že jsi tak klidný,“ řekl Donal.

„Komisař Vilnar ti věří,“ odvětil Levison s vážnou tváří, „tak proč bych měl cokoli namítat?“

„V tom máš naprostou pravdu.“ Donal povytáhl magnus z pouzdra v podpaží a zasunul ho zpátky. Žádný problém. „Na tvém místě bych byl taky klidný.“

„A co ty?“

„Já jsem zasraně vyděšený. Nemůžu se dočkat, až bude po všem a diva bude sedět v letadle do Ria Exotika nebo někam jinam.“

„Aha.“ Levison kývl, ručička ukazatele minula čtyřicítku a výtah zpomalil. „Proto jsme my ostatní tak uvolnění. Když jsi ty celý napjatý, je všechno pod kontrolou.“

„Hezké.“

Výtah s řinčením zastavil a Levison trhnutím otevřel mosazné dveře. „Vypadá to, že jsme připravení.“

Na chodbě bylo rozestaveno dvanáct uniformovaných policistů. Detektivové v patře nad apartmá i pod ním byli rovněž na místě. Dva muži z Donalovy jednotky otevřeli dveře apartmá naproti divinu a zakřenili se.

„Hej, šéfe. Leve. Chcete zavolat pokojovou službu?“

„U Háda…“

„Jen žertujeme, Donale.“

„Kde je div…?“

„Už jde.“ Levison se dotkl Donalovy paže. „Tady je.“

Zamířili k hlavním výtahům zrovna ve chvíli, kdy ten divin dorazil a zlaté dveře se otevřely. Prošla jimi Marie daLivnová, slavná operní pěvkyně.

Doprovázel ji Whitrose, generální manažer hotelu, a nadbíhal jí, kde mohl.

„Hm, slečno daLivnová, seznámila jste se už s poručíkem, hm, Riordanem? Má na starost… opatření týkající se vaší návštěvy.“

„Ne, ještě jsem neměla to potěšení.“ Pohled, který na Donala upřela, byl pobavený, nic víc.

Ale jemu přitom ztuhly plíce a možná i srdce.

Tak krásná…

A bude z ní krásný cíl, pokud neodvede dobrou práci.

Donal se přinutil promluvit. „Je mi ctí, madam. Kdybychom si mohli promluvit o bezpečnostních opa…“

„Okouzlující detektiv. Pro mě. Páni, jsem dojatá.“

Proplula okolo něj následována dvěma asistentkami. Obě ženy byly zaměstnankyněmi Théâtre du Loup Mort a divě je přidělil tamní management (na divu čekaly v limuzíně). Donal je obě vyslechl; promluvil s nimi i Levison, který dokázal mnohem snadněji navázat vztah s cizími lidmi. Nezdálo se, že by některá z nich představovala bezpečnostní riziko; obě se tvářily tak vystresovaně, jak se Donal cítil.

Okouzlující detektiv.

Donal se díval, jak se dveře divina apartmá zavřely. Vyfoukl vzduch z plic.

To jsem já, jasně.

První představení všechno změnilo.

Donal stál v tmavé lóži v nejvyšším patře. Komisař Vilnar byl jedním z šesti hodnostářů, kteří uvnitř oficiálně seděli.

Dole před sálem stáli všem na očích ozbrojení policisté; uvnitř sálu pak v další lóži byli dva odstřelovači v civilu s puškami na zemi u nohou. V jedné kóji seděl i Levison. Další členové Donalova týmu byli rozeseti mezi diváky.

Okatá policejní ochranka venku představovala první linii obrany; ale Donal předpokládal, že vycvičený zabiják dokáže najít i dva odstřelovače: s ponurými výrazy neustále přejížděli očima po divácích pod sebou. Ani jeden nevypadal navzdory smokingu jako milovník opery.

Představovali druhou, také viditelnou linii obrany. Třetí byla Donalova jednotka. Kdyby mu to Levison neřekl, Donal by nikdy neuhádl, že otylá šedovlasá dáma s diamanty v kožešinové štóle je seržantka Miriam Delwetherová, jeden z nejlepších střelců na oddělení.

Ten večer se konala premiéra, a pokud měl někdo v úmyslu divu zabít, byl by to ten nejdramatičtější okamžik.

Sál zešeřel, stíny v publiku houstly a Donal se nutil bděle vyhlížet jakoukoli změnu pohybu, odlesk světla – támhle – uvolnil se – jen divadelní kukátko – rozhlížel se a pátral po jakékoli známce toho, že někdo zvedá zbraň.

Na jevišti mezitím začalo představení. V Donalově periferním vidění se jasně třpytily barevné kostýmy: zahajovací scéna opery Mort d’Alanquin se odehrávala ve vší okázalosti na královském dvoře.

Nic z toho Donalovi nepomáhalo zachovat si noční vidění. Dál studoval publikum.

Tanec na pódiu vnímal jen zčásti. Jak scéna pokračovala, herci zůstávali stát a hlavní roli přejímal zpěv. Když se vlevo na jevišti, u vchodu na královský dvůr, objevila diva, Donalův pohled těkal sem a tam po hledišti: galerie, rozhlédnout, lóže, obrátit pohled k pódiu a zpět k hledišti dole.

A pak otevřela ústa a začala zpívat.

Ach, má Smrti…

Divin křišťálově čistý hlas všechny uchvátil, když se dvora nevinně zeptala: „Tady velký král soudí svůj lid?“

Když sólo skončilo, sklopila diva hlavu a hledištěm se nesly vlny potlesku. Donal si přejel rukou po obličeji a uvědomil si, že během několikaminutové árie nevnímal nic než ji.

Těch několik minut mohlo trvat celý život.

Zatraceně, soustřeď se.

Nešlo jen o nebezpečí, které divě hrozilo. Kdyby mezi diváky začaly lítat kulky, kdyby jeho lidi začali střílet, nesl by odpovědnost. A kdyby zemřel někdo důležitý a příbuzní by volali po krvi, předhodili by jim Donala, ne komisaře Vilnara.

Během následujícího divina sóla ale Donal zase obracel pohled k ní – přestože se nutil hledět jinam – a připadal si jako muž, kterému brada vyčerpáním neustále klesá na hruď; znovu a znovu se s trhnutím probouzí, marně se však snaží zůstat vzhůru.

A to má na starosti bezpečnost.

Během přestávky opustil Donal lóži. Sešel dolů po schodech a vydal se do zákulisí. Cestou minul dva statné strážníky, které dobře znal: bratry Brodowské. V posilovně jim říkali Barbaři.

„Všechno v pohodě, chlapi?“

„Jasně, ale myslím, že tady Al během poslední písně brečel.“

„Podívej se na sebe.“

U Háda, byli na tom stejně jako on. Donal vyšel nahoru po dřevěném schodišti a protáhl se těžkými závěsy.

Muži v hnědých overalech posunovali na obrovských kladkách těžké kulisy hradeb. Herci, kteří nestrávili na jevišti mnoho času, si mezi sebou šeptali; ostatní odpočívali v šatnách a doplňovali tekutiny.

Okolo prošla polonahá štíhlá dívka, oblékajíc si halenu venkovanky. Donal polkl a přinutil se dlouze vydechnout.

„Můžu vám nějak pomoci?“ zeptal se kulisák.

„Ne… jo. Vidíte tu někoho, kdo sem nepatří?“

„Hm, myslím, že ne.“ Kulisák pohlédl na mladou herečku, která si upravovala halenu, pak zpátky na Donala. „Teda až na vás, důstojníku. My ostatní jsme na to zvyklí.“

„Musí to být tvrdý život.“

„Raději tu o tvrdosti moc nemluvte.“ Kulisák na něj mrkl. „Některé kluky by to mohlo vzrušit.“

U Háda…

Donal se naposledy rozhlédl po jevišti. Můstek nad stropními reflektory umožňoval spouštět dolů předměty na téměř neviditelných kabelech. Stál na něm podsaditý muž se scénářem v ruce, připravený volat svůj text dolů: v následujícím aktu měl být hlasem ducha.

Byli tam s ním také dva policisté v civilu. Jeden Donalovi napůl zamával, napůl zasalutoval a Donal mu pozdrav oplatil.

Vzduch byl čistý.

Donal se vrátil zpátky k bratrům Brodowským. „Chlapi, dobře, že držíte hlídku tady. V zákulisí to musí být peklo.“

„Proč, poručíku?“

„Převlékají se tam nahé herečky. Všude se nadouvají poprsí. Ani nechci vědět, jaký mám tlak.“

„Do háje…“

Třetí akt.

Donal neměl tušení, o čem příběh pojednává, ale za to ho taky nikdo neplatil. Přesto neustále těkal pohledem k jevišti.

Komisař Vilnar byl podobně uchvácen. Kdykoli zpívala diva sólo nebo – jako v tomto případě, kdy obviňovala prince z povýšeného chování k prostému lidu – duet, očarovala nejen Donala, nýbrž všechny v divadle.

Čtvrtý a poslední akt.

Na jevišti byla celá divadelní skupina a předváděla bitevní scénu a následné truchlení, které obě strany sblížilo. Když diva zpívala srdcervoucí sbohem zabitému princi, měl Donal pocit, jako by mu rvala nervy z těla a drásala mu duši.

Po tvářích mu tiše kanuly slzy.

Neozval se žádný výstřel. Nikdo nevtrhl na jeviště a nevrazil divě do srdce nůž. A bylo to jen dobře, protože ani Donal, ani žádný jiný policista, a dokonce ani uchvácení odstřelovači v protější lóži, by nebezpečí nevnímali, a dokud z diviných dokonalých úst vycházel čistý, úžasný zvuk, nedokázali by se ani pohnout.

A pak árie skončila.

Donal mlčky sklopil hlavu. Vycouval z lóže, hřbetem ruky si utřel slzy z tváře a ve chvíli, kdy se vrátil do přízemí, už se skoro zase ovládal. Dva detektivové hlídkující u bočního vchodu do hlediště měli pořád vlhké oči.

„Chovejte se jako profesionálové,“ řekl Donal, když šel okolo.

„Ano, pane.“

Donal ze strany sledoval, jak se publikem šíří vlny potlesku, odplouvají, vracejí se a dosahují nových výšin. Herci se klaněli, ale nejhlasitější potlesk byl vyhrazen pro divu (druhý nejhlasitější pak pro prince nebo spíše pro muže, který ho zpíval a jehož jméno čtvrtina diváků a nikdo z policistů neznal).

Vzduchem létaly květiny, které házeli operní nadšenci, a Donal sebou trhl pokaždé, když se některý z odstřelovačů v lóži pohnul. Žádný ale nezvedl zbraň přes zábradlí balkónu.

Na jeviště vstoupila mladá dívka s kyticí větší, než byla ona sama. Diva květiny přijala a políbila dívku na tvář, což vyvolalo nový potlesk a ovace.

Konečně opona klesla a zůstala spuštěná. Světla se rozsvítila a Donal zamžoural do jejich záře. Šťastní lidé si mezi sebou mumlali a klábosili a mířili uličkami k východům. Donal měl zatím nervy napjaté k prasknutí.

Emocionální dozvuky poslední árie odezněly a Donalovi se ulevilo. Ale všichni nyní polevili v ostražitosti a nastal nebezpečný okamžik. Nikdo netvrdil, že divu musí zabít na jevišti.

„Dávejte pozor, zatraceně,“ řekl bratrům Brodowským, když stoupal po schodech do zákulisí.

„Cože? Jasně.“

„Dobře, poručíku.“

V divině šatně se tísnil dav nadšeně štěbetajících gratulantů, objevilo se šampaňské ve stříbrném kbelíku ozdobeném runami i heptagramy z modrých orchidejí a indigových růží. Levison stál nenápadně v pozadí a pomáhal s květinami.

„Mockrát děkujeme,“ zamumlal Levison a vzal si květiny od známého obchodníka, majitele řetězce supermarketů Černá zmije.

Obchodník na Levisona ani nepohlédl.

Donal sledoval vše ode dveří, a když se Levison ujal další kytice, povytáhl obočí. Přes Levisonovu tvář přelétl úsměv: všichni ho ignorovali a nikdo netušil, že má na starost divino bezpečí.

Donal si změřil lichotníky, kterým společnost někoho tak slavného… ale také talentovaného, což je možná omlouvalo, brala dech. Zahlédl platinové manžetové knoflíčky ve tvaru lebek a náhrdelníky z bílého zlata s diamanty… ale žádné viditelné zbraně. A řeč těla gratulantů neprozrazovala nic než naléhavou touhu dostat se k divě co nejblíže.

Diva si Donala všimla a lehoučce kývla. Měl v tu chvíli pocit, jako by ho po páteři hladili duchové. Vzápětí ale diva obrátila pozornost k velké ženě ve slonovinově bílých šatech, která jí blahopřála, a okamžik pominul.

Donal si proklestil cestu zpátky do úzké chodby. Vrátil se na jeviště, kontroloval možné úhly a prohlížel stíny. Vzduch byl čistý. Bratři Brodowští nyní stáli u bočního východu a Al – ten o trochu větší – otevřel Donalovi kovové dveře.

Venku čekala limuzína. Dva muži z Donalovy jednotky, Petrov a Duquesne, čekali v nejlepších oblecích u vozu. Pohledy těkali jak po střechách, tak po zemi.

„Zatím jde všechno jako po másle,“ řekl Duquesne. „Na střeše máme Avrama. Žádné problémy.“

„Ještě nesmíme polevit v ostražitosti.“

„Jasně.“ Petrov na Donala krátce pohlédl. „A kolik nocí to vydržíme?“

Donal neodpověděl. Byla to řečnická otázka a Petrovův hlas zněl mírně: nejednalo se o stížnost, nýbrž o postřeh.

Zatraceně, zatraceně, zatraceně.

Nikdo nedokáže být ve střehu donekonečna.

Na oficiální recepci, která následovala, nabízely bufetové stoly jednohubky, předkrmy a kdovíco ještě. Komisař Vilnar vypadal v šerpě přímo skvěle. Dokonce Donalovi poblahopřál k dobré práci, kterou zatím odvedl.

„Děkuju, pane,“ utrousil Donal, snaže se ignorovat ono zatím.

Pokud všechno dobře dopadne, komisař s radostí přijme pochvalné gratulace městských politiků; ale pokud se divě něco stane, bude následovat docela jiná reakce. A padne na Donalovu hlavu.

Donal obcházel hosty a zastavil se, aby promluvil s Levisonem, který uždiboval z talíře malinkých věcí, z nichž každou zdobilo černé oko.

„Co to jíš, Leve?“

„Netuším, ale je to moc dobré. Chceš ochutnat?“

„Ani náhodou.“

Šel dál, když tu si ho všimla diva a pokynula mu. Stála uprostřed půlkruhu důležitě vypadajících lidí, kteří se na ni plně soustředili.

„A to,“ řekla diva, „je můj okouzlující osobní detektiv. Vidíte, jak starostlivě o mě pečují?“

„Je nám potěšením,“ řekl tristopolský kancléř, který si platinový řetěz úřadu pověsil na košili s volány. „A vy jste kapitán…?“

„Poručík Riordan. Jsem rád, že mohu sloužit, pane radní.“

„Takový talent a krásu,“ kancléř udělal vláčné gesto prsty, „je třeba za každou cenu zachovat.“

„Ach, Edwarde. Vy mi lichotíte.“

Donal vysekl malou úklonu a stáhl se. Diva na něj pohlédla a jemu se zdálo, že v jejích tmavých, dokonalých očích zahlédl ironii.

Okouzlující detektiv.

Recepce trvala do dvou do rána. Donal se držel na okraji davu, a když se diva vydala dolů k limuzíně, následoval ji. Cestou do hotelu jeli ulicemi, které připomínaly strašidelná údolí, protože v nich nebyli téměř žádní lidé ani auta.

V tak pozdní hodinu se plameny nad vchodem do hotelu sotva hýbaly, jako by byly unavené, ale portýři bděle otevřeli divě dveře. S asistentkami vystoupala nahoru po schodech. Petrov a Duquesne šli po stranách. Donal se držel vzadu.

Služby se ujala noční směna a Donalova práce skončila. Přesto neodolal a naposledy si prošel opuštěné chodby hotelu, ztmavlou restauraci a tichý (i když ne úplně prázdný) hotelový bar. Vzduch byl čistý.

Domů se vydal hypodráhou a ignoroval opilce, který na něj po většinu cesty zíral. Když kráčel k činžáku, nikdo ho neobtěžoval. Odemkl si.

V bytě se navzdory pozdní hodině a sténání starého potrubí osprchoval ve starém plechovém sprchovacím koutě a vydrhl se mýdlem. Voda přestala téct, ještě než skončil.

Donal se osušil ručníkem, pak se posadil k obyčejnému dřevěnému stolu s lahví Jacquese Dauphina. Odšrouboval víčko, zasalutoval stínům v pokoji a zhluboka se napil.

Alkohol pálil jako oheň.

Dopřál si ještě dva loky a láhev opět zavřel. Přestože ho všechno svědilo a cítil se špinavý, lehl si na prostou postel, zíral na strop a čekal, až ho přemůže spánek.

Fakt okouzlující.

V pět ráno se po chodníku v opuštěné ulici dva bloky od hotelu Exemplar pohybovalo tělo muže. Nebyl při vědomí a nic ho nepodpíralo, přesto se pohyboval a vlekl podpatky po zemi.

Kolem těla se v třpytivých vlnách lámalo tmavé světlo. Něco muže přece jen táhlo.

Odvleklo ho to za roh a upustilo na zem. Muž odporně bouchl hlavou o chodník. Měl rozmáčklý nos a škrábance na obličeji.

Vedle jeho hlavy se zaleskly drahé, elegantní lodičky. Jejich majitelka měla na sobě šedý kostýmek a pleť i vlasy světlé.

„Kdo je to?“ zeptala se.

*Postával v blízkosti Exemplaru. Našla jsem ho.*

„A to je všechno?“

*Sotva. Podívej se mu do kapes.*

Žena pohlédla do stínů. Klekla si na koleno, rukou v rukavici prohledala kapsy zbitého muže a vytáhla uspávací pistoli. Šipka uvnitř byla namočená v tmavé tekutině, jejíž vůni ihned poznala.

„Měsíční svit. Smrtící dávka.“

Zraněný muž měl u sebe také garotu, která se sama od sebe utáhla, když byla hozena okolo krku oběti. Měla se stáhnout do průměru pěsti… ale pomalu. Nebyla to příjemná smrt.

Se zbraněmi v ruce žena vstala. Muž se pohnul, víčka se mu zachvěla, pak opět znehybněl.

„Co s ním uděláme, Xalie?“

Temnota se zavlnila.

*Nic.*

„Co tím myslíš?“

*Přesně to, co říkám.*

Žena se rozhlédla a taky to uviděla: v černých stínech na okamžik zazářily dva páry jantarově žlutých očí.

„Mám ho tu prostě nechat? Jim?“

*No tak, Lauro. Chystal se zabít divu.*

„Já vím. Ale nepatří k Černému kruhu. Je to obyčejný psychopat.“

*Přesně.* Zdálo se, jako by se slovo vznášelo ve větru.

Žena jménem Laura na zraněného muže znovu pohlédla. „Měl ses ukájet vlastní rukou a zvrácenými vidinami.“

Odvrátila se, zamířila pryč a tmavé vlnění ji o chvíli později následovalo.

5

Donal se vzbudil v 5:23, sedm minut předtím, než mu měl zazvonit budík. Noční můra, která se mu v noci zdála, mu nyní pomalu odtékala z paměti jako voda odpadem. Měl pocit, že končila výkřikem. Pak ale všechny vzpomínky na ni zmizely.

Zašel si na záchod, napil se lehce zatuchlé vody z kohoutku – aspoň že tekla – oblékl si starou černou běžeckou soupravu a opustil byt. Na ulici nikdo nebyl, na to bylo příliš brzy.

Sto stop nad hlavou mu prolétl policejní skenovací netopýr a Donal mu zamával. Až bude později jeden z dozírajících mágů absorbovat netopýrovy vzpomínky, možná ho pozná.

U kamenného sloupu na rohu opět použil policejní odznak a dveře se se skřípotem otevřely. Pustil se dolů po spirálovém schodišti.

Cítíš to?

Donal se zastavil, otřásl se a vynadal si do hlupáků. Schodiště bylo prázdné.

Seběhl dolů do katakomb a pustil se starodávnými kamennými chodbami.

Cítíš tu píseň?

Kůži mu drásal chlad, nutil se ale běžet dál, aby si rozehřál svaly. Dostal se do jeskyně se sarkofágy.

Slyšíš?

Donutil se přidat do kroku. Imaginární drápy mu drásaly nervy a zasekávaly se mu do těla jako háky.

Slyšíš kosti?

Když Donal dorazil ke kamennému schodišti a začal stoupat vzhůru, paže se mu třásly a svaly na stehnech měl úplně měkké. Bál se, že upadne. Dveře se začaly otevírat, na okamžik se ale zasekly a Donala přepadla příšerná hrůza. Nakonec ale povolily a otevřely se dokořán.

Vypotácel se na chodník a zamířil domů.

Odpoledne si Donal zdříml na zadním sedadle policejního vozu. Nedostal příležitost zajít na střelnici, proto se hned po probuzení, ještě než otevřel oči, přenesl do transu.

Představil si, že je na cvičišti a pálí na životně důležité body postav na terčích. Pak se s dlouhým, hlubokým, roztřeseným nádechem vrátil do reality.

„Hej, poručíku. Nedáte si kafe?“

„Jen pokud máte i koblihy.“

„Nějaké najdeme.“

Dva strážníci, Belden a O’Grady, ho nechali spát v autě samotného, zůstali ale na doslech pro případ, že by se ozvalo rádio. Teď se vrátili, nasedli a vyjeli z uličky. Zastavili na ultrafialových čarách zákazu zastavení před Tukem a cukrem. Belden šel dovnitř.

„Má rád tarantulový krém,“ zamumlal O’Grady. „Budete mít černé zuby.“

„Báječné.“

Belden se nakonec vrátil s několika obyčejnými koblihami a s několika plněnými červenou marmeládou, které by si objednal Donal. K tomu přinesl velké kelímky kávy, která se sotva dala pít. Ale hlavně, že jí bylo dost.

„Zkulturňujete se, poručíku?“ Belden na předním sedadle otevřel víčko kelímku a napil se. „Všechna ta opera a tak.“

„Určitě, dobrý muži. Mám kultury plné zuby.“

„Slyšel jsem, že diva je fakt kus.“ O’Grady za volantem si ukousl koblihy, napil se kávy a žvýkal. „Je fakt tak krásná?“

„Jo.“ Donal ztišil hlas a odložil kávu. „To je.“

Druhé představení předčilo to první. V hledišti seděli zámožní lidé, ale protože mezi nimi nebyli nejvlivnější občané města, publikum se při potlesku nijak nekrotilo. Jásot naopak vybičoval operní společnost k ještě lepšímu výkonu.

Nejen diva, ale všichni účinkující si vyzpívali duši z těla. Několik sólistů dohnalo diváky k slzám, podařilo se jim je uchvátit; zasáhli přímo jejich duši.

Tentokrát bratři Brodowští hlídkovali v zákulisí – ukázalo se, že si promluvili s Levisonem – a po představení odtáhl Al Brodowski Donala stranou.

„U Háda, poručíku. Měl jste pravdu. Dvacet nahých ženských, velká prsa úplně všude. Bud si musel jít lehnout.“

„No… jsem rád, že jste nespustili okolí z očí.“

Když Brodowski odešel, Donal přemýšlel, jestli opravdu viděli dvacet nahých ženských, nebo si teď na oplátku utahovali oni z něj.

„Hej,“ řekl Levison. „Co je? Zíral jsi do prázdna.“

„Rozebíral jsem strategii. Připravili Petrov s Duquesnem její auto?“

Její znamenalo divino.

„Všechno je na místě. Pořád se chystá do Pěti ročních období?“

„Jo. Na večeři o sedmi chodech.“ Donal s ostatními budou muset postávat kolem a jen se dívat. „S přílohami.“

Levison řekl: „Už jsi jedl?“

„Jo. A ty?“

„Vzal jsem si s sebou sendvič s fazolovými výhonky. Připravila mi ho včera Tilly. Co ty?“

„Dvě koblihy s marmeládou a to největší kafe z Tuku a cukru. S Beldenem a O’Gradym.“

„Tuk a cukr?“ Levison si vzdychl. „Štístko.“

Když diva odcházela, táhl se za ní dav patolízalů a obdivovatelů. Donal přemýšlel, jestli ji to už někdy neobtěžuje.

Donal seděl vzadu ve voze Beldena a O’Gradyho, hleděl ven na ulici a bolel ho žaludek. Ani ne tak ze špatné kávy jako z vědomí, že vrah může být kdekoli.

Tým se opět rozmístil na strategických místech. Tři muži strávili v Pěti ročních obdobích celý den, pletli se pod nohy šéfkuchaři a snažili se, aby si jich nevšimli hosté. Donal obešel jednotlivé pozice, bloumal ulicemi a vyhlížel cokoli mimořádného, co by narušilo rutinu, ale nic nenacházel.

O tři hodiny později byli zpátky v Exemplaru.

Donal byl technicky vzato mimo službu, ale nedokázal odolat a prošel si chodby a toalety. Krátce si promluvil s Shaunovanem, hotelovým detektivem, který nikdy nespal a zdálo se, že ani neopouštěl budovu.

Domů se Donal vrátil pozdě v noci.

Ráno vstal v sedm a celé tělo ho svrbělo, jak si toužil jít zaběhat. Přestože v tu hodinu už ulicím začínala vládnout auta, rozhodl se běžet po chodníku a katakombám se vyhnout. Na povrchu neslyšel žádný šepot.

Donal se osprchoval, horká voda mu tentokrát vystačila, na snídani si připravil míchaná vejce a oblékl si čistou košili a druhý oblek. Ten první si nechá vyčistit párou ve Fozzyho hadrech.

Měl pocit, že ho čeká dobrý den.

Ten den se konalo odpolední představení, které přilákalo jiný dav, a to sice rodiče s dětmi. Vzlykaly a smály se na správných místech, i když zápletka jim asi unikala.

Donal konečně začal pronikat do detailů příběhu, který spojoval nevinnost s ambicí a sociální spravedlnost s pomstou. Zjistil, že když diva zpívala poslední árii nad tělem mrtvého prince Turola, bylo lepší stát v nejhlubších stínech. V tu chvíli totiž Donalovy profesionální instinkty vždy selhaly a ovládl ho nadpozemský žal.

Později se diva vrátila do hotelu, aby si odpočinula. Zatímco pobývala v apartmá, Donal si prošel ulice v okolí Exemplaru. Jednou zahlédl mezi fialovými taxíky tmavý vůz s křídly po stranách a vzpomněl si na auto, které viděl před více než týdnem u komplexu Energetického úřadu.

Byl to neobvyklý vůz, ale rozhodně ne jedinečný. Když se k němu přiblížil, přeskočily barvy na semaforu, Vixen se rozjela a Donal tak řidiče nezahlédl.

Přišel večer a nastal čas, aby diva odjela do Théâtre du Loup Mort. Limuzína si v doprovodu dvou neoznačených vozů a dvou policejních aut jako obvykle razila cestu centrem.

Provoz byl hustý a Donal trval na tom, aby Levison a Duquesne – nejlepší střelec na krátkou vzdálenost na oddělení – jeli v limuzíně s divou. Zuřila jako čert a uklidnila se až ve chvíli, kdy se jí Levison zeptal, jaké dechové techniky používá, aby si udržela tak velké hlasové rozpětí.

Donalovi připadala změna tématu násilná a očividná, ale způsob, jakým ji Levison navodil, přesto obrátil rozhovor tam, kam chtěl – jako obvykle. Možná to bylo tím, jak soustředěně Levison působil. Bylo vidět, že opravdu chce slyšet odpověď.

Bratři Brodowští drželi ten den hlídku vpředu („Museli jsme změnit stanoviště, poručíku. Všechna ta nahá kůže, prostě jsme se nemohli soustředit.“) a Donal jako obvykle kontroloval okna v protějších budovách a měřil si dav, jestli si u někoho nevšimne nezvyklé řeči těla.

Dělali tytéž věci už tři noci po sobě. Začínal mít pocit, že upadá do rutiny.

A to bylo nebezpečné.

Rodině, která se usadila v přepychové, pohodlné lóži v nejvyšším patře úplně vpravo, navykládal, že patří k managementu divadla a přišel se velevážených hostů zeptat, jestli je vše v pořádku. Muž se zapýřil, nadmul hruď a řekl synům, že v životě je nejdůležitější mít vliv.

Jeho manželka mlčky kývla. Dobře si všechno prohlédla, ale Donalovi připadalo, že jí při usazování do křesla pobaveně jiskří oči. Děti se podobaly spíše jí, což Donal považoval za tu lepší variantu.

Světla pohasla.

Ozvaly se bubny a orchestr spustil předehru.

První dva akty byly opět magické. Během přestávky se Donal prošel hledištěm a navštívil zákulisí. Všechno se zdálo být v pořádku.

Ne. Podívej se znovu.

Měl totiž pocit, jako by prostě opakoval nacvičené pohyby. Šlo o vážnou věc. Proto se vrátil zpátky a cestou si změřil každého kulisáka a herce. Zkontroloval můstek nad jevištěm i oponu. Do hlediště se vrátil po vnitřním schodišti a prohlédl všechny lóže.

Vše se pořád zdálo být v pořádku.

Tleskal spolu s ostatními; a když čtvrtý akt skončil nevyhnutelnou smrtí prince Turola, byl ještě smutnější než dřív. Princovo tělo leželo na kamenné lavičce, na které vyznal lásku lady Arle. Diva se postavila a otočila se tváří k publiku.

Rozpřáhla doširoka ruce a spustila árii. A vtom se to stalo.

Vzduchem prolétlo něco černého. Všichni v publiku ztuhli.

Donal nezareagoval.

Malá skupina zpěváků na jevišti, princovi zrádní spojenci, ztuhla jako sochy… ale diva dál pokračovala v srdcervoucí árii a vůbec si nevšimla, že se něco děje.

O vteřinu později ale první tři řady diváků vstaly jako jeden člověk, jako jedno tělo. Přední řada vykročila a následující dvě se začaly vyprazdňovat do uliček. Jejich kroky duněly do rytmu.

V árii zazněla falešná nota.

Trans. Musím…

Když stojící lidé opustili svá křesla, celé shromáždění, asi sto mužů a žen, udělalo krok vpřed. A další.

Vypadalo to jako začátek nějakého děsivého tance.

…ho zlomit.

Sto lidí, uhranutých a s prázdným pohledem v očích, kráčelo vpřed. Hudba utichla a diva zmlkla. Stála celá ochromená: nikoliv čáry, nýbrž strachem.

Tohle se stalo v ostatních divadlech. Jedna část Donalovy uvězněné mysli si uvědomila, že všechna hlášení a články, které četl během přípravy na úkol, lhaly. Moc dost velká na to, aby uhranula sto lidí na veřejnosti, byla dost mocná i na to, aby změnila vzpomínky svědků.

Něco uvnitř Donala cvaklo.

NE.

Zdálo se mu, jako by zvuk cítil, jako by mu v hlavě scvakla dvě dřívka, jak zafungoval protitransový výcvik. Z těla jako by mu odpadly vrstvy ledu a najednou byl volný.

Pohni se.

Donal přidřepl a rozhlédl se po hledišti, ale všichni – také jeho muži včetně Petrova, který měl být před transem teoreticky zaštítěný – seděli ztuhle na místě.

Pohni se, hned.

Orchestr se nehýbal. Ale stovka lidí postupovala vpřed. Donal proběhl volným prostorem, skočil do orchestřiště a vrhl se k jevišti.

Zdálo se, jako by to bylo znamení: všichni hudebníci se otočili k Donalovi, upřeli na něj mrtvé oči a začali se po něm natahovat. Uhodil loktem do spánku cellistu, odkopl z cesty houslistku a chytil se okraje jeviště.

Vyšvihl se nahoru, kopl do šmátrajících rukou a překulil se do dřepu.

„Pojďte! Marie!“

Křestní jméno vytrhlo divu z ochromení. Těkala pohledem sem a tam, v panice lapala po dechu a šouravými kroky couvala. Princ za ní se posadil a ostatní účinkující udělali krok vpřed.

Do prdele.

Donal přiběhl k divě, chytil ji okolo pasu a řekl: „Musíme utéct. Rozumíte?“

„Ano…“

Chtěl jí říct, aby přestala dýchat tak mělce, ale něco, možná pěvecký výcvik, ji přimělo zhluboka se nadechnout a uklidnit se. Skopla si z nohou boty.

„Kudy?“

„Doleva.“

Donal držel divu okolo pasu, když utíkali z jeviště a zákulisím, kde se je pokusil chytit kulisák. Donal mu vrazil loket pod bradu. Pak už prchali dolů ze schodů k požárnímu východu. Donal dveře kopnutím rozrazil.

Venku je čekala tmavá ulička, ale tři muži se po nich natáhli zezadu – kopiníci z předchozí scény – a popadli divu za šaty.

Donal se bleskurychle otočil, udeřil nejbližšího muže do krku – mám ho – a muž padl k zemi. Další se ale blížili ze stínů. Druhého Donal nakopl do kolena, podlomil mu tak nohu, chytil ho za hlavu a stočil ho do strany.

Diva zápasila s posledním mužem, ale Donal vytrhl z podpažního pouzdra magnus a praštil ho do temene. Muž se svalil na zem.

„Pojďte.“

Ze země se po nich natáhla ruka – jeden z padlých mužů – ale Donal na ni dupl. Ozvalo se vlhké křupnutí. Vzápětí už vlekl divu k východu.

Venku v uličce přidřepl. Muž, který procházel okolo jejího ústí, se zachvěl a ztuhle vykročil jejich směrem.

Uhranutý.

U Thanata. Jak daleko se můžou čáry šířit?

„Tudy.“

Donal oběhl divadlo zezadu a diva se držela krok za ním. Země byla studená a tvrdá a ona byla bosá. Vyhnuli se střepům pivní láhve, které odrážely světlo.

Před nimi se objevila další ulička: byla příliš úzká, než aby mohli jít vedle sebe, a snadno se mohla proměnit v past, ale neměli na vybranou. Donal běžel jako první a divu vlekl za sebou.

Vyběhli na chodník na Devadesáté druhé ulici.

Jasná světla, auta a davy lidí: asi dvacet vteřin se zdálo, že jsou v bezpečí. Donal se chystal mávnout na fialové taxi, když tu spatřil, jak se skupinka zurinamských turistů s fotoaparáty v rukách otřásla a z pohledů se jim vytratil život.

Uhranutí turisté se otočili směrem k nim a upřeli pozornost na divu.

Je ohniskem.

Ať půjdou kamkoli, všichni na dohled postupně upadnou do transu. Šířilo se to jako infekce. Donal srazil stranou chňapající ruce jednoho z turistů a trhnutím přinutil divu pohnout se. Bolestivě vykřikla.

Slonovinově bílé šaty jí sklouzly z ramene a Donal zahlédl její ňadro – u Háda, na to teď není čas. Vzápětí ale spatřil na opačné straně Pokladové ulice kamenný sloup širší než člověk.

Donal schoval pistoli do pouzdra, chytil divu za levé zápěstí a sehnul se. Přehodil si ji přes rameno a narovnal se.

„Držte se.“

Rozběhl se.

Klaksony troubily a někdo zakřičel, následně se ve spršce skla srazila dvě auta, jak se uhranutí řidiči otáčeli za prchajícím párem. Ale Donal běhal posledních dvacet let každý den a ovládla ho téměř euforie, když se vyhýbal vozům. Vběhl na protější chodník, a navzdory divině tíze na rameni srazil na zem kopancem statného muže.

O dalších dvacet yardů dál si Donal dřepl a téměř ze sebe divu shodil. Pak zašmátral po peněžence, našel ji a vytáhl z ní policejní odznak. Vrazil ho do škvíry v kameni.

Kovové dveře se pohnuly a odhalily schodiště vedoucí dolů.

„Vy první.“ Donal postrčil divu dovnitř. „Rychle.“

„Ano…“

Divina bosá noha se leskla krví. Mohla uklouznout, ale neměli na vybranou. Donal ji znovu postrčil, ale jemně, pak ji následoval a obrátil se k mechanismu na dveřích. Tucty lidí mířily rovnou k nim a dveře byly tak pomalé…

Do prdele, do prdele, do prdele.

…ale zavřely se včas. Aspoň prozatím byli v bezpečí.

„Oni se sem…“

„Ne. Jděte dál. Kámen nás zaštítí.“

Čáry zastaví jen jedno: musí ji dostat pryč od lidí.

„Kam?“

„Prostě jděte dál.“

Trvalo asi dvě minuty, než se dostali do hrubě vytesaného tunelu pod schodištěm.

„Jsou to…? Kde to jsme, detektive? V katakombách?“

„Říkejte mi Donale. A ano, jsme v katakombách.“

Vyrazili tak trochu rychlou chůzí, tak trochu během. Donal by rád přidal, ale diva by mu nestačila.

Zvuk…

Donal ztuhl.

„Co se děje, dete… Donale?“

Někde v dálce před nimi se ozvalo dunění.

„Musíme zpátky a jinudy. Hned.“

„Ach.“

Diva klopýtala tunelem. Odtáhl ji zpátky na křižovatku a zahnul doprava. Po chvíli se mu vysmekla, ale vrávoravě s ním držela krok. „Copak se tu nevyznáte?“

„Ne v téhle části katakomb.“

„Do prdele.“

Podobná nadávka se k divě vůbec nehodila.

Městské katakomby nebyly všechny propojené, ale každá síť se táhla dlouhé míle. Někdy je spojovala hypodráha nebo stoky.

V dálce se ozvala rána.

„Můžete jít rychleji?“

„Ach, u Háda…“

„Můžete?“

„Ano.“

Některé ze sarkofágů byly tak staré, že připomínaly spíše geologické útvary v kameni. Jiné vypadaly čerstvě otesané, staré jen několik desetiletí. Donal s divou proběhli okolo.

Cítíš kosti?

Donal se otřásl. „Ach.“

„Co je?“

„Nic. Utíkejte.“

Běželi rychleji.

Líbáš její kosti?

Vběhli do širší jeskyně a Donala přepadly strašlivé pocity. Útočily na něj divné, roztříštěné obrazy. Cítil hlad, jako by každá buňka jeho těla potřebovala absorbovat… něco.

Anebo cítíš chuť písně?

Ale pak nechali to nejhorší, sarkofágy, za sebou. Na keramických dveřích před nimi se skvěl štít ve tvaru písmene alfa a rudé logo mjú-sigma-tau Městského podzemního transportního úřadu.

Pohotovostní zámek zareagoval, když do něj Donal vrazil odznak. Zaklonil se a táhl za dveře, dokud nezasténaly a nedaly se do pohybu. „Vy první.“

„Je tam tma.“

„Já vím. Jděte.“

Diva vešla dovnitř, Donal ji následoval a přibouchl dveře. Na tváři ucítil lehký tlak, když zacvakly. Ocitli se v systému podzemní dráhy, kde panovala naprostá tma.

„Chyťte mě za ruku. Dobrá… Tu druhou natáhněte a zašmátrejte prsty.“

„Dobrá.“

„Cítíte něco?“

„Ne…“

„Takže za mnou.“

Donal šel první. Chvíli nenacházel vůbec nic, pak ale nataženou rukou nahmatal stěnu tunelu.

Šli dost dlouho – anebo jen deset minut – než se prsty dotkl těžkého, pružného materiálu, možná gumy. Jednalo se o závěs pro zadržení prachu.

Našel v závěsu vertikální škvíru a roztáhl ji. Zamrkal, protože ho ze světla v dálce pálily oči.

„V bezpečí…“ zamumlala diva.

„Možná.“ Donal jí pomohl projít závěsem. „Zkusíme zůstat z dohledu. Támhle jsou dělníci transportního úřadu.“

„Čáry…“

„Dosáhnou i pod zem.“ Donalův hlas byl drsný.

„Co můžeme dělat? Odeznějí samy od sebe?“

„Ne dokud jste naživu.“ Donal ji vzal za ramena. „Důvěřujte mi, dobře? Najdu nějaké odloučené místo s telefonem. Stačí jedno zavolání a přepraví sem letadlem z Fortinia federální zaříkávače. Federálové dokážou zlomit jakékoli čáry.“

„Dobrá…“

„Do několika minut dostanou do vzduchu helikoptéru. Potřebuju ale…“

„Telefon. Tudy?“

„Tudy.“

V tmavé části podzemní dráhy stál na kolejích plochý vozík. Donal v dětství slyšel, že se mu říká drezína, v dětském domově ale zrovna moc drezín neviděl.

V každém případě to vypadalo, že vozík čerpá energii rovnou z kolejí. Zjevně byl určený pro údržbu; o kus dál však stáli ve světle dělníci a Donal nechtěl vozík ukrást, pokud to nebude nezbytně nutné.

Svištět tmou, možná rovnou pod kola projíždějícího vlaku, nepředstavovalo bezpečí, které divě slíbil.

Stiskla mu nadloktí: byla to typická reakce mláďat primátů, choulících se k dospělému kvůli ochraně.

Právě v tu chvíli se z chodby ozvalo dunivé bušení a s ohlušujícím řevem naskočil kompresor. Několik pneumatických vrtaček, které kompresor napájel, rámus ještě zesílilo.

Donal s divou se plížili prašným tunelem a drželi se dál od kolejí pod proudem. Konečně se dostali k nástupišti vpravo: jednalo se o nepoužívanou zastávku. Za ním stály přenosné reflektory a velký kompresor, o kus dál v tunelu pracovali dělníci.

Slyšíš kosti?

V ohlušujícím rachotu musela zaznít nějaká zvláštní kombinace tónů a… ne. Donal vytěsnil tu myšlenku z hlavy. Měl práci.

Vylezl na opuštěné, šedé nástupiště, pak vytáhl nahoru divu. Zahnuli do krátké chodby a rozhlíželi se po kanceláři údržbářů, když Donal vrazil do muže s hrudníkem jako sud a s velkým knírem.

U Háda…

Donal uhodil muže otevřenými dlaněmi, přirazil ho ke stěně obložené keramickým kachlem a praštil ho loktem těsně pod hrudní kost. Muž padl k zemi a lapal po dechu jako ryba na souši.

Ležel tam a sténal.

Donala napadlo, že by mohl muže svázat, nikde poblíž ale neviděl žádný provaz a nesměli ztrácet čas. Překročil muže a otevřel dveře. Kancelář. Ze stěny na něj ale zírala prázdná telefonní zdířka jako kulaté, posměšné, černé oko.

„Proč…“ začala diva.

„Copak?“

„…jste ho nezabil?“ Třesoucí se rukou ukázala na muže na zemi.

Jestli se ten bastard probudí, je po nás.

Donal neměl žádný důkaz, ale tušil, že pokud čáry muže uhranou, zvýší to šance na to, že do transu upadne celý tým v tunelu. To by byl jejich konec.

„Je to náš nepřítel?“

„Já… nevím,“ přiznal Donal.

Na stěně viselo modrobílé schéma a na pracovním stole ležela mapa ve větším měřítku.

Ani si nepamatovala moje jméno.

Na tom nesejde. Potřeboval zjistit, kde jsou a kam by mohli jít.

Dokud jsem jí ho nezopakoval.

Zdálo se, že jsou v nepoužívané části linky 23.

Pravděpodobně už ho zase zapomněla.

Donal sledoval jednotlivé křižovatky. Policejní velitelství odsud bylo sotva dvě míle, ale tím směrem nevedl žádný tunel. Museli by třikrát, ne, čtyřikrát měnit směr, aby se tam dostali.

A každý přelidněný vlak, každé přecpané nástupiště by znamenalo nespočet lidí schopných proměnit se ve vraždící rádoby zombie.

„Do prdele, do prdele, do prdele.“

„Co se děje, D… Donalde?“

Nesnášel, když mu říkali Donalde.

„Nic.“ Už našel cestu. „Mám cestu ven.“

Muž na podlaze na ně zíral.

U Thanata.

Donal ho nakopl do spánku.

„Říkal jste, že není náš nepřítel.“

„Jo.“ Donal se zadíval na omráčeného muže: měl nadváhu a nerovnoměrně dýchal, „Ale mohli by vidět jeho očima.“

Donal vzpomínal. Nezmínil se o tom, kam by mohli utéct. Malé logo na mapě – lebka a uroboros – nebylo nijak výrazné. Pokud se nepřítel napojil na mužovu mysl, nebude vědět… Tedy pokud mu v mozku nevyšťáral, kde zrovna je.

„Musíme jít. Hned.“

O deset minut později už jeli na drezíně. Za rohem rozsvítili světlomety a zamířili na jih. Donal zmáčkl plynovou páku na doraz.

V jednu chvíli prosvištěli okolo opuštěné stanice, kde se pracovalo. Několik mužů vzhlédlo, ale vzápětí už je minuli.

Diva se mu tváří opřela o rameno.

Ha.

Předtím nestála muži, který riskoval vše, aby ji zachránil, za pozornost, ale teď…

Cítíš chuť písně?

Musel dávat pozor, to bylo všechno, a počítal nepoužívané stanice, kterými projížděli. Tyto byly skutečně opuštěné, jen na jednom z nástupišť ležel stočený asi dvacetistopý bílý had.

Donal povolil plynovou páku a drezína třením zpomalila. Nejasná šedá skvrnka v dálce před nimi se pomalu rozjasňovala.

Pomalu zastavili.

Ocitli se u čistého nástupiště, jehož nepřímé osvětlení se rozjasnilo, když s divou slezli z drezíny. Bylo v provozu? Na povrch tu nevedla žádná cesta – aspoň podle mapy, kterou viděl – ale možná stanici používaly nákladní vlaky.

„Kde to jsme?“

Donal ukázal. Namísto vývěsního štítu s názvem stanice tu visela lebka, kterou jako čelenka zdobil uroboros, had požírající vlastní ocas.

„Energetický úřad,“ řekl. „Centrální komplex.“

„Jsme tu v bezpečí?“

„To doufám.“ Na konci nástupiště Donal spatřil dveře se zmenšenou verzí loga. „To zatraceně doufám.“

6

Vystoupali nahoru horizontální šachtou a ocitli se na okraji rozlehlého jeskynního komplexu. Temný prostor vyplňovaly dlouhé řady obrovských reaktorů.

Donalovi se zdálo, jako by se jeho kůže dotýkaly milióny prstů, a diva zasténala.

„Tady budete zaštítěná,“ zašeptal Donal. „Vidíte? Tam nahoře.“

Ukázal na malý výstupek vysoko na zdi vlevo, na ředitelovu kancelář, a na černé železné schodiště.

„Dobře.“ Diva mu stiskla nadloktí a pustila ho.

Vešli do uličky, která připomínala spíše silnici. Drželi se vlevo a plížili se od jednoho reaktoru k druhému. Nikdo je…

Zatraceně.

Asi o dvacet yardů dál křížila jejich uličku jiná a vpravo v ní pracoval muž v objemném ochranném obleku. Nevzhlédl ale a vzápětí už ho Donal s divou minuli.

„Nevšiml si nás,“ zašeptala diva.

Byla to jedna z věcí, se kterou počítal.

Šli dál, minuli dalších sedm reaktorových článků a schodiště do ředitelovy kanceláře už měli skoro na dosah, když všechno šlo k Hádovi. Cestu jim zastoupili čtyři muži v šedých overalech.

„Ach… ahoj. Jsem poručík Riordan. Přišel jsem za…“

Měli prázdné oči. Donal pohlédl na divu. Její krásná tvář byla bílá jako kost.

Všimla si, že se muži neotřásli, když ji spatřili? Skoro jako by už byli…

„Hněte sebou.“ Donal se otočil, nakopl prvního muže do stehna, ochromil mu nohu a povalil ho na zem. Druhého dvakrát uhodil, pak chytil divu za ruku, protáhl ji mezi muži, dalšího škrábl do očí a byli volní.

„Rychle…“

Zrychlili, ale pak jim cestu zablokovala větší skupina – sedm, osm mužů. Donal se zastavil, ohlédl se – nemohli ani zpátky – odtáhl divu do boční uličky a málem jí přitom vykloubil paži…

Ne.

…a zůstal stát, protože jim zastoupili cestu i tam.

„Je mi to líto.“

Neměli kam jít.

Donal měl úplně propocenou košili. Utíkal, seč mohl, ale diva… Nohy měl krvavé a šaty potrhané; a přesto zůstávaly její tvář a tělo těmi nejúžasnějšími výtvory v celém vesmíru. Byla tak krásná.

„Zachraňte mě, D… D… Prosím. Zachraňte mě.“

Donal polkl a vytáhl magnus. Zamířil a zmáčkl spoušť. Ozvala se hlasitá rána a diva vyjekla.

Jeden z mužů padl.

Byl nevinný.

Ale ostatní uhranutí nezaváhali. Blížili se k Donalovi z obou stran uličky. Donal pohlédl vzhůru. Sám by dokázal vyšplhat nahoru po reaktoru… ale s divou? Bez šance.

U Thanata.

Donal vypálil do dotírající skupiny, pak se rychle otočil a skolil dva muže na druhé straně.

Obě skupiny se ale rozrostly, jak se k nim přidali další muži v overalech s logy Energetického úřadu a s těžkými brokovnicemi v rukou. Teď už neměli vůbec žádnou šanci.

Donal sklonil magnus.

„Zachraňte…“

Cítíš chuť písně?

„…mě.“

Zůstalo mu šest nábojů, pak bude muset dobít. Blížilo se k nim víc než dvacet mužů; polovina byla vyzbrojená brokovnicemi, které ho dokázaly rozmašírovat na kaši. Bylo po všem.

Muži postoupili blíž.

„Prosím…“

Donal byl v pokušení zeptat se divy, jestli si pamatuje jeho jméno. Bylo malicherné přemýšlet před smrtí, v okamžiku, kdy jeho osobní vesmír měl být vymazán jako psací tabulka ve škole v sirotčinci, o podobných věcech.

Vzpomínal na sestru Mary-Anne Styxovou, která do něj hustila počty a ošetřovala mu rány, když se postavil třem větším klukům, kteří…

Muži zašoupali nohama a zůstali stát.

Co se děje?

Jedna skupina se rozestoupila a nechala někoho projít. Byl to štíhlý muž s šedou bradkou a Donala přepadlo zlé tušení, že to měl čekat. Byl to Malfax Cortindo, ředitel komplexu.

Cortindovy tmavé, jiskrné oči nebyly prázdné. Nebylo na nich vůbec nic prázdného.

„Ach, poručíku. Je milé, že jste… Opatrně.“

Donal zvedl magnus, ale uhranutí muži následně namířili brokovnice na divu. Skupiny mužů si stály tváří v tvář a riskovaly tak, že si přinejmenším ustřelí navzájem nohy; ale uhranuté vlastní bezpečí nezajímalo.

Byli postradatelnými figurkami ve hře.

Donal sklonil zbraň a pustil ji. Zarachotila o zem.

„Přišel jsem sem z vlastní vůle?“ Nechtěl to říct nahlas.

„Nejsou naše motivy věčným tajemstvím pro nás pro všechny?“ Hlas Malfaxe Cortinda zněl dvorně a nebyla v něm ani stopa napětí.

„Jděte do prdele.“

„Ach, prosím vás.“ Malfax Cortindo vytáhl z vesty naleštěnou starožitnou pistoli. Konce dvou krátkých hlavní byly temné a působily zákeřně. „Trochu stylu, prosím.“

Cortindo namířil na divu.

„Je načase, abyste zemřela, má krásko.“

Cítíš píseň?

„Ne.“

Nadešel ten okamžik.

Dotýkáš se kostí?

Uhranutí muži stále drželi brokovnice, ale o to tu nešlo. U Smrti, nikdy tu nešlo o strach.

Ale nadešel ten okamžik.

„Z… zachraňte…“

„Nemůže.“

Okamžik, kdy se Donal mohl pohnout.

Cítíš chuť…

Ozvala se rána a v hlavni pistole se rudě zablesklo.

A rudá byla i sprška, která vystříkla ze slonovinově bílého hrdla divy, když se roztočila, upadla na zem a z artérie na krku jí začala stříkat krev.

Zemřela.

…kostí?

Příliš pozdě.

Okamžik, kdy…

Druhý výstřel, rudý záblesk, dutá rána a na divině čele se objevilo třetí oko…

…kdy ji Donal mohl zachránit, ale bylo příliš pozdě, vždy bude příliš pozdě, od vteřiny, kdy mohl zakročit a něco změnit, už totiž uplynul celý život, celý vesmír.

„Ne!“

…a okolo její rozdrcené lebky se šířila tmavá krev.

Donal se konečně pohnul.

Jeho pohyby byly plynulé a Malfax Cortindo okolo něj kroužil, používaje rychlé údery pa-kua. Nebyl ale jediný, kdo toto umění studoval. Donal srazil dlaní pistoli stranou, píchl Cortinda prsty do očí, loktem ho praštil do krku a kolenem ho nabral pod žebra. Mířil na slezinu a našel ji.

Donal obtočil Cortindovi paži okolo krku, otočil se, přitiskl se k němu jako milenec, protože tak otočky fungují, trhl a praštil Cortindem o zem.

Uhranutí muži ztuhle stáli.

Cítíš…

Cortindo byl na zemi, ale ne mrtvý. Představoval hrozbu. Donal zvedl nohu.

…píseň?

A dupnul.

Vší silou.

Uhranutí muži padli k zemi a zůstali ležet na tvrdé podlaze v taumaturgickém kómatu. Nebyli mrtví.

Zemřeli jen Malfax Cortindo a diva.

Očekávala, že ji zachráním.

Donal si utřel hřbetem ruky z tváře horkou tekutinu. Možná to byl pot – možná krev.

Zachráním. A přitom si ani nepamatovala…

Byla to krev. Utržil nějaké zranění a ani si toho nevšiml.

Ta coura si ani nepamatovala moje jméno.

Ale pořád byla krásná, i nyní, když ležela na zemi s očima navěky dokořán, s bledou pletí potřísněnou rudě a s krásnými šaty nasáklými horkou, vazkou životodárnou tekutinou. A všude okolo černě zářily reaktory a vyly ticho.

Slyšíš kosti?

Pomalu, velmi pomalu sebral Donal z podlahy magnus, zastrčil ho zpátky do podpažního pouzdra a ani na okamžik přitom neodtrhl oči od divy, od nádherné divy.

Dřepl si vedle jejího dokonalého těla.

Tak krásná.

Donal vsunul ruce pod její tělo.

Dokonalost.

Zapřel se.

Cítíš chuť…

A zvedl se i s jejím ochablým tělem v náručí. Udělal krok, pak další a najednou mířili pryč, Donal a nejdokonalejší stvoření ve vesmíru opouštěli toto místo jednou provždy.

…písně?

Použil osobní výtah, kterým jel při předchozí návštěvě, stál hrdě na ocelovém disku stoupajícím vzhůru šachtou a divu svíral v náruči. Jedna její paže se přitom volně houpala.

Disk se s otřesem zastavil na povrchu. Černé díly se zasunuly do sebe. Donal se ocitl na malém, uzavřeném nádvoří.

Železné dveře ve vnitřní zdi byly pootevřené a na zemi vedle leželi v bezvědomí dva strážci. Stejně jako jejich kamarádi dole byli uhranuti a upadli do kómatu tak hlubokého, že je mohl zachránit jen taumaturgický zásah.

Ale to nebyla Donalova starost.

Dokonalost.

Překročil ležící muže a vstoupil s divou na větší nádvoří, kde parkovala tři černá auta. Jejich dveře zdobil reliéf lebky a urobora. Nikdo se tu nepohnul.

Donal přidřepl a zkusil kliku nejbližšího vozu. S cvaknutím povolila.

Dobře.

A tak ji odnesl dozadu, svoji dokonalou divu, znovu přidřepl, zatáhl za kliku kufru – pozor, neupusť ji – a ustoupil, když se začal otvírat. Potom co nejjemněji a s něžným úsměvem uložil divino báječné tělo dovnitř.

A zabouchl za ním kufr.

Donal zašel do strážnice, kde našel další dva muže v kómatu. Na háčcích tu visely tři sady klíčů. Vzal je všechny. Pak trhl dolů mosaznými pákami, které otvíraly vnější bránu.

Vrátil se k vozu a vyzkoušel klíče. Druhá sada padla. Obrovská ocelová brána se se sténáním otvírala, když přistoupil k mříži kanálu v zemi a hodil do něj zbývající klíče. Ze tmy se ozvalo dvojí vazké šplouchnutí.

Nastoupil do auta, řadicí pákou ozdobenou lebkou zařadil jedničku a rozjel se. Obrovskou bránou projel, ještě než byla úplně otevřená. Zabočil do prázdné ulice, kde na něj shůry shlížely rozpadající se budovy.

Nebe pulzovalo tmavofialově.

Trvalo dvě hodiny, než se dostal z centra Tristopole. Kdykoli to šlo, používal boční uličky a zapadlé průjezdy a snažil se držet stranou hlavních ulic. Donal nepřekročil rychlostní limit, řídil zdvořile…

Tak krásná.

…a snažil se soustředit na řízení, ne na bezchybnou dokonalost v kufru. Bylo to těžké, toužil zastavit a nechat se pohltit ochromujícím transem. Potřeboval se vrátit ke své krásce, dotýkat se jí… ale ještě ne. Ještě ne.

Krásná.

A nejen krásná, ale jeho, a o to přece šlo, ne?

Když Donal opustil město, namířil si to k Železnému lesu, který navštěvovalo jen málo lidí a ještě míň jich tu žilo. Možná proto sirotčinec tamní chatu nikdy neprodal a nepřisvojil si peníze; anebo to byla práce sestry Mary-Anne Styxové, která vše zařídila v Donalův prospěch.

Donalovi rodiče zemřeli, když mu byl sotva týden, ale jeho dědeček, podmračený samotář, žil ještě dalších třináct let. Nechtělo se mu vnuka vychovávat, ale přiznal se k němu. Jack Riordan zemřel rok předtím, než Donal „vyšel“ ze sirotčince – než ho ve čtrnácti vyhodili – a zdědil jak chatu, tak drobné úspory, které mu umožnily dostudovat a připravit se na přijímací zkoušky do armády.

Pokud věděl, nikdo z kolegů na oddělení neměl o tomto místě ani tušení. Nikdy o něm nemluvil, zřídkakdy ho navštěvoval a už vůbec nikdy sem nikoho nevodil.

Až do této chvíle.

Dlouhý vůz vrčel houstnoucí tmou a stromy tvořily na pozadí nočního nebe podivné stíny, které překrucovaly perspektivu. Donal dlouho řídil zcela podvědomě, ztracený v krásných snech – ach, má divo – a když se opět vzpamatoval, vjížděl zrovna do Členitého údolí.

Byli nyní – on a mrtvá diva – hluboko v Železném lese. Někdo už určitě zjistil, co se stalo v Centrálním komplexu. Na místo už možná dorazili i policejní věštci specializovaní na průzkum míst činu.

Chvíle, kdy se mohl vzdát a vrátit se zpátky na policejní velitelství, pominula už před mnoha hodinami.

Všechno je v pořádku, lásko.

Bylo to tak lepší. Viděl před sebou jasný cíl. Zůstávala mu jediná možnost.

Vůz měl obrovskou palivovou nádrž a Donal měl pocit, že by mohl jet donekonečna. Ale hodiny ve tvaru lebky – ručičky tvořily štíhlé kosti: stehenní a vřetenní – ukazovaly dvacet pět hodin. Blížilo se ráno.

Jel dál.

Ze tmy k němu doléhalo tajuplné vytí a občas zahlédl stíny s jantarově žlutýma očima. Donal odbočil z úzké lesní cesty na Tartarovou stezku a zpomalil. Měl pocit, jako by mu do očí napadal prach.

Ve čtyři ráno dorazil do známých končin. Zajel s autem tiše na mýtinu a zastavil.

A čekal.

Vypnul motor.

Na nějaký čas upadl do transu, ale zase přišel k sobě. Zhluboka se nadechl, přinutil se pohnout, otevřel dveře a šlápl do tmavého bláta. Nebe bylo celé fialové. Zadíval na jezero pod kopcem.

Tvořil ho obrovský stín, který nikdy nezesvětlá. Jezero nemělo žádné jméno a jeho vody byly úplně černé a nehybné. Donal ho nikdy neviděl jiné.

Přistoupil k mohutnému stříbřitému stromu na návrší a vytáhl z kapsy klíč. Vsunul ho do díry po suku v kůře. Chvíli se nic nedělo, pak se ozvalo praskání.

Horní vrstva svahu se posunula do strany a odhalila ocelová okna a vyřezávané dveře chaty z černého dřeva.

Odkaz dědečka Jacka.

Donal dveře otevřel, vrátil se k vozu a z kufru vytáhl svoji drahou divu. Něžněji vnesl do chaty, do jejich chaty, a uložil ji na dlouhý jídelní stůl.

Povytáhl knoty ve dvou olejových lampách a rozsvítil je. Jejich nažloutlý svit se chvíli třepotal, pak zesílil a ustálil se.

Dokonalé…

Ne. Ještě měl práci.

Přinutil se nedívat na dokonalost na stole a rozhlédl se po pokoji s nízkým stropem. Sehnul se pod stropními trámy a vydal se najít něco těžkého.

Objevil starou zurinamskou kamennou lebku, milovaný totem protivného starého dědy Jacka, který nikdy nepřišel vnuka ani navštívit, natož aby ho odvedl z vězení, kterým byl…

Na tom teď nesešlo.

Tak krásná.

S kamennou lebkou v ruce se Donal vydal dolů z kopce k autu. Zabouchl kufr, posadil se za volant, lebku si položil do klína, zařadil rychlost a objel velký kořen stromu. Zastavil, ale motor nechal běžet.

Přímo pod ním se rozkládalo bezejmenné jezero, hluboké a tmavé. Donal vystoupil, kamennou lebkou zapřel plynový pedál, uvolnil spojku a uskočil. Auto skákavě vyrazilo dolů k čekajícímu jezeru.

Motor zhasne.

Donala na vteřinu napadlo, že selhal; pak ale auto spadlo ze srázu do jezera. Ozvalo se hlasité žbluňknutí a to bylo vše. Černá, vazká voda se přelila přes střechu auta a stáhla ho pod hladinu. Vůz zmizel.

Po hladině se rozběhla dlouhá zakřivená vlna připomínající spokojený úsměv, po chvíli se ale rozplynula. Temné jezero i les se opět zklidnily a ztichly.

Donal se po chvíli otočil a vrátil se zpátky do chaty. K objektu svých snů.

7

Následující tři dny a noci nepoznal Donal spánek – ne skutečný. Upadal do zvláštních polosnů, ve kterých diva zpívala árie určené jen jemu. Dělo se tak uprostřed bílých písečných dun na břehu rtuťového jezera zrozeného ze vzpomínek jiného umělce, Jamixe Holandsona, jehož mrtvé kosti se Donal dotkl.

Ale to diva s ním zůstávala, uložená na dlouhém stole pod nízkým stropem, a její čistá, slonovinově bílá pleť doslova zářila.

Tak krásná.

Donal jí vymyl rány, seškrábal jí z dokonalé pleti zaschlou krev – dobře mu k tomu posloužila stěrka z kuchyně – odstřihl jí zakrvácenou část šatů – u Thanata, taková dokonalost – a zahalil její tělo do bílé plachty.

Poté si přitáhl blíž křeslo, otočil ho zády ke stolu, klekl si na ně a předloktí položil na opěradlo. Zíral na vysychající splnění svých tužeb.

Brzy bude připravená na rozřezání.

Slyšíš kosti?

Netrávil ale všechen čas jen úvahami. Aby mohl vykonat onen krásný, temný čin, bylo nutné, aby divu – ani Donala – nikdo nerušil. Proto se odvlekl do kuchyně, vypil studenou polévku z konzervy a prohrabal starou skříň a truhlici s nářadím.

Tady v lese musel být děda Jack připravený na různá nebezpečí. Okolí chaty střežilo třináct starých železných detekčních amuletů: byly tenké a těžké, dlouhé jako jeho předloktí a zakončené hrubým bodcem, kterým se vrážely do země.

Sloužily hlavně jako ochrana před smrtivlky, ale dokázaly zahnat všechno živé nad úrovní rostlin.

Donal vyvlekl amulety ven. Zapíchl je do tvrdé půdy, opřel se o ně a bodce lehce vklouzly do hlíny. Odhadl, že mu trvalo asi hodinu – zdálo se mu, jako by čas běžel nezvyklým tempem – než je všechny rozmístil v hrubém kruhu okolo chaty.

Když do půdy zarazil poslední amulet, objevila se nad chatou velká třpytivá polokoule, která ji chránila před vpádem.

V bezpečí.

Donal se vrátil zpátky dovnitř a znovu upřel pohled na Divu.

Po dlouhém uchvácení se Donal otřásl a vzpamatoval. Stále klečel v křesle, a když se zapřel, aby se postavil, zabolely ho šlachy, protože je používal jinak než obvykle.

Přejel si rukou po obličeji a ucítil drsné strniště vousů. Zamířil do koupelny a každý krok pro něj představoval žhavou agonii.

Ulevil si a napil se zatuchlé vody z kohoutku. Při návratu do kuchyně stále cítil bolest, ale vrátila se mu pohyblivost. Otevřel další plechovku s polévkou, třikrát si srkl a odložil ji na stůl.

Musel udělat něco důležitého.

Co to bylo?

Bedna s nářadím.

Donal z ní vytáhl zrezivělý srp, kterým děda Jack kdysi kosil tmavou trávu. Našel ocilku, promastil ji sedmi kapkami oleje a pustil se do dlouhého, opatrného ostření.

Brzy začne maso měknout a lehce se rozpouštět.

Krásná. Tak…

Teprve pak se bude moci Donal pustit do řezání a čištění, bude moci jednu po druhé vyleštit drahé kosti, na které hodlal vynaložit veškerý svůj um.

Donal pracoval, až to dál nedokázal snést: přejížděl tu ocilkou po ostří a v sousední místnosti přitom ležela dokonalost.

Znovu se vrátil do obýváku, klekl si do křesla a zíral na mrtvou, dokonalou divu ležící na stole.

Tak dokonalá…

A přesně v té pozici se nacházel, klečel tu naprosto uchvácen, když se vstupní dveře rozlétly a okna vybuchla dovnitř.

Ne…

Dovnitř vtrhli vojáci v tmavém hexlarovém brnění, jedni padli na koleno, jiní udělali kotoul, vyskočili na nohy a namířili zbraně na Donala.

Nemůžete…

Donalova ruka vystřelila k podpažnímu pouzdru.

…mi ji vzít!

Sevřel pažbu magna a vytáhl ho.

A v tu chvíli prošla vyraženými dveřmi žena ve světle šedém kostýmku. Zvedla v ruce těžkou uspávací pistoli a namířila Donalovi na srdce.

Svět se pohyboval tak pomalu.

„Pozdě.“

Vystřelila.

Před očima se mu mihl strop a pak už ležel na zemi, končetiny měl ztuhlé, žebra paralyzovaná a sotva popadal dech. Kroužila nad ním temnota a dorážela na něj.

„Jak…?“ Tak těžko se mu mluvilo. „Amulety…“

„To byla chyba. Chrání před živými.“

Žena se nad ním sklonila a rukou v rukavici si odhrnula z tváře téměř bílé vlasy. Donal pohnul rty, aby položil další otázku, ale mohl jen lapat po dechu.

„Štít zadrží jen živé bytosti.“ Usmála se.

Donal zalétl očima k vojákům.

„Ach, oni jsou živí, to jo.“ Žena klepla Donala prstem do čela. „Nepočítal jste ale se mnou.“

Zalévala ho temnota.

„…vezměte divu a…“ Víc neslyšel.

Donala zahalilo jako přikrývka dokonalé ticho.

Ne, je moje.

Dokonce i vzduch byl hustší, vazký. Těžko se nasával do plic.

Slyšíš…

Ticho.

Svět sevřela stínová pěst a zhasla ho.

8

Delirium následovalo po chaotickém snu, který následoval po svíjení se na lůžku a strašlivé bolesti v končetinách způsobené tím, jak se Donal – anebo skoro nepříčetný tvor, který Donala nahradil – vzpíral poutům a vyl. Nakonec vždy upadl do temného kómatu.

Po chvíli se mu ale do nervových zakončení znovu rozšířil tekutý oheň, tělo mu vzplálo agonii a celý mučivý cyklus začal nanovo.

Devět dlouhých dnů a nocí na něj dohlížely sestry s úzkými vertikálními zorničkami a jejich pleť procházela všemi odstíny fialové, jak jeho svíjející se tělo odráželo energii taumaturgického pole. Noční sestry s jemnými Špičáky a elegantními končetinami, které prozrazovaly jejich kočičí stránku, byly vůči efektům pole imunní.

Sledovaly ho a pečovaly o něj.

Desátou noc v Donalovi něco prasklo, něco v jeho mysli… Zhluboka zalapal po dechu, klesl na záda a upadl do klidného spánku. Deset stop dlouhý štít, který nad ním vyzařoval léčivé pole, se rozzářil a začal mizet. Taumaturgické pole změnilo barvu na světle modrou vonící po ozónu a šeříku.

Dvě Noční sestry si vyměnily pohledy, a když světlo pohaslo, vertikální zorničky se jim opět rozšířily.

„Bude v pořádku, co myslíš?“

„Ano. Odvedla jsi dobrou práci, sestro Felice.“

„Děkuju. Mám zavolat velitelce, nebo se o to postaráš ty?“

„Já jí zavolám.“

Mladší z Nočních sester, známá jako sestra Felice, prošla centrální uličkou šerého oddělení. Byla noc a v pokoji panovala tma, jen jedna postel se safírově třpytila: energii vyzařovala očarovaná oběť, kterou kousnutím paralyzovala smrtimůra.

Ostatní pacienti se nehybně choulili pod přikrývkami a nad polštáři se jim vznášeli monitorovací duchové připravení rozzářit se, kdyby známky života klesly pod zadané parametry.

Na služebně zvedla sestra Felice sluchátko. Dlouhým zatahovacím nehtem roztočila všech deset kombinačních koleček v sekvenci, kterou znala zpaměti. Poslouchala, jak telefon vyzvání. Přestože byla půlka noci, na opačném konci ho někdo téměř ihned zvedl.

„Haló?“

„Velitelka Laura Steelová?“

„Ano.“

„Chtěla jste, abychom vám daly vědět, až se změní zdravotní stav poručíka Riordana?“

„Co se stalo?“

„Jeho stav se nezhoršil, právě naopak. I když už to, že nezemřel během prvních tří dnů, napovídalo…“

„Bude žít?“

„Ano, to jsem…“

V telefonu se ozvalo bzučení.

Sestra Felice se zadívala na sluchátko.

„Není zač.“ Její hlas připomínal šepot dravce.

Položila sluchátko.

Sedmnáctý den – poté co se Donal během posledních pětadvaceti hodin třikrát probudil a pokaždé zůstal při vědomí asi hodinu – vytáhla sestra Felice Donala z postele a posadila ho do kolečkového křesla, jehož kostru tvořily propletené stříbrné heptagramy.

„Pro štěstí,“ zamumlala, když Donal přejel prsty po měkkém kovu. „A pro uzdravení.“

„Kam…?“ zachroptěl. „Jdeme… kam?“

„Čeká vás rehabituace.“ Sestra Felice zatlačila do křesla a uvedla ho do pohybu. „Nevěřte ničemu, co o mystických terapeutech říkají.“

Pustila rukojeti křesla, předběhla ho a zamířila otevřenými dvoukřídlými dveřmi na dlážděnou chodbu. Kolečkové křeslo se vleklo i s rozbolavělým Donalem za ní.

„Co… říkají?“

„Ach,“ sestra Felice se ohlédla, „že jsou zlí, sadističtí a rádi pacienty mučí, dokud nekřičí bolestí.“

Šli dál, dokud nedorazili k volně visící ceduli ve tvaru ruky na křižovatce pěti chodeb.

„Rehabituace,“ řekla sestra Felice hlasitě.

Ruka ukázala doleva.

„Na tomhle místě se všechno neustále někam přesunuje.“ Zavrtěla hlavou a zamířila do označené chodby. „Pojďte.“

Křeslo ji následovalo.

„Terapeuti.“ Donalův hlas zněl napjatě, ale musel se zeptat. „Nemučí… pacienty?“

„Ach, to jo.“ Sestra Felice zpomalila před dveřmi z černého mléčného skla s nápisem RO. „Ale neužívají si to.“

Zakřenila se a odhalila bílé Špičáky ostré jako jehla.

„Žertuju.“

Dveře se samy od sebe otevřely a sestra Felice ustoupila do strany, Donalovo kolečkové křeslo ale vjelo na Rehabituační oddělení.

Když se za ním dveře zavřely, ozval se tichý ženský smích.

„Ach, takže vy jste naše nejnovější oběť… teda pacient.“ Androgynní stvoření v bílé tunice a kalhotách mělo široká ramena a deset palců dlouhé prsty. Protáhlé rysy se mu rozšířily v úsměvu. „To je jen takový vtípek. Žádný strach.“

„U Thanata.“ Necítil se na to.

„Dobrá, jmenuju se Jan a první, co uděláme, je, že vám vrátíme základní myšlenkové a pohybové vzorce. Chápete?“

„Hm, když říkáte…“

Z kouta Rehabituačního oddělení se ozvalo přidušené bublání. Donala zmátly podivné tvary přístrojů, které sloužily, jen Hádes ví k čemu, ale pak spatřil pacienta uvězněného uvnitř.

Mužovo tělo se odporně deformovalo. Jeho pravá ruka najednou narostla na délku čtyř stop a muž zasténal bolestí.

Potom jeho tělo na vteřinu splasklo a roztáhlo se na deset až dvanáct stop v průměru, než se znovu srazilo do lidského tvaru. Muž se na lehátku předklonil a zvracel. Další androgynní terapeut mu u úst držel papírovou mísu.

„To je Andy,“ Jan ukázal děsivě dlouhým prstem na pacienta, „a terapeut se jmenuje Alys.“

„Velmi dobře,“ chválil Alys trpícího muže.

„Snažíte se ho roztrhat na kusy?“ Donal pocítil nutkání zvednout se z křesla a dát se na útěk, ale když se o to pokusil, výsledkem byla jen strašlivá bolest. „Zabíjíte ho.“

„Ne. Uvolněte se.“ Jan přejel Donalovi po tváři dlouhými prsty s hebkými bříšky. „Andy se infikoval ztenčujícím polem. Učíme ho, jak se má držet pohromadě.“

„Aha.“ Donalovi se zachvěla víčka.

Andyho ruce se znovu nafoukly, pravá mnohem víc než levá, a i jeho tvář začala narůstat.

„Vidíte, co předchází úplné expanzi?“ Jan pokynul a Donalovo křeslo zajelo blíž k Andyho lehátku. „Takto vnímá váš nervový systém svět pomocí dotyku. Ruce a tvář jsou mnohem citlivější ne…“

Andyho tělo se začalo roztahovat a šířit místností a Alyx křikl: „NE! Stáhněte se do sebe!“

„Nemůžu…“

„Teď.“

Andy zakňoural a srazil tělo zpátky do normálního tvaru. Pak pohlédl na Donala, usmál se a ignoroval slzy, které mu tekly po tvářích. „Někteří lidé by za něco takového dali majlant.“

„Já bych dal majlant za to být někde úplně jinde.“

„Ne,“ přes Andyho hruď a tvář se přelilo bolestivé vlnění, „nerozesmívejte mě.“

Donalovo křeslo se otočilo a rozjelo se pryč. Nastal čas začít vlastní cvičení.

Když se Donal vrátil zpátky na oddělení, tělo ho docela příjemně bolelo – uvízl totiž na podivném bodě mezi bolestí a radostí. Seděl na tvrdé dřevěné židli vedle postele, když tu k němu ze stanice sester dolehly cizí hlasy.

„Velitelko? Nejsem si jistá, jestli už je na to připraven.“

„Jsem tu sama a nebudu ho obtěžovat dlouho.“

„Tím chcete říct,“ sestra Felice tiše zasyčela, než pokračovala, „s ní?“

Po chvíli: „Jste velmi vnímavá, sestro. Vidím, že poručík Riordan je v dobrých rukou.“

„Tudy, prosím.“

Sestra Felice vykročila širokou uličkou mezi lůžky, mhouřila oči, uši tiskla k hlavě a vlasy nechala vlát volně za sebou. Následovala ji bledá žena, která po Donalovi vypálila uspávací střelu. Na sobě měla světle modrý kostýmek a tmavě modré rukavice. A za ní…

Něco?

„Ano.“ Sestra Felice vycenila jemné Špičáky. „Správně, Donale. Zavolejte, kdybyste cokoli potřeboval.“ Vložila mu do ruky zelený kámen. „Zmáčkněte ho a já jsem do vteřiny u vás.“

Vzduch za ženou se zavlnil. Když ale Donal pootočil hlavu a přimhouřil oči, získalo vlnění skoro lidský tvar.

„Děkuju,“ řekl sestře Felice. „Jste nejlepší.“

„Já vím.“ Tiše se zasmála. „Nezapomeňte, stačí zmáčknout volací kámen.“

Pak tiše a ladně odešla. Donal i bledá žena se za ní dívali. Po chvíli žena řekla: „Vzpomínáte si na mě?“

„Jo…“ Za Donalovým pravým okem se usadil uzlíček bolesti. „Neznám vaše jméno, ale pamatuju si vás z chaty, když jsem…“

Slyšíš kosti?

Slova k němu doléhala z dálky, už na něj nedorážela: představovala jen abstraktní vzpomínku. To z obrázku divy ležící na stole – mrtvé divy – se Donalovi převrátil žaludek. Otočil se, popadl odpadkový koš a vyzvracel se do něj.

„Možná je opravdu příliš brzy.“

„Ne, to je v pořádku.“ Donal si utřel ústa hřbetem ruky. „Takže kdo jste?“

„Laura Steelová.“ Podala mu ruku v rukavici. „Ráda vás konečně poznávám.“

„No…“ Donal zavětřil. „Potřeseme si rukama, až se umyju. A znamená to, že jste velitelka Laura Steelová?“

„Správně. A tohle,“ Laura kývla na vlnící se vzduch, „je Xalie. Je členkou federální taktické jednotky, které velím.“

„Aha.“ Donal se opřel o tvrdé opěradlo židle. „Přišla jste mě rozveselit, nebo vyslechnout?“

„Ani jedno. Přišly jsme vám nabídnout práci.“

„Žertujete.“ Donal zavřel oči a vzpomínal na dlouhou jízdu lesem a na rozmazanou šmouhu dní – kolik jich bylo? – v chatrči, kdy vystavoval mrtvolu divy na stole a chystal se oškrábat a očistit její kosti. „Kolik zákonů jsem porušil?“

„Byl jste uhranutý.“

„Jo, ale vlastně ne… Neznamená to, že jsem vinný?“

„Ne, znamená to, že jste zatracená oběť, hlavně když se tak budete chovat.“

„U Thanata.“ Donal pohlédl na ni, pak na Xaliinu téměř neviditelnou, vlnící se postavu. „Kdo vás učil slušnému chování? Tvrdíte, že velíte taktické jednotce. A na čem pracujete?“

„No, jde o taktiku…“

„Zasraně směšné.“

„Vyšetřuje malý exkluzivní klub, ke kterému patřil i Malfax Cortindo. Říkáme mu Černý kruh…“

„Jak originální.“

„…protože skutečný název je tajemstvím, které znají jen členové.“

Ozval se tichý šepot, který klidně mohl být vánkem:

*Já jim chtěla říkat Růžový kolektiv.*

Navzdory všemu zkroutil Donal tvář v úsměvu. „A co takhle Šeříková konspirace?“

Xaliino tělo se zavlnilo.

„Řekněme,“ Laura zalétla pohledem k sestře Felice, která popíjela čaj z čemeřice, „že Černý kruh zajímá při najímání lidí spíše kvantita než kvalita.“

„Ale nejen v Tristopoli.“

„Proč to říkáte?“

„Protože patříte k federálům, i když máte sídlo tady ve městě. A kvůli pozadí úkolu, který jsem zpackal. Měli jsme si dávat dobrý pozor pro to, co se stalo v jiných městech. I v zámoří.“

„Hm.“ Laura přistoupila ke skříňce vedle lůžka. Stála na ní levná skvrnitá váza se dvěma černými pampeliškami. „Myslím, že vás má sestra Felice ráda.“

„Je to její práce. A je v ní dobrá.“

„Kdežto vy jste nechal osobu, kterou jste měl chránit, zemřít a o několik vteřin později jste zastřelil hlavního podezřelého.“

Donal úmyslně uvolnil svaly na ramenou. „Tvrdila jste, že mě chcete najmout, a teď mi vykládáte, jak moc jsem to podělal. Zajímavá taktika, velitelko.“

„Jde o to, že my,“ Laura kývla na téměř neviditelné vlnění vzduchu, které představovalo Xalii, „víme o čárech a manipulaci víc než vaši nadřízení. Anebo aspoň víc, než z politických důvodů předstírají, že ví.“

„Chcete tím říct, že ze mě udělají obětního beránka? Ale byla to moje operace, copak jste to nevěděla?“

V okamžicích, kdy byl při smyslech, Donal přemýšlel, co bude s jeho kariérou. Nebo jestli neskončí ve vězení. Nebo ještě hůř.

„Byl jste jedinou osobou v divadle, a to včetně poldů, které se podařilo trans zlomit,“ řekla Laura. „Kdybyste tam nebyl, diva by tak jako tak zemřela, i když byla pod policejní ochranou. A všichni by si pamatovali něco úplně jiného, než se ve skutečnosti stalo.“

„No tak jsem odolal vlivu.“ Donal sklopil oči a vzpomínal. „Aspoň jednomu druhu.“

„Cortindo do vás zasel semínka toho, co se později stalo, tím, že vám ukázal umělcovu kost,“ řekla Laura. „Ukázal vám ji, že ano?“

„U Thanata, jo… Jak jste to věděla?“

Xaliino nehmotné tělo se znovu zavlnilo. Tentokrát z ní Donal nevycítil žádné pobavení.

„Prohledali jsme jeho kancelář.“ Laura kývla na Xalii. „Každou škvíru a výklenek. Nebylo zapotřebí génia, abychom pochopili, co se stalo. Věděli jsme, že jste dostal rozkaz tam jít.“

Donal zíral do Lauřiny bledé tváře a snažil se číst mezi řádky. Obviňovala snad komisaře Vilnara z toho, že je členem spiknutí? Anebo z nevědomé spoluviny?

Sestra Felice seděla daleko od nich, ale Donal věděl, jak citlivý má sluch. Bude lepší nebavit se o podrobnostech.

„Takže jediný důvod, proč bych se k vám měl připojit,“ řekl, „je, že se na mě šéfové vykašlou?“

*Ne.* Xaliino nehmotné tělo připlulo blíž. *Není to jediný důvod.*

„A druhý je…?“

Laura odpověděla za Xalii. „Mluví o pomstě.“

„Ach, tohle.“

Promluvili si o podrobnostech nabídky práce a Laura pak řekla, že se chce sestry Felice zeptat na to, jaké pokroky Donal dělá. S Xalii po boku se vydala ke stanici sester.

Rozmluva byla krátká a Donal ji sledoval, aniž by dělal závěry. Laura se vrátila, kdežto Xalie zůstala viset vedle sestry Felice.

„Devět dnů nebo devatenáct,“ řekla Laura Donalovi. „Nebo devadesát, pokud to bude nutné k vaší rehabituaci. Jaká vlastně je? Jde o nové zapojení těla a mysli, co?“

„Cvičení a iluze mají za úkol uvést do chodu staré vzorce myšlení a pohybu,“ řekl Donal. „A všechno provází spousta bolesti, jen abyste věděla, že to pomáhá.“

„Zní to… zajímavě.“

„Hm.“ Donal uvažoval, o čem přemýšlí. „Chápete, že jsem ještě neřekl ano.“

„Žádný spěch.“

„Dobrá.“

„Tak mě napadlo… Chápete, co Xalie je, že ano?“

„Co? Že je svobodný přízrak?“

„Správně. Není připoutaná k jeřábu, výtahu nebo… ke kolečkovému křeslu. Je členka týmu, ne věc.“

„Očividně. Ale myslím, že asi neznáte Gertie.“

„Kdo je Gertie?“

„Výtah číslo 7 na velitelství. Až příště pojedete nahoru, povězte jí, že mě znáte.“

Laura přimhouřila světlé oči. „Spousta poldů by se na to tak nedívala.“

„Pak jsou to sráči. Prostě nevědí, že to jde i jinak.“

Otevřela ústa, aby něco řekla, a znovu je zavřela. Nakonec promluvila: „Doufám, že se rozhodnete k nám připojit, poručíku Riordane.“

„Děkuju.“ Donal uvažoval, co se mu rozhodla neříct. „Díky, že jste se zastavila.“

Díval se, jak odchází v doprovodu zvlněného vzduchu, který představoval Xalii. Laura měla boty na vysokém podpatku a úzkou sukni; když ji tak sledoval, probouzely se v jeho útrobách nečekané pocity.

„Ach…“ Sestra Felice se zastavila vedle Donalovy postele a štěrbiny zorniček se jí rozšířily. „Vidím, že na vás velitelka udělala dojem, co?“

„Ani ne.“

„Ha.“ Sestra Felice mu věnovala kočičí úsměv a povytáhla drápy. „Jste lhář, poručíku.“

„Do prdele.“

„Ach, potřebujeme použít mísu?“

„Ne, my nic nepotřebujeme.“ Donal shodil nohy z postele. „Já si zajdu na záchod sám.“

„Opravdu?“ Znovu přimhouřila oči.

„Ano.“ Donalův hlas byl napjatý bolestí.

„Jak chcete. Pokud spadnete, zavolejte.“

Následujícího dne začal Andy, pacient, který měl problém udržet si normální tělo, tiše křičet. Duchové okolo jeho postele zdivočeli, vřískali jako lítice, zářili a měnili barvy z jasně oranžové na oslnivě bílou a zase zpátky.

Přispěchala sestra Felice. Chvíli hleděla na stříbrné popruhy omotané kolem Andyho lůžka a poté zkontrolovala složitý přístroj, který se zdál být přivařený k rámu postele. Nakonec se rozběhla k telefonu na zdi.

„Pošlete nám sem dolů taumaturgy, hned. Selhaly nám stabilizační přístroje.“

Donal se posadil na lůžku, díval se, ale nemohl nic dělat. Dokonce i sestra Felice se zdála bezmocná, natáhla ruku k Andyho bublajícímu tělu, zase ale ucukla, aby ještě víc nenarušila jeho tvar.

Donal přemýšlel, co by se stalo, kdyby Andymu praskla kůže.

Brzy nato přispěchal na oddělení mladík se slonovinově bílými exotickými rysy v doprovodu dvou starších, šedivějících mužů. Všichni tři měli na sobě rezavohnědé kazajky zdobené mosazně žlutými reliéfními runami.

Sestra Felice řekla: „Díky Thanatovi, že jsi tady, Kyushene. Můžeš něco udělat?“

Mladý muž, Kyushen, s sebou přinesl ocelovou skříňku s nástroji. Jeden ze starších mužů kývl a Kyushen vytáhl ze skříňky stříbrnou ladičku a přejel s ní nad Andyho postelí.

„Selhala integrita čarofluxu.“ Kyushen vzhlédl. „S tím si poradíme.“

Muži pracovali s nástroji, mumlali něco o rezonančních frekvencích a posunutých oktávách, pak vyměnili jednu zčernalou záklopku za novou, lesklou, jantarově žlutou.

Najednou se přes lůžko přelila průzračná vlna světla a Andyho trpící tělo znehybnělo. Bylo pořád znetvořené, ale už se nehýbalo.

„Dobrá práce,“ řekla sestra Felice. „Zavolám doktora Draxe a o zbytek už se postaráme.“

„Ale už je to opravené,“ namítl Kyushen.

„Já vím. Ale on není.“ Sestra Felice ukázala na Andyho zkroucené, protažené tělo.

„Ach. Pacient.“

„Takový menší detail,“ řekla sestra Felice, ale usmívala se. „Jak říkám, to přenechejte nám, prostým smrtelníkům. Vy taumáči se vraťte zpátky do svých laboratoří.“

„Dobrá.“

Na konci týdne Donal klopýtal řídkou mlhou (kolem se v podivných vzorcích vznášely mlžné přízraky a tiše ho povzbuzovaly) po stříbrném trávníku pod tmavě fialovým nebem. Nedalo se říct, že by běžel. Ještě ne.

Jeho pistole byla podle sestry Felice zamčená v bezpečnostní schránce – někde – a tak si Donal vynahradil střelbu jinak. Stál na okraji trávníku, v ruce držel imaginární zbraň a znovu a znovu pálil po stínech, které, jak si v duchu představoval, na něj útočily. Cítil přitom imaginární odpor spouště i zpětný náraz pistole.

Pokračoval v rehabituaci, která používala nátlak a psychický stres k obnovení neurálních cest, které měl Donal před uhranutím. Podle Jana budou staré vzorce silnější než dřív: což mu prakticky zaručovalo, že ve stáří nebude senilní.

Třetího rána přikulhal na stanici sester a zeptal se sestry Lynkse, jestli by mohl použít telefon.

„Jasně.“

Když telefonoval, poskytla mu soukromí. Zdálo se mu, jako by si s telefonem pohrávaly stříbrné prsty: použil bezpečné číslo.

*Co pro vás mohu udělat, poručíku?*

„Přepojte mě na velitelku Steelovou, prosím.“

*Okamžik.*

V telefonu se ozvalo zvláštní vzdychnutí. Možná si ochranná opatření toužila zabojovat s nějakým špehujícím přízrakem, který by se jim pokusil vniknout do sítě.

*Přepojuji vás.*

„Haló?“

„Velitelko Steelová, tady Donal Riordan.“

„Poručíku. Zvážil jste moji nabídku?“

„Ano a přijímám.“

Linka opět zavzdychala.

„Dobře,“ řekla Laura. „Přihlaste se do služby, jakmile vás propustí.“

„V pořádku.“

„Nedám vám žádný náročný úkol, dokud nebudete úplně v pořádku.“

„Chápu, nečekal jsem…“

Spojení se přerušilo.

„Taky jsem s vámi rád mluvil,“ řekl Donal do tichého sluchátka. „K čertu.“

Sestra Lynkse se zrovna vracela a divně se na něj zadívala.

„Jen jsem si obnovil členství v čertovském klubu,“ řekl Donal.

Sestra Lynkse odhalila tenké Špičáky a tiše se zasmála.

„Tak si užijte i za mě.“

Přijela pro něj černá, nízko posazená sanitka, aby ho odvezla zpátky do města. Široký vůz měl na bocích upevněná velká pouzdra.

Sestra Felice posadila Donala do kolečkového křesla, které už nepotřeboval. Sestra Lynkse šla vedle nich. Zastavili se na okraji tmavě modré štěrkové příjezdové cesty.

Zadní dveře sanitky se zvedly a Donal vstal. Sestru Felice políbil na tvář a sestru Lynkse poplácal po ruce.

„Jste báječné,“ řekl. „Obě.“

„No, my víme.“

„Jo.“ Usmál se na sestru Felice. „Dávejte na sebe pozor.“

„Vy taky, poručíku.“

Ze sanitky vystoupili dva černě odění zdravotníci s pletí barvy šedých kostí.

„Nastoupím sám,“ řekl Donal.

Zdravotníci se mlčky a bez mrkání dívali, jak Donal šplhá dozadu do vozu. Posadil se na jedno z upevněných lehátek. Zdravotníci si vyměnili pohledy, proběhla mezi nimi nějaká tichá komunikace a pak se jeden druhému uklonili.

Jeden vylezl zpátky nahoru a sedl si na lehátko naproti Donalovi; druhý se vrátil dopředu a posadil se za volant.

Sestra Felice zamávala.

Donal jí poslal vzdušný polibek, zadní dveře klesly dolů a s cvaknutím se zavřely.

A je to.

Sanitka se rozjela a křupala po modré štěrkové cestě, dokud nedojela k silnici. Řidič ostře zabočil – zdravotník naproti Donalovi se pousmál – a pak už plynule zrychlovali a mířili zpět k městu.

A když byli asi míli od nemocnice a silnice byla dostatečně široká, pouzdra po stranách vozu se otevřela. Vyjela z nich složená netopýří křídla a roztáhla se.

Hukot motoru poklesl, jak se přední část vozu zvedla, a sanitka začala nabírat rychlost.

Vzápětí už letěli.

9

Okřídlená sanitka vyla nízko nad zatuchlými mokřinami. Když dorazila k městu, hustota taumaturgicky nabitých částeček ve vzduchu donutila řidiče přistát v obavě z toho, že by autu mohl vzplát motor. Znečištění ovzduší může mít smrtící následky.

Sanitka zpomalila na normální rychlost a propletla se opuštěnými uličkami západní části města. Blížili se k centru.

„Bydlíte v Dolních Dvoranách, že?“ zeptal se zdravotník, který jel vzadu s Donalem.

„Jo, ale… mohli byste mě odvézt na velitelství?“

„Na velitelství?“

„Policejní velitelství. Číslo jedna na Třídě bazilišků.“

„Ano…“ Zdravotníkův hlas zněl zvláštně syčivě. „Víme, kde ho hledat.“

Mrkl: pohybu víček předcházel pomalý, vlhký pohyb oční membrány. Zdravotník vpředu za volantem pomalu přitakal.

Po zbytek cesty už nikdo nepromluvil.

Donal se pozdravil s FenSedm a se smrtivlčicí, kterou zrovna dobře neznal, s FenDevětBeth. FenSedm zavětřil, aby si ověřil Donalův stav, potom vyplázl jazyk ve vlčím úsměvu.

Donal vešel dovnitř a sjel výtahem do podzemí na střelnici. Gertie si pro jednou nechala všechny obvyklé poznámky pro sebe a z výtahu do chodby ho vystrčila se vší něžností. Donala to znepokojilo víc než cokoli jiného.

Zpoza pultu Donalovi zamával Brian, jehož kůže měla zdravý, středně modrý odstín. „Ahoj, poručíku. Jak se vede?“

„Pořád žiju,“ řekl Donal. „Co vy?“

„Všechno v pohodě.“ Brian se poplácal po plešaté hlavě. „Teda, skoro všechno.“

„Nějaké problémy?“

„Poručíku. Všechno je v pořádku. Fakt.“

„Dobře. Dejte mi dvě stě nábojů a nějaké smíšené terče.“

„Nějaké, hm, zvláštní?“

„Briane…“

„Jenom žertuju. Všechno je tu legální.“

Donal odnesl terče na střelnici a první poslal úplně dozadu, pak vytrhl magnus z podpažního pouzdra a rozstřílel terč na cucky. Pak terče vyměnil, nabil a znovu se pustil do práce.

Střílel a střílel a soustředěně pálil do stejných míst, až vzduch prodchnul pach střelného prachu a došly mu náboje.

To stačí.

Donal se vrátil k výtahům.

„Něco nového, Gertie. Dolů na mínus 27.“

*Byl jsi zlobivý kluk, Donale?*

„Nové zařazení. Od této chvíle budu pracovat tam.“

*Takže jsi byl zlobivý kluk.*

Donal už během sestupu víc neřekl. Gertie ho nesla dolů do mínus dvacátého sedmého pomalu, velmi pomalu, jako by mu chtěla dát čas si to rozmyslet.

Na místě se pak Donal dlouho jen tak vznášel ve vzduchu, jak Gertie váhala.

*Je to tvůj pohřeb, lásko.*

Postrčila ho dveřmi.

Čekal na něj statný muž. Donal v něm poznal chlápka ze střelnice, kterého potkal ještě před debaklem s divou. Tehdy se mu představil jako Viktor Harman ze sedmdesátého sedmého.

„Opravdu se jmenuju Viktor Harman,“ řekl mu teď. „Ale na sedmdesátém sedmém jsem nikdy nebyl.“

„Dobrá… Předpokládám, že máme stejnou šéfku.“

„Trefa. Laura se už na tebe těší.“

Když Donal vešel do prosklené kanceláře Laury Steelové, vzhlédla a její oči na okamžik vypadaly šedé a kovové. Pak se v jejím pohledu něco změnilo.

„Myslela jsem, že vás propustili teprve dneska ráno.“

„Taky že jo. Propustili. Jel jsem rovnou sem.“

„A co čekáte, že budete první den v týmu dělat?“

Donal se zadíval do společné kanceláře, na tmavé, naleštěné stoly a stařičké telefony a na statného Viktora Harmana, který mluvil sám se sebou… ne, s vlnícím se vzduchem, který představoval Xalii.

„Nechte mě hádat,“ řekl. „Máte pro mě hromadu nesmírně zajímavých papírů, které si musím přečíst.“

„Hádáte správně.“

„A věci, co na papíře nejsou?“

„Částečně i ty. Ale tohle,“ Laura ukázala na svoji hlavu, „není nezničitelné. Většina informací je někde zapsaná.“

„No, aspoň něco.“ Donal na ni pohlédl. „Koho vyšetřujeme?“

„Říkáme jim Černý kruh.“

„Jo, to si pamatuju.“

„Připadal jste mi dost mimo. Nebyla jsem si jistá, kolik si toho budete pamatovat.“

„Aha. Zmínila jste se o Malfaxu Cortindovi.“

Jako slabá ozvěna se mu v mysli šeptem ozvalo: Cítíš kosti? Znepokojivá vzpomínka ale vzápětí zmizela a Donal se vrátil zpět do přítomnosti.

„Se záblesky si nedělejte starosti,“ řekla mu Laura. „Však ony… To je jedno. Nic mi do toho není.“

V tom měla pravdu: nic jí do toho nebylo.

„Malfax Cortindo,“ řekl Donal. „Tvrdila jste, že byl členem klubu, Černého kruhu.“

„Jo, no. Zdá se, že k Černému kruhu – to jméno je fakt trapné, co? – patří i váš oblíbený konšel. Některé dokumenty se dají vystopovat až k němu, však sám uvidíte.“

„Myslíte Finrosse? S ním jsem neměl nikdy nic do činění. Tedy… ne přímo.“

Donal navštívil Energetický úřad jen proto, že mu konšel Finross zařídil schůzku. To mu Donal nezapomene.

„Asi se snažili zjistit, kolik toho víte nebo jak moc se budete snažit vraždě zabránit.“

Donal potřásl hlavou. Nezabránil vraždě, že? Ale vlastní jednání mu připadalo jako činy cizího člověka.

„Myslím, že to komisař Vilnar kontaktoval Finrosse. Nemůžete přece podezřívat komisaře.“

Laura naklonila hlavu na stranu a mlčela.

„U Thanata,“ zabručel Donal. „Ale předal mi všechny potřebné informace.“

„Musel, ne? Byla mu svěřena ochrana divy. Rozkazy ale nepřišly od něj, nýbrž od městské rady.“

„Ach.“

„A toto podezření rozhodně není nikde zapsané. Jak dobře s komisařem vycházíte, Donale?“

„Takhle.“ Donal předstíral, že má problém zkřížit prsty, jako by se od sebe odpuzovaly jako dva magnety. „Zatraceně. Přesně takhle.“

„Dobrá odpověď. Měla jsem se vás zeptat dřív.“

„Možná, Lauro… pokud vám tak můžu říkat.“

„Když se musíte ptát…“

„…je na to asi příliš brzy. Takže, můžu vám přinést šálek kávy, velitelko?“

„Jo. Černou a silnou.“

„Jasně.“

Donal přinesl kávu v ektopěnových kelímcích a jeden nechal stát na Lauřině stole. Byla hluboce zabraná do telefonního hovoru, ale nechala otevřené dveře, takže se nejednalo o nic tajného.

Donal se vrátil do hlavní kanceláře, srkal příliš horkou kávu a kývl na Viktora. Pak zamířil k jedinému čistému stolu.

*Ten je můj.*

Vzduch před ním se zavlnil.

*Tvůj je ten zaneřáděný támhle.*

Slabý obrys ruky ukázal.

„Děkuju pěkně.“

Donal se posadil ke stolu, přikopl si blíž šedý kovový koš a shrnul do něj všechny papíry, a to včetně staromódní psací podložky. Pak vytáhl velkou spodní zásuvku určenou pro zavěšení šanonů a koš do ní schoval.

„No prosím. Uklizeno.“

Donal zavřel zásuvku nohou.

*Nezeptáš se, na co potřebuju stůl?*

Donal na ni pohlédl.

„Xalie, no tak. Mám tě prokouknutou. Chceš, abych ti vysekl nějakou poklonu.“

*Jako bych tenhle vtípek ještě neslyšela. Ale co jsi tím myslel?*

„Jsi krásná. Jsi nádherná. Proč bys nemohla mít vlastní stůl?“

*Ha. Ty jsi ale číslo, Donale Riordane…*

„To říká ta pravá.“

*… ale mě neoklameš. Vím, kdo tě doopravdy zaujal.*

„Já nevím…“

Ale než se mohl zarazit, zalétl mu pohled k Lauřině kanceláři.

„Do prdele.“

*Ha.*

Pak se ke svému stolu vrátil s tenoučkou složkou v obrovské ruce Viktor a Xalie se téměř rozplynula. Donal předstíral, že našel něco zajímavého v horní zásuvce stolu.

Kanceláří prošel detektiv, který k týmu nepatřil. Byl skoro stejně vysoký jako Viktor a měl oči barvy břidlice – popravdě byly z břidlice. Donal viděl břidličné čočky už dřív, v dobách, kdy sloužil v armádě: byly to implantáty pro odstřelovače a byly na celý život.

Kreshamův stisk, stejně jako předtím Viktorův, málem rozdrtil Donalovi ruku. „Rád vás poznávám.“

„Nápodobně.“

Kresham kývl, jako by jednoslovná odpověď byla bodem v Donalův prospěch. S ohledem na málomluvnost většiny odstřelovačů to asi byla pravda.

Viktor řekl: „Kdo dohlíží na Blanze?“

„Harald.“

„Z dálky?“

„Jo. Vracím se ke svému stolu, abych si užil trochu klidu a míru. Nevolejte mě.“

Donal těkal pohledem od jednoho k druhému.

„Nemluvíte o Shermanu Blanzovi, že ne?“

Viktor pokrčil rameny. „Proč ne?“

„O senátorovi Shermanu Blanzovi.“

„Jo.“

„Máte pod dohledem federálního senátora, který je na návštěvě v našem městě?“

„Jo.“

„Do prdele.“ Po Donalově tváři se pomalu rozlil úsměv. „Myslím, že se mi tu bude líbit, teda pokud nás v nejbližší době všechny nezavřou.“

*Věznice by ti neměla dělat starosti. To spíše hřbitov.*

Donal upřel pohled na Xalii, která na okamžik zbělela jako mlha. Vzpomněl si, že chytré přízraky jako Xalie by podle návrhu zákona o reprodukci života, který Blanz přednesl, byly posuzovány jako nelidé a měly by tak stejná práva jako kus nábytku.

„Ale neprovedeme Blanzovi nic nelegálního nebo špatného, že ne?“

*Jsme profesionálové a policejní důstojníci.*

„I když je Blanz zasraný bigotní kretén, který si zaslouží tu nejbolestivější smrt.“

*I tak.*

Donal dlouze vydechl.

„Máte pro mě ještě nějaká zajímavá překvapení?“

„Tucty,“ řekl Viktor. „Ale kdybychom ti je prozradili, nebyla by to už překvapení.“

„Do prdele.“

Večer přinesl Donalovi jiné překvapení: zjistil totiž, že se ocitl na ulici.

V místě, kde bydlel, mu nikdo nevěnoval pozornost, ale na tom nebylo nic zvláštního. Když procházel okolo Fozzyho hader, všiml si, jak sebou paní MacZoranová trhla, jakmile ho uviděla; pak se otočila a řekla něco velké ženě vedle sebe. Za nimi se otáčely bubny praček.

Donal by zašel dovnitř a promluvil s ní, ale vypil příliš mnoho kafe a vnitřnosti měl pořád tak trochu na vodě: potřeboval na záchod. Když ale dorazil k činžáku a vyšel do pátého patra, okamžitě poznal, že se něco změnilo, a to ještě předtím, než uviděl a ucítil nový černý nátěr na dveřích svého bytu.

Malinký, ručně psaný štítek se jménem „Davinie Strihenová“ ale jasně říkal, že už to jeho byt není.

Donal zajel rukou do saka, dotkl se pažby magna a chvíli bojoval s nutkáním dveře vykopnout. Ale Strihenová o Donalu Riordanovi pravděpodobně nikdy neslyšela a možná to byla milá stará paní, kterou by taky mohl postihnout infarkt, kdyby jí prostě vtrhl do bytu.

„Kurva.“

Sešel zpátky dolů a protáhl se mezi papírovými krabicemi navršenými v chodbě v přízemí ke kanceláři domovníka. Jeho dveře vykopnout mohl a taky to udělal.

Rozrazil je a zvuk praskajícího dřeva ho nesmírně uspokojil.

„Hej…“

„To máš, do prdele, pravdu. Hej. Co se děje, Ferdo?“

„Ach, u Háda, poldo… teda, poručíku. To majitel domu. Ten bastard mě k tomu donutil.“

„Donutil tě k čemu, Ferdo?“

Ferdinand byl starý, tlustý a dobrých deset nebo dvanáct dnů už se neholil. Donal toužil po rovnocenném soupeři, to ale Ferda rozhodně nebyl a tohle nebylo správné místo pro rvačku.

A majitel domu bydlel v centru daleko odsud.

„Prý jste byl v nemocnici. Myslel si, že už se z toho nevyhrabete.“

„Je hezké, že se všichni tak starají.“

„Jo, no… starali jsme se. Stará MacZoranová chtěla poslat kytku, ale nevěděl jsem, ve které nemocnici ležíte.“

„Kde jsou moje věci?“

„Ach, u Thanata… promiňte. Jsou…“ Ferda zmlkl a polkl.

„Vyhodil jsi je?“

„U Háda, to ne. Jsou venku.“

„Na dvoře?“

„Ne… teda jo, ale nebyl to můj nápad. Fakt.“

Donal se chystal domovníka uhodit, ale pak se otočil na podpatku a dlaní rozrazil zadní dveře. Odskočily od stěny, a tak je ještě nakopl. Vyšel do úzké uličky s rozpukaným betonem.

V puklinách rostly malé černé kapradiny. Ležely tam čtyři papírové krabice rozmočené rtuťovým deštěm. Jedna byla roztržená. Donalova stará hnědá bunda byla na cáry.

Vrátil se zpátky do Ferdova pokoje. Ferda si oblékl kabát a marně se ho snažil zapnout přes vypoulené břicho. Když spatřil Donala, ztuhl a polkl.

„Já jenom, ehm, jenom jsem chtěl…“

„Zavolat mi taxíka. Je to tak?“

„No, jasně, poručíku. Jasně.“

Pravda, ten měsíc nezaplatil nájem. Přesto… zatraceně, Donal se s tím vypořádá zítra. Teď si potřeboval najít místo na přespání.

Rozhlédl se po Ferdově malinkém pokoji, kde ze zdí visely cáry odlepených tapet. Páchlo to tu vlhkou hnilobou a z potrhaného gauče trčely odhalené pružiny. Mohl Ferdu donutit, aby ho tu nechal přespat, ale raději by si ustlal pod širým nebem.

„Taxík. Venku. Co nejdřív. Jasné?“

„Jasné. Díky, poručíku.“

Díky za co? Že mu jednu nevrazil?

Donal znovu vyšel ven, sebral dvě z krabic – polovinu svého majetku, jak báječné – a zamířil s nimi dovnitř. Ferda už vytáčel číslo a Donal se protlačil do předsíně.

Krabice postavil na zem za zavřené vstupní dveře. Když se vracel pro zbývající dvě, slyšel, jak Ferda říká: „Prosím, Joe, u Háda. Jinak mě zabije.“

Donal cítil, jak v něm sílí vztek, a na oslepující zlomek vteřiny se viděl, jak vytahuje magnus z pouzdra a mlátí s ním Ferdu do otylé tváře, trhá mu kůži… Vzápětí se ale ovládl a zatlačil zlost zpátky dovnitř, kam patřila. Stočená a nachystaná k použití, až ji bude potřebovat.

Až se setká s lidmi zodpovědnými za divinu vraždu.

Na fialové taxi čekal venku na chodníku. A uvažoval, kde, u Thanata, stráví dnešní noc a ty následující. Měsíční činže se rovnala čemu? Dvěma nocím v hotelu?

Zrovna když se vlevo na rohu ulice objevilo taxi, z opačné strany přijela Vixen, jejíž křidýlka se do podobného sousedství nijak nehodila. Vůz zpomalil, přiblížil se a Donal poznal blonďatou siluetu za čelním sklem.

Zvedl ruku a zamával.

„Hej, kámo.“ Taxikář se vyklonil z okýnka. „Jsi Riordan?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ řekl Donal. „Já mám odvoz támhle.“

„U Háda, nenávidím tohle krysami prolezlé místo. Dolní Dvorany.“ Taxikář se zadíval na poškrábané, oloupané dveře činžáku a očividně zvažoval, jestli má jít dovnitř a od plic Ferdovi vynadat; musel by ale nechat vůz stát nestřežený na ulici.

Na opačné straně se o zvětralé zdi vo opírali dva podloudně se tvářící mladíci se žlutýma očima (synovci Fozzyho, majitele prádelny) a sledovali Donala a taxík. To rozhodlo. Taxikář vytúroval motor a řekl: „Poslyšte, být váma, vypadl bych z téhle díry.“

Donal nic neřekl a díval se, jak taxi vyrazilo od chodníku, otočilo se a s vrčícím motorem zamířilo zpátky směrem, odkud přijelo. Pak k Donalovi zajela Lauřina Vixen a taxi bylo zapomenuto.

„Vyhazujete odpad, poručíku?“

„Já jsem odpad, velitelko. Já a můj světský majetek míříme do hotelu.“

„Kurva.“ Laura se zamračila na činžák. „Nechcete snad říct, že vás vyhodili?“

„Zatímco jsem byl pryč, jo.“

Chvíli na něj zírala. „Kufr je odemčený. Na co čekáte?“

„Díky.“

Donal obešel vůz. Byl nízký a silný a motor doslova předl, jak běžel naprázdno. Donal musel použít obě ruce, protože kufr měl dvě kliky; dveře vyskočily na pružinách a odhalily skoro prázdný prostor.

Zaváhal, pak zvedl první z krabic a vmáčkl ji do rohu kufru, ostatní následovaly. Když byl hotov, kufr zabouchl a nasedl na místo spolujezdce.

„Už jste si někde rezervoval pokoj?“

„Napadlo mě, že bych mohl zkusit Áčko.“ Asociace agnostiků vedla nejen vězeňské tělocvičny, kde Donal často trénoval, ale také hostely.

„Takže ne.“

„No… ne.“

„Mám volný pokoj. Vlastně víc než jeden.“ Laura zařadila rychlost. „Ale jídlo si budete muset sehnat sám. Moc toho doma nemám.“

„Žádný problém.“ Donal se díval, jak mu činžák mizí z dohledu. Měl pocit, jak by se kus jeho života rozpadl a zmizel v divokém příboji chladného oceánu. „Nejsem zvyklý na… no. Dík.“

Laura kývla a stiskla pevně rty, jako by se v duchu hádala sama se sebou. Donal se rozhodl mlčet.

Proč sem vlastně jela?

Staré, omšelé sousedství nechali za zády. Laura najela na zakřivený nadjezd, zařadila se mezi svištící nákladní vozy a ignorovala zuřivé troubení, které se ozvalo, když předjela třípatrový transportér převážející pětikolové motorky. Zrychlila.

Vjeli na Centrální autostrádu a Donalovi se zrychlil tep. Laura musela být mnohem bohatší než on. A když se teď navíc k němu, svému podřízenému, zachovala šlechetně, nebude o ni moci projevit zájem.

Slyšíš…?

Sklapni.

Vystoupali mezi ostře řezané gotické deco věže v srdci města a odbočili na šroubovitý sjezd.

Ach, do prdele.

Donal ty věci nesnášel.

„Taumatunely vám nevadí, že ne?“ Laura sjížděla z hlavního nadjezdu do ústí spirály. „Že ne?“

„Ne… vůbec ne.“

Vůz se otáčel vzhůru nohama, jak rotoval šroubovitým sjezdem.

Do prdele, do prdele, do prdele.

Když se vůz konečně znovu narovnal, vklouzl do podzemní garáže, kde se vřískající ozvěna odrážela od kamenných zdí s vytesanými ochrannými runami.

Většina zaparkovaných aut byla větší a honosnější než Vixen, ale všechna měla jedno společné: Donal by si je nemohl dovolit pronajmout na víkend, natož si některé koupit.

„Domov, hořký domov,“ řekla Laura bez emocí a strhla vůz do strany. Sice tak zpomalila, zároveň ale přimáčkla Donala ke dveřím. „A jsme tu.“

S vřískotem a vytím…

O co se to snaží?

…Vixen zastavila sotva několik palců od zdi z naleštěné šedé žuly. Šupinky křemene v ní zlovolně svítily.

Chce snad, abych dostal infarkt?

Laura po něm střelila pohledem.

„Promiňte,“ zamumlala. „Zapomněla jsem, že jste jen obyčejný… To je jedno.“

Její nezájem, fakt, že považovala Donala za obyčejného, byl asi tím nejhorším, co ho během této matoucí, znepokojivé noci potkalo.

K autu zajel černý vozík, Laura otevřela kufr a vystoupila. Než stačil Donal vůz obejít, otlučené krabice už ležely na plošině vozíku a na místě je držely čtyři tlusté, pulzující paže.

Vozík obrátil k Donalovi dvě velké žluté oči ve své přední části a pomalu, dlouze mrkl. Pak se dal do pohybu.

Donal se ho chystal následovat, ale Laura řekla: „Výtah pro lidi je tudy.“

„Ach… dobře.“

Díval se, jak vozík jede okolo gigantické limuzíny Nebula k holé betonové zdi. Ta se rozestoupila a vozík zajel do tmavé, prázdné šachty. Zůstal viset ve vzduchu a zeď se opět s cvaknutím zavřela.

Kde to, u Thanata, jsem?

Laura mířila k pilíři z naleštěné žuly a křemene, do kterého byly zasazeny stříbrné dveře výtahu. Ručička nad nimi v tuto chvíli ukazovala na 227. patro.

Když se Laura ke dveřím přiblížila, přejelo po nich dolů modré světlo. Ručička se dala do pohybu a prozradila tak, že výtah klesá dolů.

Krátce poté se dveře rozestoupily a odhalily výtah s ocelovou podlahou a stěnami, které se klenuly do špice. Donal vykročil a ze stěn vyjely jako kočičí drápy kovové bodce; jakmile se ale Laura dotkla Donalovy paže, zmizely zpátky ve stěnách.

Bezpečnostní systém.

Ještěže ho Laura označila za přítele. Donal přemýšlel, co by jinak budova udělala.

Výtah se zavřel a začal stoupat vzhůru tak rychle, že podlaha tlačila Donala zespodu do nohou. Letěli nahoru šílenou rychlostí, pak začal výtah brzdit. Zpomalil, s trhnutím zastavil a dveře se rozestoupily.

Ocitli se ve dvacet stop vysoké vstupní hale s jedinými dveřmi. Jejich masivní černá ocelová křídla se otevřela dovnitř, když k nim Laura vykročila. Donal se držel vzadu.

Za dveřmi se nacházel obrovský přijímací prostor vyzdobený ocelově šedou a matně černou. Vše tu bylo z kovu. V kovových mísách na spirálových podstavcích hořely modré plameny a pohybovaly se do rytmu tiché melodie illurijských harf, která stoupala z obsidiánové podlahy.

K Donalovi se blížila bledá, nadpřirozená ruka na konci nehmotné paže a její prsty se prodlužovaly a natahovaly po magnu v Donalově podpažním pouzdře. Laxara zamlaskala, ruka ztuhla, stáhla se do stěny a zmizela.

„Připomíná mi to moje staré sousedství.“ Donal se rozhlédl. „I tam se vám snaží ukrást zbraň.“

Laura se pousmála. „Žádný strach. Postarám se o vás.“

„Jo… a zatím neodvádíte špatnou práci.“

„Není zač. Do apartmá se jde tudy.“ Ukázala hlavou na stěnu, která se zdála zcela neprostupná, zdobila ji ale dvanáct stop vysoká ocelová maska: mužská tvář se skobovitým nosem a zavřenýma očima.

„Apartmá? A co je tohle?“

„Asi vestibul. Možná předsíň?“

„Předsíň,“ zamumlal Donal.

Maska otevřela oči, chvíli na Donala zírala, pak rozevřela ústa, otvírala je a otvírala a čelisti se rozestupovaly, až vytvořily vchod do velké komnaty s tmavě modrou podlahou, která vypadala jako ze skla. Laura šla první; Donal ji dohonil, ohlédl se a viděl, jak ocelová maska opět zavřela ústa a vše zapadlo zpátky na místo.

Uvnitř bylo chladno.

„Omlouvám se,“ řekla Laura. „Nečekala jsem… no. Však víte.“

„Za co se omlouváte?“

„Chci říct, je tu zima, ne? To je všechno.“

Sotva ta slova vyřkla, z ventilace na úrovni podlahy se začaly nahoru po zdi plazit sloupy oranžových plamenů. Přes Donala se přelévaly vlny tepla, jak se otáčel, aby si obrovskou místnost prohlédl: byla větší než jeho starý byt, skoro stejně velká jako jedno patro činžáku.

„Jste bohatá,“ řekl. „Myslím fakt bohatá.“

Laura pokrčila rameny.

„Ptáte se, proč jsem se stala policistkou?“

„Ne, ale… proč jste u policie? Jestli to chápu dobře, nemusíte si na živobytí vydělávat.“

„Živobytí…“ Laura zavrtěla hlavou a v očích se jí usadil zvláštní pohled. „Tak se tomu dá asi taky říkat.“

Zavedla ho přes společenskou místnost s děsivě vysokým stropem k dvacet stop velkým tmavým oknům, která poskytovala výhled na noční věže. V dálce se na pozadí měsícem prosvíceného mraku vznášel osamělý skenovací netopýr.

„Tristopolis,“ řekla. „Stojí za to, co myslíte? Měli bychom se vůbec snažit chránit ji před sebou samotnou?“

Donal potřásl hlavou.

„Netuším, o čem to mluvíte.“

„Promiňte?“

„Město může být autonomní věc stejně jako živý tvor… ale nejsme tu proto, abychom chránili město, víte? Jsme tu kvůli průměrným mužům a ženám, kteří zápolí se životem a nezaslouží si stát se obětí – to jim musíme pomáhat.“

Donal se nedokázal ovládnout a dál se rozhlížel po velké místnosti, po lustrech z černého železa a křemene, po vysoké, zkroucené soše připomínající rozpouštějícího se válečníka v koutě.

„Vadí vám moje bohatství,“ řekla Laura. „Protože jsem na tom tak dobře, že?“

„Ne.“ Donal vyfoukl vzduch z plic. „Nedokážu si představit, že byste plánovala kariéru v politice. Ne když velíte taktické jednotce, která vyšetřuje federální senátory… Pokud si ovšem nechcete udělat jméno morální křížovou výpravou.“

„U Thanata… já a křižák. Mám dost problémů jako… no.“ Laura si založila paže na hrudi. „Když si vás tu nechám, dokud si neuděláte v životě pořádek, nebudeme mít jeden s druhým problém, že ne?“

„Velíte mojí jednotce. Jste můj šéf. Ale pokud tu zůstanu trčet, dokud si neudělám v životě pořádek,“ Donal se musel zakřenit, „budete mě mít na krku pěkně dlouho.“

„Aha.“ Laura spustila paže. „Pojďte. Ukážu vám to tu.“

10

Bylo to obrovské místo a pojem „apartmá“ se zdál pro rozlehlé gotické sídlo, ve kterém Laura bydlela, nedostačující. Vlastnila celé 227. patro Temné věže, nejvyšší obytné patro budovy: ve vyšších, užších patrech se nacházely už jen prostory údržby a obrovské motory a bubny sedmi výtahů, které budovu obsluhovaly.

Pokoje byly studené, ponuré a luxusní zároveň. Donalův dech se srážel v obláčky páry, když zůstal stát ve dveřích velké ložnice s čistou, naleštěnou obsidiánovou podlahou, s postelí se čtyřmi sloupky a s přikrývkami ze stříbřité látky ozdobené tmavě fialovými runami, které nikdy dřív nespatřil.

Laura luskla prsty a z černých rádoby váz na nízkých stolcích vyšlehly světle modré plameny.

„Nejsou to plamenné přízraky.“ Donal se zamračil. „Necítím tu žádné… Nemáte tu žádné zotročené přízraky, že? Vůbec žádné.“

„Myslíte, že bych měla mít? Že bych měla v bytovém zařízení věznit duchy?“

Donal si vzpomněl na steny, které se rozléhaly uličkami mezi reaktorovými články; na přebytky nekrofluxových vln protékající kostmi mrtvých.

Cítíš…?

Ne. Už ne.

„Možná to není o nic horší osud,“ zamumlal Donal, „než jaký čeká nás ostatní.“

Pohled v Lauřiných očích byl nečitelný.

„Měla bych vám ukázat kuchyň,“ řekla po chvíli. „Můžete si připravit něco k večeři. Tohle je váš pokoj. Koupelna je támhle.“

Ukázala na stěnu ozdobenou vertikálními, deset stop vysokými panely střídavě v šedé a černé barvě. „Třetí panel jsou dveře do koupelny.“

Čtyři papírové krabice s Donalovým majetkem už stály navršené v koutě. Vozík – ke kterému byl připoutaný přízrak – musel použít jinou cestu, možná nějakou údržbářskou šachtu, aby se do pokoje dostal. Teď už po něm nezůstala ani stopa.

Možná patřil správě budovy, ne Lauře.

Následoval Lauru do ledově studené kuchyně. Na Lauřin pokyn se otevřela dvířka linky a odhalila stázovou spižírnu s několika krabicemi s jídlem. Nádobí zde bylo naskládáno tak, jako by ho už celé věky nikdo nepoužil.

„Poslužte si,“ řekla Laura. „Uvidíme se ráno.“

„Hm… dobře. Děkuju.“

Donal se cítil zklamaný, i když věděl, že je to nelogické.

Cítíš…

Ne.

Po všem, co pro něj Laura udělala, nemohl očekávat, že s ním i povečeří. Určitě si raději vyjde s bohatými přáteli pohybujícími se v kruzích, které jsou normálnímu poldovi cizí.

„Vážím si toho,“ dodal, když opouštěla kuchyň.

„Není zač.“

Dveře – prostě očarované, bez spoutaného přízraku – se samy od sebe zavřely, Lauřiny podpatky odcvakaly chodbou a vzdálily se z Donalova doslechu.

„No,“ zamumlal si pro sebe. „Podíváme se, co je k večeři.“

Donal popravdě neměl hlad, ale vzpomněl si na to, co mu řekla sestra Felice v nemocnici – že musí jíst, jinak se bude zotavovat déle. Asi to pořád platilo.

Donal našel cihlu alkadského růžového sýra zabalenou v mastném papíru a krabici s polévkou z černých klíčků. Ze stázové spižírny vytáhl několik černých sucharů. A to bylo všechno. Pustil se do hledání rendlíku.

Žádný nenašel.

„U krvácejícího Thanata.“

Nakonec se spokojil s tím, že zůstal stát u pultu a vypil studenou polévku rovnou z krabice. Sýr a černé suchary chutnaly… zajímavě.

Na krabici se suchary stálo datum 22. sexten 6604. Aspoň že se ještě daly jíst: stázová spižírna vypadala, že patří k nejlepším ve své řadě, s garancí, že se v ní nic nezkazí.

Ale co to bylo za luxusní apartmá, v němž pokoje byly mrazivě studené a nebylo tu žádné čerstvé jídlo, jen tři roky staré suchary a zmrzlý sýr?

Donal jedl pomalu, pak uklidil drobky, které po sobě zanechal, a naskládal nádobí do dřezu – kohoutek vykašlal rezavou vodu, jako by nebyl zvyklý fungovat; po chvíli se ale pročistila. Nato dřez nádobí opláchl a malé paže talíře umyly, vyleštily a odložily je stranou k oschnutí.

Donal prošel chodbou, v níž se všechny zvuky hlasitě rozléhaly, do tmavé ložnice s vysokým stropem. Dlouho jen zíral na postel se čtyřmi sloupky, pak se svlékl do spodního prádla, našel správnou krabici a vytáhl z ní omšelou knihu s utrženým přebalem. Jednalo se o knihu Lidé: Pomsta, kterou začal číst, než dostal za úkol chránit divu.

Slyšíš…?

Ne.

Vzal si knihu do postele.

Donal se opřel o hedvábné, stříbřitě lesklé polštáře, četl si při světle plápolajících modrých ohňů a nacházel ve slovech smyšleného příběhu jistou útěchu. Skutečný život a svět se vzdálily logice a běžnému smyslu života.

V jednu chvíli zavřel oči, aby si odpočinul, a složil knihu do klína. Ponořil se do teplého, prázdného, oranžového snu.

Donal se probudil žíznivý. Jen ve spodním prádle se vydal do kuchyně…

A zůstal stát.

Cítíš…?

Ach, má drahá Smrti, ano.

Laura stála v chodbě úplně nahá. Za ní vysoká okna odhalovala ledovou noc. Kapky rtuťového deště padaly v mocném vichru téměř vodorovně.

A Lauřina dokonalá, bledá kůže měla stříbřitý odstín. Kdyby Donal nevěděl, že tomu tak není, myslel by si, že byla venku.

„Jsi tak teplý,“ zašeptala. Víčka se jí zachvěla. „Nechtěla jsem…“

Jedna část Donalovy mysli varovně křičela, ale zbytek hučel souhlasnou ozvěnou, když k ní vykročil.

„Tak blízko živým. Celý den v práci…“

„Jsi dokonalá.“ Donalův hlas zněl drsně.

Cítíš píseň?

Donala něco zalilo, nějaká mocná síla.

Já nevím.

Možná s vlnou přitažlivosti chvíli bojoval; možná si to jen představoval a podlehl ihned.

Sevřel v ruce její studené ňadro. Bradavku měla ztuhlou a ledovou, tvrdou jako ocel.

„U Thanata.“

Objali se, zoufale jeden na druhém viseli a čas na úvahy pominul. Odklopýtali do ložnice.

Laura na něm obkročmo seděla, bledá a silná, a smála se, když v ní dosáhl vyvrcholení, když ho silou výbuchu hvězdy zalila bílá radost, zatímco v rukách svíral její malá ňadra. Překulil ji na postel, políbil její ledové bradavky a dotkl se jí uvnitř špičkou prstu, a vzápětí už křičela, chvěla se a znovu se smála.

Cítíš…

Teď ne.

Donal líbal její bledou, hebkou kůži, tak chladnou na jeho rtech, na jeho těle. Během několika minut byla Laura opět vzrušená, prohýbala se v zádech a Donal ji laskal jazykem, pak byl opět uvnitř ní a stoupal vzhůru k výbušnému vrcholu, který je tentokrát zasáhl oba najednou.

„Ach, Smrti…“

„Jsi báječná,“ řekl jí, když konečně dokázal promluvit.

„I ty, milenče.“

Stulili se k sobě a objímali se.

„Do prdele.“ Žebra mu sevřela křeč. „Promiň.“

Odvalil se od ní.

„Jsi v pořádku, lásko?“

„Jo.“ Donal se natáhl, i když to bolelo. „Počkej, až získám zpátky sílu.“

Přetočil se k ní a políbil ji na studené rty.

„Ano… měl bys spát, drahý Donale. Jinak mi ráno k ničemu nebudeš.“

Myslela tím v práci, nebo v posteli? Usmál se a chtěl se na to zeptat, ale ležel v té nejpohodlnější posteli, jakou kdy poznal, a přetrvávající trauma a divoké milování ho vyčerpaly.

Slyšíš…?

Nevím. Nevzpomínám si. Koho to zajímá?

Donal upadl do stavu, který mohl být spánkem nebo transem, rozhodně se však cítil oddělen od obyčejného světa. Zažíval čiré blaho a to se nikomu nestávalo často.

Donalova mysl plula.

Když se vzbudil, v místnosti znovu panoval chlad. Pořád byla tma a hořel tu jen jeden světle modrý, třepotavý plamen. Laura nebyla v posteli.

Co jsme to provedli?

Přemohla je touha. Ale jak se to stalo?

„Lauro?“ Donal zamrkal a napůl se posadil. „Jsi…?“

Byla tu.

Ach, u černého Thanata.

Stále nahá seděla se zkříženýma nohama na podlaze. Černý prověšený kabel ji připojoval k zásuvce ve stěně a pulzoval nekrotonickou energií. A na levém ňadru…

Ne. Neuvědomil jsem si to.

…jí visel odchlíplý kus kůže, trojúhelník dokonalé pokožky, kterou líbal a laskal jazykem i prsty…

Anebo ano? Věděl jsem to?

…a odhaloval dutinu v hrudi a lesklou, černou, mokrou masu, která pumpovala a tloukla v pravidelném neměnném rytmu, nabitá na další noc a den.

Na mysl mu vytanula potlačená vzpomínka.

„Štít zadržuje jenom živé bytosti.“ Laura tehdy vtrhla s vojáky do chaty.

Nyní sledovala, jak na ni zírá, a oči ukrývala ve stínu.

„Co se děje?“ zeptala se drsně. „Ještě nikdy jsi to nedělal se zombií?“

Donal se pokusil promluvit. Hrdlo se mu ale sevřelo, jako by ho někdo dusil. Snažil se Lauře říct, že na tom nezáleží, ale nemohl, protože vstala, vytrhla si kabel z tlukoucího, lesklého černého srdce, odhodila ho na zem, zavřela si hrudní dutinu a přitáhla kůži na ňadru zpět na místo.

Okraje se spojily a splynuly, takže pokožka vypadala zase neporušená.

„Já…“

„Nelam si s tím hlavu, Donale.“

Laura nechala ležet oblečení na zemi, vyšla nahá z místnosti a dokonale oblé hýždě se jí stahovaly a uvolňovaly do rytmu kroků. A pak byla pryč a Donal se proklel.

„Ach, Smrti…“

Přehodil nohy přes okraj postele a rychle vstal.

Lituje toho. Taky ji prostě přemohla, ta touha…

Donal byl zvyklý pohybovat se rychle, ale ne ve svém současném stavu. Cítil, jak se mu odkrvuje mozek. Donal zavrávoral, klopýtl a najednou se mu zdálo, jako by přikrývka letěla vzhůru, přímo na jeho obličej – u Háda, já zatraceně omdlívám – padal, ale nedokázal se zastavit, a vzápětí už všechno zmizelo.

Černota.

Laura stála nahá v obývacím pokoji a chvěla se, ale ne chladem, protože už nebyla člověk – a jak by mohla být zima zombii? Zírala chodbou na dveře ložnice – své ložnice, kde ležel Donal.

Nepoužila ten pokoj od chvíle… od toho, co se to stalo.

Apartmá mělo šest ložnic pro hosty, ale sedmá byla její: vědomě sice neplánovala pomilovat se s Donalem, jedna její část ale musela celou dobu vědět, že k tomu dojde.

U Thanata. Do prdele.

Dala Donalovi ještě chvíli, aby za ní přišel a omluvil se – Smrti, byl tak teplý – pak to vzdala – jsem jeho velitelka – otočila se k obrovským otevřeným oknům a vylezla ven na římsu.

Takže jsem si konečně našla skutečného muže.

Laura dřepěla dvě stě dvacet sedm pater nad úrovní ulice. Fialové nebe lemovalo stříbro: způsoboval ho měsíc zahalený neproniknutelným mrakem.

Škoda, že nejsem skutečná žena.

Chytila se vychrtlé hlavy vytesané do stěny a vytáhla se nahoru. S pomocí dalších ozdob – tady zurinamského komoda, támhle balkranského supovce a hned vedle ghúlorla – šplhala výš a výš, nahá uprostřed noci.

Obrovské démonické hlavy z kamene, součást masivní superstavby Temné věže, na ni zíraly tmavě zelenýma očima většíma než auta. Dívaly se, jak Laura šplhá do vyššího a užšího patra.

Nakonec se dostala na střechu okolo poslední vysoké, štíhlé věže trčící do noci.

Laura se posadila a přitiskla nahé hýždě k šíji jednoho ze čtyř obrovských démonů. Zírala do noci, ale neviděla nic až na hloubku vlastní hlouposti.

Přišla za ní tmavě šedá kočka.

„Ahoj,“ zamumlala Laura.

Kočičí oči zářily šarlatově.

„Posedíš se mnou?“ dodala.

Chvíli bylo ticho.

+Ano, posedím.+

Kočka si sedla vedle ní a mrkala šarlatovýma očima.

Laura upřela oči, které zatím přivykly tmě, přes lidmi a přízraky vybudovaný kaňon ulice na věže naproti a na tenké kamenné lávky, které je spojovaly: byly to kanály pro nekrotonické a telefonní kabely.

Lávkami nemohl projít žádný člověk – prostor uvnitř byl příliš úzký – ale přízraky ano. A taky to dělávaly, přesouvaly se podél drátů z jedné budovy do druhé podle potřeby. Po povrchu kanálů však mohli projít (nebo se proplazit) také jiní tvorové ochotní čelit rozbouřeným vichrům, které bičovaly výšiny, a riskovat pád do nesmírné hloubky.

I na ostatních střechách zamrkaly páry šarlatově zářících očí, kočičích a vědoucích, a vzaly na vědomí Lauřinu přítomnost, přítomnost nahé ženy sedící u paty věžičky na vrcholu Temné věže a hledící do noci.

Do noci, kam patřila.

Donal se probral. Zamířil do koupelny a usrkl si zatuchlé vody z kohoutku. Nechal ji odtéct a druhá sklenice, kterou si napustil po několika minutách, už chutnala čerstvěji.

Lauru nikde neviděl.

Vrátil se k malému stohu papírových krabic, prohledal je a vytáhl staré švihadlo. Provaz byl černý, hladký a lesklý stářím: byl vyrobený ze střev mantikory.

Jen v šortkách skákal Donal pomalu přes švihadlo, začal skoky sounož, následně střídal nohy. Promíchal rovnoměrný rytmus s rychlými pohyby nohou. Mal O’Brian, jeho starý trenér boxu, by z něj měl radost.

O půl hodiny později, právě když se Donal chystal skončit, vešla do ložnice Laura. Byla úplně oblečená. Na sobě měla jeden ze svých přísných kostýmků (tento měl barvu námořnické modři) a na nohou barevně sladěné lodičky na vysokém podpatku. Třpytivá rtěnka s odstínem ladila také.

„Vidím, že jsi docela v kondici,“ řekla.

„V kondici na cokoli,“ Donal závratnou rychlostí roztočil provaz, pak ho hodil na postel, „co bys se mnou chtěla provádět.“

„Promiň?“

„Už se cítím mnohem líp.“

„Ne.“

Donal dlouze vydechl.

„Je mi to…“

Ne. Nebude se omlouvat.

Cítíš…?

Zatraceně, v jednom kuse.

Donal jí toužil říct, že ji miluje, i když ho racionální část mysli důrazně varovala, že se jedná jen o následky uhranutí a nového zapojení primitivních zvířecích pudů.

„Nemusíme o tom mluvit.“

„Ne,“ řekl.

Zírali jeden na druhého.

Slyšíš…?

A polkli.

Laura si rozepnula sako a blůzku, vzala ho za pravou ruku a přitiskla si ji na levé ňadro v černé krajkové podprsence, na srdce. „Cítíš, jak ve mně… klouže… ta černá pumpa?“

„Jo.“ Donal zavřel oči a zachvěl se. „Jo, cítím.“

„Ach, u Thanata.“

Zaklesli se do sebe, jako by se buňky jejich těl navzájem přitahovaly ve snaze splynout v jediný organismus. Jako by se mohli stát jediným tvorem plným radosti z chtíče a lásky, sdílejícím vše od potu po slané tekutiny. Stáhl z ní oblečení a svlékl si šortky, ale choval se něžně, ne nedočkavě a naléhavě jako předchozí noci.

A bylo to hlubší a více uspokojivé, když křičeli a smáli se, když společně dosáhli vyvrcholení: jednou, dvakrát a potřetí. Leželi nazí na rozházených stříbřitých přikrývkách a smáli se, tiše a spokojeně.

„Ne,“ řekla Laura. „My jsme ale dvojka.“

„To jo. Ty svádíš svého poskoka a já…“

„…a ty sis začal s nečlověkem, alespoň podle kritérií senátora Blanze.“

„Co ten bastard ví.“

Zírali jeden na druhého.

„Bude to vždycky takové?“ řekla Laura.

Donal zavrtěl hlavou. „Já nevím vůbec nic.“

„Já taky ne.“

Tušil, z čeho pramení touha, která ho ovládala. Ale co přitahovalo Lauru k němu?

Nevím.

Ale věděl, že to cítila, a o to tu šlo.

Donal se opřel o loket, zadíval se dolů na ni a špičkami prstů ji hladil po chladné, bezchybné pokožce. Její ledové, tmavé bradavky při dotyku ztuhly.

„Ach… líbí se ti to? Tak proč jdeš po senátorovi, Lauro? Proč je Blanz tvým nepřítelem?“

„Kromě očividného? Nikdy jsem neřekla, že je můj nepřítel.“ Laura zkroutila rty v úsměvu, zvedla se, políbila ho a znovu si lehla. „Samozřejmě že je… jenom jsem to neřekla nahlas. Je nepřítelem každého z nás, každého stvoření, jako jsem já a Xalie.“

„Xalie je chytrý přízrak. Sotva spadá do stejné kategorie jako ty…“

„Takže si myslíš, že je méně než člověk?“

„Ne, to zatraceně ne. Jak se mě na to můžeš ptát?“

Laura potřásla hlavou a vlasy se jí rozlétly po stříbřitých saténových polštářích. „Promiň, nejsem zvyklá na… Svět by se neměl v jediném okamžiku změnit.“

„Jo, ale může.“

Věděla, že k tomu dojde? Plánovala to?

Nezajímá mě to.

„Správně.“ Laura se překulila do sedu a zkontrolovala zkroucené ručičky na skříňce vedle postele ukazující čas: 11:07. „Smrti, víš, jak pozdě přijdeme?“

„Jo… Raději bychom měli jet na velitelství každý zvlášť.“

„Ne.“

„Anebo mě můžeš vysadit pět bloků od stanice, na nějakém diskrétním místě. Koupím nám kafe, rozhodně bude lepší než ta břečka, co vaří Viktor.“

„To si nemyslím.“

„Přece nemáš ráda Viktorovo kafe? Pověz mi, že ne.“

„Nikdy jsem ho nezkusila,“ řekla Laura. „Nikdy jsem necítila potřebu. A necítím potřebu tajit tě, můj žhavý milenče.“

Položila mu špičky prstů na hruď. Chvíli okolo nich stoupala pára, vzápětí se ale rozplynula.

„Já… Neubližuju ti, že ne?“ Donal si poprvé uvědomil, jak rozdílná je jejich tělesná teplota. „Chci říct, moje kůže tě nepálí, že ne?“

„Ach ano, můj krásný milenče. Ale ne špatným způsobem.“

„Říkala jsi,“ Donal reagoval na její polibky a zase v něm začínala vřít krev, „že přijdeme pozdě do práce, pamatuješ?“

„Hm. Jaké štěstí, že jsem šéf.“

Přitiskli se jeden k druhému a opět splynuli v jedinou bytost.

„Štěstí, štěstí…“

A vyrazili směrem k hvězdnému výbuchu, který na ně čekal.

Laura řídila Vixen, která se pro ni zdála jako stvořená. Dokonce i volant ve tvaru půlměsíce jí dokonale padl do ruky, jako by mohla vůz vést nejostřejšími zatáčkami nejjemnějším tlakem prstu.

Klouzali poloprázdnými ulicemi a užívali si klidu po dopravní špičce. Teprve v blízkosti policejního velitelství provoz opět zhoustl a Laura použila Vixenin majáček – míhající se stíny a sténající sirénu – a chodci uhýbali, když Laura najela kolem na chodník.

Na křižovatce měli červenou, ale řidiči zahlédli majáček a zastavili, aby Lauřino auto mohlo prosvištět okolo.

„Chci, aby ses vydal po stopě divy,“ řekla, zabočila doprava přes tři jízdní pruhy a ignorovala přitom troubení klaksonů. „Dobře?“

Když se Vixen přiblížila k ocelovým dveřím s vytepanými dračími hlavami, rozlétla se jejich křídla do stran – na tak masivní dílo se pohybovala neuvěřitelně svižně.

„Čeká mě přespolní výlet?“ Projeli okolo kamenných sloupů ozdobených pochmurnými orlími hlavami a Donal se donutil uvolnit ruce, které se chystal zatnout v pěst. „Nebo co?“

„Když se budeš muset vydat přes pole, tak to uděláš.“ Pneumatiky kvílely a vyly, když Laura prudce zabočila a vylekala uniformovaného šoféra, který zrovna startoval velkou obměnou limuzínu. „Ale já měla na mysli papírovou stopu, tu nudnou a obyčejnou.“

„Proč se mám zajímat o divu?“ Donal žasl nad tím, že ho nebolelo jméno, nebo spíše titul, vyslovit. Teprve teď si začínal uvědomovat, že Marii daLivnovou vůbec neznal.

A že na tom teď už pramálo záleželo.

„Kvůli Malfaxu Cortindovi,“ řekla Laura a konečně zpomalila. Objela bronzové sloupy a po dlouhé, červené kovové rampě zamířila na parkoviště ve tvaru mísy.

Parkovací místa byla naaranžována paprskovitě a označovaly je prohlubně ve tvaru slzy v podlaze připomínající hrnčířovy značky v jílu; na třech parkovala draze vypadající auta.

„Projdi jeho papíry. V první řadě zjisti, proč tě za ním konšel Finross poslal.“

„Nechceš, abych si promluvil s Finrossem?“

„Ještě ne, Donale. V tuto chvíli by nebylo moudré odhalit, kam naše vyšetřování směřuje. Ten bastard si pravděpodobně myslí, že mu všechno prošlo… a ani si nejsem jistá, jestli se něčím provinil. Možná uzavřel nějakou dohodu… nevím.“

„Cortindo byl prostředník.“ Vixen zastavila a Donal zavřel oči, tiše vydechl a znovu je otevřel. „Ale to nevylučuje tvoji teorii o Finrossovi… Jeden mohl dohodu uzavřít, druhý zprostředkovat. Dvě nepřímé vrstvy mezi zločinem a tím, kdo za něj zaplatil.“

„Hm. Jak jsem řekla, to je tvoje práce, milenče.“ Laura se k němu naklonila a políbila ho, pak na něj mrkla, otevřela dveře a vystrčila ven nohu. „No tak, poručíku, neseďte tu jen tak.“

Donal se křivě pousmál a vysedl. Sotva zůstal stát na tvrdé podlaze garáže, dveře se mu vyškubly z ruky a zabouchly se. Ozvalo se hlasité cvaknutí.

„Co…“ Pak si uvědomil, že Vixen má v sobě přízrak.

„Žádný strach. Je krotká.“ Laura poplácala dveře na straně řidiče. „Je to tak, drahá sestro?“

„Cože?“

Laura pokrčila rameny. „Povím ti o tom jindy… Ale jsme nevlastní sestry, takže to možná není tak divné, jak si představuješ.“

U Thanata.

Donalův život opravdu nabral úplně jiný směr. Ke třem stříbrným limuzínám ale zrovna mířili draze odění muži v tmavých oblecích v doprovodu až přehnaně vyšňořených manželek, a Donal si proto ponechal své myšlenky pro sebe.

„Nejsme na velitelství,“ řekl namísto toho a zadíval se na klenutý červenohnědý strop s basreliéfní výzdobou. Zdálo se mu, že se dívá na obrazy smějících se papoušků. „Ve které budově jsme? V Redbumově centru?“

„Jo, uhodl jsi. Restaurace Pět kruhů je dvě stě pater nad námi, kdybys chtěl povečeřet se senátory, konšely a podobně velkými rybami místního politického akvária.“

„Pěkný popis. Myslím, že by mě dovnitř nepustili.“ Donal šel těsně vedle Laury, ale nedrželi se za ruce. „Ne s mými obleky a kravatami.“

„Byl bys tam asi víc vítaný než já. Ráda tě tam jednou vezmu, už jenom proto, abys zažil tu atmosféru.“

Donal si v duchu představil, jak se Lauře nějaký statný vrchní snaží zabránit ve vstupu do restaurace a ona mu železným hlasem říká: „Copak? Nikdy jste neobsluhovali zombii?“

Prošli společně okolo vchodu do horních pater a mířili dál stříbrobílým tunelem, v němž cedule hlásaly Dolní rychlá 17. Další štítky pak nesly seznam všech míst, se kterými byla propojena. Patřilo k nim i policejní velitelství.

Byly tu obchůdky a bistra, ale z cen na pultech se Donalovi dělalo zle.

„Vypadá to, že se teď pohybuju v nových kruzích.“

„Hm.“ Laura potřásla hlavou. „Když budeš se mnou, společnost si tě zrovna neoblíbí.“

„Tak to je? Jsme spolu?“

Šli mlčky. Donal ji toužil vzít za ruku, ale věděl, že by neměl – Laura byla jeho nadřízený důstojník, on byl členem jejího týmu, a to bylo vše.

Zastavili se u podzemního vchodu na policejní velitelství, který uzavíraly stříbřitě šedé kovové dveře. Tvořila je otevřená tlama vlka vysoká asi třicet stop. Horní Špičáky jim visely vysoko nad hlavou. Vstupní rampu tvořil dlouhý jazyk.

Donal kývl na smrtivlky po stranách.

„Ahoj.“ Pohnul se pomalu, vytáhl peněženku, otevřel ji a ukázal jim odznak. „Riordan.“

„Neznáme… tě.“ Smrtivlk vlevo zvedl hlavu a upřel na Donala jantarové oči. „Poru-číku.“

„FenSedm je můj přítel.“ Donal zvedl ruku a nechal mikroskopické zbytečky pachu zavanout do teplého vzduchu. „Cítíte?“

„Ach. Anóóó.“

Druhý smrtivlk zíral na Lauru. Ona mu pohled opětovala, jako by si něco mlčky říkali. Pak smrtivlk zavrčel, sklonil hlavu a odkráčel do budovy. Vrátil se se dvěma dalšími smrtivlky.

„To je Donal.“ Laura kývla na Donala, pak na každého ze smrtivlků. „Je můj…“

„Druh.“ Největší vlčice, stará a stříbřitě šedá, ohrnula pysk ve vlčím úsměvu. „My víme.“

Smečka se rozestoupila, dva vlci na každou stranu, a sledovala, jak Donal s Laurou vcházejí do budovy. Bylo to zvláštně obřadné.

Neodvažoval se pohlédnout na Lauru.

O několik vteřin později už stoupali vzhůru výtahovou šachtou – ne Gertiinou. Čekal je další den v kanceláři.

Donal cítil zvláštní vzrušení – a s ohledem na nečekané změny, k nimž v poslední době v jeho životě došlo, to nebylo až tak divné – známý pocit, který ho přepadal na začátku školního roku, na počátku nového dobrodružství. Prošli společnou kanceláří a zamířili k Lauřinu stolu.

Viktor seděl na obvyklém místě. Na rukou měl drátěné rukavice s drápy a zápasil s typografem připomínajícím primitivní 3-D počitadlo, jehož obsluha však byla složitější než práce na psacím stroji. Přišla za nimi bledá žena, kterou Donal neznal. Tvářila se vážně.

„Alexo,“ řekla Laura. „Ráda bych ti představila…“

„Jde o Sushanu,“ přerušila ji žena, Alexa. „Nikdo ji už třináct dní neviděl. Včera v noci se měla zastavit u sestřenice, ale neobjevila se.“

„Do prdele.“ Laura se odvrátila. „Do prdele.“

„Snažíme se ji zpětně vystopovat, v co největším utajení samozřejmě, ale víš, jak je to těžké.“

Donal pohlédl z jedné na druhou. „Co dělala?“

„Pracovala jako čarodějka v utajení,“ řekla Alexa. Když ji Laura neumlčela, pokračovala ve vysvětlování: „Jednalo se o smíšený coven s třiceti sedmi akolyty, který se scházel nad skladištěm použitých pneumatik kus od centra. Říkalo se, že to tam financuje Sally C známý jako Sally Dráp.“

„Coven, nebo garáž?“

„Obojí. Vy znáte Sallyho?“

„Jednou jsem se setkal s jeho bratrem Alem. Alem Clausewitzem.“

Alexa pomalu zamrkala. „Nevěděla jsem, že Sally má bratra.“

Donal se na okamžik odmlčel.

„Nemá,“ řekl nakonec. „Už ne.“

Lauřiny studené rty se roztáhly v úsměvu. „Myslím, že jsi správný chlap na tuhle práci.“

„Na nalezení Sushany?“

„Co Harald?“ řekla Alexa. „Když zapojí svoji síť a nechá ji pátrat po Sushaně, určitě ji objeví. Ať tak či… onak.“

„Podívej, pracuje v utajení,“ řekla Laura. „Když se Haraldovi pasáci a kartářky začnou vyptávat, všichni se dozvědí, že se o Sushanu zajímáme. Pokud uvěří, že je uprchlice ze Selvikinu, jak tvrdí její krytí, nic se nestane. Ale pokud někoho napadne, že donáší…“

„Nebo že je polda.“ Donal pokrčil rameny. „V každém případě je mrtvá.“

„Ke schůzce, kterou propásla, mělo dojít včera,“ řekla Alexa, „ale už je to třináct dnů, co ji naposledy viděli.“

Laura chvíli mlčela. Donal věděl, co by udělal on, a pokud se Laura zeptá, povíjí to.

„Udělej to,“ řekla Laura nakonec. „Zapoj každého, koho můžeš. Najdi všechny, kdo Sushanu znají, a pokud o nich nic nevíme, zavři je a proklepni.“

Alexa se bleskurychle otočila, vrátila se ke svému stolu a chopila se telefonu.

„Spusťte to,“ řekla a praštila sluchátkem. Pak vzhlédla k Lauře a věnovala jí zářivý dívčí úsměv. „Všechno už jsem připravila, protože jsem si myslela, že to řekneš.“

„Nenávidím, když jsem předvídatelná,“ zamumlala Laura.

Donal řekl Alexe: „Připomeňte mi, že vám mám představit svého kámoše Levisona.“

Ale humor byl jen berličkou. Donal byl plnohodnotným členem týmu sotva den a už pohřešovali policistku v utajení… Naštěstí nevěřil na zlá znamení.

Slyšíš…?

Ach, u Smrti, teď ne.

11

Taktická jednotka vyslala své kontakty, špehy, sympatizanty, placené informátory i zastrašené slabochy prohledat neoficiální labyrint města. Pátrali po seržantce Sushaně O’Connorové, nebo spíše po čarodějce Shaře Conrahlové, která projevila zájem o temnější stránky profese.

Tu noc zůstala Laura v kanceláři, aby koordinovala pátrání. Donalovi ale klesala víčka, takže mu nakonec řekla, aby šel domů. Mohl použít některé z lehátek, která tu byla právě pro takové příležitosti k dispozici, ale někoho by mohlo napadnout, že zůstává kvůli Lauře.

Nakonec to vzdal a poslechl ji. Sestoupil do přízemí a asi deset minut hovořil s FenSedm, než dorazilo fialové taxi.

Ulice byly prázdné a domů se tak dostal za chvíli. Do nového domů.

Strážci Temné věže, osmistopí obři s jediným okem, ustoupili do stran a pustili Donala dovnitř. Výtah ho vyvezl nahoru do apartmá, kde chvíli bloumal gotickým deco prostorem, než konečně padl do postele.

Pohltily ho temné sny.

Donal zaspal, což bylo znamení, že se ještě plně nezotavil. Převlékl se do staré běžecké soupravy a svezl se výtahem do sklepení. Umaštěný údržbář, za kterým ve vzduchu visely dva přízraky, mu ukázal, kde najde schodiště do katakomb.

Běžel neznámými cestami, které se kroutily dávno opuštěnými prostorami. Pak dorazil do míst, kde novější rodinná mauzolea, některá z naleštěné mosazi a stříbra, lemovaly bledé, jantarově žluté lucerny. Běžel dál, až konečně dorazil do oblasti, kde to znal a kde si potvrdil, že se mu to všechno nezdá.

Něco se změnilo.

Katakomby přečkaly staletí, ne-li tisíciletí. Pokud došlo ke změně, neproběhla v nich. Přesto se jimi rozléhal zvláštní šepot, který utichal, kdykoli se Donal přiblížil k sarkofágu nebo mauzoleu. Připadalo mu, jako kdyby…

Neblázni.

Jako kdyby se ho mrtví najednou báli.

Když se Donal vrátil do apartmá, posnídal studenou polévku z černých klíčků a kávu. Pokud tu nějakou dobu zůstane, bude muset zajít nakoupit a naučit se tu vařit. Zkontroloval zásobník magna, pak zavolal vrátnému a požádal ho, aby mu objednal taxi.

„Dokázal bych si na to zvyknout,“ zamumlal Donal, když zavěsil. „Možná.“

Výtah, kterým sjel dolů, mu svojí rychlostí připomínal vypálenou kulku. Zastavil v padesátém devátém patře, aby přibral dva pasažéry, muže v tmavém obleku se sinusovým vzorem a ženu s odulými rysy ověšenou příliš mnoha – pravými – šperky.

Muž měl nasazený monokl. S manželkou na Donala zírali povýšeně, ale mírně zvědavě, jako by přemýšleli, kdo si najal nového sluhu.

Když výtah zastavil v přízemí, položil Donal ruku na ocelovou stěnu výtahu a zamumlal: „Díky.“

Pár podmračeně zafuněl a prošel dveřmi před Donalem. Stěna výtahu se ale chladně zachvěla a Donal poznal, že měl pravdu: ve výtahu se ukrýval přízrak. Napadlo ho, jak dlouho už tu slouží.

Když Donal taxikáři řekl, kam míří, zatvářil se řidič zklamaně. Asi počítal s velkým dýškem od některého z bohatých bastardů, kteří v Temné věži žili; ale muž s tvrdým výrazem mířící na policejní velitelství tomu obrázku neodpovídal.

Na rohu Páté a Třídy bazilišků provoz zhoustl, jak se lidé po obědě vraceli do práce, taxi zpomalilo a nakonec úplně zastavilo. Řidič se zamračil, chvíli uvažoval, pak se otočil a přes přepážku řekl: „Víte co, kámo? Pěšky tam asi budete rychleji.“

Donal se rozhlédl po chodníku. Nebylo pravděpodobné, že by taxikář v nejbližší době našel nového zákazníka. Byla to férová rada.

„Máte pravdu,“ řekl, odpočítal z peněženky deset bankovek a podal je řidiči otvorem v přepážce. „Drobné si nechte.“

„Fakt?“

„Jo.“ Donal vysedl a zabouchl dveře. „Jsem fakt měkkota.“

Nebe bylo středně fialové a v dohledu nebyli žádní skenovací netopýři. Ve vzduchu se vznášel slabý pach rtuti, ale ještě nepršelo. Donal si zvedl límec kabátu, přidal do kroku a po pěti blocích dorazil k věži velitelství.

„Ahoj, FenSedm. Včera jsem potkal jednoho z tvých bratranců.“

„Anóóó.“ Jantarově žluté oči FenSedm se rozzářily. Ohrnul pysk a slintal. „Našel sis… družku.“

„U Thanata, vykládají tu všichni všechno všem?“

„Lidem… nééé.“

„No. Dobře.“

Nedaleký sloup obešli další dva smrtivlci a posadili se vedle FenSedm.

„Po-ru-čík Riordan,“ představil ho FenSedm. „FenSedmTři. GrimwalDvě.“

Oba smrtivlci vypadali mladí – příliš mladí na tuhle práci.

„Rád vás poznávám.“ Donal zvedl prsty k čelu v pozdravu. „Dcera FenSedm má ke komu vzhlížet.“

Menší vlčice, FenSedmTři, sklonila hlavu a tiše zavrčela na souhlas.

„Uvidíme… se.“ FenSedm na Donala kývl.

„Jasně, kámo.“

Donal vystoupal nahoru po tmavých schodech, prošel halou dlážděnou fialovým a bílým kachlem a vyhnul se rozhádané skupince mladých vyděšených prostitutek z přístavu. Eduardo, jehož spodní část těla už dávno splynula se žulovým stolem, na Donala mávl.

„Chtějí vás nahoře,“ zavolal Eduardo.

„Komisař?“

„Přesně ten.“

Jedna z děvek zvedla prostředník: „Vylez si na tohle.“ Vyzáblý muž, možná pasák, ji udeřil do obličeje. „Mlč, krávo blbá.“

Strážník v uniformě nakopl pasáka z boku do kolene.

„Hej…“

Donal se odvrátil a Eduardo zavolal: „Jsem rád, že jste zpátky.“

A to říká chlap, který se pomalu mění v žulu. Donalův zážitek s divou a pobyt v nemocnici možná nebyly to nejhorší, co se mu mohlo stát.

„Díky, Eduardo. Jsem rád, že tu jsem.“

Pasák na podlaze zavolal: „Ach, Edu-ar-do. Krásné jméno. Jsi chlap, nebo socha v… hm.“

Ozvalo tupé prasknutí, děvky zmlkly a pasák tiše zakňoural.

Donal se cestou k výtahům ani neohlédl.

Sekretářka komisaře Vilnara, krásná Vědma, se k Donalovi sice otočila, ale pokračovala v práci. Stříbřitá vlákna v očích ji napojovala na konzolu s páčkami připomínající rozvodnu a na síť střešních sledovacích zrcadel rozmístěných po celém městě.

Donal Vědmu nikdy jinak neviděl. Napadlo ho, že kdyby ji minul na ulici, ani by ji nepoznal.

„Komisař vás hned přijme, poručíku.“

„Má dobrou náladu?“

Vědminy pokrčené prsty se zarazily ve vzduchu, jako by se imaginámími kontrolkami snažila rozluštit význam Donalových slov. Aniž by odpověděla, otočila se zpět ke konzole.

Dveře do komisařovy kanceláře se rozestoupily.

Cítíš…?

Ne. Nikdy.

Donalovi se zdálo, že mu trvá celou věčnost projít dveřmi, jako by ho něco tahalo za kůži. To se mu tu dříve nestávalo.

Nebo jsem se změnil.

Zabezpečená místa někdy používala ochranné čaropole zpomalující tok času. Pole dokázala útočníky zbrzdit na dost dlouho, aby mohla zakročit smrtící bezpečnostní opatření nebo cíl mohl utéct.

Ale tady, uvnitř policejního velitelství? Byly podobné ochrany skutečně nutné?

Komisař Vilnar ukázal rukou, ve které držel tlusté, nezapálené cigáro, na černou železnou židli pro hosty.

„Posaďte se.“

„Pane.“

„Chci, abyste věděl, že se mi vůbec nelíbí, že jste se přidal k té taktické skupině, je to jasné?“

„Hm… dobře.“

„Co to má znamenat?“

„Znamená to, že teď už chápu, ale předtím jsem nechápal… pane, přihlásil jsem se k nim dobrovolně.“

„Ta zombie, jak se jmenuje…“

Donalovi se o oktávu prohloubil hlas. „Velitelka Steelová.“

„…přesně ta, velela jednotce, která vpadla do vaší chaty, takže jsem nemohl její žádost odmítnout. Ale…“ Komisař Vilnar nechal větu viset ve vzduchu. „Mohl jsem vás prostě vyrazit. Ta možnost tu pořád je.“

„Pane? Vyšetřuje mě interní oddělení?“

„Ne.“ Vilnar položil velké bledé ruce na stůl. „Doporučil jste internímu, aby zkontrolovali střelnici. To sice neznamená, že jste čistý, ale pomohlo to. Přesto jste se nechal uhranout při plnění důležitého úkolu, který jsem vám přímo tady svěřil.“

„Ano. Vzpomínám si.“

„Některým lidem se nelíbilo, jak celá věc dopadla.“ Komisař Vilnar tím myslel důležité lidi, kteří stáli dost vysoko na společenském žebříčku v Tristopoli, a tak na jejich názoru záleželo. „Někteří se mi snažili šlapat na paty.“

„Aha.“

„Proto jsem se rozhodl dát vám šanci; nelíbí se mi totiž, když mi někdo vyhrožuje. Kdokoli.“

Donal cítil ve svalech okolo úst nutkání usmát se. Pod vším tím pozlátkem měl staroch železnou vůli. To na něm Donal obdivoval.

„Pokud při vyšetřování narazíte na cokoli podezřelého,“ pokračoval Vilnar, „na cokoli, co by mohlo ohrozit město,“ tím myslel svoji kariéru „dáte mi co nejdříve vědět, tady a soukromě.“

„Dobře, pane. Použiju svůj úsudek.“

„Dobrá, můžete jít, Riordane.“ Vilnar povytáhl svá sotva existující obočí. „Předpokládám, že se strhl nějaký poprask. Hammersenova síť dělá vlny.“

„Zmizel policejní důstojník.“

„Správně. Sushana kdovíjak, že? Ale i tady nahoře,“ ukázal tlustou rukou na kancelář, „cítím, jak se pouliční sítě otřásají.“

„O Hammersenových donašečích nic nevím,“ řekl Donal. „Jenom to, že je má.“

Donal se s Haraldem Hammersenem ještě nesetkal, ale znělo to, jako by byl nejpůsobivějším členem týmu. Býval mariňák a jeho síť kontaktů byla ta největší, na jakou kdy kterýkoli policista ve službě narazil: Harald si na ní zakládal svoji pověst.

„Bylo by zajímavé dozvědět se víc,“ řekl Vilnar.

„Ano,“ zamumlal Donal a zvedl se ze židle. „To asi ano.“

Pokud si Vilnar myslel, že by mu Donal prozradil detaily, které by zjistil o soukromé síti jiného poldy, pak se zbláznil. Po chvíli Vilnarovýma očima probleskla jiskřička: možná to byla zlost, možná pobavení.

„Jděte,“ řekl Vilnar. „A zůstaňte v kontaktu.“

„Ano, pane.“

Donal prošel okolo Vědmy, která se skláněla nad konzolou a prsty jí létaly po páčkách. Bylo to jen dobře: kdo ví, co by plácl, kdyby otevřel ústa.

Chcete, abych špehoval Lauru?

Tak to tedy ne.

V Gertiině výtahu Donal zamumlal: „Vezmi mě na střelnici, prosím.“

*Co se děje, lásko? Potřebuješ tak zoufale zmáčknout spoušť?*

„Prostě to udělej, Gertie.“

*No teda.*

Spustila ho rychle šachtou. Na úrovni střelnice ho zastavila tak prudce, až poskočil.

*Jdi si hrát se svými kulkami.*

Neviditelné ruce ho vyklopily do chodby drsněji než obvykle.

Zatímco Donal střílel na kusy terče na střelnici, armáda informátorů se propracovávala labyrintem ne zrovna legálního světa. Patřili k němu majitelé Stánků s ovocem na Mixnatinském tržišti nedaleko doků přivírající oči nad kartóny, které občas zmizely z náklaďáků patřících velkým obchodním řetězcům, ale třeba i podplacený vyhazovač Sallyho Drápa.

Harald Hammersen nachytal vyhazovače před třemi lety díky fotografiím městských techniků při nelegální činnosti. Harald ho poslal zpátky k Sallymu C s tím, že je lepší špehovat vlastního šéfa než skončit v oficiální tristopolské popravní jámě, kde šílené přízraky s tvrdými spáry a zobáky sytily svůj hlad na živých.

Harald byl bledý a hubený, měl mrtvolně bílé vlasy a zvláštní pohled a říkalo se o něm, že jednou snědl svému informátorovi oči, protože ho zapomněl informovat o dodávce zbraní ukryté v zásilce slanečků.

Ať už byly historky pravdivé, nebo ne, Harald je takticky využíval. A byl to jeden z důvodů, proč byl Brijak Nelsan, přístavní dělník s tvrdou tváří a háky namísto rukou, ochotný vypít si s Haraldem ve špinavé „kanceláři“ v zadní části skladiště láhev vodky. Mezi starými bednami visely natažené sítě, které Harald použil jako hamaku, seděl v nich a díval se, jak Brijakovi rudne pitím obličej.

„Chceš?“ Brijak mu nabídl láhev s vodkou.

„Ne. Dopij to.“

„Ha.“

„Takže co jsi slyšel?“

„Nic.“

„Brijaku…“

„Nic o tom, proč v Severním doku stojí střežené skladiště, které bude zítra v noci prázdné. Tím myslím, nebudou tam žádní strážní ani nic podobného.“

„Loupež?“ Harald byl zklamaný. Sushana zmizela a on se tu baví o ukradeném nákladu cigaret nebo chlastu.

„Nevím. Možná jde o nějaký transport.“

Harald si prohrábl bílé vlasy. Měl pleť osmnáctiletého chlapce a vlasy starce, ale nebyl ani jedno. Ruce měl štíhlé, ale tvrdé jako železo.

„Pověz mi víc,“ řekl.

„O transportu? Kdybys chtěl sehnat loď, já nevím kam, třeba do Zurinamu, jak bys to provedl?“

„Myslíš, kdybych si nemohl koupit lístek jako normální lidi?“

„Normální?“ Brijak se uculil. „Nevím, co to znamená.“

„Mluv.“

„Náklad míří jinam a tudy jenom prochází. Když něco ukradneš, nakonec to někdo zjistí. Ale když něco přidáš, kdo si toho všimne? Hlavně když stačí vyplnit nějaké prázdné papíry a hned všechno vypadá, jak má.“

Harald to zvážil. „Chceš říct, že se někdo chystá vloupat do skladiště a něco přidat? Ne ukrást?“

„To jsem řekl, ne?“

„Aha.“ Harald vytáhl peněženku, odpočítal tři modré dvacetisedmičky, jednu trojku a jedenáctku a podal bankovky muži. „Zajímavý příběh.“

„Po tom jsi šel?“

„Ne… ale stejně jsi odvedl dobrou práci.“

„Říkal jsem to. Fakt si nechceš loknout?“

„Někdy jindy.“

Harald vyšel tiše ven. Čekala tam na něj motorka barvy kosti. Keramický nos připomínající zobák ptakopyska klesal téměř k zemi, světlomety vypadaly jako šikmé oči a řidítka se klenula dozadu jako zkroucené rohy.

Když se Harald přiblížil, všiml si na nose motorky rudé šmouhy.

„Co se stalo?“

Ve světlometech něco slabě zadoutnalo. Harald si dřepl, nasál do plic přístavní vzduch a pak to uviděl: slabou krvavou šmouhu, tmavou na tmavé. O dvě stě yardů dál se dvě postavy v beztvarém oblečení navzájem podpíraly a pomáhaly si klopýtat pryč tak rychle, jak jen jim zlomené údy dovolovaly.

„Taky nemám rád zloděje…“

Světlomety se jantarově rozzářily, pak pohasly.

„Ale jsem rád, že jsi je nezabil.“

Harald přehodil nohu přes sedlo.

„Připraven?“ Položil ruce na řidítka, která se ihned přetvořila a poklesla, aby je mohl uchopit níž. „Já jo.“

Motorka zavrčela a ožila.

„Musím s tebou mluvit,“ řekl Donal a zamával na Lauru. „Pokud… můžu.“

Viktor s Alexou vzhlédli. Donal netušil, jestli vycítili, že mezi ním a Laurou k něčemu došlo.

„Může to počkat?“ Laura se skláněla nad fialotiskem nějaké budovy.

„Právě jsem měl menší pohovor s komisařem Vilnarem.“

„Zastřelil jsi toho starého bastarda?“ Alexiny malinké nozdry se zachvěly. „Cítím kouř a kordit.“ Olízla si rty. „Mňam.“

Donal na ni chvíli hleděl, pak se otočil a následoval Lauru do její kanceláře. Dveře se za nimi zavřely a umlčely zvuky zvenčí.

„U Thanata,“ řekl Donal. „Jsem tu jediný normální?“

Lauřina tvář na okamžik připomínala bledou masku. Pak se uvolnila a usmála se. „Pokud jsi tím nejnormálnějším členem týmu,“ řekla, „pak ať nám Smrt pomůže.“

Donal pohlédl na židli pro návštěvníky a rozhodl se zůstat stát.

„Myslíš, že bych byl dobrý tajný agent?“ zeptal se.

„Pokud chceš, abych tě poslala na místo Sushany,“ Lauřina tvář opět ztuhla v masku, „odpověď zní ne, i kdyby to byla role pro tebe. Nejsi čaroděj a ona byla zvlášť…“

„To nemyslím. Vilnar chce, abych tu zůstal a špehoval pro něj. Tebe.“

„Aha.“ Lauřin chladný dech se v teplé místnosti srazil v páru. „Náš život začíná být zajímavý.“

„Jo. Vědma asi nešpehuje jeho pro tebe, že?“

„Kéž by. Ta studená čubka je pro mě velká záhada.“ Lauřin dech se opět proměnil v páru. Všimla si, že na ni Donal hledí. Zakřenila se, ale přitom se zdálo, jako by jí bylo do pláče. „Do prdele. Jsem k smíchu. Co na mně, prosím tě, vidíš?“

„Vidím tu nejúžasnější osobu, jakou jsem kdy poznal,“ řekl Donal. „No, skoro nejúžasnější.“

„Hej.“ Laura zamrkala. „Co tím myslíš, skoro?“

„V sirotčinci jsem byl až po uši zamilovaný do sestry Mary-Anne Styxové. Všichni ostatní si mysleli, že je krutá potvora.“

„Ach.“ Laura sklopila oči k prázdné desce stolu, jako by jí najednou připadala nesmírně zajímavá. „No, s takovou ženou asi nemůžu soupeřit.“

Ale šlo o víc. Kdyby Donal věděl, jak na to, zeptal by se Laury na traumatický přechod do paraživota… Ale ne teď a ne tady. Ne v kanceláři.

Místo toho řekl: „Udělám, co jsi chtěla, a budu sledovat stopu. Pokud je Vilnar křivák, v Archivech určitě najdu spojení mezi ním a konšelem Kinley Finrossem. Stačí prohrabat hromady nudných papírů a pátrat po lesklém kousku zlata, že?“

„Správně.“

„A…“

Donal odsunul strach stranou. Život i paraživot byly příliš krátké na nervozitu a komplikace.

„Miluju tě, Lauro, kdybys to náhodou nevěděla.“

Laura otevřela překvapeně ústa.

Smrti. Nechtěl jsem to tak plácnout.

Zamrkal, protože netušil, co ho to popadlo.

Slyšíš…?

Teď ne.

Donal se bleskurychle otočil a vrazil do dveří, protože je nečekaným pohybem překvapil. S trhnutím se ale vzpamatovaly, otevřely se a pustily Donala do hlavní kanceláře, kde na něj zírali Viktor s Alexou.

Donal prošel kanceláří a dveře se opět zavřely. Byl už skoro u výtahů, když se za ním ozval potlesk a smích a Alexa zavolala: „Tak na to, Riordane!“

Svaly v Donalově tváři se roztáhly v něčem, co připomínalo široký úsměv, vstoupil do výtahu a začal padat. Padal možná dvanáct vteřin a srdce mu bušilo, ale potlačil strach a odmítl ječet. Pak ho objaly neviditelné ruce a zpomalily jeho sestup.

*Kam to bude, drahoušku?*

„Až úplně dolů, Gertie. Do Archivů.“

*Pak ti odpouštím. Možná.*

Nesla ho dolů dva tisíce stop hlubokou šachtou.

*Ty fakt miluješ mrtvé věci, co, zlato?*

Donalem zmítaly tak silné emoce, že ani nedokázal odpovědět.

12

Trezory plné obsidiánových archů popsaných runami, které se vznášely mezi policemi a vibrovaly na závěsech; zvláštní, jen zčásti hmotní ptačí tvorové, kteří křičeli a plakali, když recitovali záznamy hovorů dávno mrtvých lidí prostřednictvím svých hlasů – to aspoň tvrdili archiváři.

Nacházely se tu i jámy se žhavou lávou, k nimž se mohli průzkumníci připoutat a na vlastní kůži libovolně dlouho zakoušet vidiny dávných událostí tak, jak je prožívali věštci. A daly se tu najít i zapečetěné šachty, odkud se ozývalo tiché šustění a občas i nelidské sténání a jejichž funkce nebyla prostému návštěvníkovi nikdy vysvětlena.

Nejhorší ze všeho však byla Vakua, zóny nicoty, které dokázaly dohnat k šílenství i federální zaříkávače. Slibovala ne fakta, nýbrž intuici každému, kdo přečká devítidenní muka průchodu Zónou.

Tak vypadal vnější kruh Archivů.

Donalův plášť vlál ve střídavě horkých a studených výparech, když kráčel šerou kolonádou, která se táhla podél jámy mladších archivářů. Scvrklé, šedé postavy seděly sehnuté a nehybné nad starodávnými záznamy sepsanými na vybledlé kůži, některé ani nebyly lidské.

Zdálo se, že všichni pracují na stejném projektu, ale Donal věděl, že by nebylo moudré zůstat stát a zeptat se, copak to dělají. Jeden z nich vzhlédl. Oční bulvy měl prolezlé malinkými červenými roztoči, kterými si třicet sedm archivářů mezi sebou předávalo krev a s ní i data. Dlouhé zástupy drobných broučků donekonečna pochodovaly po stolech od jednoho stařičce vypadajícího archiváře k druhému.

Proč si archiváři vyměňovali krev a ještě k tomu takovým způsobem, bylo dalším tajemstvím, které člověku zvenčí nikdo nikdy neprozradil.

„Co tu, u Thanata, děláte?“

Drsný, hřmotný hlas Donala zastavil. Rozhlédl se všemi směry, teprve pak pohlédl dolů na asi deset palců vysokou kamennou postavičku, která divoce gestikulovala u jeho nohy.

„Svoji práci,“ řekl Donal a vytáhl magnus. „Co ty?“

„Přijímám vaši odpověď,“ řekl malinký homunkulus. Začal se třást…

„Počkat.“

…rozpustil se, vsákl do pevné skály a zmizel. Donal vrátil magnus do pouzdra.

„Pěkné místo,“ zabrblal, i když mu nikdo nevěnoval pozornost.

Znělo to, jako by někde v dálce padaly do zatuchlých vod jezera kameny; anebo to byl možná smích, který se Donalovi posmíval za to, že do Archivů vůbec vstoupil.

Vešel do komnaty, kde byly skleněné tabule ostré jako břitva nahodile rozmístěné ve všech možných úhlech ve třech dimenzích… a možná i ve více než třech, Donal totiž občas koutkem oka zahlédl vlnění a geometricky nemožné uspořádání skla, které se rozmazalo nebo úplně zmizelo, kdykoli se na ně pokusil zadívat zpříma.

„Poručík Donal Riordan,“ řekl, „odznak číslo dva-tři-omikron-devět. Žádám o asistenci naslouchače kostí při průzkumu Archivu.“

Zdálo se mu, jako by obrovské skleněné tabule okolo změnily polohu, i když popravdě neviděl žádný pohyb: vypadalo to, jako by se sklo pohnulo, aniž by se pohnulo.

Byla tu možnost, že se tabule přesunou na místo, kde stál Donal, a rozřežou ho na kousky. Kritéria archivářů pro přijetí žádosti se lidem zvenčí někdy zdála nahodilá a poldové si vykládali o důstojnících, kteří byli pro nic za nic rozsekáni na kusy; možná ale Mříž prostě jen potřebovala nové kosti.

Vzduch se pohnul – nějak, nějakým směrem, který se nedal vysledovat – a zavibroval Donalovi v uších hlubokými tóny, které cítil až v žaludku.

~~PODEJTE NÁSLEDUJÍCÍ INFORMACE: PROČ JSTE TADY?~~

Donalovi se stáhly vnitřnosti. Bojoval s reakcí na podtóny, protože projevit strach znamenalo prohrát: to se naučil už v sirotčinci.

„Chci vypátrat síť zkorumpovaných čarodějů a politiků,“ řekl Donal, „a dostat ty bastardy.“

Rozhostilo se ticho připomínající klid vody, která sice proudí rychle, na hladině však nic neprozrazuje její skutečnou sílu. Ticho vzbuzovalo dojem temných tvorů vedoucích zlověstné, neslyšené rozhovory. Donalovo bezpečí tady nic neznamenalo.

Laura očekávala, že bude sledovat stopu v papírech, ne v kostech, ale skutečné informace se daly najít jedině v Mříži. Tak tomu bylo vždy. A existoval dobrý důvod věřit, že tomu tak bude navždy.

~~VRAHY DIVY?~~

„Ano. Kromě jiného.“

~~KOSTI NEZPÍVAJÍ?~~

Zněla otázka výsměšně, nebo soucitně? Donal nedokázal říct. Slova ho rozrušila, ale tak trochu je na tomto místě očekával.

„Když to říkáte.“

~~POŘÁD JE VE VÁS CÍTÍME.~~

„Jděte někam.“

Tentokrát se skleněnými tabulemi rozlehl smích, ale ne lidský. Donal cítil, jak mu z obličeje a z pokožky trupu vyprchala krev.

„Tak pomůžete mi, do prdele, nebo ne?“

Přelil se přes něj zvuk připomínající proud zvláštního šepotu, vlnu za vlnou sílil v dunění, které přehlušilo dokonce i hučení krve v Donalových uších.

~~ANO.~~

Ve výšce hlavy se před ním objevilo bledé bílé světlo. Měnilo tvar: vypadalo jako malinký okřídlený člověk, pak svíjející se bílá housenka a nakonec jako změť vláken o síle prstu připomínající živý uzel. Donal nedokázal říct, jestli se jedná o živého tvora, nebo ne.

Soustředil se na něj a vykročil vpřed. Zářící tvar se opět změnil, obrátil se naruby, připlul zatuchlým vzduchem k Donalovi a zastavil se.

Zůstal viset před ním.

„Mám jít za tebou?“

Donal udělal krok směrem k zářícímu tvaru a ten odlétl o yard dozadu. Donal opět vykročil a tvar rovnoměrným tempem vyrazil. Zamířil do klenutého tmavého tunelu z kamenných kvádrů ohlazených a zdeformovaných staletími.

Někde něco zaječelo. Donal se přinutil jekot ignorovat.

Objevily se před nimi schody vedoucí dolů a Donal po nich opatrně sestoupil; bylo by totiž lehké uklouznout, zřítit se dolů a zlomit si nohu. A na tomhle místě si nemohl být jistý, že by mu někdo přispěchal na pomoc.

Narazil na řadu klikatých tunelů. Některé bývaly rovné, ale zkroutily se do nepravidelných konfigurací, jiné schválně vedly zpátky a v jednom tunelu, který se ve spirále stáčel dolů, dokonce mezi kamennými bloky protékala tekutina páchnoucí po krvi.

Donal se dostal do Archivů hlouběji, než si kdy přál. A celou dobu ho vedl zářící tvar, který přijímal bizarní podoby, nakonec se ale vždy vrátil zpátky k uzlu, který se možná nejvíce podobal jeho skutečnému vzhledu.

Nakonec se uzel zastavil na místě s písčitou, hliněnou podlahou, obklopeném sedmi tmavými tunely.

„Dál se mnou nepůjdeš, co?“ řekl Donal.

Tvar se naposledy zkroutil, pak se uprostřed prohnul, jako by se ukláněl, vystřelil do jednoho z tunelů a zmizel.

„Děkuju,“ zavolal za ním Donal.

„Není zač,“ ozvalo se za ním suše.

U Thanata…

Neslyšel žádné kroky, nikoho nevycítil, když se ale zprudka otočil, spatřil před sebou skutečnou ženu: byla vysoká a bledá a měla rovné, mléčně zbarvené vlasy, které jí začínaly růst až na vršku hlavy a padaly jí k hýždím.

Byla štíhlá, ale zápěstí měla silná a čelist hranatou, v jejím klidném pohledu však bylo něco zvláštního, jako by viděla věci, které si Donal nedokázal ani představit. Její oči měly hnědé duhovky dvakrát větší, než bylo obvyklé, takže jí jen v koutcích zůstával kousek bělma.

Byla to naslouchačka kostí.

„Jsem Feoragh Carryn,“ řekla. „Ale můžete mi říkat Feoragh, poručíku.“

„V tom případě mi říkejte Donale.“

Feoragh nabídku kývnutím přijala. „Je váš cíl důležitý? Stojí vaše pátrání za to, abych obtěžovala Mříž?“

„To nevím,“ řekl Donal. „O Mříži nic nevím, ale pro mě je ta věc velice důležitá. Jde o… politickou záležitost…“

Feoragh se zamračila.

„…což je mi naprosto ukradené,“ pokračoval Donal, „ale ztěžuje to pátrání po vrazích. A i kdyby se mi podařilo vrahy najít, muži v pozadí budou dobře chráněni.“

„Vrahy,“ zamumlala Feoragh.

„K obětem patří mimo jiné Marie daLivnová, diva. Pokusili se ukrást její kosti.“

„Ach.“

Feoragh mrkla a její oči na okamžik zčernaly. Donal se zachvěl.

„Povězte mi víc, Donale. Povězte mi všechno, co víte.“

Donal jí řekl všechno, co si pamatoval. Doba před pobytem v nemocnici mu trochu splývala a poslední dny na chatě, než dovnitř vtrhla Laura a vysvobodila Donala z vlivu kostí, byly traumatickou bolestí pohřbenou hluboko v jeho podvědomí; ale pamatoval si dost.

Vzpomínal na schůzku s komisařem Vilnarem, která všechno začala, a na novinové výstřižky o divadelních celebritách, které nečekaně zemřely v jiných městech. Donala překvapilo, že si pamatoval všechna jména a místa… nebo si aspoň myslel, že si pamatuje všechny.

A pak tu byla schůzka s Malfaxem Cortindem…

„Ach ano,“ řekl Donal. „Skoro bych zapomněl. Dostal se mi do rukou dopis od konšela Kinleyho Finrosse, který mi zařídil schůzku na Energetickém úřadě. Zjevně Cortinda znal…“

Feoragh na něj upírala tmavé, klidné oči a Donal zjistil, že pod tíhou jejího pohledu dokáže odrecitovat dopis slovo od slova.

Vyprávěl jí i o samotné návštěvě. Když jí řekl, že vzal do ruky kost a propadl se do snu, Feoragh se ostře nadechla. A pověděl jí i o tom, jak mu Cortindo vytrhl kost z ruky a vrátil ho zpět do skutečného světa po třech hodinách, které mu připadaly jako minuta.

A nakonec jí nejistým hlasem popsal poslední vystoupení divy, uhranuté publikum a útěk tunely do Energetického úřadu.

„Byla to chyba.“ Donal těžce dýchal a kůži mu orosil pot, jako by utíkal. „Protože za vším samozřejmě stál sám Cortindo.“

Řekl jí o konfrontaci mezi reaktorovými články, kdy je obklíčili uhranutí zaměstnanci a Cortindo vydal rozkaz k palbě.

„Mohl jsem…“ Donal měl pocit, jako by ho duch divy škrtil. „Zaváhal jsem. Mohl jsem ji zachránit, ale na půl vteřiny jsem ztuhl…“

„Ach.“

„…jako bych chtěl, aby zemřela. Jako bych se chtěl dotknout jejích kostí, hladit je. Do prdele. Víte…“

Cítíš kosti?

Ano.

Pořád.

Donal zíral na naslouchačku kostí.

„Ano,“ zamumlala Feoragh. „Vím.“

A Donal si uvědomil, že opravdu ví, že Feoragh Carryn ví přesně, o čem mluví.

„Malfax Cortindo,“ řekl po chvíli. „U Thanata. Nezkontroloval jsem pitevní zprávu…“

„Můžu ji najít,“ řekla Feoragh. „Pojďte se mnou.“

Prošli kamenným tunelem s písečnou podlahou a zastavili se před prostými, tmavě zelenými dveřmi. Feoragh je otevřela a vešla. Uvnitř Donal spatřil prostý dřevěný stůl, zapečetěné krabice s dokumenty na polici a telefon. Feoragh zvedla sluchátko.

„Padraigha Fasheena,“ řekla. „Kdyby to šlo.“

Donal zavrtěl hlavou a usmál se vlastním předsudkům. Očekával nějaký esoterický přístroj, rozhodně ne telefon.

Feoragh zakryla mluvítko rukou. „Padraigh je můj bratranec. Pracuje pro Minu v KHSN.“

„Myslíte Wilhelminu d’Alkamyovou?“

„Koho jiného?“

„To je… dobře.“ Chystal se říct, že je to zajímavá souhra náhod, že její bratranec pracuje v Kanceláři hlavní soudní naslouchačky, ale možná se o náhodu vůbec nejednalo. Co vlastně věděl o naslouchačích kostí?

„Mohla byste se bratrance zeptat, co…“

Feoragh zvedla ruku.

„Padraighu… pitva Malfaxe Cortinda. Ano, toho z Energetického úřadu.“

Donal sledoval Feoraghiny bledé, napjaté rysy a snažil se z nich něco vyčíst.

„Víš to jistě,“ řekla Feoragh. Nebyla to tak úplně otázka.

Opět nastala odmlka a Donal nedokázal zjistit, co Feoraghin bratranec na opačném konci říká.

„Ano? V pořádku… Mohl bys ji požádat, aby uvědomila poručíka Donala Riordana, až k tomu dojde? Pokud k tomu dojde. Dobrá.“ Pohlédla na Donala příliš tmavýma očima. „Díky, Padraighu.“

Zavěsila sluchátko.

„Nechte mě hádat,“ řekl Donal. „Ztratili hlášení.“

„Kdepak.“ Feoragh potřásla hlavou. „Ještě neprovedli pitvu. Cortindovo tělo bylo umístěno do čarostáze.“

„Ale… to je nemožné. Byl jsem v nemocnici déle než týden.“ Donal věděl, že v márnici nemůže být tolik těl. Ani případ s nejnižší prioritou by neměl takové zdržení. „Co se děje?“

„Nic.“

„Nevěřím…“

„Na rozkaz z kanceláře komisaře Vilnara,“ řekla Feoragh tvrdě, „se neděje vůbec nic.“

„Ach,“ zamumlal Donal. „Tak to tedy je.“

„Přesně tak.“

Donal zíral na holou kamennou stěnu, ale neviděl ji. Vilnar mu svěřil ochranu divy, ale Laura věřila, že to udělal jen proto, že byl pod politickým tlakem.

Mohl Vilnar opravdu zdržovat vyšetřování na vlastním oddělení?

Ale taktická jednotka měla federální autorizaci. Nespadala tedy pod jeho jurisdikci.

„Dobrá.“ Donal uvažoval, jestli by mohl Feoragh požádat o to, aby zákaz nějak obešla, aby KHSN přiměla pitvu stejně provést. „A co stopy informací? V Mříži?“

Svaly na Feoraghině tváři se roztáhly ve zvláštním úsměvu.

„No, kvůli tomu jste tady, ne?“

„Ano…“

„Tak pojďme.“

Nedalo se odhadnout, jak velká Mříž vlastně je. Donal následoval Feoragh spletitou cestou, která je zavedla do dlouhé komnaty s nízkým stropem plné podpěr a uzlů – podpěry byly z kostí obtočených titanem, uzly pak tvořily vyřezávané kosti vykládané proužky zelenočerného minerálu.

Místnost Donalovi připomínala vinný sklep. Byla uspořádaná tak, aby se Feoragh mohla dotknout holýma rukama každého kostěného uzlu, pokud ovšem byla ochotná lézt po čtyřech nebo stát na špičkách.

Ale jednalo se jen o jedinou komnatu, jedinou malinkou buňku mezi tisíci – mohly jich tu být desítky tisíc anebo i víc.

Museli přejít kamenný most, aby se sem dostali, a Donal se v jeho půlce zastavil a nahlédl přes okraj do temné propasti. Na její dno vůbec nedohlédl, a to medici policejního oddělení vždy tvrdili, že Donal má výtečný zrak. Do obrovských podzemních prostor, které ukrývaly trojdimenzionální konstrukci z kostí, jež byla mnohonásobně větší než nejvyšší budovy, o jakých kdy Donal slyšel, se odevšad klenuly úzké mosty.

Na mostech hluboko pod sebou Donal rozeznal postavy tří naslouchačů kostí: dva mířili do Mříže, třetí se šoural v předklonu a musel se na mostě zastavit, aby popadl dech. Platili za to, co dělali?

„Jsem připravená.“

Feoraghin hlas vrátil Donala do přítomnosti, do chladné komnaty, kde stáli. V těsné blízkosti Mříže ovládl Donala pocit, že i samotný vzduch je rozlámaný a jeho vlastní tělo zkřehlé. Napadlo ho, že kdyby se příliš rychle otočil, mohly by mu vypadnout oči z hlavy.

„Na pátrání po informacích,“ dodala Feoragh. „Dobře poslouchejte, co řeknu. Když mluvím, nepamatuji si, co říkám.“

Atmosféra tu byla jiná než na Energetickém úřadě s řadami reaktorových článků. Tam na Donalovu mysl dorážel chaos a neustále hrozilo, že vybuchne; ale tady, v jedné z buněk Mříže, měl dojem, jako by vzduch byl plný skleněných břitev. Cítil ostrost, hutnost, která ho děsila.

„Potřebujeme najít spojení,“ přinutil se říct, „mezi divou a konšelem Finrossem a mezi…“

„To si pamatuji.“

Donal netušil, jestli Feoragh neurazil. Upadla do transu, ale ne do toho uvolňujícího: končetiny jí cukaly, několikrát jí nakrátko ztuhl obličej a víčka se jí chvěla déle, než považoval za možné.

Potom Feoragh zprudka otevřela tmavé oči a z obličeje jí zmizel všechen výraz. Vydala se do Mříže a natáhla se po uzlu. Z paže jí sklouzl rukáv, a když natáhla ruku, ostrá hrana uzlu jí zanechala na bledé kůži tenké červené říznutí. Kapičky krve se zatřpytily, když se Feoragh dotkla špičkami prstů uzlu.

Krvavé kapky se zmenšily a vsákly do kosti jako voda do houby.

Feoragh otevřela ústa, aby vykřikla… ale nevyšla z nich ani hláska. Donalovi připadalo, že vyje agonii, ale zvuk k němu nedolehl: něco ve vzduchu vibrace rozřezalo, živilo se jimi a pohlcovalo je.

Poté Feoragh sklopila hlavu a Donalovi se zdálo, že spatřil, jak podpěrami otřásla temná vibrace, rozezněla uzly a rozlétla se dál do Mříže.

Omlouvám se.

Ale byla to Feoraghina práce.

Bolelo ji to, vlastně ji to doslova trýznilo, ale Donal věděl, že kdyby to bylo nutné, znovu by ji požádal o informace. Vlastně ho napadlo, že člověk musí být aspoň trochu krutý, aby se stal úspěšným žadatelem: naslouchači kostí nevyhověli každému.

A existovaly pověsti o žadatelích, kteří vstoupili do Mříže – i když ne až sem do jádra – a už se nikdy neobjevili.

Feoragh se znovu otřásla.

„Jedou…“

Její hlas doléhal k Donalovi jako přes vlny oceánu, tichý a zlomený.

„…do Ill…“

Vzduch se podivně zavlnil.

„Illuria. Tam…“

Feoragh semkla pevně ústa a katatonicky ztuhla, jen ze rtu jí dolů po bradě stékala krev.

„Vzbuďte se,“ řekl Donal, změnil totiž názor. „Ať už jde o cokoli, nepotřebuju to vědět tak nutně.“

Ale zdálo se, že rozhodnutí už bylo učiněno. Feoragh se rozechvěla a odtrhla ruce od kostí, jako by se spálila. Potom upadla celá ztuhlá na zem.

Na zlomek okamžiku byl Donal přesvědčen o tom, že se k ní nedostane včas, ale pohnul se a vzápětí už klečel s Feoragh v náruči. Hlavu měla sotva dva palce od tvrdé dlažby.

Položil ji na studenou podlahu.

„Do prdele.“

Co teď? Stávalo se něco podobného naslouchačům kostí pravidelně? Anebo byla Feoragh nemocná? Objevila v Mříži něco, co jí ublížilo?

Donal uložil Feoragh do stabilizované polohy, zkontroloval jí dýchací cesty a vstal. V komnatě – nebo v cele – nenašel nic, čím by se mohl spojit s vnějším světem: telefon ani poplašné tlačítko. Nic.

Vyšel ven na kolonádu, která vedla do dalších cel. Nikde nikdo.

„Haló? Může mi někdo pomoct?“

Naklonil se přes zábradlí a zadíval se dolů do stínů propasti protkané úzkými kamennými mosty. Opět nikdo. Obrátil pohled k mostům nad sebou, ale ani tam neslyšel žádný pohyb.

„Mám tu naslouchačku kostí, která má problémy!“ K Donalovi dolehla ozvěna jeho hlasu. „Feoragh Carryn potřebuje pomoc.“

Stíny se nepohnuly.

„U Thanata,“ zamumlal a vrátil se zpátky dovnitř.

Ale Feoragh už seděla. Když Donala spatřila, natáhla ruku, aby jí pomohl na nohy.

„Někdy se to stává,“ řekla Feoragh, než se mohl zeptat. „Když jsou informace příliš hluboko nebo musíme obejít taumaturgické ochrany, platíme za to.“

„Omlouvám se.“

„Nemá to nic společného s vámi.“

„Ach.“ Donal zíral na kostěné uzly a na podpěry z kostí a titanu, které uzly spojovaly.

Cítíš…?

Ano, a přál bych si, aby tomu tak nebylo.

„U reaktorů jsem se tak necítil,“ řekl Donal. „Byly nebezpečné a já to věděl. Střípky agonie…“

„Ano.“

„Tohle je jiné.“

„Máme jasné informace, hluboko vyřezané.“ Feoragh se na chvíli odmlčela. „Kosti nesou zbytky vzpomínek ze života. Nové kosti jsou napřed zformátovány, teprve pak použity.“

Donal kývl, i když rozuměl jen zčásti, o čem to mluví.

„Musí být nejasné,“ řekl. „Myslím informace. Nesoustředěné.“

Feoragh zavrtěla hlavou.

„Rytí informací je precizní,“ řekla. „Na výsledcích není nic nejasného. Vůbec nic.“

Promnula si čelo prsty, ale asi si to vůbec neuvědomovala.

„Jak rytí probíhá?“ zeptal se. „Na čem je založené, nebo o tom nesmíte mluvit?“

Feoragh se na něj dlouze zadívala. „Na utrpení,“ řekla. „Z něj pramení koncentrace.“

Donal netušil, co na to říct.

13

Pátrání po informacích Donala víc než znepokojilo. Přestože byla Feoragh celá od krve, věcně mu vysvětlila, co znamená být naslouchačkou kostí; a objevila zajímavé věci.

Prozradila Donalovi všechno, co se jí podařilo zjistit o lidech za lidmi za lidmi, kteří byli zapleteni do smrti divy a dalších umělců. Objevila „nevyplněná spojení“ – tak je popsala – se Zurinamem a dalšími zeměmi.

Feoragh odříkala krátký seznam, který si Donal zapamatoval.

„Nejjasnější stopa,“ řekla Feoragh, „však vede do Silvexu. Radní Gelbthorne je váš muž. Řekla bych, že existuje devadesátitříprocentní šance, že patří ke stejné skupině jako Cortindo.“

„Silvex? To je v…“

„Illuriu, ano. Jedna z vašich kolegyň je Illurianka. Přestože jsem nezjistila, že by měla nějaké významné konexe, měla by být schopna poreferovat vám o tom, jak to v Silvexu chodí. Až se rozhodnete se tam vydat.“

Donal si sotva všiml, že použila „až“, a ne „pokud“. Kolegyní, o které Feoragh mluvila, byla Xalie. Neuměl si představit, co by mu přízrak mohl říct o tom, jak v tamním městě přežít.

„Senátor Blanz jednal s někým ze Silvexu,“ dodala Feoragh. „Nepodařilo se mi vystopovat jméno. Určitě ho ale zná Malfax Cortindo.“

Dávalo to smysl.

„Cortindo je mrtvý,“ řekl. „Ale proč je jeho tělo pořád ve stázi?“

„Odpověď na tuto otázku jsem nehledala,“ odpověděla Feoragh. „A je zbytečné pátrat po tak čerstvé informaci v Mříži.“

„Do prdele.“

Donal musel zařídit, aby pitva proběhla co nejdříve. Možná s Lauřiným vlivem… Ale ani ona se nemohla otevřeně postavit komisaři Vilnarovi. Pokud by Vilnar zjistil, že ho Lauřina taktická jednotka vyšetřuje, mohl by všechny pomocí nečistých metod umlčet. Pokud byl ovšem do celé věci zapletený.

A Donal nepochyboval o tom, že kdyby Vilnar bojoval o přežití, neváhal by použít jakoukoli podlou taktiku – od zdiskreditování Laury nebo jejích důstojníků až po jejich zatčení. A nebo i hůř.

Poldovi, proti kterému se obrátili vlastní nadřízení, se mohla přihodit spousta ošklivých věcí.

„Promluvte si s Padraighem,“ řekla Feoragh. „Povězte mu, že vás posílám já.“

„Dobrá.“

„Neslibuji, že vám pomůže.“

„Rozumím. Díky. A děkuju za…“ Donal ukázal na komnatu. „Však víte.“

Feoragh kývla. „Mohla jsem snad udělat něco jiného?“

„Nevím. Ale stejně vám děkuju.“

Harald se skláněl nad svým Phantasmem Mk IV a řítil se rychlostí sta mil za hodinu po autostrádě. Bylo už pozdě a provoz byl řídký, přesto bylo nebezpečné vystřelit tak bezhlavě z očního důlku tisíc stop vysoké lebky tyčící se nad centrem města.

Zrychlil a propletl se mezi třemi náklaďáky převážejícími bedny s vyděšenými ještěry na masné trhy. Phantasmova řidítka se sklopila do nejnižší polohy, motor vrčel a Harald věděl, že kdyby potřeboval, mohl by z něj vymáčknout ještě víc.

Zahnul na spirálový sjezd, svištěl po něm dolů a cítil, jak se motorka z rychlosti raduje. Dole se prořítil mezi dvěma obrovskými podpůrnými sloupy, pak projel na červenou, za což si vysloužil troubení několika vozidel – i v tak pozdní hodinu vyděsil svojí jízdou několik řidičů – a zpomalil.

Klikatě projel devíti městskými bloky a zabočil na mírnější sjezd vedoucí na Třídu bazilišků. O několik mil dál stálo policejní velitelství: Třída bazilišků byla dlouhá stovky bloků.

Tam. Už viděl zelené světlomety.

Brijak, jeho informátor, nelhal. Střežené skladiště stálo přesně tam, kde říkal.

K bráně zajelo nízko posazené auto. Řidič vystoupil, několik minut hovořil s ochrankou, pak znovu nasedl a odjel. Měl na sobě tmavý oblek a dobře se rozhlédl – dbal na bezpečnost – než zamířil ke strážnímu domku.

Ale Haralda si všimnout nemohl, seděl totiž na tiché motorce v nejhlubších stínech.

Po odjezdu vozu čekal Harald skoro dvě minuty, než vypnul štít, probudil motorku k životu a pomalu zamířil pryč. Ze čtvrti skladišť vedl jen jediný rozumný směr.

Harald rozběhl motor naplno až na autostrádě. Šlápl na plyn, vystřelil po silnici, kterou červené lampy využívající stronciových výparů proměnily v lesklou, krvavou řeku, a přiblížil se k vozu.

Vzpomněl si na to, jak řidič kontroloval své okolí. Zatraceně. Harald ho musel sledovat po autostrádě a ten bastard si už Phantasma určitě všiml.

Když vůz zabočil na silnici, která o pět mil dál končila na Třídě bazilišků, zvolil Harald novou taktiku – sjel na dřívějším sjezdu, spirálovité rampě, po které se během špičky řidiči opatrně plazili dolů v protestujících autech. Na minutu se ztratí řidiči ze zpětných zrcátek.

Harald přehodil několik páček a vydal povel, který nerad používal: Phantasmu nebyl příjemný. Motorka se protáhla a kola zarotovala, jak se podvozek zúžil v přípravě na změnu. Nato se Phantasm nahrbil, celý se posunul dozadu a řidítka se zvedla do vertikální polohy.

Po světlém povrchu proběhlo zachvění. Kryt motoru se rozšířil a změnil barvu do tmavozelena. Motorka se nyní Phantasmovi vůbec nepodobala.

Milovníkům motorek by tvarem nejvíce připomněla Maleville Sedm, klasiku s nízkým výkonem. Bylo to nejlepší maskování, jakého byl Phantasm schopen.

Na silnici před nimi najelo auto. Zelené světlomety a opatrná jízda: jo, byl to ten jejich bastard.

„Jeďme.“ Harald přitiskl ruku na palivovou nádrž. „A děkuju.“

První zastávkou byl obchod s oděvy, který měl být v tak pozdní hodinu zavřený. Vůz zajel do ulice za obchodem a zastavil.

Řidič vysedl, přistoupil ke kovovým dveřím a řekl heslo, které mu Harald nedokázal odečíst ze rtů. Kov stříbřitě zajiskřil, jak se zrušilo čaropole. Muž dveře otevřel a vešel.

Harald slezl z motorky: pod štítem něžně brumlala. Byla plně vyzbrojená pro případ, že by se jí někdo v Haraldově nepřítomnosti pokusil dotknout.

Harald vyrazil uličkou. Držel se u zdí, dokud nedorazil na dvorek vysypaný černým, olejovitým štěrkem. Harald se přesto pohyboval téměř neslyšně. Ozářeným, zamřížovaným oknem nahlédl dovnitř.

Dva malí muži s hranatou čelistí a svalnatými pažemi kladli na stůl bednu o velikosti rakve. Muž v obleku stál ve vnitřních dveřích a Harald ho tak viděl jen zčásti.

Muži něco prohodili, pak ten v tmavém obleku zmizel ve dveřích a Harald pochopil, že schůzka skončila. Rychle zmizel v uličce a vzápětí už se kovové dveře s bouchnutím rozlétly.

„…mozřejmě že je lehká, když je prázdná,“ říkal drsný hlas. „To je jasný, ne?“

„Takže se bez problémů dostanete na místo.“ V tomto hlase zazníval lehký přízvuk. „Že?“

„No… jasně, šéfe.“

Harald ještě počkal pro případ, že by se zmínili třeba o nějakém čase nebo místě. Kdyby to ale udělali, musel by zvážit, jestli říkají pravdu, nebo lžou – to druhé by znamenalo, že ho odhalili.

Nic víc už ale neřekli, na štěrku zaskřípaly kroky a dveře vozu se otevřely a zabouchly skoro zároveň s kovovými dveřmi budovy. Harald se dal do pohybu. Přes hukot motoru auta slyšel hlubší hřmot, jak motorka sama od sebe vypnula štít a připravila se na stíhání.

„Dobrá práce.“

Ve chvíli, kdy vůz zabočil na Třídu bazilišků, už na ní Harald byl. S motorkou v pozměněné podobě sledoval svého muže zepředu. Auto za ním nejelo nijak rychle, protože se nacházeli v blízkosti policejního velitelství a řidič netoužil po problémech. Ne dnes večer.

Pak auto zahnulo doprava na Kilburyho okruh. Harald se musel rychle rozhodnout. Zajel na Melvillském náměstí do boční uličky, protože mu bylo jasné, že ho teď nesmějí spatřit. Počítal s tím, že ho vůz mine, ale to se prostě stává: bylo zbytečné dělat si s tím hlavu.

Tam.

Harald zahlédl cílové vozidlo, když nazelenalé světlomety na okamžik ozářily popelnici; obrátil motorku a sledoval ho.

„Myslím, že se můžeš uvolnit,“ křikl přes řev motoru a stiskl motorku koleny.

Motorka mu vděčně zahřála vnitřní stranu stehen a začala se měnit zpátky.

Přijala původní tvar, snížila se a vybledla do barvy suchých kostí.

Harald se sklonil, skoro se přitiskl na opancéřovanou palivovou nádrž. Phantasm radostně zavrčel, když se navrátil do své přirozené podoby. Harald ostře zahnul, motorka se naklonila a vzápětí už se hnali směrem k Pallas Heptagonu.

Zpomalili, vůz před nimi už totiž objel dvě strany parku heptagonálního půdorysu. V mnoha přepychových starých vilách se ještě pořád svítilo, přestože už bylo hodně pozdě. Před dvěma z nich stáli na stráži vojáci v cizích uniformách.

Ocitli se v diplomatické čtvrti, kde po staletí stávaly ambasády a konzuláty.

Motorka zhasla světla a zpomalila, sotva na to Harald pomyslel: přestávalo být jasné, kdo vlastně řídí. Někdy jednali jako jediná bytost.

Harald instinktivně zastavil na nejtmavším místě. Ukryla je velká zaparkovaná limuzína s obsidiánově černými skly a velkými křídly na kufru. Mlčky sledovali, jak vůz zpomaluje a zastavuje před opevněnou bránou vedoucí na nádvoří jedné ze starších a luxusnějších ambasád.

Ze strážního domku vyšel voják v bílé přilbě, podíval se na řidiče a kývl. Opancéřovaná brána se na působivě tichých válcích odsunula do strany – Harald předpokládal, že se diplomaté potřebují dobře vyspat – a odhalila tmavé nádvoří.

Vůz zajel na nádvoří a zmizel z dohledu. Brána se s cvaknutím vrátila zpátky na místo. Pallas Heptagon opět ovládlo ticho.

Harald stiskl motorku koleny a štít naskočil, aniž by musel zmáčknout jakékoli tlačítko. Pak se motorka rozjela dozadu, na rohu se otočila a zamířila k nejbližšímu policejnímu telefonu.

Bylo brzy ráno, ale Harald věděl, že aspoň jedna osoba ještě spát nebude. Všichni členové týmu znali Lauřino telefonní číslo domů a policejní ústředna ho nastavila tak, aby fungovalo jako vnitřní klapka.

Harald přemýšlel, co jí poví.

Pořád pohřešovali Sushanu. Pomůže jim něco z toho, co zjistil? Střežené skladiště, tajná zásilka… možná to nemělo se Sushanou nic společného.

Samoobsluha na rohu měla otevřeno celou noc. Domy okolo byly tmavé a rozpadaly se. Harald zastavil a zaparkoval.

„Hned jsem zpátky.“

Motor zapředl.

V obchodě Harald kývl na majitele, vysokého muže se snědou pletí a třemi fialovými jizvami na levé tváři.

„Máte tu nějaké mapy?“ zeptal se Harald. „Místní mapy?“

„Ano, myslím…“ Muž se je chystal ukázat, pak ale obrátil pohled do ulice. „To je vaše motorka?“

„Jo.“

„Mám zavolat policii? Myslím, že se vám ji pokouší někdo ukrást.“

Harald se uvolnil a poslouchal.

„Všechno je v pořádku,“ řekl majiteli obchodu.

„Ale seberou vám motorku!“

Harald se přehraboval mapami, dokud nenašel tu, kterou potřeboval.

Roztáhl ji, zkontroloval seznam a nalistoval centrum Tristopole, stránku s Pallas Heptagonem. Ambasády byly označené, přesně jak doufal.

Muž, kterého sledoval, zajel na illurijskou ambasádu.

„Prosím, pane, opravdu si myslím, že bych měl zavolat…“

Z ulice se ozval výkřik.

„Žádnou paniku,“ řekl Harald.

Policejní ústředna nemusela přepojit Haralda k Lauře domů. Byla v kanceláři a spolu s ní i Donal. Ustlal si na jednom ze čtyř lehátek v komoře na konci chodby.

Viktor s Alexou byli v hlavní kanceláři a tmavé kruhy pod jejich očima prozrazovaly vyčerpání. Čekání bylo horší než být na ulici.

Po čase si Viktor oblékl kožený kabát a prohlásil, že musí ven. Alexa zírala do prázdna a sotva to vzala na vědomí.

Když zazvonil telefon, stál Donal v Lauřině kanceláři; ona seděla a listovala hlášeními, která už četla aspoň dvacetkrát. Donal se cítil upocený a špinavý, košili měl pokrčenou, vázanku povolenou a oblek potřeboval vyčistit.

Laura zvedla sluchátko.

„Haralde? Objevil jsi něco?“

Nastala odmlka.

„To zní chabě,“ řekla. „Vypadá to, že jsi sledoval jiné vodítko – ne, z ničeho tě neviním: střežené skladiště je velká novina. Náhoda?“

Laura ještě chvíli poslouchala, pak vzhlédla k Donalovi.

„Možná máme štěstí,“ řekla do telefonu. „Nech mě promluvit s Donalem. Jen abys věděl, Donal objevil jinou stopu a ta taky vede do Illuria. Do Silvexu.“

Laura zakryla mluvítko rukou.

„Harald našel řidiče z illurijské ambasády,“ řekla Donalovi, „který má spojení se střeženým skladištěm. Chystají se do skladiště přidat nějakou bednu.“ Předala mu další detaily, které se dozvěděla od Haralda. „Co myslíš?“

Donal byl zvyklý vést vlastní tým. Bylo hezké, že to Laura brala na vědomí.

„Podíváme se na to,“ řekl Donal. „Ale nepoužijeme všechny zdroje.“

Laura to zvážila. Do telefonu řekla: „Promiň, Haralde. Jenom plánuju. Máš ještě něco?“

Chvíli poslouchala a oči jí ztvrdly.

„Rozvědka,“ řekla pak. „Zatraceně.“

Donal uhádl, o čem mluví. „Chceš povolat strašidla?“ I pro někoho, kdo byl zvyklý na svobodné přízraky, nebylo snadné některé z agentů RVO přijmout. „Prolezou to tu a odříznou nás.“

Laura bubnovala do stolu nehty tvrdými jako diamant.

„To nestačí… Podívej, Haralde.“ Obrátila pozornost k telefonu. „Znáš Alfa Zentrila? Z vloupaček a strašení? Dobře. Požádám ho o laskavost. Brzo se u tebe objeví jeho tým. Pokud to nepůjde, pošleme vlastní lidi. Rozumíš?“

Chvíli poslouchala, pak kývla. „To zní dobře. Dej si pozor, aby tě neviděli.“ Pak dodala: „Hodně štěstí.“

Laura zavěsila.

„Nikdy bych neřekla, že budeš tak teritoriální,“ řekla Donalovi. „V ohrožení je život policistky a Rozšířená výzvědná organizace má zdroje, které bychom nikdy…“

„Nemyslím teď na Sushanu,“ řekl Donal. „Ach… nemyslel jsem to tak, jak to vyznělo.“

„Ne?“

„Řidič, kterého Harald sledoval,“ řekl Donal. „Není to illurijský agent.“

„Proč ne?“

„Kdybys potřebovala dostat něco – jako třeba mrtvolu – ze země, jako příslušník cizí rozvědky bys použila diplomatický kufřík.“

„Diplomatický kufřík…“

„Tak se tomu říká. Mohl by to být kufr, ale klidně i bedna.“ Tím si byl naprosto jist. „Celnice nesmí otevřít nic, co přijde z ambasády.“

„Zatraceně,“ řekla Laura.

„Pošta z ambasády by sama o sobě mohla být střežená.“

„Dobrá. Chápu. Ale někdo z ambasády by mohl chtít vést nějakou operaci mimo oficiální záznamy. Slyšela jsem, že se to občas stává.“

Donal se pousmál. „Jak strašné.“

„Jasně. Jako bychom to my nikdy nedělali.“

„Thanatos chraň.“ Donal se posadil na židli pro návštěvy. „Takže co uděláme, šéfko?“

„Najdeme toho, kdo má Sushanu,“ řekla Laura, „a nakopeme mu prdel.“

„Mimo záznam?“

„To je mi úplně ukradené.“

Haraldova síť špehů byla obrovská, ale nebyl jediný, kdo měl zdroje. Velký Viktor měl taky kontakty a právě v tu chvíli mlátil jedním z nich tvrdě a opakovaně o cihlovou zeď.

A Franz pořád odmítal mluvit. Když spatřil modrobílou fotografii, kterou mu Viktor ukázal, vytřeštil oči: byla to fotka Sushany. Ale Franz jen vrtěl hlavou a pusu držel na zámek.

To bylo u Franze neobvyklé. Vzdor mu ale nepomohl, Viktor s ním mínil tlouct o zeď, dokud nedostane odpověď.

„Jak jde obchod?“ zeptal se Viktor a utřel si krev z kloubů papírovým ručníkem. Nebyla jeho. „Dost dobře na to, abys o něj nechtěl přijít?“

Byli za jednou z Franzových největších heren. V salónu vpředu obvykle lehávali na kamenných lehátkách přízrakoví závisláci, utápěli se v transu a spojovali se s přízraky, které sledovali při dovádění v kanálech pod městem.

Viktor zahákl prst za Franzovu klíční kost, škubl dolů a Franz sebou trhl. Pak popadl Franze za paži, vrazil dovnitř a vlekl ho omšelou chodbou do salónu.

Neleželi tady v tu chvíli žádní klienti. Lehátka byla tvořena jednolitými kameny z Rezonujících jeskyní v Orebury. V takové putyce představovala nejdražší vybavení.

Viktor vycenil zuby v něčem, co připomínalo úsměv. Odstrčil Franze stranou, zkřížil paže, sáhl do kožené bundy a vytáhl dva hranaté automaty grauser.

Namířil na nejbližší lehátko.

„Ne.“ Franz polkl. „Copak nevíš, kolik…“

Viktor zmáčkl obě spouště.

Kamenné odštěpky se rozlétly na všechny strany. Jeden řízl Viktora do tváře.

„Ne,“ zašeptal Franz.

Viktor se otočil, rozpřáhl dramaticky paže a zamířil na lehátka po stranách: dobře si svůj postoj promyslel. Zastrašovat se naučil na ulici.

„Dobrá.“ Franzovi poklesla ramena a tvářil se odevzdaně. „Ta žena… jednu takovou jsem znal.“

Myslel tím Sushanu z fotky.

„Mluv.“

„Slyšel jsem…“ Franz znovu polkl. „Byla v docích s bandou Taxe Silbermana. Znáš je.“

Viktor kývl.

„Prozradil ji čmuchací přízrak.“ Slova se teď z Franze doslova řinula, jako by se v něm protrhla hráz. „Tak jsem to aspoň slyšel. Prozkoumali ji, zjistili, že je nastrčená, a…“

„Co?“

„Buďto ji rovnou spoutali řetězy a hodili ji do Plaxu, nebo ji odvedli k Sallymu Drápovi a udělal to on. Nevím, která verze je pravdivá, a nesnažil jsem se to ani zjistit.“

Ve Viktorovi doutnal vztek, ale teď nebyla správná chvíle vybuchnout.

Sushano, lásko.

Franz vzhlédl a trochu se ovládl. „Patřila k vašim?“

„Patřila…?“

Emoce se z něj vyvalily jako černá záplava, kterou se Viktor ani nepokusil ovládnout. Jeho ruce se samy od sebe zvedly a grausery začaly hlasitě hřmít. Vzduchem svištěla salva za salvou, kamenná lehátka explodovala a kolem létaly ostré úlomky.

Franz padl na všechny čtyři a snažil se odplazit do bezpečí, ale pak to vzdal. Schoulil se na podlaze do klubíčka a třásl se, zatímco svět nad ním ovládla kakofonie.

„Sushano,“ zašeptal Viktor.

Zbraně zacvakaly naprázdno v odstupu asi půlvteřiny a Viktorova zuřivost se náhle rozplynula, jako by ji odvál poryv větru. Ve Viktorově nitru po ní zůstalo něco tvrdšího a temnějšího a tak trpělivého, jak potřeboval.

Bude nějaký čas trvat, než se k Sallymu Drápovi dostane, než se prostřih přes jeho pěšáky a zástupce; ale Viktorovi se to podaří. A co se stane pak, to bude záležet na Sallym, ale Sall nebyl muž, který by se nechal jen tak zatknout.

A na to Viktor spoléhal.

Donal vypadal, jako by měl každou chvíli padnout vyčerpáním. Alexa se konečně podřídila Lauřiným rozkazům a šla si domů odpočinout.

Byly už skoro dvě ráno a jediné, co Laura od Haraldova telefonátu udělala, bylo, že Haraldovi poslala na sledovačku tým z vloupaček a strašení.

Teď řekla Donalovi: „Musíš jít domů.“

„A co ty?“ Byl příliš unavený na to, aby se s ní hádal, ale nechtěl ji tu nechat samotnou.

Laura se rozhlédla po kanceláři, pak se rychle rozhodla, sebrala ze stolu dvě mapy, svinula je a strčila si je pod paži. „Půjdu s tebou. Potřebuju jenom telefon; ústředna mi může přepojit hovory do apartmá.“

„Dobře.“

Zvedla sluchátko, počkala na reakci ústředny, dala přízraku instrukce, poděkovala a zase zavěsila.

„Vezmeme to venkem,“ řekla. „Potřebuju na vzduch.“

„Já taky.“ Napadlo ho, že to řekla kvůli němu, protože sama vypadala stejně jako vždycky.

Donal s Laurou odešli společně a sjeli dolů výtahovou šachtou bok po boku. Gertie celou dobu mlčela a z šachty je vystrčila normálním neosobním dotykem.

V přízemí prošli kamennými síněmi vnější recepce, kde byl Eduardo neustále ve službě, částečně srostlý s kamenným pultem.

„Bude v pořádku,“ řekl Eduardo a myslel tím Sushanu. „Určitě.“

Donal kývl, ale Laura potřesením hlavy odmítla plané ujištění. Byla si jistá – nebo skoro jistá – že Sushana je mrtvá.

Venku na ulici byly chodníky plné kluzkých kaluží protkaných jemnými stříbrnými žilkami, které zářily oranžově nebo rudě, jak odrážely světlo pouličních lamp. Donal s Laurou šli mlčky, dokud se neobjevil fialový taxík. Laura na něj mávla.

„Bude to rychlejší než jít pro auto,“ vysvětlila.

„Hm… dobře.“

Možná byla příliš unavená, než aby řídila. Anebo chtěla být mimo kontakt po minimální dobu. Donal za ní nasedl a řekl řidiči, aby je co nejrychleji odvezl k Temné věži.

Před věží zastavili během několika minut.

„Dobrá práce.“

Laura zaplatila, než se Donal stačil vůbec pohnout. Vystoupili a minuli strážce u vchodu. Lauřiny podpatky při průchodu vstupní halou cvakaly na černé skleněné podlaze. Došli k expresním výtahům a vyjeli nahoru.

Donal si myslel, že je na odpočinek příliš rozrušený, ale když si v ložnici svlékl sako a posadil se na okraj postele, aby si zul boty, ucítil její vábení tak silně, že si lehl na záda, uvolnil se a vzápětí už spal.

„Velmi dobře,“ zamumlala Laura.

Skopla z nohou boty, svlékla si sako, rozepnula sukni a nechala ji spadnout na podlahu. Blůzka následovala. Jen v černém spodním prádle tam chvíli stála a hleděla na spícího Donala.

Pro Lauru bylo těžké vzpomenout si, jaké to je spát a snít.

Poté vyšla ven do chodby a zastavila se před šedou stěnou s patnáct stop vysokými zrcadly ve tvaru prodloužených obrácených štítů. Vlastní odraz Lauru nezajímal.

Tiše tleskla, vyslovila heslo a aktivovala čáry uvnitř skrytého mechanismu. Zarazila se a poslouchala – z ložnice k ní doléhalo jen tiché chrápání – pak znovu tleskla.

Byla to ta nejrychlejší cesta nahoru, rychlejší než šplhání po vnější stěně budovy – tu cestu používala jen tehdy, když potřebovala cítit, že žije… anebo si připomenout, jaký to byl pocit.

Zrcadlo se pohnulo, otevřelo se dozadu a odhalilo úzký průchod. Vedl do tmavé šachty. Uvnitř se nacházel úzký žebřík, jehož příčle byly asi z kostí a šedozeleně se třpytily.

Laura prošla dveřmi a postavila se na žebřík. Vyhoupla se nohama na příčel, za kterou se držela, a čekala. Dveře se za ní zavřely a zrcadlo znovu zapadlo na místo.

Po krátkém pohledu dolů – žebřík mizel v černých hlubinách – zaklonila Laura hlavu a zadívala se na slabý heptagonální obrys vysoko nad sebou. Soustředila se na žebřík.

Zpočátku lezla pomalu.

O deset minut později se dostala k poklopu chráněného čáry a zamumlala heslo, které ho otvíralo. Poklop se stříbrně rozzářil a otevřel. Do Laury se opřel silný vichr, ale udržela se. Po chvíli se pohnula, vylezla na střechu a vstoupila do větrné noci.

Poklop se za ní opět zavřel.

Laura stála vysoko nad ulicemi, na komplexní gotické deco věžičce vysoko nad hlavní částí Temné věže, stovky stop nad svým apartmá na dvě stě dvacátém sedmém patře. Visely tu nekrotonické kabely, které spojovaly budovu s dalšími věžemi, jež se tyčily nad městskými ulicemi jako obrovští strážci.

Přikrčila se před větrem – ne kvůli chladu, prostě proto, aby ji vrtošivý vichr nesrazil ze střechy – zahleděla se do noci a čekala.

Zakrátko se ve tmě rozzářily šarlatové oči, sama Laura však dokázala svým vylepšeným zrakem sotva rozeznat kabely a chodníky. Malinká rudá světýlka se pohybovala nocí a blížila se.

Lauřiny kočky přicházely.

14

Malí tvorové se plížili po úzkých kamenných mostech, visících kabelech a drobounkých průsvitných vláknech, která obvykle unesla pouze duchy vzniklé odštěpením z větších přízraků.

Kočky se pohybovaly po úzkých pěšinkách a jejich těla se podle potřeby vlnila a vyrovnávala chaotické turbulence vichrů, které výšiny bičovaly. Jejich oči šarlatově zářily, kdykoli se v nich odrazilo světlo.

Jednou nad nimi prolétl skenovací netopýr a dvě z koček přidřeply na chodníku, po kterém se zrovna plížily, protože vycítily příležitost ulovit kořist; ale netopýr je brzy minul a kočky po chvíli pokračovaly v cestě k Temné věži.

Laura potřebovala vědět, jestli Sushana žije. Už v minulosti ztratila podřízené, ale ne v tomto týmu, ne při této práci. Lauru vždy definovalo to, čím se živila – nebo jak tomu teď měla vlastně říkat.

Ne politikaření, ne odškrtávání okýnek, když byl vyřešen případ nebo dodržen rozpočet. Skuteční lidé.

První kočka jí olízla ruku, posadila se vedle ní a čekala.

Laura přemýšlela, kam noční přátele poslat, které budovy prověřit, které lidi nepozorovaně sledovat ze tmy, a kočky se okolo ní zatím shromažďovaly ve stále větším kruhu. Za ní se k nočnímu nebi tyčila jako vykřičník jehla nejvyššího vrcholku Temné věže.

Když se kočky shromáždily, Laura promluvila.

Zatímco Donal spal (ve snu viděl bizarní, roztříštěné obrazy, které mohly být noční můrou, anebo způsobem, jak se vypořádával s temnou realitou, aniž by sám sebe vyděsil) a Laura předkládala své plány kočkám ke schválení, měl zbytek týmu plné ruce práce.

Alexa se zastavila v baru, kam rádi chodili poldové, obrátila do sebe tři plamenné tequily a nyní seděla ve svém bytě a dýchala pročišťující dým stoupající z rozlámaných šeříkových větví hořících v měděné míse. Snažila se zvrátit opilost a prokašlat se ke střízlivosti.

Ostatní členové týmu byli aktivnější. Harald nespal už tři dny, přesto vypadal čile, když seděl na motorce a vykládal kolegům z vloupaček a strašení vše, co věděl o rozložení ambasády a o řidiči, který byl jejich cílem.

„Až se dá do pohybu, pojedeme za ním. Budeme se držet zpátky, ale ne natolik, abychom ho ztratili.“ Haraldovy něžné oči se nijak nezměnily, když dodal: „Pokud si nás všimne, budeme ho muset odstranit.“

„Odstranit? Jak, permanentně?“

„V ohrožení je život policistky.“

Muži z vloupaček a strašení si vyměnili pohledy. „To všechno vysvětluje,“ řekl jeden.

„Co?“

„Proč náš šéf dělá vaší šéfce laskavost.“

„A proč nikdo z nás není zrovna teď ve službě, když nemusí,“ ozval se další. „Žádná hlášení.“

„Mimo záznam?“ zeptal se Harald.

„Zcela. Pokud nás ovšem někdo neprozradí.“

„Dobře,“ řekl Harald. „Zkusme udržet celou věc v tichosti. Mám rád ticho.“

Tým přitakal. Měli své životy a rodiny, ke kterým se chtěli vrátit, až bude po všem.

Haraldův přítel Viktor byl v tu chvíli nedaleko přístavu jen několik mil od střeženého skladiště, odkud se odvíjela Haraldova stopa. Ale Viktor se soustředil na jiný cíl.

Za pletivovým plotem se rozkládalo několik akrů betonové plochy. Hromady palet a beden byly bez ladu a skladu navršeny mezi půltuctem kancelářských budov a skladišť připomínajících krabice. Poskytovaly úkryt před pátrajícími stříbrnými kužely vznášejících se gelových světel, z nichž visela jedovatá, vláknům podobná chapadla.

V překvapivém množství oken kancelářské budovy se svítilo. Muži v kravatách, ale bez sak, se věnovali obchodům (a Viktor věděl, že většina bude legální, protože se jednalo o skutečnou obchodní společnost).

Přes plot se přelévaly zvláštní temné vlny. Na vrcholu se ostnatý drát pomalu točil a kroutil oživený zmučenými přízraky, které byly tence nataženy podél drátu. Navždy budou křičet ve vlastní říši, kde je žádný člověk neuslyší. Tohoto světa se držely jen proto, aby mohly ulovit nějakou živou bytost a trýznit ji.

U brány stály stráže, kouřily a pozorovaly ulici a neosvícené budovy za ní, přičemž se občas dotkly zbraní u opasku. Viktor viděl, jak k nim přistoupil starší, prošedivělý muž. Stráže odhodily cigarety a zašláply je.

Bdělost nade vše.

Přesto, pomyslel si Viktor, když starší muž zamířil k jedné z budov, nebyl objekt tak dobře zabezpečený, jak se na první pohled zdálo. Zčásti proto, že tu Sally Dráp prováděl většinou legální obchody. Ale možná se Sall přepočítal, nebo až příliš spoléhal na svoji pověst chladného zabijáka, který má pod palcem organizaci plnou psychopatů.

Viktorovi připadaly vnější obrany silné; ale uvnitř perimetru byl objekt hlídaný uboze.

Sotva to Viktora napadlo, všiml si, že šedovlasý muž vešel do budovy, aniž by použil heslo nebo ho někdo zkontroloval. Dveře budovy nebyly ani zamčené.

Viktor se v ústí tmavé uličky usmál. Byl to chladný, dravčí úsměv, tvrdý a nemilosrdný jako tresty, které Sall s takovou lehkostí vykonával.

Donal se na propocené posteli zprudka posadil. Z nahé hrudi mu sklouzla přikrývka. Rychle otevřel oči, ale neviděl nic než blednoucí pozůstatky noční můry. Ložnice byla až na něj prázdná, po Lauře tu nebylo ani stopy.

„Ach, u Thanata,“ řekl.

Víčka se mu rozechvěle zavřela, zase si lehl, otřásl se a ponořil se zpátky do snů. Krátce se usmál, ale dokonce i se zavřenýma očima vypadal jeho úsměv nevesele, byl dravčí a pozoruhodně se podobal výrazu, který se skoro ve stejný okamžik objevil na tváři Viktorovi.

Donal upadl do hlubokého spánku.

Viktor věděl, že by měl něco podniknout, ale něco mu říkalo, aby zůstal, kde je. Pracoval v ulicích dost dlouho na to, aby si důvěřoval, aby věřil, že jeho podvědomí vidí víc než povrchová mysl.

Po několika minutách na to přišel.

Na úplném okraji jeho zorného pole, v pátém patře budovy, která se zdála opuštěná, se ve tmě pohnul stín, jen malinko.

Odstřelovači.

No, přinejmenším jeden v té budově. I kdyby tam byl sám – což bylo pravděpodobné – podél perimetru budou určitě další. V domech okolo se budou schovávat pozorovatelé vyzbrojení puškami a budou sledovat plot zvenčí.

Byla tu možnost, že se jedná o nepřítele Sallyho Drápa, ať už policistu nebo kriminálníka, který objekt sleduje ze stejného důvodu jako Viktor… ale to bylo nepravděpodobné.

Muž bude sám, protože být sám ve tmě znamenalo mít strach a strach podporuje bdělost. Viktorovi se tak nabízela šance, které by se mu jinak nedostalo. S tou myšlenkou se vydal uličkou a opatrně, pomalu našlapoval na popraskaný beton.

V jednu chvíli se špičkou boty dotkl kusu cihly a zarazil se dřív, než o ni mohl zavadit, protože by zaškrábala o beton. Místo toho překážku nohou probádal a udělal další tichý krok. Pohyboval se tak pomalu, že mu trvalo celou věčnost, než se dostal k zadní části budovy.

Zadní vchod tvořily kovové dveře, na několika místech rezavé, ale dostatečně pevné.

Viktor vytáhl z kapsy svazek čaroklíčů, který s sebou vždy nosil. Klíče modře světélkovaly.

Dveře byly chráněné.

Okolo prahu se rozzářil řetěz malinkých heptagonů. Táhly se i podél překladu a dolů okolo veřejí. Viktor se pustil do práce a škrábal na stěnu malinké anti-obrazce, které měly narušit geometrickou strukturu magické ochrany. Byla to puntičkářská práce. Kdyby udělal chybu, bylo by v okamžiku po všem.

Ucítil by poslední záblesk světla, který doprovází smrt? Anebo by jeho svět prostě navěky zhasl?

Viktor pracoval okolo veřejí a nechal se vést zkušeností. Nakonec naškrábal na betonový práh symbol uzlu. Klíč modrobíle vzplál, sežehl ho žárem i mrazem…

Bastard. Zatraceně, to bolí.

…jak se řetěz a anti-řetěz omotaly okolo sebe, rozzářily se…

Zatracený bastard.

…zhroutily se a přestaly existovat.

První bariéra padla.

Viktor ale objevil další tři. A uvnitř mohly být další. Ale Viktor byl nejlepší a tohle si užíval.

Sushano. Už jdu.

Zaměřil se na další úroveň obrany a pustil se do práce.

Wilhelmina d’Alkamyová, kterou hrstka přátel znala jako Minu, mířila dlouhou kamennou chodbou do laboratoří. Nacházely se hluboko v podzemí a tvořily dva soustředěné heptagony okolo márnic ve středu.

Zvečera se jeden z jejích nejslibnějších mladých podřízených, naslouchač kostí jménem Padraigh, zmínil o tom, že se Feoragh Carryn zajímala o jedno z mnoha těl, která uchovávali ve skladišti márnice. Čekalo tam ve stázi, která bránila rozkladu, na rozhodnutí: na pitvu, nebo zničení.

Obvykle se ozval Energetický úřad, který ne zrovna jemně naznačoval, že se mu tenčí zásoby kostí a touží co nejdříve obdržet další. Podobné žádosti Mina obvykle ignorovala.

Její nechuť k nekrofúzovým článkům pramenil z hlubšího chápání, než bylo obvyklé. Mina totiž věděla, k jakému utrpení, zesílenému na úroveň, kterou by nedokázal žádný živý tvor snést, dochází uvnitř reaktorových článků, jimiž neustále probíhaly vlny nekrofluxu… a dodávaly teplo a energii živým obyvatelům Tristopole.

Byla v tom jistá rovnováha, lidé platili po smrti za luxus, kterého se jim dostalo za života. Ale Mině se taková férovost nelíbila.

Ale v tomto případě přišel dotaz jménem poručíka Riordana, o kterém Feoragh mluvila jako o Donalovi (což byla sama o sobě nezvyklá familiárnost). A když Padraigh celou věc prověřil, zjistil, že rozkaz uchovat stázi přišel přímo z kanceláře komisaře Vilnara.

Podobná žádost nebyla neobvyklá, ale na druhou stranu se neobjevovala každý den. Minu na tom zaujalo, že ji zpochybnil jeden z Vilnarových důstojníků.

Nic z toho by ale v Mině nevzbudilo zájem prověřit celou věc osobně. Šéfovala tu, měla na starosti celou KHSN… nejen pitvy, ale také platy a morálku zaměstnanců, to, jestli mají dost čistících prostředků a jestli fungují odpady, a hromadu jiných byrokratických úkolů, které šly ruku v ruce s pozicí ředitele.

Ale na celé věci bylo přece jen něco zvláštního: identita těla.

Mrtvý byl Malfax Cortindo. Předtím, než zemřel rukou poručíka Donala Riordana, byl Cortindo nepříjemný, manipulativní ředitel Energetického úřadu. Dohlížel na Centrální komplex a kancelář měl mezi nekrofúzovými články, které sténaly neustále přehrávaným trápením.

Proč se z něj také nestalo palivo reaktoru?

Dva uniformovaní strážci se postavili do pozoru, ramena stáhli dozadu a pohled upřeli vpřed. Mina cítila ve vzduchu podprahové feromony jejich strachu – chutnaly hořkosladce s příchutí mandlí: synestézová iluze – ale neusmála se. Po všech těch letech ji už nezajímalo, co si o ní obyčejní lidé myslí.

Byla forenzní naslouchačka kostí, nejlepší ve své generaci. To stačilo.

„Potřebuju dovnitř,“ řekla.

„Ano, madam.“

Velké kruhové ocelové dveře za nimi působily neproniknutelně a možná takové i byly. Nikdo se naštěstí nikdy nepokusil sem vloupat. Mininu vysokou, kostnatou postavu prostoupily bledé vlny. Skenovací přízraky ji zkontrolovaly a dovolily jí vstoupit.

Heptagonální ozubená kola na dveřích se roztočila různými směry – zdálo se, jako by jedno opsalo nemožný kruh, který existoval mimo normální geometrii – a náhlý poryv větru strhl Mininy rovné vlasy dopředu. Kovové dveře se totiž otevřely dovnitř a nasály vzduch z okolních chodeb do studeného interiéru s nižším tlakem.

Mina zaváhala a opět si připomněla, jaké má štěstí, že je na místě, které ostatním připadalo tak hrůzostrašné. Pro naslouchače kostí to bylo výsostné povolání.

Vešla dovnitř, velké dveře se za ní zavřely a zvedly tlakovou vlnu, která ji popohnala kupředu. Mina prošla stěnou třpytivého studeného ohně – představoval druhou linii obrany a dokázal se během vteřiny nažhavit jako supernova – a vstoupila do vnějších komnat.

Dva mladší naslouchači kostí (ani jeden z nich nebyl Padraigh) tu v úřední místnosti zakládali složky do kovových kartoték. Naslouchači kostí měli na sobě fialové hávy potřísněné černými, zahnívajícími tekutinami, které na ně vystříkly z mrtvoly, do níž řízli.

Důležité byly jen kosti, ne studené maso. A naslouchači kostí byli imunní vůči téměř všem infekcím: nosit na tomto místě ušpiněné hábity nebylo nic neobvyklého.

„Jak se vede?“ zeptala se Mina mladých mužů.

„Dobře, madam,“ řekl ten s bledou tváří a mrtvým výrazem. „Zakládáme výsledky včerejšího příjmu. Devatenáct těl.“

„Výtečně,“ řekl druhý a kostnatá tvář se mu roztáhla v žabím úsměvu. „Objevil jsem rezonantní pozůstatek dívky, kterou spálili plamenným přízrakem. Mysleli si, že zničili její kosti, ale nám,“ pohlédl na společníka, „se podařilo vytáhnout z ostatků dojmy, které jsme potřebovali.“

„Budou stačit k identifikaci?“ zeptala se Mina a myslela tím vizuální identifikaci vraha.

„Stalo se, madam,“ řekl ten vážný.

Ale něco v jeho hlase Mině prozradilo, že skutečnou práci odvedl ten nadšený a druhý z toho jen těžil. Bude na ně muset dohlédnout.

„Dobrá,“ řekla Mina. „Zkontroluju skladiště. Nepotřebuju pomoc,“ dodala, když se nadšený naslouchač kostí začal zvedat. „Ráda se tu procházím sama.“

Odpověděl jí úsměvem a Mina si uvědomila, že on dělá úplně totéž: v laboratořích a v blízkosti mrazáků márnice hluboké vibrace vzpomínek uvězněných v kostech hrají na hranici vědomí. Byl to způsob, jak získat cit pro atmosféru, jak si předem všimnout čehokoli zvláštního, jak se připravit na pitvu.

„Jste Lexar, že ano?“ řekla Mina.

„Ach… ano, madam.“

„Dobrá práce.“ Jedna Minina část se té otřepané frázi zasmála. „Myslím to vážně.“

„Děkuju.“

Když Mina vešla do vnitřního tunelu, vzpomněla si, že druhý mladík se jmenuje Brixhan, a uvědomila si, že se mračil, když odcházela. Myslel si snad, že si toho Mina nevšimne?

Aby ji Thanatos ochránil před takovými podřízenými… Ale nebylo moudré dělat si nepřátele, a to ani mezi mladými kolegy. Obzvláště když se chystáte porušit zákony, které byste měli pomáhat prosazovat.

Mina vstoupila do kovového prostoru, kterému říkali Plástev. Heptagonální ocelové schránky ukrývaly mrtvoly čekající na analýzu. Byly zapečetěny mlhavým vlnícím se vzduchem: byl to vedlejší efekt stázových čar, které schrány vyplňovaly.

Stáze zabraňovala degradaci vzorců v kostech, které nejzkušenější forenzní naslouchači kostí dokázali rozebrat a zase poskládat dohromady a prožít tak poslední okamžiky života mrtvého.

Většinou vzorce jen potvrdily lékařskou diagnózu, alespoň u většiny standardních případů. Tady dole však naslouchači kostí moc dobře věděli, jak velkou část lékařské vědy tvoří dohady.

Mině a jejím kolegům se do rukou dostávali jen mrtví pacienti.

Kovové podlahy se mírně svažovaly a chodby se prudce stáčely, jak mířily hlouběji a hlouběji do podzemních prostor Plástve. O pět pater níž se Mina dostala do míst, kam chtěla. Zpomalila a kontrolovala čísla na štítcích, jež uváděla podrobnosti o zemřelých.

Tady se nacházely schránky dlouhodobé stáze, v nichž se těla někdy uchovávala celá desetiletí; obyčejně zde čekala na soudní rozhodnutí, které by určilo jejich majitele. Byla tu jedna mrtvola, které všichni přátelsky říkali Tlustý Fred; byla ve stázi už přes sto dvacet let, zatímco se generace právníků dohadovaly se svými protějšky v Zurinamu.

Fred byl mladý diplomat, kterého zabili v barové rvačce. Komplikace nastaly ve chvíli, kdy se zjistilo, že se rvačka strhla kvůli starostově dceři – objevila se také nepodložená tvrzení, že Fred využil své pozice k tomu, aby nelegálně ovlivňoval jisté obchodní dohody. Složité soudní případy si žily vlastním životem, i když původní účastníci už dávno zemřeli.

Pak Mina našla schránku, již hledala. Jméno bylo napsáno okrasným rukopisem, který by už většina obyvatel Tristopole nedokázala rozluštit.

Cedulka hlásala Malfax Cortindo.

Mina zírala na třpytivé stázové pole a zvažovala to, co se chystala udělat. Většina forenzních naslouchačů kostí potřebovala k práci plně rezonantní komory piteven.

Ale Mina si byla dobře vědoma svých schopností, přímo a bez vychloubání. Se správnými nástroji, se skalpelem, pilkou na kosti a možná s platinovým věšteckým osciloskopem, by dokázala analyzovat Cortindovu lebku přímo tady.

Otázkou zůstávalo, jestli lidé v pozadí budou trvat na tom, aby mrtvola zůstala ve stázi navždy – Mině by v tom případě nic nehrozilo, protože těla po zapnutí stáze nikdo nekontroloval. Tedy až do chvíle, než je odvezli na pitvu.

Ale pokud přijde rozkaz k provedení pitvy brzy, její zásah bude odhalen. A všichni budou vědět, kdo je na vině.

„Do prdele.“

Mininy kolegy by překvapilo, kdyby ji teď slyšeli. Proslula chladnou hlavou i v nejsložitějších situacích a vždy trvala na tom, aby všichni hovořili slušně i ve chvíli, kdy je mohly slyšet jen mrtvoly.

Položila ruku na ocelový okraj heptagonální schrány, jako by mohla z kovu načerpat sílu. Pak se odvrátila a zamířila zpět k pitevnám, kde schovávala vlastní sadu nástrojů.

Kočky běhaly po střechách a pátraly. Ve tmě se cítily příjemně, byly ohebné a mrštné, užívaly si svých schopností a plížily se nocí. Lovily malinké stříbromůry třepotající se ve vzduchu. Rozutekly se po městě a vyhlížely lidi, o něž Laura Steelová projevila zájem.

Někdy narazily na další kočky a šířily zprávu způsobem, který lidé nedokázali odhalit (i když Laura by možná něco vycítila, kdyby byla u toho).

Proto nyní seděl jeden z nich, hubený stříbrný mourek, kterému občas říkali Flíček, na vlhké cihlové zdi nedaleko doků a sledoval, jak se velký muž v kožené bundě snaží otevřít očarované zadní dveře téměř opuštěné budovy.

Téměř, ale ne úplně opuštěné. Flíčkovy kočičí smysly cítily pušku a odstřelovače schovaného uvnitř jako kyselou chuť a hořký pach. Cítily také koncentrované násilí, které muž navzdory disciplíně sotva držel na uzdě, spolu se strachem z někoho, kdo byl ještě zákeřnější.

Na dveřích se rozzářila světla, zhasla a spolu s nimi zmizely i všechny ochrany. Muž v kůži, Viktor, vytáhl zpod levého podpažního pouzdra grauser a levou rukou otevřel dveře.

Kocourek Flíček navštěvoval mysl Laury Steelové dost často na to, aby věděl, že by s Viktorovým postupem souhlasila.

Ve fiktivních obrazech v Lauřině mysli – Flíček prožíval fikci druhotně ve formě snění, které bylo nebezpečné přenášet do reálného světa – vcházeli poldové do dveří s jednou zbraní, již drželi v natažených rukou. Nepřítel pak ale mohl poldu chytit, zkroutit mu ruce a ze zbraně se tak stal obyčejný nástroj ke zlomení prstů. Útočník mohl poldovi pistoli vytrhnout a použít ji proti němu.

Viktor prošel dveřmi v podřepu, levým bokem napřed, s levou rukou nataženou a se zbraní v pravé ruce blízko u hrudi. Jemu zbraň nikdo nevezme.

Většina poldů, která zemře na střelné zranění, je zabita vlastní zbraní.

Viktor vešel do budovy a ztratil se z dohledu. Flíček se na zdi schoulil do klubíčka a začal tiše příst.

Donal se po probuzení skulil z postele a klopýtl. Narovnal se a protáhl tak silně, až mu zapraskaly obratle a klouby. Bosky prošel ložnicí a porozhlédl se po Lauře, i když věděl, že už je pryč.

Vešel do kuchyně. Pořád ještě nenakoupil. V apartmá neslyšel žádné zvuky kromě neustálého tichého syčení interních systémů, které udržovaly Temnou věž v chodu. Zavolal Lauřino jméno, ale vrátila se mu jen slabá ozvěna vlastního hlasu.

Rozhodně byla pryč.

Možná se tu sotva zdržela. Vzpomínal si jen na to, jak stála před ložnicí, když padl na lůžko a usnul. Možná hned zase odešla a vrátila se na velitelství, když se ujistila, že si Donal dosyta odpočine.

„Do prdele, kurva,“ zamumlal Donal. „Lauro, u Thanata.“

Pak zafuněl a usmál se. Aspoň že si o něj Laura dělala starosti.

Sebral ze země odhozené sako, prohledal kapsy a vytáhl útržek papíru, který si předtím vzal. Byl to seznam telefonních čísel, jež mohl použít ke kontaktování členů týmu.

Donal zamžoural na hodiny s ocelovými ručičkami na stěně: jedenáct minut po deváté ráno. Ale všichni celou noc pracovali, takže možná budou ještě spát.

Rozhodl se to zkusit, nastavil rotující kolečka na telefonu vedle postele na Alexino číslo a čekal, až telefon zazvoní.

Tón zazněl dvakrát, pak se ozvalo kliknutí a Alexa řekla: „Haló?“

„Ahoj, tady Donal. Jsem rád, že jsi vzhůru.“

„Jo.“ Alexin hlas zněl chraplavě. „Jdeš na velitelství?“

„Šel bych, ale,“ Donal se zadíval na zmuchlané přikrývky, pod kterými spal sám, „tuším, že tam nikdo nebude, dokonce ani Laura.“

„Proč? Copak nejste…?“ Alexa si odkašlala. „Promiň. Zapomeň na to. Není to moje věc.“

„Možná.“ Donal se zasmál, což ho překvapilo. „Jsem u ní. Ale ona tu není. Myslím, že prostě chtěla, abych si šel lehnout.“

„A co pak? Vyšla do ulic?“

„Jo, asi. Kam mohla jít?“

„Počkej minutku.“

Donal slyšel v telefonu kašel, pak tichý šramot a zvuk tekoucí vody, jak si Alexa plnila sklenici. Po několika okamžicích se vrátila a její hlas zněl jasněji.

„Dvě možnosti,“ řekla Donalovi. „Za prvé mohla jít za Haraldem a připojit se ke sledovačce. A za druhé…“

„Co?“

„Něco jiného. Sledovala vlastní stopu. Je… no. Je už prostě taková.“

„U Thanata.“

„Jo, přesně. Jsi v pořádku?“

„Vlastně ne. Uvidíme se u illurijské ambasády?“

„Jo. Uvidíme se tam.“

Donal zavěsil, našel svůj magnus, zkontroloval ho, vytáhl zásobník a zase ho zacvakl a schoval zbraň do pouzdra.

Byl čas jít do práce.

15

Viktor pronikal hlouběji do tmy.

Ocitl se u schodiště a opatrně vyzkoušel úzké schody. Byly staré a vrzaly, ale na okrajích byly dostatečně pevné. Viktor začal stoupat nahoru, našlapoval z boku a při chůzi křížil nohy. Pohyboval se opatrně a na první podestě zpomalil. Byly u podlahy natažené dráty?

Ne. Žádné neviděl.

Levou rukou vytáhl z kapsy paklíče a šel dál, protože věděl, že mu září prozradí přítomnost čaropole. Ale mohly tu být i jiné, stejně nebezpečné pasti. Tma zhoustla a on ještě víc zpomalil.

Odstřelovač čekal o čtyři patra výš. Viktor byl tak blízko, že i kdyby ho nezabila past, kterou by spustil, udělal by to odstřelovač. Opustil by úkryt, vypálil na schodiště a bylo by po všem.

Pomalu…

Ale existovaly triky, jak si ukrátit čas. Jedna část Viktorovy mysli zůstávala v přítomnosti a vyhlížela sebemenší nebezpečí, jiné úrovně jeho vědomí začaly vnímat čas jinak, zpomalily a upadly do jisté formy meditace za pochodu.

Viktor mířil vzhůru, stále hlouběji do nebezpečné zóny. Na čtvrté podestě najednou něco cvaklo. Noc zahořela tmavým, stříbrným životem.

Nedokázal říct, odkud měsíční paprsek přichází. Ale stačilo to na to, aby se Viktorovi naježily vlasy na krku. Spatřil totiž tenké vlákno – u Thanata a Háda – které jako by upředl noční pavouk. Vedlo těsně nad podlahou a dotýkalo se, jen dotýkalo, látky jeho nohavice.

Drát.

Ještě milimetr a spustil by… něco.

Viktor o tři schody ustoupil.

Za drátem se nacházely dveře, které se otevíraly dovnitř. Jako obvykle měl dvě možnosti: mohl se dovnitř vplížit, nebo tam rychle vpadnout a doufat, že ho setrvačnost přenese přes past nastraženou uvnitř. Třetí možností bylo dveře vykopnout, couvnout a připravit se na to, co bude následovat. Ale muž uvnitř byl odstřelovač a poslední, co Viktor potřeboval, byl zvuk střelby.

Na opačné straně ulice se rozkládal dvůr a budovy, které vlastnil Sally Dráp. V kancelářích pracovala určitě spousta úředníků, ale bylo tam i několik tuctů pěšáků – všichni ozbrojení.

Viktorovy klíče zůstávaly tmavé, takže ho nečekala žádná čaropole. Možná odstřelovači složitý čaropoplach dole stačil.

Neměl čas na dlouhé úvahy, proto zakročil. Kopl do dveří těsně pod klikou a roztříštil zámek. Dveře se rozlétly. Viktor překonal skokem vzdálenost deseti stop, ještě než se odstřelovač stačil zvednout.

Hluboko dole se brány komplexu otevřely a problesklo jimi něco žlutého. Viktora později napadlo, že to muselo odstřelovače na několik milisekund rozptýlit.

Ale Viktora uchránila před rozptýlením setrvačnost. Vší silou vykopl a nabral odstřelovače rovnou do zadku: útok možná vypadal směšně, ale rozdrtil muži kostrč. Muž se prohnul v zádech, výkřik mu zmrzl v hrdle a v tu chvíli se na něj Viktor vrhl.

Klekl muži na páteř, pažbou grausera ho praštil do zátylku, levé předloktí mu vsunul pod bradu a vší silou zatlačil dolů pravým loktem.

Muž byl pravděpodobně v bezvědomí už ve chvíli, kdy ho Viktor začal škrtit, ale tímto chvatem se o tom ujistil (i když riskoval, že už se muž nikdy neprobudí). Po třiceti vteřinách Viktor stisk uvolnil. Vstal.

Odstřelovač zůstal ležet bez hnutí.

Viktor zkontroloval okolí a na okamžik se ponořil do hlubokého transu a zapátral po čárech. Kdyby byly části jeho mysli rozhozené, mohlo by to znamenat, že nějaké čáry křiví neurální vzorce v jeho mozku a působí halucinaci.

Nic.

To znamenalo několik věcí: nejenže se na místě nenacházely žádné skryté pasti, ale to, co Viktor spatřil dole na ulici, bylo skutečné.

Proč se brána dole otevřela a vpustila dovnitř dva trpaslíky na kanárkově žlutém tandemovém kole, bylo nejasné… ale přesně to Viktor viděl. Anebo to byly dvě děti s nalepenými vousy.

Odstřelovač začal sténat a třást se.

Dobře.

Kocourek Flíček se dal do pohybu a vnořil se do stínů. Proběhl po zdi, do jejíhož vrcholu byly zapíchány střepy rozbitých lahví. Měly odradit lidské vetřelce; Flíček ostré okraje lehce obešel.

Vyšplhal nahoru po dávno mrtvém stromě, který za noci vypadal jako rozhozené kosti, a sklouzl po suché větvi na střechu. Vysoko nad hlavou mu pod měsícem prozářenými mraky kroužil noxorel; ale Flíček si byl nebezpečí vědom. Rychle se ukryl pod zrezivělou vodní nádrží a počkal, dokud ho létající dravec neminul.

Z opačné strany střechy ho sledovaly nažloutlé oči. Byla to parališka, ne smrtivlk, ale její pohled rozhodně nebyl přátelský. Flíček si právě začal uvědomovat, v jakém nebezpečí se ocitl, když tu se najednou objevily dva páry šarlatově zářících očí, následovány třetím a čtvrtým.

Parališka zamrkala, když spatřila další kočky, statné a svalnaté. Během vteřiny se otočila a se švihnutím huňatého ocasu zmizela. Po chvíli se k vodní nádrži, pod kterou se Flíček krčil, vydal starý šedý kocour s roztrženým uchem.

Ostatní kočky ho sledovaly. Byly daleko od svého území.

Kocour se sklonil a zahleděl se na Flíčka. Jeho pohled byl tvrdý, ale Flíček rychle dospěl k názoru, že také férový a důvěryhodný. Flíček se na něj zadíval a kocouři – starý válečník a odhodlaný mladíček – se do sebe zaklesli pohledy a předávali si informace složitými kanály kočičí komunikace, které překonávaly i nejhlubší geometrii časoprostoru.

Flíček začal příst.

Starší kocour se otočil, vyrazil plíživě pryč, s každým krokem ale zrychloval. Trvalo několik vteřin, než si ostatní kočky uvědomily, co se stalo; pak se také daly do pohybu a rozběhly se do noci na setkání s Laurou Steelovou.

Ve skříňce měla náhradní lékařský hábit. Mina ho vytáhla a oblékla si ho přes šaty. Hábit byl čistý a pěkně voněl. Přejela prsty po skříňce s nástroji a zavrhla ji: ta zatracená věc byla příliš těžká, než aby ji s sebou vlekla několik pater dolů.

Mina měla i menší cestovní taštičku s nástroji, kterou jí daroval Aldinov, její přítel na škole. Ztratil o ni zájem ve chvíli, kdy začala slavit úspěchy a hrozilo, že ho zastíní. Aldinov byl bohatý, nebo spíše jeho rodiče byli. Drahý dar, jakým přenosné nástroje byly, se jí v tuto chvíli náramně hodil.

Po hořkém konci jejich aférky Mina lesklé nástroje málem vyhodila, aby nemusela žít s připomínkou své hlouposti. Nakonec si je nechala, ale používala je, jen když to bylo nezbytně nutné a bylo nepraktické brát s sebou celou skříňku.

Mina schovala pouzdro s nástroji do kapsičky hábitu. Zadívala se na sebe v malém zrcátku na dvířkách skříňky, pak je zavřela. Vyšla ven a ocitla se v Pitevně 3 s naleštěnými prázdnými konkávními lavicemi z oceli s vestavěnými kanálky a antiseptickými tryskami.

Dlážděná podlaha byla dokonale čistá a ve vzduchu se nevznášely žádné pachy, které by pronikly věčnou mlhou dezinfekce, jež chladné místo prostupovala. Možná Mině stoupala od úst pára, když se rozhlédla po místnosti, která pro ni tolik znamenala – kde ožívala.

Věděla dost na to, aby se nad takovou myšlenkou ušklíbla, pak zavrtěla hlavou, prošla pitevnou a trojími dveřmi. Neohlédla se, když se ocelová podlaha začala svažovat dolů do Plástve, kde na ni čekala mrtvola Malfaxe Cortinda.

Hluboko pod jejíma nohama něco zadunělo.

„Co to, u Thanata…?“

Mina ztuhla a očekávala něco víc. Nic se nestalo. Znělo to jako dunění vlaku; ale pod pitevnami nevedly žádné tunely. Možná to byla náhoda, nějaký geologický úkaz, a v tom případě se nic nedělo; Mina se přesto rozhodla to nahlásit.

Další důvod, proč udělat to, k čemu se chystala, rychle, tiše a potají.

Pod tenkou bílou pokožkou naslouchačky kostí začal viditelně tepat puls. Za chůze vytáhla z kapsy pouzdro s nástroji a z něj pak dlouhý, tenký skalpel.

Když se přiblížila k heptagonální schránce s Cortindem, zastavila se a rozhlédla se po ocelové chodbě; necítila ale nic než lepkavý pot, který zbrotil její hubené tělo. Podlahami proběhl další otřes. Tentokrát si tím byla jistá.

Ať už se dělo cokoli, hrozilo nebezpečí a ona byla cíl.

„Jděte do prdele.“

Spadly z ní dekády lékařského výcviku, politikaření s vysoce postavenými mocnáři i nejbolestivější sebekázeň naslouchačů kostí, jakou podstoupila, a zůstala jen přirozená houževnatost.

„Prostě… do prdele s vámi.“

Mina zabušila pěstí do křišťálového amuletu na schránce a dívala se, jak se čaropole rozzářilo a začalo pohasínat. Uvnitř skomírající záře se nehybný obrys proměnil v mrtvé tělo, které se ničím nelišilo od tisíců jiných těl, která tudy prošla.

Jen tentokrát chtěl někdo tělo zpátky.

Někdo, kdo se sem dokázal vloupat… Ale tohle místo patřilo jí. Mina krutě řízla do neživé hlavy Malfaxe Cortinda, a když skalpel zvedla, byl ulepený od vazké krve.

Neměla čas vytáhnout další nástroje, ale to nevadilo. Mina zahákla prsty za odříznutý skalp a trhla. Zoufale se vrhla až po ramena do schránky, protože chodbou otřásl výbuch. Kov se trhal, pršel prach a všechno kolem dunělo.

Slyším vás.

Odhalená lebka mrtvoly chutnala masitě a slaně, když na ni Mina přitiskla jazyk.

Cortindo, slyším vás.

Pak Mina zvedla hlavu. Položila na kost prsty a začala pátrat po jedné konkrétní písni mezi zárodečnými vzorci uvnitř jeho…

Minu za kotníky popadly ruce.

„NE!“

Silné ruce, které ji táhly pryč od Cortinda…

„Ne…“

…otřásla se, když přerušily její kontakt…

„Prosím, ne…“

…když ji vytáhly do chladného, prašného vzduchu. Zíraly na ni dvě malé postavy, prostí muži se silnými kostmi, sotva čtyři stopy vysocí, zato nesmírně silní. Jakmile Mina spatřila jejich kamenné pohledy, pochopila, že na pravidlech, která porušila a podle kterých žila, už nezáleží. Její vlastní život dnes skončí.

Jeden z trpasličích mužů zvedl sekyru, která se třpytila koherentními čarovlnami a jejíž ostří dokázalo rozseknout nejtvrdší kámen i kov. Biologická hmota pro ni nepředstavovala žádnou výzvu. Trpaslík ohrnul rty; jeho výraz se nedal popsat jako úsměv.

Soustřeď se. Přehraj si to znovu.

Mina zavřela pevně oči a vzpomněla si na všechno, co se učila.

Na bolest.

Soustř…

Vesmír zčernal.

Skončil.

Tým z vloupaček a strašení tvořili profesionálové. Ve chvíli, kdy Donal s Alexou dorazili, měli už všechno připraveno.

Vytvořili okolo illurijské ambasády dva soustředěné kruhy. Harald, jehož něžné oči začaly vykazovat známky únavy, vzal Donala s Alexou na prohlídku tichými ulicemi.

„A limuzína,“ řekl Harald, když přešli jednu z úzkých tříd, které vedly do heptagonu. „Chlapi z vloupaček ji zabavili bandě padělatelů.“

Alexa se zakřenila. Donal zkontroloval vozidlo koutkem oka. Neohlédl se po něm pro případ, že by jejich muž nebo někdo jiný naopak sledoval je.

V podobné oblasti, kde přepychová stará sídla vlastnili diplomaté, ambasády a občas i nějaká stará tristopolská honorace, by vozy, které obvykle na sledovačky používali, dost vynikaly: tak například dodávka pekárny. Ale limuzína s tmavými skly dokonale zapadala.

„Kdo je uvnitř?“ zeptal se Donal.

„Sotva toho chlápka znám,“ řekl Harald. „Jmenuje se Ralfinko, starší muž, seržant. Zdá se, že ví, co dělá.“

„Dobrá.“

Alexa se dotkla Haraldovy paže. „Musíš si odpočinout.“

„Ne.“

„No… vím, že jsme se právě seznámili,“ řekl Donal, „ale myslím, že má pravdu, kámo.“

„Kruci.“ Harald mluvil jako obvykle tiše. „Dobrá. Můj seržant říkával, že jenom kamarádi ti můžou říct, kdy to kazíš.“

Stáli pod lampou pouličního osvětlení. Harald hrábl do kapsy a vytáhl krabičku s jídlem. Otevřel víčko a nabídl jim. „Máte hlad?“

„Hm… Ne, díky,“ zamumlal Donal. Uvnitř byly ve vrstvách naskládané okvětní plátky převážně oranžové a tmavě fialové barvy. „Nevím, jak můžeš něco takového vůbec jíst.“

„Nejí nic jiného,“ řekla Alexa. „Pan Něžný, tak mu říkáme.“

„Jasně.“ Donal hleděl na Haralda, který okusoval okvětní plátek. „O kterém seržantovi jsi to mluvil?“

„Ach, říkali jsme mu Bastard Balrooney.“

„A bylo to v…?“

Harald pohlédl na Alexu, pak na Donala a mírumilovně se usmál. „V Bojových sedmách.“

Donal narazil během své vojenské kariéry jen na několik mužů ze 777., ale každý dělal čest své brigádě, která byla všeobecně známá jako Prokleté komando. Jednou na vlastní oči viděl jednookého starého seržanta ze 777., který vymetl podlahu s šesti empíky, odešel do kasáren a přijal trest.

„Pan Něžný,“ řekl Donal.

Harald se znovu usmál.

„Tak co teď?“ zeptala se Alexa.

„To, co obvykle.“ Harald zavřel krabičku a zase ji schoval. „Vybereme si nejpohodlnější místo na sledování a budeme čekat.“

Tak už to chodilo. Sledovačka obvykle sestávala z dlouhého čekání a rychlých úprků na záchod. Největší výzvou byla nuda a tendence usínat.

Někde za nimi zaburácel motor.

„Říkal jsi, že budeme čekat?“ zamumlal Donal.

„Někdy se i pletu,“ řekl Harald.

Do ulice zabočilo tmavé auto a zalilo ji jedovatě zelenou barvou světlometů. Řidič zrychlil a auto prosvištělo okolo. Vyděsilo přitom gekonetopýra, který vystřelil ze stromu a vzlétl k tmavému nebi.

„Do prdele,“ řekla Alexa.

Limuzína u obrubníku nastartovala a otevřela přední dveře. „Chcete svézt?“ Promluvil na ně šedovlasý muž s hranatou čelistí: seržant, o kterém se Harald zmínil. „Radši si pospěšte.“

Vůz stál natočený špatným směrem, ale řidič se s ním v těsném oblouku otočil a zastavil vedle Donala a Alexy. Donal otevřel dveře, postrčil dovnitř Alexu, pak nasedl sám.

„Jeďte,“ řekl Harald. „Dohoním vás.“

„Dobře.“

Donal zabouchl dveře, seržant udělal totéž vpředu a zrychlení je všechny vtlačilo do sedadel.

„Ať vás nevidí,“ zamumlal řidiči. Jak že se jmenoval? „Ach, jste Ralfinko, že?“

„Jo, a děláte si srandu, že jo? Ten bastard už je z dohledu.“

Pneumatiky zaječely, jak Ralfinko prudce zabočil doleva a šlápl na plyn.

Na rohu Silvanské třídy a Pětisté čtvrté se z chodníku zvedala hrubá červená věž, která se v okolí proslavila zdeformovanou architekturou s černými oválnými okny připomínajícími oči a podivnými individui, která ji navštěvovala.

Na okenním parapetu ve třináctém patře se v blízkosti místa, kde nekrotonický kabel mizel ve zdi, choulila šedá kočka. Červenýma očima se dívala, jak se okolo prohnal vůz ambasády následován tmavou limuzínou, menším autem a nakonec motorkou barvou kosti, která průvod před sebou stíhala.

Kočka mrkla.

Po chvíli skočila na visící kabel, ignorovala hrozbu pádu, který by byl určitě smrtelný, přešla na protější střechu a honičce dole už dál nevěnovala pozornost. Dvě další kočky jí předaly zprávu, kterou kocour Dilven dostal od mladého Flíčka; ale Lauru Steelovou bude zajímat hlavně dění v přístavu.

Místo, kde čekala na zprávy, Temná věž, se tyčilo do výše na pozadí fialového nebe.

Viktor zatlačil palci a odstřelovač vyrazil přidušený výkřik, na víc se jeho paralyzované hlasivky nezmohly V tu chvíli odstřelovač ještě ani nevěděl, po jakých informacích Viktor jde. Prozatím se jen snažil dokázat, že je ochotný ublížit mu.

Ochotný a schopný.

„Malá žena.“ Viktorův hlas byl tichý a hrdelní, stvořený k tomu, aby vyvolal strach. „Se zelenýma očima. Viděl jsi ji?“

„Ne…“ Odstřelovač sotva chraptěl. „Neviděl…“

Viktor znovu tvrdě zmáčkl, odstřelovač se prohnul v zádech a zvedl je z podlahy, jeho končetiny ale zůstávaly bezmocné. Viktor se totiž napřed zaměřil na ramenní a kyčelní klouby, které teď musely doslova hořet.

„Drží tam uvnitř vězně? Ženu?“

„Já… ano!“ Odstřelovač se pokusil zvednout ruce, aby Viktora zadržel, zacukal ale sotva prstem, víc nezvládl. „Tam… Sall. Někoho tam… má.“

Viktor pohlédl na okno. „V objektu? Sally Dráp je uvnitř?“

Odstřelovač s vytřeštěnýma očima kývl.

„Se zajatkyní?“ Viktorovi se napjaly svaly na čelisti. „Mluv.“

„Přivedli ji… dneska večer.“

„Jak se jmenuje? Jaké je její…?“

Ale odstřelovač vrtěl hlavou. Kdyby její jméno znal, řekl by mu ho, tím si byl Viktor jist.

„Ve které budově?“

„Blok… tři.“

Viktor nevěděl, která budova to je, ale nemínil se ptát: aby si zachoval dominanci, muselo to vypadat, že už skoro všechno ví.

„Co víc mi můžeš říct?“

Odstřelovač zavrtěl hlavou.

Viktor na něj zíral. Strach a zmatek, které odstřelovače přepadly, když přišel k sobě, ho zbavily vědomé obrany; a Viktor z něj tak mohl přesně mířenými otázkami dostat odpovědi… Ale teď mu došly specifické věci, na které by se mohl ptát.

„Příště,“ řekl Viktor, „si vybírej zaměstnavatele pečlivěji.“

„Ne, vy…“

Viktor mu zasadil ránu pěstí.

Potom mu znovu prošel kapsy, jen pro případ, že by mu při prvním prohledání něco uniklo, a z jedné vytáhl malý mosazný identifikační pásek. Bylo na něm vyražené logo s dračím křídlem firmy CalTransPort, hlavní holdingové společnosti téměř legitimní exportní a importní firmy Sallyho Drápa.

Nenašel žádnou osobní identifikaci, která by k pásku patřila. Viktor zvážil, že by odstřelovači svlékl hexlarovou vestu, vzal s sebou jeho pušku a vydával se za něj. Nemohl ale vědět, jestli stráže u brány odstřelovače neznají od vidění, nebo dokonce podle jména.

Anebo Viktor prostě příliš visel na své kožené bundě, než aby ji nechal v téhle zavšivené díře.

Potřásl hlavou, sebral omráčenému odstřelovači pušku, potěžkal ji a vytáhl zásobník. Obsahoval pět dlouhých, štíhlých nábojů. Pokud měl odstřelovač náhradní zásobník, musel ho někde schovat; a teď už nebyl ve stavu, kdy by se mohl o tuto informaci podělit.

Viktor schoval zásobník do kapsy u bundy. Naposledy odstřelovače zkontroloval – muž přežije, pokud ho během několika hodin někdo najde – a opustil místnost. Podesta i zbytek zchátralé budovy se zdály čisté, a tak sešel dolů po starých schodech rychle, ale téměř neslyšně.

V přízemí překročil střepy na podlaze, sehnul se a vklouzl pod schodiště, kde chvíli šmátral, dokud nenašel vhodnou skrýš. Pušku schoval do škvíry mezi schodem a zlomenou policí – kdysi to byla komora, ale dveře už dávno někdo utrhl a asi je použil na topení.

Tak. Dobře. Puška byla příliš nápadná, než aby si ji vzal s sebou, ale kdyby se musel dát na ústup, bylo to dobré místo, kde si mohl zbraň s dlouhým dostřelem vyzvednout. Pěti náboji mohl skolit jednoho nebo dva pronásledovatele, možná i víc.

Viktor uchopil mosazný identifikační pásek do levé ruky, vyšel z budovy a zavřel za sebou dveře. Kdyby se objevil někdo, kdo by očekával, že dveře budou očarované, ale neměl by s sebou detektor, ničeho by si nevšiml. Kdyby s sebou ale měl detektor, poznal by, že ochrany byly prolomeny. S tím ale Viktor nic nezmohl.

Zastavil se v rozpukané uličce vedle budovy, rozhlédl se po ulici a po černých dírách oken v okolních domech. Pak se zhluboka nadechl, zadržel dech a vydechl.

Viktor vyšel na ulici a zamířil klidným, sebejistým krokem k hlavní bráně. Působil uvolněně, uvnitř měl ale nervy napjaté k prasknutí. Na kůži cítil mravenčení adrenalinu a na ramenou se mu ježily chloupky.

Někdo za plotem si posvítil na Viktora baterkou.

16

Řítili se ulicemi, i když se ještě nejednalo o otevřené pronásledování. V muži, kterého sledovali, by nepřítomnost policistů měla naopak vzbudit podezření. Dvakrát totiž projel křižovatku na červenou.

Na druhou stranu bylo nad ránem a projížděli ne právě bezpečnou čtvrtí zvanou Vulkánovo údolí nebo také Krvavá alej. Policejní vozy tudy jezdily v konvoji, pokud se sem vůbec odvážily.

„Nelíbí se mi to,“ zamumlala Alexa po Donalově levici.

„Ralfinko ví, co dělá,“ řekl seržant vpředu.

„Jo.“ Donal se na vteřinu zakřenil. „To vidíme. Ale proč uhání náš cíl tak rychle?“

„Protože může,“ řekl Ralfinko. „Vypadá to, že jede pod vlajkou velvyslanectví.“

„Anebo…“

Donal zmlkl, když na přístrojové desce zachroptěla vysílačka. Seržant vytáhl mikrofon z objímky.

„Nula sedm devítka. Co je?“

„Je s vámi poručík Riordan?“

„Jo, je.“

„Můžu s ním mluvit?“

„Jo, jasně.“

Donal se naklonil dopředu a seržant mu podal mikrofon. Stočený kabel jen taktak dosáhl přes opěradlo. Donal stiskl tlačítko přenosu.

„Riordan.“

„Pane, naslouchačka kostí Carryn říkala, že se s vámi máme spojit. Někdo se vloupal do KHSN.“

„Cože?“ řekl seržant a Ralfinko zamumlal: „Nemožné.“

„Zatím byly nahlášeny tři oběti, pane. Je mezi nimi doktorka d’Alkarnyová.“

„Zopakujte to.“ Donal pohlédl na Alexu. „Myslíte Wilhelminu d’Alkamyovou?“

„Správně. V okolí viděli zelenou dodávku, možná převážela ukradené věci.“

„Ukradené věci? Z márnice?“

„Pane, naslouchačka kostí Carryn žádala, abychom vám oznámili, že ukradli tělo ředitele Cortinda.“

„Zatraceně,“ zamumlal Donal stále na příjmu. Stiskl tlačítko přenosu. „Můžete se spojit s velitelkou Steelovou?“

„Je nám líto, pane, ale ne. Zkoušíme to.“

Za okny se míhaly budovy. Projeli Krvavou alejí a stoupali prudce vzhůru na desetiproudovou autostrádu. Donal si uvědomil, že Ralfinko sešlápl plynový pedál k podlaze a motor se rozeřval.

„Co je?“

„Máme před sebou vašeho chlápka z ambasády.“

„Jo, ale…“

„A jede vedle zelené dodávky.“

Donal zíral chvíli na Ralfinka, pak přepnul mikrofon. „Ústředno, máte popis zelené dodávky z vloupání do KHSN?“

„Ne, pane.“

„Do prdele.“

Alexa řekla: „Musíme se spojit s našimi vozy. Můžeme postavit na autostrádě zátaras?“

Provoz byl řídký a auta se pohybovala rychle. Před sebou měli ještě poslední sjezd, pak už následovala obrovská, tisíce stop vysoká křižovatka v lebce, kde se silnice sbíhaly do jejích úst.

„Ústředno,“ řekl Donal. „Pohotovost pro všechny kontrolní stanoviště. Poslyšte, máte venku nějaká auta, která by mohla zablokovat severní sjezd čtyřicet sedm? Potřebujeme zátaras.“

„Pane.“ Ozvalo se hlasité praskání. „Hotovo. Dva vozy budou na místě.“

Autostráda se stočila a naklonila a Donal na vteřinu zahlédl fialovobílé majáčky vozů, které hluboko pod nimi uzavřely sjezd.

„Dobrá práce, ústředno. Možná jsme našli tu zelenou dodávku, vypadá to, že má něco společného s naším podezřelým.“

„Předám informaci.“

V pravém očním důlku velké lebky před nimi blikaly majáčky. Další policejní vozy zaujaly pozice. Ale na cestě, kterou jel Ralfinko, nebyly vidět žádné zátarasy. Zelená dodávka a limuzína illurijské ambasády zrychlily a vzdálily se pronásledovatelům.

Najednou je v rychlém pruhu minula dlouhá, nízká motorka barvy kosti; jako by stáli na místě. Ralfinko sebou škubl.

„Co to, u Thanata…?“

„To bude Harald,“ řekla Alexa.

U komplexu v docích se k pletivu plotu přiblížilo tmavé, nízké auto. Byla to Vixen, nejlepší ve své řadě a ještě víc: zdálo se, jako by vůz pokrčil rameny, když se k pletivu přiblížil.

Dveře auta se otevřely a přes plot se přelily stříbřité vlny. Na popraskaný asfalt vystoupila Laura.

„Je očarovaný, ségro,“ zamumlala Laura. „Můžeš s tím něco udělat?“

Ve světlometech to zadoutnalo. Auto popojelo vpřed, až se stranou pro spolujezdce dotýkalo plotu. Po pletivu znovu přeběhly stříbrné pulsy a mířily dolů, jako by je táhla gravitace. Zakrátko plot přímo nad Vixen potemněl: vůz svedl tok magické energie do podvozku.

„Kapota je bezpečná?“ Kostýmek si Laura ponechala, ale lodičky vyměnila za bojová bagančata, než vylezla na kapotu. „Hezké, ségro.“

Laura zkontrolovala pistoli v pouzdře vzadu na opasku, popruh kabelky si přehodila šikmo přes hruď a skočila z kapoty na plot. Přistála jako kočka, rukama i nohama se zachytila pletiva a vyšplhala po něm nahoru.

Na vršku plotu se svíjel a kroutil ostnatý drát. Laura se ale při šplhání koncentrovala a připravila se na něj. Nahoře se ho pak oběma rukama chytila. Drát sebou škubal a vzpíral se, nakonec ale část mezi jejíma rukama ochabla.

Laura se přehoupla přes plot a slezla na opačné straně dolů.

Tohle bych živá udělat nemohla.

Ostnatý drát se mezitím postupně vzpamatovával, i když jen pomalu.

„Pokud se nevrátím…“

Vixen zamrkala světlomety.

„Ano, budu.“ Laura otevřela kabelku a zkontrolovala větší zbraň uvnitř: Grauser 35. Byl to menší kalibr než Viktorův, přesto by jím kohokoli snadno skolila. „Nedělej si takové starosti.“

Uvnitř Vixen se malý chlupatý tvoreček stulil do klubíčka. Flíček zavřel oči, roztáhl fousky a upadl do spánku.

Udělal, co mohl, předal zprávu síti a sledoval Viktora, když vcházel do objektu. Pověděl Lauře, kam Viktor šel. Všechno ostatní bylo na ní.

Vzduch uvnitř vozu byl teplý a chlácholivý. Během několika vteřin Flíček tiše oddechoval a tlapky mu cukaly, jak snil o lovu; pak se opět uvolnil. Vůz držel hlídku a sledoval Lauru, dokud nevklouzla mezi palety a neztratila se z dohledu.

Zatarasili sjezd, takže zelené dodávce a limuzíně nezbylo než zůstat na autostrádě. Nikoho ale nenapadlo zablokovat nájezd; k tomu ostatně neměli k dispozici dost vozů. Sotva Donal uviděl druhý velký náklaďák, pochopil, že mají problém.

Bylo jich celkem šest a najížděly na autostrádu neuvěřitelnou rychlostí, přestože za sebou táhly obrovské návěsy. Musely být prázdné.

„Přidejte,“ řekl Donal Ralfinkovi. „Dostaňte se před ty zatracené náklaďáky.“

„Vidím je, ale nejde to,“ zamumlal Ralfinko. „Nedostanu se… Do prdele.“

První tři náklaďáky se seřadily vedle sebe v rychlých pruzích a začaly zpomalovat. Harald na motorce byl těsně za nimi; a pak vedle nich.

Zrovna když zrychlil a chystal se vjet do mezery mezi nimi, náklaďáky se k sobě až nebezpečně přiblížily a zablokovaly mu motorku. Harald se stáhl.

Další dva náklaďáky se zařadily vedle nich a úplně autostrádu zablokovaly. Šestý byl záloha a jen jel za ostatními. Celá formace zpomalila.

„Zatraceně.“

Seržant použil vysílačku a popsal celou situaci ústředně. Alexa se dívala, jak Donal vytáhl magnus, zkontroloval ho a schoval zpátky do pouzdra. Kousla se do rtu.

„Co je?“ řekl Donal.

„Jsou dobře organizovaní.“ Alexa zírala před sebe. „Zatím. Co udělají teď?“

Seržant odložil vysílačku. „V ulicích za lebkou máme zátarasy. Jakmile vjedou dovnitř, už nevyjedou.“

V tu chvíli Donal něco zahlédl: stín vysoko na nebi.

„Nemyslím,“ řekl, „že plánují odjet po silnici.“

„Vy snad žert…“

„Harald jde na to,“ řekla Alexa.

Motorka prosvištěla skulinou mezi náklaďáky, předjela je a zrychlila. Civilní auta za náklaďáky zpomalovala a sjížděla na stranu; vpředu zůstal jen jeden pomalý vůz, další tři řidiči, které Donal viděl, hleděli do zpětných zrcátek a vzdalovali se zpomalujícím náklaďákům, které blokovaly autostrádu.

Náklaďák vrazil zezadu do pomalého auta a postrčil ho. Řidič zpanikařil a strhl volant přes dva jízdní pruhy, než znovu získal kontrolu nad vozem a sešlápl plyn až k podlaze. Daleko před nimi jela zelená dodávka a tmavá limuzína. Motorka Phantasm barvy kostí je rychle doháněla.

Znenadání noc prozářila série bílých záblesků.

„Čím to Harald, do pekla, pálí?“ Donal se naklonil dopředu a snažil se zjistit, co se děje.

„Neptej se,“ řekla Alexa. „Jeho zbraně určitě odpovídají předpisům.“

Ralfinko si odfrkl.

„Určitě,“ řekl. „Takže, máte nějaký nápad, jak se přes ty chlápky dostat?“

Náklaďáky ještě víc zpomalily. Civilní vozy zůstaly stát. Seržant se ohlédl po Donalovi; oba kývli a stáhli okýnka. Ralfinkovi ztuhl obličej soustředěním, přiblížil se k náklaďákům a udržoval s nimi kontakt.

Donal se seržantem vypálili každý celý zásobník, než se jim podařilo prorazit jednomu z náklaďáků zadní pneumatiku; když konečně bouchla, byla to skutečná podívaná. Ralfinko strhl limuzínu doleva, náklaďák vzápětí prudce vybočil a vrazil do vozu napřed na jedné, pak na druhé straně. Na to dostal smyk a začal kmitat sem a tam.

Ralfinko škubl za ruční brzdu, dupl na brzdový pedál a strhl auto do strany, takže bokem klouzalo směrem k náklaďákům, které se odrážely jeden od druhého. Kolize nabrala katastrofický rozměr, když se čtyři z šesti vozů zaklesly do sebe, pátý se naklonil a převrátil a jen šestému se podařilo zastavit. Náklaďáky s ohlušujícím třeskotem prolétly středovými svodidly a ocitly se v protisměru.

Z vozu, který zůstal ležet na boku, vyšlehly plameny.

Limuzína zastavila.

„Projedete tím?“ Donal ukázal na cestičku mezi vraky. „Tudy?“

„Jasně.“ Ralfinko vytúroval motor. „Jste si jistý, že nechcete zastavit?“

„Dávejte dobrý pozor.“ Donal vrazil do magna nový zásobník.

Alexa nic neřekla, ale pevně stiskla rty: věděla, že Ralfinko chtěl pomoci řidičům; ale Donala zajímalo jen pronásledování.

Z Haraldovy motorky vyšlehly další bílé záblesky; tmavá limuzína vybočila ze směru, ale opět ho zkorigovala. U oranžově osvíceného vjezdu do obrovské lebky měli být ani ne za minutu a pronásledování nabíralo na obrátkách.

Donal se vyklonil z okna, přimhouřil oči před větrem a zadíval se na nebe. Nic. Muselo se mu to jen zdát…

Tam.

„Do prdele.“ Schoval se zpátky do auta. „Je to velké, možná pteranetopýr.“

„Co to, u Smrti, vyvádějí?“ řekl seržant.

„Nevím,“ řekl Donal. „Ale postarejme se, aby jim to neprošlo.“

Seržant držel v ruce mikrofon vysílačky a žádal ústřednu, aby jim nějak sehnala leteckou pomoc, ale všechno se dělo příliš rychle: věděli, že už nemají čas.

Vpředu se znovu bíle zablesklo a tentokrát tmavá limuzína prolétla se skřípěním pneumatik rychlý jízdní pruh a odrazila se od středových svodidel. Vybočila zpátky a Donala napadlo, že řidič dostal vůz zpátky pod kontrolu; pak se ale limuzína zakolébala, Harald znovu dvakrát vypálil a vozu explodovaly zadní pneumatiky.

Limuzína opsala velký oblouk, roztočila se, vystřelila k okraji autostrády a vrazila do svodidel.

Beton vybuchl, limuzína vylétla ze silnice a padala. Donal zavřel pevně oči a snažil se zachytit náraz, kvůli neutuchajícímu řevu motoru, svištění vzduchu a šokovanému křiku Alexy a Ralfinka ale nic neslyšel.

„Nemožné!“

„Co to…?“

„Molyskarabeové pancéřování,“ řekl jim seržant. „Na limuzíně. Viděl jsem něco takového už dřív. Prorazí to cokoli.“

Zelená dodávka vjela do tunelu, do úst obrovské lebky, a na pozadí oranžových sodíkových výparů vypadala černá.

„Nechcete snad říct, že limuzína pád vydržela?“ Alexa se ohlédla po díře ve svodidlech.

„Karosérie možná,“ řekl seržant. „Ale podvozek, to je jiná. A řidiče pravděpodobně rozmáčklo…“

„A je to.“ Ralfinko dupl na plyn. „Brzo narazí.“

„Doufejme,“ zamumlal Donal a zajistil magnus. I když neměl prst na spoušti, stačilo nečekané trhnutí a mohl spustit.

„Jdeme na to.“

Ralfinko strhl auto do strany a opsal na asfaltu oblouk tak ostrý, až od spálených pneumatik začal stoupat modrošedý kouř. Zůstal stát šikmo přes jeden jízdní pruh. Zelená dodávka stála před nimi a všechny dveře měla dokořán. Nahoře na nouzovém chodníku bouchly kovové dveře.

Donal vyskočil z auta jako první a s magnem v ruce se rozběhl. O sto yardů dál v tunelu zastavil tlustý muž, aby se podíval, co se děje. Teď sebou ale trhl tak prudce, až se mu zatřásl podbradek, schoval se uvnitř vozu a zabouchl dveře.

Ke kamenným schodům to měl Donal jen kousek, ale záleželo na každé vteřině. Odrazil se od kapoty stojící dodávky, skočil, chytil se železného bezpečnostního zábradlí a vyhoupl se nahoru. V podřepu přistál na betonovém chodníku, který sloužil k nouzové evakuaci tunelu. Schodiště za dveřmi tak vedlo nejen dolů do bezpečí, ale také nahoru do vyšších tunelů.

K autostrádám směřujícím do prázdných očních důlků lebky stovky stop nad nimi.

Ralfinko křikl na Donala: „Dodávka je prázdná. Až na žlutý tandem.“

„Cože?“

„Kolo pro dva. Víte?“

„Do prdele.“

Pokud s sebou podezřelí nesli Cortindovo tělo, zpomalí je to. Donal rozkopl kovové dveře a ustoupil do zákrytu. Schodiště osvětlovalo tlumené, jantarově žluté světlo: tradiční nouzové osvětlení.

Na stěně bylo umístěné červené poplašné tlačítko. Donal do něj udeřil pažbou magna.

„Hej!“

Uvnitř tunelu naskočila kropítka – ve skutečnosti silně natlakované trysky – a spustil umělý déšť. Začala pulzovat fialová světla. Ale co bylo nejdůležitější, na schodišti se rozzářilo magnéziově bílé světlo.

Donal nakoukl do dveří a zase couvl.

„Kudy?“ zavolala Alexa tiše. „Nahoru, nebo dolů?“

Donal zavrtěl hlavou. Mohli na ně čekat a mít dveře na mušce, ale nezahlédl žádné hlavně a nikdo nevypálil. A byl si z devadesáti procent jistý, že z auta viděl pteranetopýra. Kdyby jeho úkolem bylo jen odvést pozornost, celá akce by se pěkně prodražila.

Donal ukázal nahoru.

Seržant ukázal pro změnu na zem a Donal kývl. Pro jistotu bude nejlepší, když jeden z nich půjde dolů.

Připraven…

Donal se přikrčil a vrazil do dveří.

Nikdo nevystřelil.

Ach, u Thanata.

S pistolí v ruce si Donal stoupl na první schod a rozběhl se nahoru.

Viktor dřepěl v sedmém patře kancelářské budovy a poslouchal tiché zvuky, které k němu doléhaly zpoza zavřených dvoukřídlých dveří. Mosazná cedulka nesla nápis Zasedací místnost, ale tiché sténání uvnitř naznačovalo, že se nejedná o obvyklou schůzi.

Ve tři ráno to bylo pochopitelné.

Dostat se do budovy bylo obtížnější i snazší, než očekával. Zvenku se dveře zdály nestřežené, neměly zámek ani je nikdo nehlídal. Ale uvnitř se všechno změnilo.

Viktor si všiml malinké koule, která se na prvním rohu vznášela u stropu. Pak si uvědomil, že létající oka střeží všechny průchody.

Ale Viktor byl připraven. Vytáhl velký kapesník, prohlédl si ho – ušklíbl se – a uvázal si ho kolem dolní části obličeje. Z vnitřní kapsy koženého kabátu vytáhl dva malé rozprašovače a několikrát se zhluboka nadechl.

Napřed do chodby nastříkal trochu očního spánku a nechal mlhu chvíli působit, aby se létající oči přestaly soustředit. Pak vkročil do chodby sám a nastříkal sprej rovnou do prvního oka.

Lesklou bulvu překryla membrána a oko usnulo.

Viktor pronikal hlouběji a hlouběji do budovy a každé oko, na které narazil, postříkal sprejem. Prosklenou stěnou nahlédl do otevřeného kancelářského prostoru, kde se několik unavených zaměstnanců sklánělo nad hromadami faktur a nákladních listů a zpracovávalo legitimní část obchodů podniku Sallyho Drápa.

Viktor našel vnitřní schodiště a vydal se po něm vzhůru. Minul několik neosvětlených podlaží a vstoupil do sedmého patra. A nyní dřepěl před zavřenými dveřmi.

Ze zasedačky se ozvalo další zasténání.

Sushana!

Byl si tím jist.

Viktor zkontroloval dveře. Měly dlouhou mosaznou kliku, ne kouli. Dobře. Viktor zkřížil ruce a vytáhl z podpažních pouzder grausery. Pak stále ve dřepu zvedl levý loket a pomalu zatlačil na kliku.

Pohnula se.

A věci nabraly neuvěřitelný spád.

Viktor vrazil dovnitř, překulil se přes rameno a zvedl se se zbraněmi připravenými k výstřelu.

Sedm, ne, osm mužů sáhlo po zbraních. Na opačném konci místnosti stála statná postava v perlově šedém obleku; a na židli vedle seděla přivázaná zkrvavená Sushana. Oblečení měla potrhané a dva prsty ohnuté a zkroucené v nepřirozených úhlech.

Viktor začal pálit z obou zbraní, otáčel se a nepřestával střílet. Salvy byly uvnitř místnosti ohlušující, ale mrtvoly, které padaly k zemi okolo konferenčního stolu, už nikdy nic neuslyší.

Možná jen jedna kulka ze tří ve skutečnosti trefila cíl, ale Viktor měl v každém zásobníku sedmnáct nábojů, což víc než stačilo. Ve vzduchu visel kouř páchnoucí po korditu. Viktor rychle prošel místnost, zkontroloval těla a jednou vystřelil, když se umírající muž natáhl pro zakrvácenou pistoli. Všichni byli mrtví.

Odražená kulka zasáhla Sushanu a rozervala jí levé rameno. Oči měla vytřeštěné šokem a tvář bílou ztrátou krve. Ale Viktor jí nemohl pomoci, protože statný muž v drahém obleku na konci místnosti byl sám Sally Dráp a v tu chvíli dělal čest svému jménu.

Sallyho pravá ruka byla normální, namísto levé měl ale velký lesklý dráp. Rychle ho zvedl a Viktorovy kulky se od něj odrazily. Vzápětí už vyrazil Viktorovi zbraně z rukou.

Viktor se pokusil sklonit a uskočit, ale Sall byl rychlejší a během zlomku vteřiny držel Viktora za krk. Viktor pochopil, že je příliš pozdě.

„Kdo jsi?“ řekl Sally Dráp.

Donalovy těžké kroky se rozléhaly schodištěm. Dvakrát se musel zastavit, protože ho dech řezal v plicích, ve stehnech mu bušilo a svaly ho začínaly pálit. Pod oblečením měl kůži zbrocenou potem, a přitom vyběhl sotva tři sta schodů – jedna jeho část je počítala.

Vysoko nad ním se ozvalo škrábání, ale nikdo nevystřelil. Podezřelí mířili na střechu lebky – museli.

„U Thanata. No tak, dělej.“

Donal se přinutil znovu pohnout a těžce přitom dýchal. Na rty se mu mimoděk vkradl úsměv, primitivní reakce na těžkou fyzickou námahu a na smrtelné nebezpečí: právě sem patřil, o tom nebylo pochyb.

Donutil se běžet rychleji.

Laura se zrovna krčila vedle okapu, když se ozvala střelba a žaluzie v oknech v sedmém patře nejbližší budovy prozářila série záblesků. Schovala se za hromadu palet.

Zkontrolovala si kabelku u boku. Pistoli měla uvnitř.

Najednou něco prolétlo vzduchem, rozřízlo jí to popruh kabelky a cizí ruce se ji Lauře pokusily vyrvat. Vrhla se vpřed, ale zpoza palety vyskočily dvě velké postavy a chytily ji za paže.

Další muž se objevil přímo před ní a namířil jí brokovnicí do obličeje.

„Co uděláme?“ řekl jeden z mužů.

„Navrhuju,“ zamumlala Laura, „abyste zatraceně…“

„Co máš v té kabelce,“ ozval se hrobový hlas, „mluv.“

Muž, pokud to vůbec byl člověk, měl sedm stop, šedou kůži a přes hranatou tvář se mu šikmo táhla jizva. Oči upíral na Lauru a obličej měl úplně bez emocí.

„Automat,“ řekl jeden z mužů, když kabelku otevřel. „Pěkně malý… a placku. Je polda.“

K budově mířily další stráže. Pokud Viktor nebo Sushana pořád žili, už tomu tak asi dlouho nebude.

„Velitelka.“ Šedý muž zkontroloval Lauřin odznak a schoval si ho do kapsy. „Jsme poctěni.“

„Nebudete…“

„Zabijte ji.“ Šedý muž se otočil. „Hned.“

Laura zavřela pevně oči.

Donale…

Pak ale ucítila trhnutí a slyšela, jak někdo zalapal po dechu. Rychle otevřela oči a spatřila mlžnou postavu, která stoupala vzhůru puklinami v asfaltu.

Stvoření vrazilo nehmotné ruce muži s brokovnicí do hlavy a hrudi…

„Xalie!“

…zhmotnilo se a zmáčklo.

Vší silou.

Muž upustil zbraň a zalapal po dechu ve smrtelném šoku a Laura se zatím stočila do strany, nadzvedla zadní část saka a vytrhla z pouzdra druhou zbraň. Podařilo se jí třikrát vystřelit, ještě než si stráže vůbec uvědomily, co se stalo.

Strážci opustili formaci, rozutekli se a jen dva z nich v běhu opětovali střelbu. Ale Laura se už přikrčila a pokračovala v palbě. Xalie byla naopak nehmotná a kulky její přízračnou postavou lehce procházely.

Pak se Xalie vrhla na dva muže, kteří stále stříleli. Z úst jim bublala krev, jak jim rozdrtila srdce a nechala je mrtvé klesnout na asfalt.

Šedý muž se dal prostě na útěk, ale ovládal se, nepanikařil a Laura se musela rozhodnout, kam až zajde. Byl k ní otočený zády, ale utíkal pro pomoc, neprchal, tím si byla naprosto jistá, a protože byly v ohrožení životy policistů, neměla na vybranou: neměla vůbec na vybranou.

Zmáčkla spoušť, malá 23 jí trhla rukou a mužův krk zalila tmavá krev. Padl k zemi a už se nepohnul.

Ale nebezpečí ještě nebylo zažehnáno, proto se Laura překulila k dalšímu mrtvému a vzala si zpět svoji větší zbraň. Zbývající strážci se rozutekli… Až na muže, který se rozhodl postavit Xalii a ihned toho litoval, protože Xaliiny prsty se proměnily v drápy tvrdé jako ocel a sekly dolů.

Muž klesl s kňouráním k zemi. Měl přeříznuté šlachy a všechny končetiny mu tak byly k ničemu. Mohl se jen třást, z roztržených artérií mu stříkala krev a obcházela ho smrt.

Laura se rozhlédla po okolí a Xalie se k ní přidala. Nehrozilo jim žádné okamžité nebezpečí a Laura se na zlomek vteřiny pousmála tomu, že opět přežila. „Kde ses tu vzala? Jak jsi věděla, že tu budu?“

Xaliino přízračné tělo se zavlnilo, jako by do něj foukl vítr, ale vzduch byl naprosto nehybný.

*Stejně jako ty.*

„Co to má znamenat?“ Laura si klekla na koleno a dobila automatiku. „Stejně jako já?“

*Ale, Lauro.*

Xalie vystoupala několik stop do vzduchu a zdálo se, že větří, pak se snesla zpátky.

*Myslíš, že jsi jediná, kdo mluví s kočkami?*

Pak se v budově ozval další výstřel. Laura s Xalii vyrazily ke dveřím a nespustily přitom z očí další ozbrojené muže, kteří se rychle blížili.

17

Donalovi zbývala ještě dvě patra, když bouchly dveře na střeše. Zahlédl dvě malé, silné postavy, které nesly něco objemného zabaleného do šedé plachty – Cortindovo tělo – pak trpaslíci vběhli na střechu a Donal zaklel.

Zdvojnásobil rychlost a posledních asi třicet schodů vzal doslova sprintem. Shora ale slyšel nejen hučení větru, ale také hlubší dunění, téměř podzvukové vibrace čiré moci. Pteranetopýr se snesl dolů a zůstal viset nad lebkou.

No tak.

Donal těžce dýchal a sípal.

Přidej.

Bylo zbytečné snažit se pronásledovat je potichu, proto poslední schody vydupal, vyklopýtal na podestu a zůstal stát za dveřmi. Plošina na vrcholu lebky byla dlouhá skoro dvě stě yardů, pak se ohýbala a prudce padala dolů. Podezřelí nebyli nikde v dohledu.

Donal vyběhl tak rychle, jak jen dokázal – měl pocit, jako by měl nohy z rozpuštěné gumy – na vlhkou, kluzkou plošinu. Zamžoural do lijáku a prudkého vichru a spatřil dvě podsadité, silné postavy, které odhodily břemeno a rozprchly se do stran, zrovna když Donal zvedl magnus.

„Stůjte, jinak budu střílet!“ Vítr mu utrhl slova od úst. Aspoň že se držel protokolu. „Stát!“

Pteranetopýr se snesl níž a zakryl skoro polovinu nebe. Otvor v břiše se svraštil, rozevřel a vylétla z něj tenká černá lana. Během několika vteřin se dolů začaly spouštět tmavě oděné postavy.

Donal varovně vystřelil, ale slaňující postavy si ho nevšímaly.

U Thanata…

Dřepl si a zamířil na nejbližší postavu – ne, pozor – a stočil se do strany zrovna ve chvíli, kdy vzduchem prolétl nohama napřed jeden z trpaslíků a zavadil Donalovi o paži. Magnus vystřelil (další promarněná kulka), Donal se ohnal zbraní, ale trpaslík udělal přemet a uskočil z dosahu.

Něco zasáhlo Donala do zad tak těžce, až klopýtl dopředu.

V pádu se otočil, vypálil po druhém trpaslíkovi, který ho nakopl, a látka trpaslíkova svetru se roztrhla. Ale byla to jen povrchová rána a první trpaslík se zatím pokusil nakopnout Donala malou, zato těžkou botou do oka, Donalovi se ale podařilo včas uhnout.

Donala uhodilo do čela něco tvrdého a před očima se mu roztančily žluté skvrny. Zvedl se na koleno, podepřel si pravou ruku levou, zamířil, vydechl – klid – a zmáčkl spoušť.

Nic se nestalo.

Zbraň selhala…

Trpaslíci se na něj vrhli. Do předloktí se mu zakously zuby a malá pěst ho zasáhla do rozkroku. Ostrý hák by skolil většinu mužů, ale Donal věděl, že dokáže bolest, ze které se mu zvedal žaludek, překonat a bojovat dál.

Praštil trpaslíka, který ho kousal, k druhému se natočil bokem, pak prvnímu zasadil tři rány do krku a trpaslík mu spadl z paže. Druhý trpaslík přešel znovu do útoku, sklonil hlavu a chystal se chytit Donala za kolena – není to žádný zbabělec – ale Donal ho nakopl pod bradu.

Potom ho nabral ještě kolenem a hákem a malá postava padla k zemi.

První trpaslík se začínal probouzet – čím vás to krmí? – ale Donal se rozběhl, nakopl ho do obličeje, srazil ho zpátky na zem a otočil ho. Prozatím byl Donal volný.

Ale trpaslíci se ho nepotřebovali zbavit, jen zdržet dost dlouho, aby zahalené postavy mohly omotat okolo Cortindova těla lana.

Donal zvedl zbraň, ale vzpomněl si, že selhala – vyčistit, natáhnout, vystřelit: tak zněla rutina, kterou Donalovi vtloukl do hlavy střelmistr Ryan – potáhl závěr dozadu a bouchl do magna pěstí, aby z něj dostal uvízlý náboj.

Připraven.

Trvalo to sotva vteřinu, ale i to bylo příliš. Pteranetopýr vzlétl a zvedl Cortindovo tělo ze střechy.

„Ne, zatraceně.“

Trpaslík se pokusil chytit Donala za kotník, ale Donal jeho ruku odkopl a zvedl zbraň. Zahalené postavy na lanech nebyly ozbrojené.

Donal je mohl případně zastřelit, ale nedosáhl na ně.

Zamířil.

Na okamžik se mu rozostřilo vidění, když upřel oči na cíl. Muž v kápi upřel pohled na Donala. Věděl, že zemře.

Klid…

Donal vydechl, stáhl břišní svaly a položil prst na spoušť.

„Do prdele.“

Sundal prst ze spouště a sklonil zbraň. Vtáhl do plic studený vlhký vzduch.

Slyšíš…?

Ne. Ale bylo by zbytečné toho muže zabít, to je všechno.

Pteranetopýr dál stoupal.

Donal mohl vypálit do Cortindova mrtvého těla, ale k čemu? Mrtvole by neublížil a pteranetopýr už ji stejně odnášel na lanech. A zabít neozbrojeného člověka Donalovi nepřipadalo jako legitimní použití síly.

Znovu zkontroloval trpaslíky – jeden se zvedl na čtyři, třásl hlavou a jeho krev se mísila s deštěm – a opět vzhlédl. Lana mizela uvnitř pteranetopýra, který stoupal výš a výš a začal se otáčet.

„Ach, sladká Smrti.“ Alexin hlas se nesl podprahovým hučením pteranetopýra se znepokojivou jasností. „Ty schody mě zabily.“

Předklonila se, levou rukou se opřela o stehno a sípala. Ale nezabránilo jí to vytáhnout pravou rukou zbraň a zamířit na nejbližšího z trpaslíků.

„Ani se, zatraceně…“ Nasála do plic vzduch. „Ach… nehý… bej se.“

Potom dveřmi vyklopýtal Ralfinko, přitáhl si plášť k tělu, aby se ochránil před náhlou přeháňkou, a namířil na druhého trpaslíka. Donal je oba zkontroloval a schoval magnus do pouzdra. Znovu se zadíval na temné nebe.

Cortindovo tělo bylo vtaženo do nákladového prostoru a zahalené postavy zmizely z dohledu. Otvor se zavřel, pteranetopýr se naklonil, otočil a začal stoupat do mračen, kde jeho obrys zmatněl a rozplynul se.

Byl pryč.

Jeden z trpaslíků se rozesmál.

Dráp svíral Viktora okolo krku.

„Řekl jsem,“ Sallyho hlas zněl přidušeně, jako by škrtili jeho, „kdo, u Thanata, jsi? A co pro tebe ta ženská znamená?“

„Je to moje… sestra,“ vymáčkl ze sebe Viktor lživě.

Sall mohl jediným pohybem levé paže v okamžiku oddělit Viktorovu hlavu od těla. Kdyby k tomu došlo, bezhlavé tělo by brzy odhalilo policejní odznak visící na Viktorově hrudi.

A i kdyby byla placka zmáčená krví, Sally Dráp by hned přišel na to, co znamená. Ale každá vteřina, kdy Sushana žila, byla jistým způsobem vítězstvím, a Viktor možná nic víc…

Sally Dráp zaječel.

Přízrak mu vrazil ruku do rozkroku a Sall zareagoval stejně jako každý jiný mužský, předklonil se, zvedl bradu a uvolnil stisk. To Viktorovi stačilo. Dráp byl tak ostrý, že mu po stranách rozřezal kůži, a jeho vlastní vazká krev mu umožnila vyklouznout ze sevření.

Potom se ve dveřích objevila bledá postava v kostýmku, zvedla zbraň a vystřelila. Sallymu vybuchlo pravé oko.

Xalie zprůsvitněla, mrtvola Sallyho Drápa propadla skrz ni a zhroutila se s chladným plesknutím mrtvého masa na zem. Xalie odplula do strany, lehce se zhmotnila a její obrys se přestal vlnit.

*Jsi v pořádku?*

Viktor sotva slyšitelně zachroptěl: „Nikdy mi… nebylo líp.“

„Zatraceně.“ Laura rychle zkontrolovala mrtvé na zemi – zejména jestli jsou skutečně mrtví a nechystají se vstát a sáhnout po zbrani. Pak se pokusila vysvobodit Sushanu z provazů.

Viktor se odvlekl k místu, kam odlétly jeho grausery.

„Dovol.“

Sebral zbraně, přistoupil k tělu Sallyho Drápa a zmáčkl spouště. Mířil přitom na zápěstí a roztrhal ho na kusy v dešti kulek, které dokázaly proniknout jakýmkoli krunýřem. Nakonec Viktor zbraně schoval, popadl skoro ustřelený dráp a zatáhl.

„Skoro…“

Viktor znovu trhl a dráp s mokrým mlasknutím povolil. Odtáhl ho k Sushaně a přeřízl s ním lana.

„Dobrá práce,“ řekla Laura.

Sushana omdlela a svalila se z křesla. Laura s Viktorem ji chytili, než mohla spadnout na zem.

*Asi…*

Xalie připlula blíž.

*… bychom to měli považovat za úspěch.*

Laura se zadívala na krvavou lázeň na podlaze.

„Ano,“ řekla. „To bychom zatraceně měli.“

O tři hodiny později se všichni členové týmu až na Haralda shromáždili okolo stolu ve výslechové místnosti ve stém patře velitelství. Na stole leželo špinavé, kanárkově žluté tandemové kolo.

„Co?“ řekl Viktor. „Budeme kolu vyhrožovat, dokud nepromluví.“

Xalie sevřela rám v téměř průsvitné ruce, zbytek jejího těla plul jako obláček kouře.

*Není v něm žádný přízrak.*

„Byl to vtip,“ zavrčel Viktor.

*Ach.*

Alexa se uculila. Xalie vždycky dokázala Viktora vytočit.

„Říkal jsi, že jsi viděl podobný tandem,“ Laura stála v zadní části místnosti, opírala se se zavřenýma očima o stěnu a uvažovala, „u Sallyho Drápa. Než jsme se s Xalii objevily.“

*A zachránily tě.*

„Vedl jsem si dobře.“

*Co prosím?*

Viktor se zakřenil. „Copak? Cítíš se nedoceněná, Xalie?“

„Klid,“ řekl Donal. „Všichni víme, jak pravděpodobné je, že by se za jedinou noc objevily na dvou rozdílných místech dva stejně žluté tandemy. Tenhle byl vzadu v dodávce, ve které ošklivá dvojčata ukradla Cortindovo tělo. Sally Dráp patřil k síti, kterou se snažíme rozplést.“

„Ošklivá dvojčata s čelistmi jako ocelové pasti,“ zabrblala Alexa.

Zčásti tím poukazovala na Donalovo ovázané předloktí, zčásti na to, že trpaslíci po formálním zatčení sklapli čelisti a nepronesli jediné slovo. A ani se nevzpírali, když jim nasadili želízka: prostě ochabli a donutili uniformovanou policejní zálohu, aby je po schodišti v lebce do čekajícího policejního antonu odnesla.

„To mě nepřekvapuje.“ Laura otevřela oči. „Sall měl prsty – no, dráp – v tuctech věcí.“

„Bylo by fajn, kdybychom je mohli zpětně vystopovat.“

„Jo. Bylo,“ řekla Alexa, „pokud KHSN dostanou něco ze Sallyho mrtvoly.“

Donal vydechl a Viktor zamumlal: „Do prdele.“

„Přesně.“

Celý tým už věděl, že Wilhelmina d’Alkamyová, vrchní forenzní naslouchačka kostí, teď leží na jednom ze svých pitevních stolů v hlubinách KHSN. Viktor s Haraldem ji znali – dost dobře na to, aby jí říkali Mino – proto byl Harald v tuto chvíli v KHSN namísto tady.

„Nic z toho nedává smysl,“ řekl Donal. „Proč použili trpaslíky a vyhodili to místo do vzduchu – a to jen aby se dostali ke Cortindově mrtvole?“

„Jak jinak by se k ní dostali?“ Alexa se natáhla, jako by se chystala shodit tandem ze stolu, ale pak couvla. „Kdo by si pomyslel, že se někomu podaří zorganizovat podobný útok?“

„Ne.“ Laura na ně pohlédla. „Donal má pravdu. Pokud byli naši nepřátelé podobného útoku schopni, proč po něm sáhli zrovna teď? Proč se kvůli jednomu mrtvému muži odhalili?“

„Protože Cortindo něco věděl.“ Viktorův hlas zněl jako štěrk sypaný do železného vědra. „Protože kdyby Mina provedla pitvu, odhalila by něco o Černém kruhu.“

„Jméno Cortindova kontaktu? Možná,“ Alexa uvažovala nahlas, „přímého nadřízeného. Anebo někoho ještě výš.“

Všichni se na chvíli odmlčeli. Potom Donal strčil ruce do kapes a obrátil pohled ke stropu.

„Víte,“ řekl, „mohlo by být zajímavé zjistit, proč na Cortindovi neprovedli pitvu. Chci říct, vím, že existuje čekací listina, ale nemůže být přece tak dlouhá, ne?“

Laura řekla: „Myslíš, že někdo rozkázal, aby ho umístili do stáze?“

„Někdo důležitý.“ Viktor pohlédl z Laury na Donala. „S větší autoritou, než měla Mina.“

„Správně.“

„Někdo,“ řekl Viktor, „s kým bychom si měli promluvit.“

Harald stál ve vnější komnatě KHSN. Mladý naslouchač kostí jménem Brixhan mu přinesl šálek růžového a trnkového čaje a zamračil se, když ho Harald požádal, aby na chvíli zůstal.

„Znáte… znal jste Minu, že?“

„Pracoval jsem pro doktorku d’Alkamyovou, ano.“

„Co se, u Thanata, stalo, víte to?“

„Myslím, že se doktorka d’Alkamyová rozhodla provést neautorizovanou…“

Do místnosti vešel další naslouchač kostí. „Měla právo kontrolovat Plástev,“ řekl nově příchozí. „Vlastně to byla její povinnost, Brixhane, nesouhlasíš?“

„No… technicky vzato ano.“

„Technicky vzato postačí, nemyslíte, důstojníku?“

„Jak se jmenujete?“ Haraldův hlas zněl velmi něžně. „Nezachytil jsem vaše jméno, naslouchači kostí.“

„Lexar Pinderwin. Doufám, že chytíte bastardy, kteří to udělali.“

„Myslím, že už se nám to podařilo. Aspoň ty, kteří čin přímo provedli.“

Brixhan se zamračil.

„Chcete tím říct,“ řekl Lexar, „že máte pěšáky, ale ne ty, kdo je najali.“

„Ano,“ řekl Harald. „Přesně to myslím.“

„No, je to začátek.“

„To je.“ Harald zamrkal něžnýma očima. „Cokoli byste mi mohl říct, by mi mohlo pomoci vystopovat jejich šéfy.“

„Doktorka d’Alkamyová neudělala nic špatného.“ Lexar zíral na Brixhana.

„No, to je dobře.“ Harald se dotkl Brixhanova ramene. „Určitě měla záznamník, že? Seznam schůzek a podobně?“

„Hm… ano, myslím… ano, měla. Měl by být v jejím…“

„Mohl byste mi ho přinést?“

„Já ne…“

„Hned, kdybyste byl tak laskav.“

Brixhan polkl.

„Hm, jistě, důstojníku.“

„A nemusíte spěchat.“

Brixhan se naposledy ohlédl po Lexarovi a odešel. Harald napočítal do dvaceti, pak přistoupil ke dveřím a zkontroloval kovovou chodbu za nimi. Byla prázdná.

„Dobrá.“ Harald se vrátil dovnitř, sedl si a ukázal na prázdnou židli. „Posaďte se, Lexare.“

Lexar poslechl.

„A mluvte.“

„Nebudu si vymýšlet,“ řekl Lexar. „Doktor d’Alkamyová byla nejlepší patoložka…“

„Mina byla moje přítelkyně.“ Harald se předklonil a jeho něžné oči nečekaně ztvrdly na ocel. „Dobrá přítelkyně. Chci vědět všechno.“

Lexar polkl, pak několikrát zamrkal a oči mu zvlhly.

„Neměl jsem se dívat,“ řekl. „Ale ona… ve stázi tu bylo tělo, na rozkaz. Doktorka d’Alkamyová přemýšlela proč.“

„Na čí rozkaz?“

„Hm… nejsem si jistý. Je to důležité?“ Lexar se chystal vstát. „Můžu přinést…“

„Později,“ řekl Harald. „Co jste nechtěl, aby mi Brixhan řekl?“

„Nic neví. Jen něco tuší a jenom kvůli něčemu, co jsem řekl. Není dost citlivý na to, aby to sám vycítil.“

„O čem to mluvíte?“ Díky Haraldovu tónu nezněla slova tak drsně. „Citlivý na co?“

„Na stopy na jejích prstech, v jejích kostech…“

Harald se odtáhl. „Prosím?“

„Doktorka d’Alkamyová pitvu provedla,“ řekl Lexar, „i když to měla výslovně zakázáno.“

„Víte to jistě?“

„Hm.“ Lexar zaváhal, pak ale dodal: „Ano, jsem si tím jistý.“

Harald se rozhlédl po místnosti. Pokud se Brixhan vrátí, Harald ho přikuje želízky ke stolu a vezme Lexara ven, protože to bylo důležité.

„Mina byla velice soustředěná,“ řekl Harald. „Neřekl byste?“

„Ano. Byla lepší než kdokoli jiný, koho jsem kdy poznal. Než kterýkoli jiný naslouchač kostí.“

„Dost soustředěná na to, aby si podržela v mysli předsmrtnou myšlenku?“

„Ach, u Thanata…“

„Aby si vpálila poslední obrázky před smrtí do kostí?“

„Ano.“ Lexarovi začaly kanout po tvářích slzy, ale nebránil se jim, nic neskrýval. „Ach ano. Byla nejlepší.“

Harald vstal.

„Chci, abyste provedl pitvu.“

„Ne.“ Lexar polkl. „Jsem jenom mladší…“

„Chci, abyste ji provedl hned.“

Zbytek týmu dorazil o hodinu později, když už pitva probíhala. Zastavili se napřed v nejnižších podzemních patrech s celami, kde byli trpaslíci přikováni ke stěně stříbrnými okovy.

Ani jeden z nich nevypadal, že by mu bylo do řeči, a to ani poté, co k nim připlula Xalie, přejela jim prsty po mozku a sáhla jim do kostnatých lebek. Kdyby jen dokázala číst myšlenky… Ale teď měla spíše co dělat, aby své prsty s dlouhými nehty nezhmotnila a tvrdě nezmáčkla.

Ničemu by tím nepomohla.

Donal zavolal do Archivů a promluvil krátce s naslouchačkou kostí, kterou požádal o pomoc, s Feoragh Carryn. Z jejího hlasu vycítil smutek a ještě něco jiného a Donalovi chvíli trvalo, než poznal, co to je. Feoragh se cítila vinná; myslela si, že zavinila Mininu smrt.

„Ne,“ řekl Donal. „Tak za prvé jste mluvila s doktorkou d’Alkamyovou kvůli mně. Neměla byste se cítit provinile za to, že žijete.“

„Prosím…“

„Omlouvám se, ale pochopte. Na jednom konci příčinného řetězce stojí lidé, kteří k útoku vydali rozkaz, na druhém konci já. Vy jste někde uprostřed. Nenesete žádnou vinu.“

„Ano.“ Feoraghin hlas se nesl po telefonu jako vánek. „Ale i když vím, že máte pravdu, teď tomu zrovna nevěřím.“

„Tak co vám pomůže?“

„Když zjistíte, kdo Minu zabil a proč. A… vypořádáte se s nimi.“

„Dobře,“ řekl Donal. „Přesně to udělám.“

Zavěsil a v duchu viděl Feoragh, představil si, jak míří dolů do Mříže, noří se do kostí archivovaných vzpomínek a pátrá hlouběji a hlouběji. Ať už smrt Miny d’Alkamyové přinese cokoli, způsobila přinejmenším to, že aspoň jedna naslouchačka kostí probádá Archivy s odhodláním, kterému se nic nevyrovná.

A ať už plánoval Černý kruh (nebo jak si ti bastardi říkali) cokoli… zjistí, že mají za patami taktickou jednotku, která se jen tak nevzdá.

Donal vyšel ven na ulici a minul zachmuřené smrtivlky u schodů. FenSedm se k němu obrátil s doutnajícím vztekem v jantarově žlutých očích: slyšel o Minině smrti. Donal kývl.

Vixen čekala u chodníku. Otevřela dveře a Donal nasedl. Laura seděla za volantem, a když se dveře zacvakly, vyrazila.

„Ostatní už odjeli?“ Donal se ohlédl po velitelství. „Zarazilo mě, jak popuzeně Viktor vypadal po všem, čím prošel.“

„Co tím chceš říct?“

„Po takové dávce adrenalinu bych očekával vyčerpání, víš? V reakci na všechno. Hlavně na… myslím, že má Sushanu moc rád.“

Záchranáři, kteří Sushanu odvezli, dali jasně najevo, že nějaký čas, pravděpodobně několik dnů, u ní nebudou žádné návštěvy vítané.

„Jo,“ řekla Laura. „Ale měl rád i Minu.“

„Ach.“

„On i Harald. Říká se…“ Laura stiskla rty.

„Co?“

„Že Harald, Mina a Sushana byli, no, víc než dobří přátelé.“

„Ach,“ řekl Donal znovu. „Já… hm. Chápu.“

Laura vzala Donala za zápěstí a přitiskla si jeho ruku na levé prso.

„Je to normálnější než spát s někým, kdo nemá puls, nemyslíš?“

„Miluju tě.“

„Zatraceně.“ Laura zamrkala a potřásla hlavou. „To by se nemělo dít.“

Slyšíš…?

Pšt.

Donal odtáhl ruku.

„A?“

„U Thanata, taky tě zatraceně miluju. Stačí?“

„Jo,“ vydechl Donal. „Víc než stačí.“

Vixen zastavila a otevřela dveře.

„Jsme tady,“ řekla Laura.

Nadzemní část Kanceláře hlavní soudní naslouchačky tvořila přikrčená budova z modrého kamene připomínající tělo zmrzlého zvířete, menší, hlavě podobný přístavek pak hlavu – velká okna vypadala jako obrovské oči. Jen dvacet policejních vozů zaparkovaných v podivných úhlech okolo perimetru napovídalo, že se v podzemní Plástvi něco stalo.

Ještě hlouběji, na pitevním patře, pak leželo Minino tělo a mladý naslouchač kostí, který ji tolik obdivoval, ho řezal na kusy, aby mohl položit ruce na stále teplé, zakrvácené kosti a pokusit se přečíst vzkaz vyrytý do nich agonii.

18

„Nemůžu to udělat.“ Lexar odložil stranou pilku na kosti. „Není nic, co bych…“

„Můžete.“ Haraldův hlas tlumila chirurgická rouška na obličeji. „Zkuste to znovu.“

„Ne…“ Přesto se rozechvělý Lexar přinutil znovu vložit ruce do Mininy otevřené mrtvoly. „Ach…“

Lexarovi se zachvěla víčka a podlomila se mu kolena.

„Do prdele.“ Harald Lexara zachytil. „U Thanata.“

Ale Lexar se vzápětí probral, odstrčil Haralda a vrávoravě se postavil.

„Dva malí muži,“ řekl. „Trpaslíci.“

Harald vydechl. Potvrzovalo to, co mu Laura řekla po telefonu o dvou mužích, které zatkli Donal s Alexou. To, zda budou moci informaci použít u soudu, bude záležet na tom, jestli se mu podaří prohlásit pitvu zpětně za oficiální.

„Sekyru,“ dodal Lexar. „Měli sekyru.“

Harald potřásl hlavou.

Báječné. Můžeme vyslechnout majitele všech železářství v Tristopoli.

Nijak mu to nepomohlo.

Nemůže jich být víc než pár tisíc.

Ale do Lexarových očí se vrátil soustředěný pohled a upřel ho na Haralda.

„Nebyla to obyčejná sekyra,“ řekl Lexar. „Byl to koherentní rezonátor čarovln. Ty zrovna na stromech nerostou.“

„Dobře.“ Harald se zadíval na Minino tělo. „Dobře. Aspoň něco.“

„Připadala mi illurijská,“ řekl Lexar. „Tedy Mině…“

V Lexarově hlase zněla zvláštní bolest a Harald tušil, že některou agonii dokáže ocenit nebo pochopit jedině naslouchač kostí. Na vnitřní okno pitevny zaťukaly nehty. Na chodbě stála Laura.

Zavřenými dveřmi prosákla do pitevny mlžná postava.

„Co?“ Lexar se instinktivně natáhl po jednom z řezacích nástrojů.

„Kolegyně.“ Harald kývl. „Xalie, tohle je Lexar. Je to dobrý chlap.“

Xalie se ve vzdálenosti šesti stop vznesla výš.

*Zdravím, Lexare.*

„Já… rád vás poznávám, Xalie. Omlouvám se za svoji reakci.“

Ale Xalie už se vznášela nad Mininou mrtvolou a prohlubně její téměř neviditelné tváře dávaly najevo stejně hluboký žal, jako byl Lexarův.

*Byla dobrý člověk.*

„Ano.“

Xalie se otočila k Haraldovi.

*Viktor nechce jít dovnitř.*

„Divíš se mu?“

*Ne…*

Po chvíli Harald řekl: „Půjdu za ním ven. Lexare?“

„Budu v pořádku. Nemůžu už nic víc dělat, jenom ji… upravit, víte?“

„Aby vypadala slušně.“

„Ano.“ Lexar natáhl ruku a dotkl se Mininy mrtvé, nehybné tváře. „Slušně.“

V koutku Haraldova oka se objevila slza.

*Jsi…?*

„Sotva.“

Xalie víc neřekla, vznesla se téměř ke stropu a dívala se, jak Harald opouští pitevnu a snaží se držet emoce pod kontrolou. Nevěděla, jestli klepy, které o jejich trojici slyšela, byly pravdivé, i když dokázala procházet zdmi.

Přátelé se ale nešpehují, nikdy.

*Najdeme je.* Mluvila s Lexarem, který se skláněl nad mrtvolou a po chvíli váhání uzavřel velký řez v Minině trupu. *Nakonec je dostaneme, všechny, i ty, kdo vydali rozkazy.*

„Pravděpodobně.“

Lexarův hlas zněl dutě a Xalie pochopila: pomsta nic neznamenala, spravedlnost v soudní síni nic neznamenala, protože jediné skutečné spravedlnosti by bylo dosaženo tehdy, kdyby byla Mina zároveň oživena. A něco takového nedokázal žádný naslouchač kostí ani taumaturg.

*Možná skončí tady. Na vašem stole.*

Lexar zvedl hlavu a pohlédl na Xalii.

„Ano. A když nebudou tak úplně mrtví, dokážu s tím žít.“

Xalie přemýšlela, co by naslouchač kostí dokázal udělat s emocemi a nervovým systémem osoby – nepřítele – která ještě pořád žila.

*Udělám, co budu moci.*

Pak sklonila hlavu, prolétla stropem a zmizela.

Laura použila Mininu kancelář, aby si mohla zavolat. Ze všeho nejdříve zatelefonovala do nemocnice, kde ji třikrát přepojili a musela několik minut čekat – obzvláště na jednu matrónu neudělala Lauřina hodnost žádný dojem – než jí oznámili, že Sushanin stav je „uspokojivý“. Laura přemýšlela, jak dát najevo, co si o podobné kategorizaci myslí, ale protože na nic nepřišla, zavěsila.

Dovnitř vešla Alexa a zavřela za sebou.

„Co je?“ řekla Laura a vzhlédla.

„No… možná překračuju své pravomoci.“ Alexa se odmlčela.

„A možná ne.“

„Promiň?“

„Ještě jsi nic neřekla, Alexo. Oč jde?“

„Ty a Donal.“ Alexa polkla a rychle pokračovala: „Byl to tvůj nápad rekrutovat ho?“

„Na co narážíš?“

„Vím, že jste si blízcí. My – všichni – si myslíme, že je to báječné, ale…“

„U Thanata, Alexo. Tak už to vyklop.“

„Jde o to… Zaráží mě to načasování. Začneme se zajímat o Černý kruh a vyvoláme masivní reakci. Vloupou se sem.“ Alexa ukázala na ocelové stěny. „Je to trochu okaté, nemyslíš?“

Laura si založila paže na hrudi.

„Co s tím má společného Donal? Kromě toho, že celý případ rozlouskl?“

„Nežárlím na jeho úspěch, pokud myslíš tohle.“ Alexa si promnula oči a Laura si připomněla, že živí potřebují spát.

„Tak o co ti jde? Myslím, že sis popletla příčinu a následek.“ Lauřin hlas zněl napjatěji, než zamýšlela. „Nitky jsme začali rozplétat až potom, co se k nám Donal přidal.“

„Sledovali jsme stopy z dřívějška.“ Alexa zašoupala nohama. „Promiň, ale musela jsem se zeptat. Příčina a následek…“

Laura zůstala sedět naprosto nehybně. „S Xalii jsme musely Donala prakticky vytáhnout z nemocničního lůžka. Musely jsme na něm pracovat. Přesvědčovat ho.“

„No… dík,“ řekla Alexa. „Mohla jsi mi prostě říct, ať jdu do prdele a starám se o sebe.“

„Skoro jsem to udělala.“ Laura se usmála a čekala, dokud jí Alexa úsměv neopětovala. „Ptáš se, jestli mě Donal nemohl podvést, zmanipulovat mě. A odpověď zní ne.“

„Dobře.“

Laura znovu čekala. Pak ukázala na prázdnou židli. „Co kdyby ses posadila?“

Alexa si sedla.

Laura přestala dýchat. Pro nemrtvé není dýchání důležité.

„Do prdele,“ řekla Alexa a sáhla do vnitřní kapsy saka. „Tady. Vezmi si to.“

Vytáhla přeloženou růžovou kartu z kartotéky a podala ji Lauře. Byla popsaná fialovým inkoustem a gotickým písmem ozdobeným velkými kudrlinkami na ní stálo: Umístěn do stáze na rozkaz kanceláře kom. A. Vilnara, 3. pěten 6607.

Pod tím bylo jiným rukopisem a červeným inkoustem dopsáno: Doba trvání: neurčena.

Laura odložila kartu na stůl.

„Nemusím se ptát, kterého těla se to týká.“

Alexa se kousla do rtu. „Důvěřuješ Donalovi.“

„Byla jsi s ním, honili jste se za tělem.“ Laura se zamračila a v očích se jí pohnuly zvláštní stíny. „Nechceš snad říct, že se Donal držel zpátky? Že je mohl chytit?“

„Já…“ Alexa vydechla. „Nikdo kromě něj se k nim ani nepřiblížil. Vedl si líp, než kdokoli z nás mohl očekávat.“

„No. Dobře.“

„A je tu ještě něco…“

„Co?“ řekla Laura.

„Sledovala jsem ho, když utíkal nahoru po schodech a já se ho snažila držet.“

„No a?“

„No, má malou prdelku a je fakt ve formě.“ Alexa se zakřenila. „Myslím, že máš štěstí, šéfko.“

„U Thanata,“ řekla Laura, ale sobě navzdory se rozesmála. „Padej odsud.“

Zrovna když Alexa vstávala, ozvalo se zaklepání. Dveře se otevřely a dovnitř nahlédl Donal.

„Ahoj,“ řekl. „Neruším?“

Laura s Alexou si vyměnily pohledy.

„Ne,“ odpověděly jednohlasně a vybuchly smíchy.

„Promiň,“ dodala Laura.

Donal na ně chvíli hleděl, pak zavrtěl hlavou, vyšel ven a zavřel za sebou. Ale usmíval se.

Jak ale šel chodbou, jeho úsměv povadl. Byl rád, že jsou Laura s Alexou přítelkyně; a Alexa mu připadala jako dobrý člověk, nebo přinejmenším dobrý polda. Jestli ty dvě věci byly jedno a totéž, představovalo diskusi na nudný den.

Ale v místnosti panovala zvláštní atmosféra, něco, co naznačovalo, že smích byl zčásti reakcí na předchozí napětí. A jeho příčina byla jasná: růžová karta na stole vedle Laury.

Viděl sice písmo vzhůru nohama, to mu ale nijak nevadilo: vzpomněl si na sestru Mary-Anne Styxovou a na to, jak nevěřícně ho vyslýchala, když jí ve třech letech tvrdil, že si přečetl noviny, které ležely na opačné straně místnosti, a potvrdil to tím, že jí odrecitoval nadpisy článků.

Takže komisař Vilnar rozkázal, aby Cortindovo tělo drželi ve stázi.

„Sleduji stopu v papírech,“ řekla mu Laura.

Vilnar ale Donala požádal, aby špehoval taktickou jednotku. A Laura podezřívala Vilnara. Nic z toho však nebyl důkaz.

Donala zaštípalo u páteře, proto se otočil. Z otevřených dveří ho sledoval bledý muž – mladý naslouchač kostí.

„Můžu vám pomoci?“ řekl Donal.

„Hm… jde o doktorku d’Alkarnyovou.“

„A vy jste?“

„Brixhan Dektrolis. Nejsem si jistý, ale myslím, že jeden z mých kolegů ji právě pitvá.“

Donal odvětil: „Tohle je KHSN, ne? Tady se přece pitvy provádějí?“

„Samozřejmě…“ Brixhan zrudl. „Ale naslouchač, který ji pitvá, nemá potřebnou kvalifikaci a myslím, že byl k doktorce d’Alkamyové citově připoután.“

„Božínku.“

„No právě. Je to jasné porušení profesionální…“

„To určitě. Poslyšte, asistoval jste mé kolegyni, detektivu Ceerlingové? Alexe Ceerlingové?“

Brixhan zamrkal. „Ano, odemkl jsem místnost se záznamy…“

„A provedl křížovou kontrolu s,“ Donal se chystal říct s korespondujícími složkami, ale rychle zvolil jiná slova, „Pláství? Jen abychom si byli jistí, že máme správné tělo.“

„Nedošlo k žádné chybě.“ Brixhan se zamračil, asi se snažil působit autoritativně. „Záznamy jsou přesné.“

„Samozřejmě. Odvádíte dobrou práci.“ Donal mrknul. „Já bych to dělat nemohl.“

„Spousta lidí tak reaguje.“ Brixhanův hlas zněl samolibě. „Ale my jsme na to cvičení.“

„Potřebujeme forenzní génie, to je jisté.“ Donal povytáhl obočí. „A lidi, kteří se umí chovat profesionálně. Myslím, že to dotáhnete daleko.“

„Ach. Děkuju, poručíku Riordane.“

Takže Brixhan znal Donalovo jméno, přestože se Donal nepředstavil.

„Možná,“ řekl Donal a zalétl pohledem k ocelové stěně, za kterou se nacházely pitevny, „možná se dostanete až na místo d’Alkamyové.“

Brixhan pohnul rty, ale nevyšla z nich ani hláska.

„Chce to klid,“ dodal Donal.

Povytáhl si sako a dal si dobrý pozor, aby na okamžik odhalil pažbu magna – Brixhan bezděčně o půl kroku couvl – pak se otočil, vydal se pryč a nechal Brixhana, ať si o jeho poznámkách učiní vlastní závěry.

Nepříjemný sráč.

Ale podlézání nebylo zločin, spíše vrozená choroba. Donal si už dávno přestal dělat s lidmi, jako byl Brixhan, hlavu.

Ale znepřátelit si komisaře Vilnara by nebylo jen znepokojující, nýbrž děsivé. Respektoval toho muže. Jenže pokud se zapletl s Černým kruhem, někdo ho bude muset dostat.

U laboratoří se nacházela malá předsíň, která sloužila jako čekárna pro civilisty, kteří měli identifikovat tělo nebo jinak pomoci. Donal ji několikrát navštívil s příbuznými obětí… a v jednom případě ve společnosti tlusté staré dámy, která si přišla prohlédnout mýdlově vypadající tělo muže, který mohl být jejím synem. Šťouchla do něj kostnatým prstem a řekla: „Vypadá jako kus hovna, že? Ale na mýho kluka je až příliš velký fešák. Dík za snahu, poručíku.“

Teď tam zamířil kvůli malé, zvukotěsné telefonní budce. Místnost byla prázdná, a tak vytáhl z kapsy hrst mincí, které bude potřebovat, zvedl sluchátko a nakrmil mincemi telefon.

Odpověděl mu ženský hlas.

„Haló? Kancelář komisaře Vilnara.“

„Ahoj,“ řekl Donal. Nevěděl, jak sekretářku oslovit, protože ji znal jen jako Vědmu. „Hm… je tam? Tady je Riordan.“

„Okamžik.“ Vědma byla příliš arogantní, než aby lhala a řekla, že se musí podívat. Neměla by problém komukoli říct, že šéf je zaneprázdněný. „Přepojím vás, poručíku.“

Ozvalo se cvaknutí a zaškrábání a Donal si představil, jak Vědma přehazuje páčku na konzole. Mohla hovory poslouchat?

Nezáleželo na tom. Pokud jí Vilnar důvěřoval, dovolil jí to; pokud ne, postaral se o to, aby nemohla.

„Riordane.“

„Pane. Jsem v KHSN, odkud ukradli Cortindovo tělo.“

„Myslíte, že je to pro mě novina?“

„Krádež? Ne, pane. A předpokládám, že víte i to, že při vloupání zabili doktorku d’Alkamyovou.“

Rozhostilo se ticho a trvalo déle, než Donal očekával.

„Děláte nějaké pokroky? S její vraždou?“

„Je téměř jisté, že ji zabili dva podezřelí, které máme ve vazbě. Čekám, že mi to brzy potvrdí.“

„Potvrdí?“

„Pane, doktorka d’Alkamyová byla naslouchačka kostí. Mohla si v duchu zaznamenat poslední okamžiky před svojí smrtí, aby mohly být… vyzvednuty. Později.“

„Tím chcete říct, že probíhá pitva.“

„Neměli jsme čas získat povolení,“ řekl Donal.

„A?“ Vilnarův hlas zněl suše. Možná už nepracoval na ulici, ale věděl, jak funguje byrokratický systém a jak ho obejít.

„Někdo právě provádí pitvu. Neoficiálně.“

V telefonu se ozval zvuk. Možná to byl statický šum, možná Vilnarův výdech.

„Dobře. Dejte mi vědět, jak dopadne. Dobrá práce, Riordane.“

„Hm… ještě jednu věc, pane. Cortindovo tělo bylo ve stázi.“

„Bylo? Ale zemřel už před několika týdny, když jste…“

„Když jsem ho zabil. Ano.“

Donal mohl říct víc, ale nepřipadalo mu to jako správný okamžik. Proto dodal: „Ale asi šlo jen o nějaký byrokratický omyl. Naším hlavním vodítkem jsou trpaslíci.“

„Trpaslíci?“

„Dva podezřelí, které máme v celách. Jsou čtyři stopy vysocí, možná ani ne, ale silní.“

„Aha.“ Na opačné straně linky zašustily papíry: Vilnar si prohlížel dokumenty na stole. „Ano. Chápu.“

Takže Vilnar už získal záznamy o zatčení a uvalení vazby.

„A taktická jednotka? Dělají nějaké pokroky, o kterých bych měl vědět?“

Donal zaváhal.

„Velitelka Steelová je velmi schopná, pane,“ řekl nakonec. „Ale jednotka musela zachraňovat unesenou policistku a zdá se, že nic z toho nikam nevede. Řekl bych, že jednotka je… nesoustředěná.“

Ať si Vilnar myslí, že ztratili stopu, že ji nevysledovali až do jeho kanceláře.

„Dobrá.“ Vilnar si odkašlal. „Informujte mě.“

„Ano…“

Vilnar už ale zavěsil. Donal poslouchal vlny statického šumu, ale nic se nedozvěděl. Odložil sluchátko a opustil čekárnu, aniž by si všiml mlhavého, téměř neviditelného pohybu u stěny vedle telefonní budky. Přízrak pokrčil prsty a natočil průsvitnou ruku dlaní vzhůru.

Pak zvedl prostředníček na dveře, kterými Donal odešel.

*Jdi do prdele, milenče.*

Xalie zmizela uvnitř stěny.

Harald oslovil zbytek týmu (kromě Sushany – bude trvat dlouho, než se dostane z nemocnice) a něžné oči měl prázdnější než obvykle, hlas bezbarvý. Výsledky pitvy, kterou mladý naslouchač kostí Lexar provedl, taktické jednotce víc než stačily.

Předložit nález soudu bude něco úplně jiného.

Donal se opřel o stěnu a založil si paže na hrudi. Nechápal, proč se od něj Xalie odtáhla, když vešel.

„Určitě dokážeme, že ošklivá dvojčata,“ Alexa tím myslela uvězněné trpaslíky, „byla na místě činu. U Thanata, na vlastní oči jsem je viděla na střeše, když neregistrovaný hexanetopýr vzlétal k nebi.“

„Pteranetopýr,“ opravila ji Laura. „Nejenže jsme nenašli žádný odpovídající letový plán, ale nezachytily ho dokonce ani naše sledovací systémy. Nezaznamenal ho žádný z vrtulníků.“

„Zatraceně.“

„Přesně. A s jistotou jsme neidentifikovali ani zelenou dodávku trpaslíků. Jediným pojítkem,“ Laura kývla na Haralda, „je předsmrtná vzpomínka doktorky d’Alkamyové, která si útok trpaslíků zapamatovala. Pokud se nám pitvu podaří zpětně autorizovat, budeme moci předložit aspoň tyto důkazy.“

Alexa zvedla obě ruce.

„No, takže. To stačí, ne?“

„Na to, abychom dostali pěšáky,“ zavrčel Viktor. „Ne ty, kdo vydali rozkaz zabít Minu.“

Harald pomalu kývl.

„Do prdele,“ řekla Alexa.

Chvíli nikdo nepromluvil. Pak Donal přešlápl. „Říkal jsi něco o zbrani, Haralde? O sekyře?“

Harald pokrčil rameny.

„Lexar tvrdí, že byla illurijská.“

„Další spojení s Illuriem,“ zamumlala Laura. „Máš tam nějaké kontakty, že?“

Donal povytáhl obočí. Harald řekl: „Skoro dva roky jsem tam žil. Byl jsem u mariňáků a sloužil jsem u vojenské policie.“

„Jo, a jedna sekyra tě určitě zavede k obchodu, kde ji koupili,“ brblal Viktor. „K jednomu obchodu v celé zemi. Pokud vůbec byla illurijská… Lexar si tím není jistý, že ne?“

„Byla nějak očarovaná,“ řekl Harald. „Koherentní fluxové něco… Už si nevzpomínám, jak tomu říkal.“

„Ty sis nedělal poznámky?“ Alexin tón byl napůl žertovný, napůl káravý.

„Ne, písařský přízrak pořizoval oficiální záznam.“

„Doufám, že bez časového údaje,“ řekla Laura.

Pokud přízrak připojil k záznamu datum a čas, bude jasné, že pitva proběhla předtím, než bylo uděleno povolení. Stačilo by to na to, aby veškeré nálezy byly jako důkaz zamítnuty.

Vlny protékající rozpouštějícím se lidským tělem…

Donalovou myslí probleskl nečekaný obrázek, potřásl ale hlavou, aby ho zahnal. Vzpomněl si na Andyho, spolupacienta v nemocnici: na muže, který nedokázal svému tělu zabránit v tom, aby nahodile měnilo tvar. Na muže, jehož rozteklé tělo se skoro roztrhlo a který málem zemřel, když selhal generátor léčivého pole.

„Je možné, že jsem omylem zapálil prskavku,“ zamumlal Harald a pohlédl na Xalii. Pokrčil rameny. „Omlouvám se.“

*To není směšné.*

„Já vím.“

*Ne, nevíš. Nejsi přízrak.*

„Prskavky pálí, to vím.“

Xalie se vznesla z podlahy a neodpověděla. Očividně nesouhlasila s tím, že Harald zahnal písařský přízrak z pitevny prskavkou.

Laura si povzdychla. „To nepomůže, lidi.“

„Omlouvám se.“

„Možná ano,“ řekl Donal a ignoroval divný pohled, který po něm Xalie vrhla. „Haralde, říkáš, že sekyra byla nezvykle očarovaná? A silně?“

„Hm… jo. To tvrdil Lexar.“

„Takže musela zanechat silnou stopu v auře ošklivých dvojčat, že?“

Harald kývl. „Máš pravdu. Měli bychom říct Lexarovi…“

„Ne.“ Laura bouchla rukou do stolu. „Nepoužijeme naslouchače kostí k mučení živých.“

„Možná nebudeme muset.“ Donal se odstrčil od stěny. „Možná by nám proniknout do aury zajatců mohl pomoci někdo jiný.“

Na mysl mu znovu vytanula vzpomínka na nešťastného Andyho rozpouštějícího se na nemocničním lůžku. Když léčivé pole selhalo, sestra Felice zavolala odborníky.

Jak že se ten mladý génius jmenoval? Kyushol? Kyushen? Něco takového.

Xalie připlula blíž.

*Chci být u toho, až bude výslech probíhat.*

Donal se pokusil na její přízračné tělo zaostřit, ale neustále se rozplývalo.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Když chceš.“

*Chci.*

„Půjdu si zavolat.“

Donala napadlo, že Xalie něco namítne. Místo toho jen potřásla téměř neviditelnou hlavou, vnořila se do podlahy a zmizela.

„Nenávidím, když to dělá,“ zabrblala Alexa.

Laura hleděla na Donala.

Co teď? přemýšlel.

„Za minutku jsem zpátky,“ řekl a šel zavolat do nemocnice.

19

Sestra Felice zněla po telefonu něžně a šarmantně. Donal na vteřinu přemýšlel, proč se s ní po odchodu z nemocnice nepokusil sejít. Ale našel Lauru a intenzita citů, které v něm probudila, ho pořád překvapovala.

Sestru Felice potěšilo, že se Donalovi vede dobře, a byla jen trochu zmatená, když se zeptal na jméno mladého taumaturga. Dozvěděl se, že se jmenuje Kyushen Jyu, technicky vzato doktor Jyu, ale doktor taumaturgie, ne medicíny. Titul však nepoužíval, aby někoho nenapadlo, že je medik.

Když se Donal spojil s Kyushenem, chvíli mu trvalo, než ho přesvědčil o tom, že mu výlet do města normální práci vynahradí. Ale teprve když se Donal zmínil o illurijském artefaktu – o sekyře – a jeho čarovné koherenci, vzbudil u Kyushena zájem.

„Koherentní čarovlny? Rezonátorová čepel?“

„Hm, jo,“ řekl Donal. „Myslím, že tak to říkali.“

„No, páni.“

„Můžete vysledovat stopy v aurách vězňů?“

„V aurách? Slehl jste si? Nic takového jako aura neexistuje, je to jenom vizuální metafora. Aury nejsou skutečné.“

„Ach,“ řekl Donal.

„Podívejte, moderní taumaturgické inženýrství je založené na OSV, vedle čehož je procedurální čarování tak obstarožní jako… no, starožitnosti. Víte?“

„A co vlastně OSV znamená?“

„Neslyšel jste o obrazově sklonovém věštění.“ Nebyla to tak docela otázka. „Všechno na světě má své vjemy a sklony a právě ty používáme v modelech OSV. My ty dva koncepty spojujeme, namísto abychom oddělovali teologické funkce od entit, na jejichž základě konají. To je staromódní způsob.“

„Jasně,“ řekl Donal. „No, očividně.“

„Proto je to tak… Podívejte, vysvětlím vám to, až dorazím.“

„Už se na to těším.“

„Dobrá,“ řekl Kyushen. „Budu tam v šest ráno.“

„V šest? To je trochu…“

Ozvalo se cvaknutí a v telefonu to začalo bzučet. Donal chvíli zíral na sluchátko.

„…brzo,“ řekl.

A zavěsil.

Laura nakoukla dovnitř. „Spojil ses se svým kontaktem?“

„Jo. Pokusíme se o obrazosklonné čarování,“ řekl Donal. „Myslím.“

„No. To je hezké.“

„Je to větší sranda než sex. To tvrdil můj kontakt.“

„A má přítelkyni? Měl vůbec někdy přítelkyni?“

„O tom pochybuju,“ řekl Donal. „A jak jsi věděla, že můj kontakt je muž?“

„Hádala jsem.“ Laura se usmála a v bledých tvářích se jí objevily dolíčky.

„No… budeš mít později chuť trochu si začarovat?“

„Když to dobře navlíknete, poručíku.“

„Budu se snažit, velitelko.“

Xalie vycouvala ze stěny do chodby, kde čekal Harald s prskavkami v rukou. Xalie se zachvěla, což byla přízračná obdoba toho, když člověk vyděšeně vyskočí.

*Co tu děláš?*

„Dívám se, jak se plížíš stěnami.“

Xalie odplula dozadu, pryč od nezapálených prskavek.

*Nemám ty věci ráda.*

„A co Donala Riordana?“ zeptal se Harald. „Toho ráda máš?“

Xalie zavrtěla hlavou, zarazila se a kývla.

*Ráda ho mám, to jo. Ale nevěřím mu.*

„Alexa říkala, že odvedl dobrou práci.“

Xalie se roztočila jako malé tornádo. Pak zpomalila, roztáhla se a sestoupila k Haraldovi.

*Špehuje nás. Pro Vilnara.*

Harald mrkl a zadíval se na Xalii něžnýma, flegmatickýma očima.

„To není dobré,“ řekl.

Na velitelství si Donal všiml, že Viktor někam zmizel. Zmínil se o tom Alexe, která na něj chvíli zírala. „Šel do nemocnice.“

„Ach, u Thanata,“ zamumlal Donal. „Omlouvám se. Šel za Sushanou.“

„Já vím.“ Alexa trochu zjihla. „Nikdy ses s ní nesetkal, ale někteří z nás ji znají už hodně dlouho.“

„Práce v utajení je nebezpečná v mnoha ohledech.“

„Chceš tím říct, že je úplatná?“

„Ne.“ Donal se opřel o stůl. „Statečná, odhodlaná a ve stresu. Dělat takovou práci chce odvahu. Nepřekvapuje mě, že s ní Viktor je.“

„Není s ní, ne tak, jak si myslíš.“

„Vlastně jsem si myslel, že ona, doktorka d’Alkamyová a…“ Donal zmlkl.

„A Harald,“ řekla Alexa. „Řekla ti o tom Laura, nebo jsi na to přišel sám?“

„Asi obojí.“

„Každý někoho potřebuje.“

„Hm, jo.“ Donal doufal, že se mu Alexa nenabízí. Už dřív se mu to s několika ženami stalo; a ne vždycky si uvědomil, že se k tomu schyluje. „Věc je, s Laurou…“

„Pokud jí ublížíš,“ řekla Alexa „jeden z nás tě zabije.“

„Ach.“ Donal se usmál. „Jsem rád, že si rozumíme.“

„No?“

„Neublížím jí,“ řekl Donal. „A pokud to udělá někdo jiný, vlastnoručně ho zabiju.“

„To stačí.“ Alexa mu podala ruku.

Donal na ni chvíli hleděl, pak ji uchopil. Potřásli si.

„Co máte vy dva za lubem?“ Do hlavní kanceláře vešla Laura.

„Budujeme tým,“ řekl Donal.

„Ujde,“ řekla Alexa. „Víceméně.“

„Lituju, že jsem se ptala. Donale, víš jistě, že to chceš udělat?“ Laura mu podala dlouhou tenkou obálku se stříbrným reliéfem letadla. „Inkognito a bez oficiální podpory budeš ve velkém nebezpečí.“

Alexa se zamračila. „Přece nechceš Donala poslat někam v utajení, že ne?“

Donal řekl: „Mluvili jsme o Sushaně. Ale tohle je jiné. Jenom navštívím Illurium jako…“

„Oddělení to nikdy nezaplatí,“ řekla Alexa.

„Hm… co tím myslíš?“ Donal ukázal na letenku v Lauřině ruce.

„Zeptej se Laury, kdo letenku koupil,“ řekla Alexa. „Zeptej se jí, kdo ji zaplatil.“

Laura položila letenku na stůl. „Záleží na tom? Doopravdy?“

„No tak, Lauro,“ řekl Donal. „Přece jsi to opravdu neplatila z vlastní kapsy, že ne? Bude to stát…“

„Žiju v Temné věži.“ Laura vypadala pobaveně. „Pořád ti to nedošlo, že ne?“

„Aspoň,“ řekla Alexa, „nejde po tvých penězích.“

„O čem to mluvíte?“

Alexa ukázala na Lauru. „Vaše přítelkyně, poručíku Riordane, není jenom vaše nadřízená. Patří taky k nejbohatším ženám v Tristopoli.“

Laura pokrčila rameny.

„Je odporně bohatá,“ řekla.

Alexa ukázala na Donala. „Ale radši nezapomeň, o čem jsme spolu mluvili.“

Donal kývl.

„Nezapomenu.“

Alexa se mračila a Donal asi chápal proč: poté co spolu mluvili o rizicích práce v utajení, se dobrovolně přihlásil, že udělá totéž za hranicemi, v cizí zemi, kde spravedlnost byla rychlejší a tvrdší než doma. A přestože by Lauře nikdy neublížil úmyslně, kdyby se nechal zabít, byla by to ta nejhorší věc, jaká by ji mohla potkat. To všechno si Donal přečetl v Alexině tváři.

„Když ale nezískáme žádné specifické vodítko,“ řekl, „pak nevím, jestli bude výlet do Illuria vůbec stát za to. Můžeš letenku stornovat, aniž bys přišla o peníze?“

Laura zavrtěla hlavou. „Na tom nesejde. Harald má v Illuriu spoustu kontaktů. Budeš mít po ruce zdroje.“

„Donašeče,“ řekl Donal.

„Možná. Myslím, že někteří zastávají vysoké postavení.“

Alexa řekla: „Jak bychom mohli získat další vodítka? Nemáme se o co opřít.“

„Máme ošklivá dvojčata,“ namítl Donal.

„Ta ale nemluví, ne?“

„Ještě ne.“

Následující ráno probudila Donala v pět ráno vůně kávy. Laura, oblečená v olivově zeleném kostýmku, držela v rukou stříbrný tác s šálkem kávy.

„Uch,“ řekl Donal.

„Dobré ráno, milenče.“

„Hm.“ Donal si vzal šálek a usrkl. Káva byla horká. „Ach… díky.“

„Opravdu nechceš, abych se s tím chlápkem sešla místo tebe?“

„Jo. Ne.“ Donal si promnul obličej. „Vyděsila bys ho, drahá.“

„Má to být kompliment?“ Laura se sklonila a políbila ho. Její studené rty mu to ráno připadaly mimořádně ledové. „Nebo urážka?“

„To není fér. Jsem bezbranný.“

Laura ho pohladila po tváři. „Snadná kořist.“

„Já…“ Donal sebral hodinky z křišťálového nočního stolku. „Podívej, kolik je hodin.“

„Nemám se k tobě připojit ve sprše?“

„No, doktor Jyu na nás určitě počká.“

„Nevíš to vůbec jistě.“

„Hm, ne…“

Laura zamířila ven z ložnice. „Žádné zdržování, milenče. Počkám na tebe u dveří.“

Vixen zastavila přímo za fialovým taxíkem, který vysadil Kyushena Jyua pod schody policejního velitelství. Donal s Laurou vysedli a sledovali Kyushena, který si jich nevšiml.

Když míjel smrtivlky, jejich jantarově žluté oči se rozzářily – což bylo víceméně normální – ale pak si celá smečka včetně FenSedm lehla na břicho, natáhla přední tlapy a otevřela tlamy ve vlčím úsměvu, vyplazovala jazyky a odhalovala zuby.

„Pěkné představení,“ řekla Laura.

Donal dohonil Kyushena ve vstupní hale. Kyushen už mezitím spustil vlnu diagnostických čar a ty se přelily přes Eduardův pult, se kterým srostla spodní část jeho těla.

Eduardo se zakřenil. „Díky, doktore Jyu. Nikdy jsem se nepovažoval za zvláštního.“

„Žertujete?“ Kyushen vyčaroval stříbřitou mlhu a zformoval ji do run. „Jste nejlepší hemimorf, jakého jsem kdy spatřil, a míra vaší integrace je skutečně působivá. Vadilo by vám, kdybych o vás napsal do časopisu?“

„No jasně. Teda ne, nevadí mi to. Budu tam mít fotku?“

„Jo,“ řekl Kyushen. „Rozhodně nějaké TRS a možná i…“

„Co je TRS?“ zeptal se Donal.

„Ach, ahoj, poručíku. Taumaturgický rezonanční sken. Copak ho nepoužívají vaši forenzní technici při analýzách?“

„Nevím.“ Donal si vzpomněl na rozbitou chodbu v KHSN, kde našli tělo doktorky d’Alkamyové. „Vězni, které jsem vám chtěl, no, představit…“

„Ach, testovací subjekty. Jistě.“

Eduardo se zamračil, ale Donal nedokázal říct, jestli proto, že Kyushen označil vězně za testovací subjekty, nebo proto, že od něj Donal odvedl Kyushenovu pozornost.

„Dostali hlavní soudní naslouchačku.“

„Přece se nesnažila poslechnout si je, když ještě žili. Proč by ji vlastně zaujali?“

„Co?“ Donalovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že ho Kyushen špatně pochopil. „Ne, chci říct, že ji zabili. Zavraždili.“

„Doktorku d’Alkamyovou?“

„Přesně tu.“

„Bezva. Teda, je to opravdu zlé.“ Kyushen schoval ruce do kapes. „Jak daleko mám zajít?“

Donal řekl: „Co prosím?“

„Podívejte, lidské myšlenky se neustále mění, ale během let vytvoří jisté neurální vzorce. A jejich odolnost… Představte si, že se vám na mysli pravidelně objevuje nějaký obraz.“

Donal uhnul pohledem doleva, protože si vzpomněl na Lauru.

„Přesně to myslím,“ řekl Kyushen. „Právě se vám vybavil vzorec, který jste použil už dřív, i když každý okamžik – to je technický termín – je jedinečný a liší se od všech předchozích okamžiků.“

„Hm… když to říkáte.“

„Ale taky si osvojíte například strategie učení. Ty vytvářejí metavzorce, ze kterých se vytvářejí další vzorce a ty si pak vybavujete. Jasné?“

Donal se rozhodl, že nastal čas ukázat, že poldové nejsou hloupí. „A pak existují metametavzorce, které produkují metavzorce, že?“

Kyushen se usmál.

„Přesně.“

„A když jste se ptal, jak daleko máte zajít…“

„Když se rozhlédnete po místnosti,“ řekl Kyushen, „většinu tvoří rozmazané pozadí, přesto jste si v duchu vytvořil model toho, jak místnost vypadá.“

„V pořádku…“

„Ale skryté části vaší mysli nacházejí detaily, které vzorce v popředí ignorují. Existují způsoby, jak vytáhnout nové vzorce z rozmazaného pozadí. Filtrujete je ladící konstrukcí, jádro celé věci totiž spočívá v tom, že náhodně analyzujete patrné šumy, které popředí ne… promiňte, unavuji vás?“

„Ne.“ Donal hleděl Kyushenovi do očí. „Snažil jste se mi vysvětlit, jak je vaše práce složitá.“

„Hm… zčásti, možná… Ale nástroje hledání se zaryjí hluboko do neurálních konstrukcí. Bolest je zcela neurální konstrukce.“

„Chcete tím říct, že čím hlouběji jdete, tím víc to bolí.“

„No, když to zjednodušíte… ano.“

„A chcete vědět, kolik bolesti můžete vězňům způsobit.“

„No… ano.“

„Když půjdete až na dno a vytáhnete z nich úplně všechno, co můžete, zabije je to?“

„Nepravděpodobné. Ale…“

„Ale co?“

„No, budou si asi přát, aby zemřeli. Celý proces může trvat minuty, možná déle, nanejvýš ale dvě hodiny. Tok času je ale záležitostí interního duševního stavu.“

„Tím chcete říct, že se jim bude zdát, že to trvá déle.“

„Celé roky, tak jim to aspoň bude připadat.“ Kyushen se něžně usmál. „Možná staletí. Déle než lidský život.“

„Takže jim vlastně uděláte laskavost. Budou mít pocit, jako by žili déle.“

„V agonii.“

Donal pokrčil rameny. „Činy mají následky.“

Kyushen kývl.

„Ano,“ řekl. „To ano.“

Harald vešel do kanceláře taktické jednotky, posadil se za stůl a mlčky upíral něžné oči do prázdna.

„Hej,“ zavolala Alexa. „Jsi v pořádku?“

Harald na ni pohlédl. „Myslím, že ne.“

„Tak co můžu…“

Ale Harald už otevřel zásuvku stolu a vytáhl žluté složky s hlášeními. Položil je na psací podložku a začal listovat papíry. Byl to pohyb kvůli pohybu. Alexa viděla, že Harald hlášení před sebou nečte.

Laura vyšla ze své kanceláře a přitáhla si do prostoru mezi Haraldovým a Alexiným stolem židli.

„Nějaké zprávy o pteranetopýrovi?“ zeptala se Laura Alexy.

„Je mi líto.“ Alexa zkontrolovala seznam oficiálních adres a telefonních čísel, které si zapsala do notesu. Všechny už byly přeškrtnuté.

„Zkusila jsem všechny oficiální agentury, které mě napadly,“ dodala, „počínaje federální letkou a Civilním leteckým úřadem. Dokonce jsem zkusila i meteorology pro případ, že by jeden z jejich měřicích balónů něco zachytil.“

K balónům byly připoutány přízraky, kterým se často říkalo behemoti, což byl expresivní výraz, kterému se Alexa vyhýbala, aby neurazila Xalii. Ne že by Xalii v poslední době někdo viděl.

„Co federální letka? Pteranetopýr přece nemohl vletět do federálního vzdušného prostoru, aniž by si ho někdo všiml.“

„No tak, Lauro.“ Alexa poklepala na notes. „Hranice jsou tisíce mil dlouhé a z velké části je tvoří neobydlená území. Šance, že si vetřelce někdo všimne, je minimální, když se drží nízko u země pod úrovní čarosítí skenovacích věštců.“

„To je expertní názor?“ Laura se pousmála. „Zní to dost definitivně.“

Alexa se začervenala.

„Přesvědčila jsem jednoho z úředníků CLU, aby si se mnou promluvil. Je to milý chlap.“

„Jo?“ ozval se Harald, ale jeho hlas zněl prázdně: utahoval si z Alexy, ale nedokázal do toho vložit srdce. Ne dokud byla Sushana v kritickém stavu.

„Co ti pověděl?“ zeptala se Laura.

„Jen to, co už jsem řekla. Stožáry vysílají vlny ve výši tisíce stop. Za špatného počasí a v noci dokáže dokonce i pteranetopýr klesnout pod jejich úroveň a vyhnout se hlídkám lític.“

Harald si promnul obličej. „Víme jistě, že přiletěl z Illuria? Myslím pteranetopýr. Nemohl vzlétnout a přistát uvnitř našich hranic?“

„No, David říkal…“ Alexa se zarazila, pohlédla na Lauru, pak na Haralda. „Nechte mě být. Je milý. Pracuje pro bezpečnostní radu CLU a podle něj je pteranetopýr příliš velký na to, aby přistál na malém letišti, rozhodně ne na něčem, co se dá najít u odloučené farmy nebo na podobném místě.“

„Není ženatý, že ne?“ řekla Laura. „Tenhle David.“

„Já ne… podívejte, možná už mi ani nezavolá.“ Alexa vydechla. „U Thanata. David říkal, že něco podobného by se dalo zařídit jen z opravdového letiště, pokud by ovšem nebyli fakt dobře organizovaní. A neexistují žádné letové plány pteranetopýrů, které by odpovídaly našim podezřelým. Vůbec žádné.“

„Ale není to nemožné,“ řekl Harald.

„Ne. Pteranetopýr mohl vzlétnout a přistát uvnitř federálního vzdušného prostoru, ale je to vysoce nepravděpodobné.“

„Proč se ptáš?“ řekla Laura. „Máš nějaké nové informace, Haralde? Důvod, proč si myslíš, že s tím Illurijci nemají nic společného?“

Harald zavrtěl hlavou.

„Jen se snažím postupovat logicky. Nechci, abychom se soustředili jen na jednu stopu, když není definitivní.“

Laura řekla: „To ty jsi chtěl sledovat ambasádu.“

„Sledoval jsem řidiče do…“ Harald zmlkl. „Nemám nic proti Donalovi.“

Alexa se zatvářila překvapeně.

„Co je s Donalem?“

„Právě jsem řekl…“

„Tvoje slova a tón říkají rozdílné věci,“ opáčila Laura. „Slyšela jsem to a Alexa taky.“

Alexa se zatvářila nešťastně. Pak kývla.

Harald zavřel oči, vydechl a znovu je otevřel. „Přeřadil ho sem Vilnar, pamatuješ? Ať už jsi Donala naverbovala, nebo ne, předtím se hlásil Vilnarovi a Vilnar souhlasil, že ti ho postoupí.“

„Co tím chceš říct?“ Lauřin hlas byl ledový.

„Nic. Vůbec nic. Ty ses ptala mě.“ Harald vstal i s hlášeními v ruce. „Jdu do nemocnice. Vystřídám Viktora.“

Laura na něj nekonečně dlouho hleděla, pak řekla: „Dobře. Pošli Viktora domů, ať si odpočine.“

„Zkusím to.“

Laura se dívala, jak Harald odchází, a očekávala, že za sebou práskne dveřmi. Jen tiše cvakly; přesto sebou trhla. Pak si uvědomila, že ji Alexa ustaraně sleduje.

„Myslíš, že mi začíná unikat zápletka?“ zeptala se Laura Alexy.

„Doufám, že ne,“ řekla Alexa. „Protože pokud ano, pak mně taky.“

Laura nevěděla, jak si to vyložit, proto jen kývla a vrátila se do své kanceláře, kde se posadila k velké mapě připíchnuté na stěně. Snažila se vymyslet, co dál.

20

Podobalo se to pitvání.

Když Donal vstoupil do výslechové místnosti, rozhodně nečekal, že spatří něco takového. Namísto ječícího, zkrouceného těla zbroceného potem a krví viděl nehybného bledého trpaslíka skoro zakrytého řadou jasných, pestrobarevných obrazů, které visely ve vzduchu všude okolo. Zdálo se, jako by byl podezřelý v kómatu, tvář měl úplně ztuhlou.

Kyushen seděl u malého stolku u protější stěny a manipuloval jemnými přístroji, které Donal nikdy dřív nespatřil.

Přesto mu to připomínalo pitvání zaživa: ale pitvu mysli nebo možná duše namísto těla. Ve vzduchu visely zlaté svítící obrazce se zápisy jako:

[[obraz cestadoškolydenní [

listo:      [dobatrvání: varisec dftval=30min,

bolestspojení: bití* dftval=nové bití (krutost:=3.2),

adrenalvýměš: seq<žlázvýměš>=nová seq [dftdél=5]

dočaslist: seq<úskok> =popelnice (popeltyp.úskok.

úroveňjedna)

]

listp:      [útěk (data okolíobr: mincelek, data vytí: hlasivky)

[zahájútěk (rychlost:=součstav.fyzičmax () )

pokus [provéstúskok (těsně (dočaslist) ) ]

úspěch [čekat (22), sled (maxpozor), pokračovat]

jinak [zahájútěk (rychlost: =nejvyš () ) ]

já.sklonohebn: =podl.

]

]

] kon obraz]]

Nic z toho nedávalo Donalovi smysl. Obrazce byly poskládané ve vzorcích propojených obloukem z run hlásajícím kontrola-materializace, předchůdce a zaříkání.

„Do prdele.“

Donal pochopil, co zářící obrazce znamenají, když si vzpomněl na vlastní dětství.

Na zatracený sirotčinec.

Šlo o vězňovy vzpomínky na to, jak ho cestou do školy a ze školy mlátili. O události, které z něj udělaly to, co je.

Kyushen se opřel a utřel si pot z čela.

„Promiňte, poručíku. Je to dřina. Někdo ho zaštítil ochrannými čáry.“

„Hm… znamená to, že mu nedokážete vniknout do mysli?“ Donal ukázal na obrazy. „Ale nejsou to…?“

„Jsou to součásti Dilvoxovy duše, ano.“

„Dilvox?“

Kyushen ukázal na spoutaného trpaslíka. „Tak se jmenuje.“

Světlo v Kyushenových očích nemělo nic společného s plamenným písmem, které se mu odráželo a tančilo v zorničkách. Pátral po informacích. Byla to jeho droga.

„Tak…“ Donal se zadíval na obrazce. „Podařilo se vám proniknout k jádru jeho myšlenek?“

„Ach ne.“ Kyushen vypadal překvapeně. „To bude trvat ještě několik hodin. Tohle jsou šablony jeho současného chování. Musím ho uvést do hlubokého transu.“

Kyushenovy prsty se pohybovaly po knoflících a páčkách. Mezi oranžovými obrazci se objevily nové geometrické vzorce v tmavě modré a zelené barvě.

„Můžeme provést přímé vyhledávání a projít si činy jeho umocněných myšlenek.“

„Umocněných,“ řekl Donal.

„Jo, uložených.“

Otevřela se další okna a Kyushenovy prsty znovu přelétly po přístrojích a tentokrát se trpaslík v poutech pohnul a zařval. Vyl strašlivou agonii; Donal si nikdy nemyslel, že lidské hrdlo dokáže vydat podobný zvuk.

Donal otevřel ústa, aby Kyushenovi řekl, ať toho nechá, ale pak si všiml jeho sardonického výrazu, který jasně říkal, že laikové vždy reagují tímto způsobem. Donal potlačil své emoce.

„To je všechno, co umíte?“ řekl. „Způsobit trochu bolesti? Já dokážu totéž holýma rukama.“

„Počkejte, až uvidíte tohle.“ Kyushen otočil třemi knoflíky. „Přiměl jsem ho znovu prožít události, ke kterým došlo před třemi nocemi.“

Vytí bylo tentokrát tak hlasité, že si Donal zakryl uši rukama zaťatýma v pěst, a pokračovalo, až už to nedokázal dál snést. Odklopýtal ke dveřím výslechové místnosti, které se otevřely, sotva se k nim přiblížil. Vyšel ven a velké dveře se za ním opět zavřely.

Očarované zámky cvakly. V prázdné chodbě panovalo ticho.

„U Thanata,“ řekl Donal.

Najednou se mu zdálo, jako by se jedna ze stěn zavlnila. Donal zavřel pevně oči a zase je otevřel.

„Kurva.“ Věděl, že se bude muset vrátit zpátky.

Můj vězeň.

Přestože k tomu neměl důvod, sáhl Donal do saka a vytáhl z podpažního pouzdra magnus. Vyňal z něj zásobník, zkontroloval náboje a zase ho vrazil zpátky do pouzdra.

Zmáčkl kliku a vrátil se zpět do výslechové místnosti.

Xalie plula tmou, stoupala studeným kamenem a vnímala vertikální toky něčeho, co nebylo úplně zvukem. Připomínalo jí to vzdálený dotyk: hmatový vjem ledově studených kovových trubek ve vzdálenosti několika yardů.

Xaliina hustota v materiální dimenzi byla téměř nulová, udržovala ji na minimální úrovni bránící rozplynutí. Pohybovala se na hraně, kterou žádný člověk nedokázal pochopit: kdyby se jen o trošku víc vzdálila smrtelnému vesmíru, už nikdy by nemusela najít cestu zpátky.

S Lauřiným svolením jednou prozkoumala šachty Temné věže a komunikovala s některými zotročenými přízraky. Bylo to obrovské, prastaré místo připomínající labyrint, ale bledlo ve srovnání s temnou historií policejního velitelství.

Bylo totiž protkané ochrannými poli, která Xalii odháněla.

Kdyby Sushana neskončila v nemocnici, kdyby Minu nezabili, Xalie by se nikdy nepokusila sem vniknout.

Ochranná pole na této úrovni se táhla přes celá podlaží. Vrstvy čarovln vyplňovaly rezonanční dutiny v kamenných podlahách a měly jediný účel: zabránit téměř nehmotným tvorům, jako byla Xalie, proniknout do vyšších pater budovy.

Do pater, kde měli kanceláře a tajné sejfy vyšší důstojníci, jako byl komisař Vilnar.

Hluboko pod ní se nacházela jiná ochranná pole. Začínala v padesátém podzemním patře a měla přízrakům (a duchům a ektomlhám) zabránit v přístupu k mučírnám. Nemluvě o pohřbených kostech dřívějších komisařů.

Xalie se nikdy nepokusila vznést tak vysoko. Nyní s mučivou opatrností plula pavučinami vysokonapěťových čar a složitými trojdimenzionálními bludišti smrtící energie. Stačilo, aby jedinkrát polevila v ostražitosti, a sežehly by její existenci ve všech vesmírech.

Vilnar poslal Donala špehovat Lauru… a co hůř, svést ji. Až Xalie najde důkaz, který by mohla ukázat Lauře, budou se dít věci.

Donal bude trpět, možná zemře v nějaké osamělé uličce, marně čekaje na posily, které nedorazí.

Xalie se plížila třetí vrstvou obran, když se jejího vědomí dotkl oheň.

+Kdo jsi?+

Xalie se zastavila. Na zlomek vteřiny začala klouzat do strany, směrem k čaroliniím. Přinutila se zůstat nehybně viset.

*Kdo se ptá?*

Odpověď byla chladná a hlasitá.

+Přemýšlela jsi někdy o podstatě věčnosti?+

*Cože?*

+O čase, který bude běžet i potom, co přestaneš existovat.+

Xalii chvíli trvalo, než si uvědomila, že se jedná o hrozbu.

*Jdi někam.*

Na několik okamžiků se v kameni rozhostilo ticho. Potom se vším včetně Xalie začaly šířit ledové vlny a Xalie pochopila, jaké stvoření střeží horní patra. Byl to teselan, seskupení vytvořené z rodin přízraků, které byly mistry mágy z nejtemnějších škol kontroly mysli roztrhány na kusy, překrouceny do nových podob a přeprogramovány tak, aby měly jedinou duši, pokud se tomu tak dalo vůbec říkat.

+Sežeru tě.+

*To si, do prdele, nemyslím.*

+Roztrhám tě na kusy a pojmu tě do sebe.+

Xalie se dala do pohybu.

*Ty, a kdo ještě?*

+Nepotřebuju nikoho…+

Ale nacházeli se mezi oslnivě jasnými sítěmi uvnitř kamene, kde hořely smrtící energie a obrovský, mocný tvor jako teselan se neodvažoval pohnout. Tupé, nemyslící energie ohnivých pavučin vycítily v teselanovi obrovskou rezonanční kapacitu a začaly ho obkličovat.

Xalie se natáhla a vklouzla do ohnivých pavučin.

A ocitla se ve skutečném nebezpečí.

*Ach, do prdele.*

Zezadu k ní dolehla strážcova posměšná slova.

+To bylo smrtelně hloupé, maličká.+

Xalie se pokusila pohnout vpřed, ale rozbouřené linie energie ji tlačily zpátky. Xalie pochopila: zemře.

Donal se vrátil do výslechové místnosti. Původní obrazce a zářící vzorce nyní překrývala pole tekoucího světla, sítí, glyfů a ikon.

Kyushen byl za jejich září sotva vidět. Přístroje hučely a praskaly. Trpasličí vězeň, jehož duši trhali na kusy, nebyl vidět vůbec, protože ho překrývala hra světla a pohybu plnící kamennou místnost.

„U Thanata… co mu to provádíte, Kyushene?“

„Toto je duše v provozu.“ Kyushenův hlas byl přes disharmonické cvakání a sténání přístrojů sotva slyšet. „Vlastní myšlenky vygenerované schématy a obrazy. Vidíte? Tady je uváděn v chod sklon navrátit vjem spojený s…“

„Jste cvok.“

„Právě naopak. Podívejte se.“ Kyushenův rukáv ozářil kaleidoskop barev, když ukázal na vír obrazů. „Tady. Tato struktura je zcela v rozporu s racionálním myšlením, tedy alespoň v lidské společnosti.“

„Chcete tím říct, že vězeň není člověk?“

„Ne, říkám vám, že je šílený. Bylo by zapotřebí skutečně mocného mága-terapeuta, aby vyřešil jeho problémy.“

Donal chvíli zíral na měnící se světla.

„Nejsme tu, abychom řešili jeho problémy.“

„Ne. To nejsme.“

„Ale nemůžu vám dovolit…“

„Tiše. Tady. U krvavé Smrti, mám to.“

„Co jste našel?“

„Počkejte. Budu tu stopu sledovat, jen projdu tímhle vyvoláním…“

Donal se chystal položit další otázku, ale zavřel ústa.

„Vidím telefonní číslo,“ zamumlal Kyushen.

„Žertujete.“

„Jedná se o rezonanční otisk.“ Kyushen pohlédl na Donala. „Nedozvěděl se ho přímo. Budu muset otisk vystopovat a vytvořit stín.“

Donal potřásl hlavou.

„Takže se jedná o dohad, ne o vzpomínku.“

„Pokud se nám podaří získat kompletní obraz, bude přesný.“

Donal se chtěl zeptat, jak to může Kyushen vědět, ale rozhodl se mlčet. Kyushenovy prsty létaly po páčkách a knoflících.

„Vidím…“

Prsty mu začaly kmitat ještě rychleji.

„Ne. Zatraceně…“

Donal nemohl nic říct ani nijak pomoci.

„Ach… u Háda.“

„Ztratil jste ho,“ řekl Donal.

„Ach ne.“ Kyushen vzhlédl. „Můžu vám říct přesně, ze kterého čísla volali: sedm-sedm-sedm, dva-devět, tři-pět-jedna, sedm-dva-nula.“

Donal na něj zíral, pak kývl.

„Veďte záznam,“ řekl. „O všem, co zjistíte.“

„Samozřejmě.“ Kyushen potřásl hlavou. „Co jiného jste ode mě očekával?“

Donal nic neřekl, ale mysl mu horečnatě pracovala. Druhý důkaz.

Asi bys všechno vymazal, kdybys věděl, že jsi právě objevil důkaz proti Vilnarovi.

Donal totiž neznal nebezpečnějšího nepřítele, než byl policejní komisař.

Xalie se snažila, ale dotíral na ni pseudo-oheň, který by dokázal zničit její přízračné tělo a způsobit, že by v bolestech umírala tak dlouho, až by jí to připadalo jako celé století: říkalo se tomu časově zpožděné obětování. Ohnivá síť se stahovala a spalovala ji.

*Zasrané místo.*

Potom se přes síť přelila chladivá vlna a otevřela jí průchod.

*Kdo…?*

*Říkají mi Gertie.*

Xalie přízrak poznala. Když Laura jela výtahem – Xalie výtahy nepotřebovala – letěla Xalie někdy vedle něj a poznala tak některé ze zotročených přízraků.

*Gertie? Nejsi uvězněná ve výtahu číslo 7? Spoutaná s ním?*

*No… jsou pouta a pouta, že ano?*

Xalie nevěděla, co si o tom myslet, proto prostě přizpůsobila svoji rotační frekvenci Gertiině: bylo to, jako když se dva lidé drží za ruce. Společně klouzaly pevnou hmotou k místu, které mohlo odhalit pravdu.

Ke kanceláři komisaře Vilnara.

Harald zastavil motorku s kostěným štítem a nechal ji běžet naprázdno. Z motorky se vysunuly dva zahnuté stojany a podepřely ji. Harald přehodil nohu přes sedadlo a sesedl.

„Připrav se vyrazit,“ zamumlal. „A drž hlídku.“

Když Harald motorku opouštěl, vyzařovala z ní jistá bdělost. Rychle prošel uličkou, ve které byla do země zasazená řada nízkých sloupků s bodci, které měly odradit motorkáře anebo řidiče aut od toho, aby se proháněli mezi posprejovanými stěnami.

Ten večer bylo příliš chladno, než aby místní mládež hromadně vyrazila do ulic. Přesto ozářilo zavřená okna nečekaně červené a zlaté světlo a ulicemi se rozlehly hlasité rány: výbušné žabky a rachejtle, které házeli mladí idioti, přestože věděli, že je to hloupý nápad.

Když u policie začínal, málem zastřelil čtrnáctiletého kluka; Haraldovy vybičované nervy tenkrát zareagovaly na dělobuch, který hodil, jako na střelbu. Teď už automaticky poznal rozdíl – nejen z ulic, kde strávil dlouhé roky, ale taky ze služby u mariňáků, po které se znovu vrátil k životu poldy.

Jako seržant Bojových sedem jednou odvedl svoji jednotku do bezpečného útočiště, jež v boji sužovaném Fuerilském údolí za zurinamskými hranicemi představoval Kongalský les. Harald použil místního průvodce, který s nimi žil na vojenské základně, a dokonce jim vařil. Jmenoval se Gam Sintil, to si aspoň mysleli.

Zasraní zrádci a donašeči.

Gam Sintil ale ve skutečnosti sympatizoval se separatisty. Nikdo to nevěděl až do chvíle, kdy na ně z lesa začaly pršet kulky, které dokázaly prorazit hexlar. Polovina Haraldovy jednotky padla dřív, než pochopili, že vlezli rovnou do pasti.

Zabiju ty sráče.

Harald se odtamtud probojoval se třemi zraněnými kamarády. Dostalo se mu jediného zadostiučinění, a to když Billy, desátník Bilken Flewelor, rozstřílel Gamu Sintilovi páteř. Ten bastard jim málem utekl.

Vzápětí ale Billyho lebka explodovala v rudou mlhu. Zabil ho odstřelovač, kterého si Harald vůbec nevšiml. Haraldovi se jen taktak podařilo uniknout.

Všecky je zabiju.

A přesně to udělá Harald Donalu Riordanovi, pokud se ukáže, že je zodpovědný za to, co se stalo Sushaně.

Harald využíval donašeče. Choval se k nim mile a přátelsky, když se to hodilo. Ale nikomu z nich nevěřil a všechny je nenáviděl.

V té čtvrti se usazovali imigranti, uprchlíci z Illuria. Harald věděl, kam jít: do kavárny U Stelta, kde Birtril Kondalis vysedával osm večerů v týdnu (ten poslední věnoval modlitbám v Xithrově chrámu).

Z kavárny se jako obvykle nesla strašidelná hudba. Harald rozhrnul perličkový závěs a otevřel těžké dřevěné dveře s vyrytými runami. Panty byly dobře naolejované, a tak se dveře pohnuly tiše a hladce. Harald vstoupil do místnosti prosycené vůní opia.

Tři muži s dlouhými obličeji kouřili ve vzdáleném rohu spirálovité dýmky. Když obrátili pohledy k Haraldovi, zorničky měli malinké jako špendlíky a viděli jen snový svět, který měl s Haraldem málo společného: prostě reagovali na pohyb.

Napravo se u stolu sešla k večeři rodina. Muž s kulatou tváří a pletí barvy kávy – Birtril – zavřel oči a polkl. Když oči znovu otevřel, přinutil se usmát.

„Ahoj, seržante,“ řekl.

„Birtrile. Co pro mě máš?“

„Huh?“

„Informace. Víš, že je mám rád.“ Zdálo se, jako by se Haraldovy něžné oči rozšířily. Přisunul si po levném linoleu židli a posadil se k Birtrilovu stolu. Kývl na štíhlou ženu a dva chlapce, kteří tu s Birtrilem seděli.

„Paní Kondalisová,“ pozdravil ji Harald. „Rád vás zase vidím. I vaše syny.“

Birtrilova manželka Laxara kývla, ale obezřetně. S Birtrilem dobře znali legální status svého manželství. Birtrilova první – a podle práva jediná – manželka žila v Silvexu v Illuriu.

Jen peníze, které jí Birtril každý týden posílal, jí bránily vznést oficiální námitku. Kdyby se o celé věci doslechli Birtrilovi nadřízení na ambasádě, zruinovalo by mu to kariéru. A všichni by přišli o peníze.

„Nic se, hm, nic se neděje…“ Birtril vzhlédl, když majitel kavárny, Zegrol (původní vlastník jménem Stelto zemřel kvůli sporu s majitelem sousedního nočního klubu, jehož vyhazovači chodili vyzbrojení šamšíry a uměli je použít), vyhlédl závěsem vzadu.

Zegrol odhadl Haraldovu náladu a zase se stáhl. Závěsy se ještě chvíli jemně vlnily. Birtril pomalu mrkl. Zklamalo ho to, ale nepřekvapilo. „Opravdu, seržante. Na ambasádě neprovádí nikdo nic nelegálního.“

„Ani řidič XSA899-omega-beta-delta?“

„Co prosím?“

„Řidič limuzíny. Štíhlý, bledý, černé vlasy. No tak, Birtrile.“ Harald se naklonil blíž. „Soustřeď se.“

„Hm… jasně, seržante.“

Harald pohlédl na chlapce a zapátral v jejich tvářích po zlosti, ale byli příliš malí, než aby pochopili, v jakých kleštích je Harald všechny drží a jak hluboce ho jejich rodiče nenávidí. Laxara si své pocity nechávala pro sebe.

„Takže jak se jmenuje? Ten řidič?“

Birtril stočil pohled doleva. „Ixil Deltrassol. Býval u armády. Drží se stranou.“

„A?“

Birtril pohlédl na Laxaru.

„Hm, mohli bychom se projít, seržante?“

„No.“ Harald se usmál. „Jistě. Pojďme.“

Rychle se postavil a pomohl vstát i Birtrilovi, přestože to nepotřeboval. Byla to věc dominance. Harald odešel s Birtrilem po boku a ignoroval kuřáky opia i Birtrilovu rodinu – jeho druhou rodinu. Ale koutkem oka vše sledoval.

Nic se však nestalo. Vyšli ven na studenou ulici. Na rohu se objevili dva mladíci, jeden nesl v ruce nezapálenou rachejtli, sotva ale Haralda zahlédli, zmizeli v Raxmanově uličce. Všichni tu Haralda znali.

Tak se mu to líbilo.

„Mluv se mnou, Birtrile.“

„Nevím, co udělal,“ řekl Birtril rychle. „Deltrassol se nekamarádí. Nemá nepřátele, ale ani přátele, jestli mě chápete.“

„Jen když používáš jednoduchá slova.“

„Cože?“

„Nic. Co mi tajíš?“

„Já ne… do prdele.“ Birtril se zastavil u kovového sloupku. „Nevím o žádném zločinu, který mohl spáchat, jasné?“

„Jasné. Nemá přátele, ale co jeho známí?“

„Já nevím… Tráví spoustu času v kanceláři sira Alvana, ale přece jenom pro něho pracuje. To je vše.“

„A?“

Harald na něj upřeně hleděl a udržoval psychologický nátlak.

„Slyšel jsem řeči a… viděl jsem Deltrassolovo auto parkovat tam, kde tvrdily.“

„Aha. Pokračuj, Birtrile. Až do konce.“

„Polaskání,“ řekl Birtril. „Viděl jsem ho odtamtud vycházet.“

„Víš to jistě?“

„Jo, vrátný mu popřál dobrou noc a oslovil ho jménem, jako by tam chodil pravidelně, víte?“

„Dobře.“

Birtril si oddychl.

„To je všechno, šéfe. Seržante. Víc o něm nevím.“

„Věřím ti.“ Harald vytáhl peněženku a odpočítal tři třináctiflorinové bankovky. „Tady, kup Laxaře nový kabát.“

Birtril rychle schoval peníze do kapsy.

„Mockrát děkuju, seržante.“

Zůstal stát, jako by čekal na svolení připojit se k rodině.

„Běž.“ Harald kývl na kavárnu. „Laxara čeká.“

„Díky.“

Harald počkal, dokud Birtril nebyl skoro u dveří, pak zavolal: „A Laxaře nic neřeknu.“

Birtril ztuhl.

„O tom, že jsi byl v Měsíční ulici,“ dodal Harald. „Nerad bych spekuloval o tom, co jsi tam dělal. Víš, co tím myslím?“

Birtril sklopil hlavu a zůstal stát před dveřmi kavárny. Tvář měl ve stínu a možná plakal: to se dalo těžko odhadnout. Pak se lehce napřímil, otevřel si a vešel dovnitř.

Dveře se za ním zabouchly.

Harald na zavřené dveře chvíli hleděl. Pak si vzpomněl na Sushaninu potlučenou tvář a jeho obličej se proměnil v kámen.

Vysoko nad hlavou mu prolétla rachejtle, vřeštěla a prskala stříbrné a černé hvězdy.

Harald se vrátil k motorce a obkročmo se na ni posadil.

„Pokud za vším stojí Deltrassol,“ řekl motorce, „urvu mu koule. Ale pokud je jenom pěšák…“

Motorka zabrumlala, zavrčela a motor zaburácel. Harald položil ruce na řidítka. Motorka se rozjela a stojany vtáhla zpátky do sebe.

„…postarám se o to, aby to byl Donal Riordan, kdo přijde o varlata. A o víc. Kvůli Lauře stejně jako kvůli Sushaně.“

Motorka zrychlila a vyjela na ulici.

21

Xalie se musela probojovávat přes zábrany, kterými Gertie snadno klouzala. Už víc než sto dvacet let se Gertie plazila výtahovými šachtami a skrytými prostorami budovy velitelství. Věděla, kde pevný kámen nabízel snadný průchod, a kde naopak číhaly ďábelské obrany.

Před posledním bludištěm se Gertie zastavila a ukázala Xalii cestu.

*Tudy. Vidíš?*

*Ano. Díky.*

Bylo riskantní pomáhat jinému přízraku, ale Gertie byla v jistém ohledu zvrácená a už několik dnů se nudila. A Xalie pracovala s Donalem, patřila k jeho novému týmu a Gertiiny city k Donalovi během let sílily.

Xalie se plížila, kroutila a nebezpečně natahovala, aby pronikla bariérami. Chtěla najít důkaz o Donalově vině, který by mohla předložit Lauře. Ale ohnivý labyrint byl vymyšlen expertně.

*Jak je, Xalie?*

Gertiin hlas k ní pronikl hořícími závěsy žhavých čar jako vzdálená ozvěna. Xalie poslala zpátky tenký komunikační paprsek spíše proto, aby zjistila, jestli může, než že by toužila odpovědět. Potřebovala se soustředit.

*Bezva. Co myslíš?*

Xalie netušila, jestli byl na vině kratičký okamžik nesoustředěnosti, ale v následujícím okamžiku se mříže čar vznášející se mezi tenkými štíty nažhavily a zesílily. Xalie se stáhla do sebe, ztuhla a zůstala viset na místě.

Ale mříže zářily čím dál víc, začaly vysílat srpkovité rohy praskající energie a Xalie věděla, že je po ní.

Další cesta labyrintem nepřipadala v úvahu. Sekundární a terciární labyrinty opustily kolmé kapsy vesmírů, ve kterých byly uloženy, rotovaly, kolébaly se a pronikaly do smrtelného kontinua, aby zaplnily díry v labyrintu.

*Vilnare, ty zkurvený…*

Xalie kletbu nedořekla, protože se do jejího napůl éterického těla zabodly první dva rohy a paranervy jí rozžhavila bolest, strašlivá agonie, jakou obyčejné lidské bytosti nikdy nepoznají.

*Xalie?*

*Dostalo mě to.*

Dlouhé, tenké vlákno si našlo cestu novými mřížemi překrývajících se labyrintů. Byla to Gertie, roztáhla se, aby dosáhla na Xalii… nebo se o to aspoň pokusila.

Xalie rázem pochopila, o co se Gertie snaží a proč. Vzpomněla si na to, jak Gertie žertovala s Donalem a že Donal nijak nezaváhal a ochotně přijal svobodný přízrak jako člena týmu.

Zatraceně, Xalie měla Donala ráda, ale pokud se spolčil s nepřítelem…

*Gertie, jsem tu, abych našla důkazy proti Donalu Riordanovi.*

Gertiino protažené tělo se na okamžik stáhlo, jako když slepý had ucukne před ránou proudem.

Pak se ale znovu natáhla do stahujícího se labyrintu a pátrala; a Xalie po chvíli pochopila, že by bylo zbytečné Gertie říct, aby odsud, u Thanata, vypadla. Bude rychlejší ukázat jí, jak zlá situace je.

Xalie se natáhla a dotkla se Gertie, oba přízraky tak najednou koexistovaly na stejném místě. Vtom ji probodly další dva rohy. Zavyla a vyslala agonii po frekvencích a energetických polích, které lidé neznali.

Gertiino tělo, části, jež Xalie cítila, začaly tepat a nažhavily se sdílenou bolestí, když řezavé čáry sežehly její paranervový systém. V dálce zazněl výkřik.

*Do prdele, vypadneš už konečně odsud, Gertie!*

Po setině vteřiny se Xaliiným paranervovým systémem rozlehla Gertiina odpověď: *Zatraceně, je to moje budova a tohle mi nikdo dělat nebude!*

Vzápětí se Gertiina postava rozzářila koncentrovanou energií, jakou Xalie ještě nikdy nepoznala.

Donal získal telefonní číslo, které potřeboval, druhé pojítko s kanceláří komisaře Vilnara, ale neexistovala šance, že by bylo připuštěno jako důkaz u soudu. Jeho technický expert Kyushen seděl ztuhle a v šokovaném tichu, zatímco zdravotníci odnášeli nehybného trpaslíka na nosítkách.

Trpaslíkův stav, kromě jiného, důkazy zcela znehodnocoval.

Nebyla to skutečná smrt, nýbrž baziliškovo uhranutí, které se podle všech diagnostik, jež Kyushen vyzkoušel, nedalo nijak zlomit. Po legální stránce byl tak hluboce katatonický stav považován za smrt. Nikdo v celých tristopolských dějinách práva se z baziliškova uhranutí neprobral.

Kyushen zíral do prázdna.

„Cítíte se provinile.“ Donal se díval, jak se za nosiči zavřely železné dveře. Obrazy, které dříve tak jasně zářily, zešedly a zmenšily se.

„Možná byste mohl použít své přístroje a změnit své pocity…“

Kyushen vzhlédl.

„…ale neměl byste,“ pokračoval Donal. „Protože jste ho zabil a nepřekonáte to, nezapomenete to… prostě se s tím naučíte žít.“

„Ale já nechtěl… však víte.“

„Ano,“ řekl Donal. „Ale to riziko tu bylo a oba jsme to věděli.“

Kyushen zbledl a roztřásl se. Jednalo se o následek šoku. Donal ho sledoval.

„Uvolněte se,“ řekl. „Nebojujte s tím. Nechte to projít svým tělem…“

Kyushen zavřel oči a zasténal.

„…protože je to přirozené. Budete v pořádku.“

Slova vycházela z Donalova podvědomí, z transu, do kterého ho uvedl policejní mág poté, co se Donal poprvé dostal do pouliční přestřelky, ve které umírali lidé. Donal zabil tři muže, ne jen jednoho, poté co Fredrixův krk vybuchl v šarlatovém gejzíru z rozervané tepny.

Donal se díval, jak seržant Fredrix Paulsen – byl Donalovi otcem víc než kdokoli jiný, koho kdy poznal – lapá po dechu a scvrkává se, jak mu matní oči a vzápětí bylo po všem: nezůstalo z něj nic než palivo do reaktorových článků.

Po dvou minutách (ale Kyushenovi to mohlo připadat mnohem déle) přešel třas v chvění a nakonec ustal docela. Kyushen se schoulil.

O chvíli později Donal odešel.

Xalie ječela, kroutila se jako prádlo v sušičce a pronikala z reality do reality, zatímco ji Gertie táhla malinkými, uzavírajícími se otvory bolesti. Labyrint se stahoval ve žhavé agonii a drásal a rval Xaliino přízračné tělo na kusy.

Ale zůstala víceméně celá, a to díky Gertii a její lstivosti, s jakou využila moci a topologie a provedla je smrtícími čarovnými obranami. Dostaly se ven a užívaly si chladného, pevného kamene. Nad nimi vířila a hořela vnější obranná pole.

Gertiina slova se valila Xaliiným vědomím.

*Takže co jsi tu dneska dokázala?*

Každý pohyb nehmotného těla působil Xalii utrpení.

*Co tím… chceš… říct?*

*Snažila ses obvinit Donala Riordana. Očernit ho.*

Xalie se zavlnila. Její přízračná postava byla potrhaná a uvnitř pevného kamene budovy zcela nehmotná. Nedokázala se soustředit; komunikovala jen velmi slabě.

*Ano…*

*Vycítila jsi v energiích labyrintu nějakou rezonanci osobnosti?*

Xalie se točila a snažila se soustředit.

*Rezonanci?*

*Jo… co jsi vlastně za přízrak?*

Po chvíli sebrala Xalie dost energie na to, aby odsekla.

*Jdi někam.*

Gertie se zachechtala.

*To je lepší. A čím dřív zjistíš, čí to byla esence,* myslela tím esenci rezonance, *tím dřív necháš mladého Donala na pokoji.*

*Máš ho… ráda,*

Xalie opět vycítila Gertiino pobavení.

*Mám ráda i vlčata. Byla jsi někdy v pelechu smrtivlků?*

Kdyby Xalie měla oči, zavřela by je. Žertování na ni bylo příliš. Všechno ji pořád bolelo.

*Já… nerozumím.*

*Považuju Donala za svého mazlíčka. Ty jsi něco jako sousedovic spratek. Je načase, aby sis ujasnila své city k Lauře Steelové.*

*Do prdele…*

*No, jsi přízrak, na tyhle části těla bys radši myslet neměla. Aspoň ne u lidí.*

Bylo to příliš. Ale Gertiina následující slova byla něžnější, laskavější. Odvedla Xalii dál od hořícího labyrintu a začala spolu s ní klesat. Držely se uvnitř chladivého, pevného kamene, který jim poskytoval ochranu.

*No tak, Xalie. Jsou tu háje a jeskyňky, o nichž už nikdo neví. A v některých jsou léčivé energie.*

*Já… nevím.*

Gertie se přiblížila.

*Důvěřuj mi. Uzdravím tě.*

Po chvíli Xalie odpověděla.

*Dobrá…*

*Tak pojď.*

Začaly kamenem sestupovat rychleji.

Donal zašel do Lauřiny kanceláře. Na Lauřin rozkaz skleněné stěny potemněly, takže zůstala s Donalem sama. Objímali se a líbali a Laura sténala, když ji Donal hladil přes tenkou blůzku a hedvábnou podprsenku, ale nakonec od sebe odstoupili.

V budově bylo příliš mnoho důstojníků a jiných tvorů, kteří uměli vycítit silnou rezonanci; s milováním budou muset počkat do Lauřina apartmá. Donal dlouze vydechl.

„Ach, u Thanata.“

„Jo.“

Donal polkl a zadíval se na neprůsvitné stěny, jako by ho nesmírně zaujaly. Řekl: „Nechci jet. Víš to, že?“

„Nechceš navštívit cizí zemi?“

Donal zavrtěl hlavou.

„Abych řekl pravdu, létání mě děsí. Ale vždycky se můžu opít, víš? Cesty do ciziny nebyly v sirotčinci zrovna na denním pořádku, takže bych se asi chtěl někam podívat… O to nejde.“

„Já vím.“ Lauřin hlas ztichl. „Je to děsivé, že? Jak rychle se všechno seběhlo, myslím mezi námi.“

„Přesně.“

„Nechceš ode mě odejít, a to je dobře.“ Laura se smutně usmála. „Já to cítím stejně, milenče. Ale oba víme, že do Illuria poletíš, protože je to jediný způsob, jak tuhle práci dokončit.“

Po chvíli Donal kývl.

„Asi jo. Poslyš, nechci, abys riskovala… Ale mohla bys letět se mnou a…“

„Ne, to si nemyslím.“

Donal si promnul obličej. „Nemohla by sis vzít dovolenou, zatímco já budu provádět šetření? Nechci, abys pracovala v utajení – promiň, vím, že jsi šéf – ale mohla by ses ubytovat odděleně. Umím se nepozorovaně plížit uličkami…“

„Ach, můj krasavče.“

Laura přistoupila blíž, položila mu studenou dlaň na tvář – Donalovi to připadalo jako rozkošně chlácholivé gesto – a něžně ho políbila.

„Co?“

„Jednáš se mnou jako s kteroukoli jinou ženou.“

„No…“ Donal se usmál. „Ne s kteroukoli.“

„Aha. Ale o to jde.“

„Uch, o co?“

„O to, co mám tady.“ Laura ukázala na své levé ňadro. „Nejsem jako ostatní ženy. Lidé jako já jsou pečlivě sledováni. Nejsem si jistá, jestli bych měla v Illuriu vůbec nějaká práva.“

„Ach, do prdele…“

Laura se krásně usmála.

„Když to říkáš, lásko. Až se vrátíš domů.“

Donal potřásl hlavou a zavřel pevně oči. Laura se zasmála.

„Dobře,“ dodala. „Měli bychom ti začít plánovat cestu. Haraldovy místní kontakty budou neocenitelné… Kde vlastně je?“

„Neviděl jsem ho už celou věčnost,“ řekl Donal. „Možná je v nemocnici se Sushanou?“

„Ne, před chvílí jsem tam volala. Je s ní Viktor. Myslím, že se u ní s Haraldem střídají.“

„Dobře.“

Harald se skláněl nad motorkou a uháněl po Dexterově prstenci s vědomím, že za několik minut možná zničí štěstí velitelky Steelové. Laura byla nejlepší nadřízenou, pod kterou kdy sloužil, a to včetně doby u mariňáků. Až zjistí, že Donal patří k Černému kruhu, zničí ji to.

Ale pak si Harald vzpomněl na Sushaninu tvář a na to, co jí provedli Sally Dráp a jeho muži. Viktor strávil s jedním z lékařů celou věčnost, a když se vrátil, měl v očích mrtvý pohled a okolo úst vrásky zlosti.

Harald donutí někoho zaplatit… donutí je všechny zaplatit, začne poručíkem Riordanem a neskončí, dokud nedostane komisaře Vilnara. Potřeboval ještě jeden důkaz. Vždycky cítil, že v doméně komisaře Vilnara není něco v pořádku. Zvláštní energie se třepotaly a rezonovaly těsně mimo dosah Haraldových mariňáky vycvičených smyslů.

Phantasm se naklonil do zatáčky, vyděsil pěkně oblečenou starou dámu, která se zrovna chystala přejít cestu, zase se narovnal a zrychlil.

„Ixil Deltrassol,“ řekl Haraldovi neochotný informátor Birtril. „Býval u armády. Drží se stranou.“

Deltrassol byl zaměstnaný na ambasádě a neznal skutečnou podstatu Černého kruhu, pro který pracoval, takže asi byl jen nějaký nuzný příživník. Mezi idioty a zvrhlíky (i když ti středního postavení dokázali být pěkná pakáž, jako třeba Sally Dráp), kterými manipulovala nějaká skrytá, vysoce postavená individua, se sotva dal považovat za pěšáka.

Ale nikdo by se neodvážil vyšetřovat vlastního policejního komisaře. Kdyby měl Harald trochu rozumu, taky by ho to ani nenapadlo.

Zaplatí.

Sushana všechno změnila, měnila vždy vše v Haraldově ponurém světě.

Staré, vyumělkované měšťanské domy s naleštěným mosazným zábradlím nechali za sebou. Harald zpomalil. Vjeli do Pentagramu, kde dříve stávala přepychová sídla, nyní chátrající. Uprostřed se nacházela zahrada o pěti stranách, do které už nebylo bezpečné v noci vstupovat, ne beze zbraně a rozhodně ne o samotě.

Zamířil s motorkou do užších, tmavších ulic, které po chvíli prozářila ostrá modrá a červená světla. Ocitl se na místě, jehož existence by starou bohatou dámu, již málem přejel, šokovala – a přesto se nacházelo sotva půl míle od místa, kde si žila svůj velkolepý život.

Malinký démon s koženými křídly poletoval na řetěze nad Sidovou Jizvárnou a zkroucené runové a uzlové vzory na jeho těle ukazovaly, jak dokonale to Jednooký Sid umí s břitvou.

Tady na Měsíční ulici Sidovo dílo všichni znali; ale Harald si vzpomínal na dny svého mládí, kdy byli členy stejného gangu, měli pod palcem místní ulice a Sid používal břitvu k jiným účelům než kvůli peněžnímu zisku nebo uměleckému uznání.

Ale možná že na tom, jak se Sid superostrou břitvou oháněl, něco uměleckého přece jen bylo.

Harald zpomalil a motorka brumlala takřka naprázdno, když projel okolo budovy bez oken, které se říkalo prostě Bezejmenná, kolem sázkové kanceláře a nočního klubu, jenž se následkem upadajících zisků brzy nevyhnutelně promění v bordel, v Tristopoli zcela nelegální, a přesto všudypřítomný.

Existovalo někdy nějaké velkoměsto bez prostituce? Harald častokrát přemýšlel o tom, jaký kousek je to odsud k Milosrdným soudům. Ležely sotva dvě míle od Měsíční ulice, a přesto je od sebe dělily celé světy. Aspoň že vrchní soudci, kterým se zachtělo vyzkoušet si místní zařízení, nechávali své taláry u soudu.

Minul zářící vývěsní štíty dalších tří podniků. U jednoho trčela ze zdi průsvitná ruka, kynula kolemjdoucím a zvala je dovnitř. Polaskání vypadalo vznešeněji než okolní noční kluby; ale podobná místa navštěvoval jen jeden typ lidí. Z některých se převracel žaludek i zatvrzelému Haraldovi.

Kus před ním parkovalo fialové taxi a Harald zastavil přímo za ním. Z taxíku vyklopýtali tři mladí zurinamští námořníci, smáli se a byli už napůl opilí. Harald jen doufal, že ať už je ten večer čekají jakákoli dobrodružství, vzbudí v nich alespoň iluzi štěstí (ať už uzavřou jakkoli špinavý obchod), a neodnesou si trauma na zbytek života.

Ale na tomto místě mohl být záblesk čepele nebo kulky to poslední, co zmatená mysl mužů zaregistruje, než na ně navěky dolehne tma.

Možná už ani neucítí, jak se jim někdo přehrabuje v kapsách a hledá peněženky a doklady.

Dělo se to tady i v cizích přístavech, které Harald jako mladý mariňák navštívil. Zdálo se, že tak už to na světě prostě chodí. Harald zvážil, že by jim ukázal odznak a s varováním je poslal pryč… ale jenom by se dostali do průšvihu někde jinde.

A pak si Harald vzpomněl na Sushanin stav a námořníci se mu vytratili z mysli. Motorka zdráhavě vysunula jeden stojan a umožnila Haraldovi naklonit se a prohlédnout si dveře Polaskání.

Stáli v nich čtyři muži v tmavě fialových pláštích v barvách klubu; největší z nich byl Kámen. Harald ho znal už hodně dlouho (a jen pod tímto jménem). Ale pouliční přezdívka odpovídala.

„Dobrá,“ zamumlal Harald motorce. „Půjdu předním vchodem. Schováme tě.“

Motorka zabručela na souhlas, rozjela se a zatáhla stojan.

V tmavé boční uličce, kde se na zemi povalovaly rozbité bedny a modré a hnědé střepy, Harald zastavil. Když motorka vysunula oba stojany, Harald sesedl a všiml si bledého dítěte s ještěřími šupinami na čele.

Vypadalo tak na pět let, ale mohlo mu být klidně i osm, pokud nemělo co jíst.

„Hej,“ řekl Harald. „Mohl bys mi udělat laskavost?“

Šupinatý chlapec po vteřině kývl. Harald sáhl do kapsy a hodil mu hrst devítistranných mincí. Chlapec je chytil.

„Postarej se, aby lidi nechali moji motorku na pokoji,“ řekl Harald. „Až se vrátím, dám ti víc.“

Kostěný krunýř motorky se zatřpytil. Chlapec vykulil oči.

„Jo,“ řekl Harald. „Je to pro jejich dobro, ne kvůli motorce.“

Chlapec se zakřenil.

Harald mu po chvíli úsměv oplatil. Potom se s pistolí u boku vrátil k ústí uličky a zamířil ke vchodu do klubu.

Kámen viděl Haralda přicházet už na sto yardů a postavil se doprostřed cesty. Stál tam jako obrovský balvan a zabíral půlku chodníku. Chodci ho míjeli a bezmyšlenkovitě se mu vyhýbali.

„Hej, seržante,“ zahřímal Kámen, když se Harald přiblížil.

„Hej, Kamene.“

„K čemu to?“ Zvedl jednu kamením pokrytou ruku a pokynul. „Čekají nás potíže?“

„Doufám, že ne.“ Harald mířil zbraní dolů. „Ale radši jsem připravený.“

„Nechcete snad říct, že někdo z našich klientů byl zlý kluk, že ne?“ Když se Kámen mračil, kousky žuly nad očima drhly o sebe. „Máme tu fajnový podnik, seržante.“

„Správně,“ řekl Harald. „A určitě chceš, aby to tak i zůstalo.“

„Kdo je ten zlosyn?“

„Zlosyn?“

„No a?“ Kamenná tvář se roztáhla v úsměvu. „Myslíte, že podobná slova neznám, nebo co?“

„Ode mě nic takového neuslyšíš, chlape. Ten zlosyn se jmenuje Deltrassol, ale kdo ví, jaké jméno používá tady.“

„Aha, ten.“ Kamenův úsměv se rozšířil. „Má rád… nehmotné dámy. Nepokrčí mu uniformu, aspoň ne zvenčí, jestli chápete.“

Harald přesně věděl, na co Kámen naráží.

„Napadlo tě někdy sehnat si poctivou práci, Kamene?“

„Jakou? Měl bych se snad stát poldou? Nosit pěknou uniformu, procházet se ulicemi, chytat narušitele…“

„My jim vlastně neříkáme naruši…“

„Ne od chvíle, co jsem vás naučil slovo zlosyn, očividně.“

„Správně.“ Harald se usmál, když si představil Kamena v uniformě, jak na akademii studuje mezilidské vztahy a kriminologii. „Tak kde je Deltrassol?“

„Nejvyšší patro,“ řekl Kámen. „Úplně vzadu.“

„Pro naše narušitele jen to nejlepší.“

„Vidíte, seržante,“ řekl Kámen. „Nevedete si špatně…“

„…na tupého poldu,“ dokončil za něj Harald. „Mockrát děkuju.“ Uvnitř Harald prošel ektoplazmovým závěsem, který zaplňoval celou šíři chodby – mokře mu přejel po kůži – a ocitl se v chodbě zdobené rudou a černou. Ve výklencích tančily plamenné přízraky.

Po Haraldově pravici se otvíral obloukový průchod do tmavého interiéru klubu. V modře nasvícených boxech tu a tam seděli muži středního věku s placenými společnicemi, které z větší části tvořily lidské ženy. Polaskání sloužilo různým klientům.

Na baru tančily tři přízraky, nohy měly ponořené v pultu a svíjely se do rytmu příliš hlasité hudby. Jedna z přízračných žen se otočila k Haraldovi a upřela na něj oči. Tedy spíše temnotu v místě očí. Pomalu mrkla a tančila dál.

Ukázala hlavou na zadní část budovy, jako by věděla, proč Harald přišel: aby dostal Deltrassola. Potvrzovalo to, co říkal Kámen. Harald kývl, zasalutoval jí prsty a šel dál rudě osvícenou chodbou.

22

Po stěně se plazila převrácená slova a Harald vrhal stín přímo do jejich středu. Světlo vycházelo ze zářícího nápisu, který se vznášel za ním. Harald se přesunul do strany, aby jeho silueta nebyla vidět, a křížícími se kroky postupoval chodbou.

Nahlédl do zadního salónku pro případ, že by jeho cíl nebyl tam, kde říkal Kámen, nebo ho uvnitř čekaly jiné potíže. Zády k němu tam seděli bratři Tiplogové a Harald si v duchu poznamenal, že by měl zjistit, co mají za lubem. Nikdo jiný ho nezaujal.

Stáhl se zpátky do chodby a zamířil ke schodišti, kde mu z cesty ustoupily dva hořící přízraky. Jeden otevřel ústa a odhalil zuby ze žlutých plamenů.

Harald je ignoroval a začal stoupat nahoru. Koberec na schodech byl lepkavý a zčernalý špínou. Hosté, kteří se dostali až sem, nepotřebovali pozlátko, jež zdobilo bar a salóny: opar chtíče zastíral lacinou realitu a zašlé pachy zoufalství a starého spermatu.

Podlahu horní chodby tvořila holá prkna. Z tenkých dveří se loupala barva; zpoza dvou se ozývalo rytmické sténání. Harald vytáhl zbraň. Chystal se vykopnout všechny dveře bez ohledu na to, kdo byl za nimi.

Ale jeden z přízraků se vznesl nahoru podlahou, protože tušil, jaké škody by tu Harald mohl napáchat, a ukázal na dveře na konci chodby. Přízračná žena visela ve vzduchu, dokud Harald nekývl. Pak splynula s podlahou a zmizela.

Harald rychle vyrazil.

Podlaha pod jeho tíhou vrzala, ale Deltrassol přesto neměl čas se připravit, vzápětí už totiž Harald kopl do dveří vedle zámku. Vložil do kopnutí hodně síly a dveře se tak rozlétly, až kolem pršely třísky. Harald se natočil, zamířil od boku – Bojové sedmy cvičily instinktivní střelbu, protože tradiční míření potřebovalo čas – a zůstal stát.

„Hej, Ixile.“ Harald použil Deltrassolovo jméno, což byla základní zastrašovací taktika. „Jak se vede?“

Na posteli ležel bledý muž v tmavém obleku, nehýbal se a třeštil oči.

Částečně zhmotněná přízračná žena, která na něm obkročmo seděla, ještě několikrát pohnula boky, než ztuhla.

Otočila se k Haraldovi a roztáhla ústa – vypadala jako temnota prosvícená tečkami hvězd – v úsměvu.

Zprůsvitněla a Harald se snažil nedívat na bouli v Deltrassolových kalhotách. Přízrak nebyl skoro vidět.

Harald se zasmál.

„Není to tak vždycky, Ixile? V jednu chvíli jsou tu, vzápětí už ne.“ A přízračné ženě řekl: „Že ano, drahoušku?“

Přízrak už mizel v podlaze. Kývl na Haralda a zamával muži na posteli. O vteřinu později byl pryč.

Deltrassol otevřel ústa a zase je zavřel. Polkl a řekl: „Co…?“

„Zatýkám tě za vraždu,“ řekl Harald.

„Ne…“

„Ano. Pokud mě ovšem nepřesvědčíš, abych tě nechal jít. Odletěl bys zpátky do Illuria, že?“

„Já… ne, zůstal bych tady. Fakt, důstojníku. Já bych…“

„Špatná odpověď.“ Harald trhl rukou. „Zkus to znovu.“

Na Deltrassolově čele se objevily kapky krve. Bojové sedmy nepoužívaly mušku na hlavni jen k míření, občas sloužila i k jiným účelům.

Harald zbraň znovu zvedl, připraven způsobit těžší zranění.

„Ach… důstojníku. Co… co ode mě chcete?“

Ale Harald zamířil Deltrassolovi na rozkrok.

„Mám rád malé terče. Je to výzva, víš?“

„Podívejte, důstojníku. Nevěděl jsem, že trpaslíci udělají… co udělali. Přísahám. Až z rádia jsem se dozvěděl, co se stalo. U Thanata… Nikdy bych se nezapletl… do něčeho takového.“

Harald sklonil trochu ruku, aby působil méně výhrůžně. Pořád mohl Deltrassola střelit do stehna a s minimálním pohybem trefit tepnu.

„Rád bych ti věřil.“ Harald se naklonil dopředu a chytil Deltrassola levou rukou pod krkem. „Ale obávám se, že to nepůjde.“

Pokud se Deltrassol aktivně podílel na tom, co se stalo Sushaně, Harald přitlačí a rozdrtí mu ohryzek. Chvíli by trvalo, než by se Deltrassol udusil.

„Ne, chlape… Prosím. Ne.“

„Máš jednu šanci.“ Harald klepl Deltrassola do čela. „Uvolni se.“

„Já ne…“

„…asi nevíš, jak snadné je… ztratit kontrolu a… prostě opustit tělo a nechat se… unášet… prostě unášet…“ Harald snížil hlas, zpomalil řeč a zadíval se Deltrassolovi do očí. „Můžeš zavřít oči… to je ono… protože hrozba je pryč…“

Deltrassolovi začala klesat víčka a nakonec úplně zavřel oči.

Mariňáci naučili Haralda zabíjet pistolemi a noži, rukama a nohama; ale naučili ho používat i jemnější zbraně.

Ixil Deltrassol upadl do hlubokého spánku. Byl vyděšený, a proto i zcela otevřený nečekaně uchvacujícímu tónu Haraldova cvičeného hlasu.

Ještě hlouběji.

„…tolik bolesti… neustále na hraně… obrana není potřeba… nech to být…“

Jako řidič na ambasádě prošel Deltrassol transovým výcvikem, ale jen povrchním. Jakmile Harald pronikl prvotní obranou, udělal výcvik Deltrassola naopak více zranitelným: byl v transu už tolikrát, že pro něj bylo snadné do něj znovu upadnout.

„Policista,“ zamumlal Deltrassol.

Harald přizpůsobil modulaci hlasu Deltrassolově neurofyziologii. „…jsem jediný… kdo tě dokáže ochránit před bolestí… jako okno do vzpomínek… na věci, které mi musíš… říct… protože tvoje podvědomí ví, co potřebuje… aby ti pomohlo… jako vždycky… mluv…“

„Policie. Náš kontakt. On… všechno zařídil.“

Harald se naklonil blíž.

„…pověz mi všechno…“

Laura vešla do hlavní kanceláře. Uplynula už celá věčnost od chvíle, co šel Donal pro kávu – nabídl se, že jí taky přinese šálek – a ona přemýšlela, co ho zdrželo. Kofein neměl na její černou zombickou krev žádný účinek; ale bylo nezvyklé, že se Donal tak dlouho nevracel.

Od chvíle, co se k nim Donal připojil, popíjel alkohol jen vzácně a obvykle jen levnou whisky, kterou by Laura nenalila ani do auta – Vixen byla vybíravá. Zombii chutná alkohol jako kyselý ocet smíchaný s něčím horším: s krysí močí nebo s lymfatickou šťávou rozdrcených brouků.

Opilý jako zombie byl oxymoron, který jako přirovnání pronikl do běžného jazyka. Dokud Laura existovala, považovala to za jednu z životních ironií.

„Hej, Lauro.“ Alexa držela v ruce telefon a mluvítko zakrývala rukou. „Mám na drátě Haralda…“

Zamračila se, pohlédla na Lauru a pokrčila rameny. „Promiň. Zavěsil.“

„Je všechno v pořádku?“

„Řekl mi, abych zrušila pátrání po illurijském řidiči. Po…“ Alexa nakoukla do notýsku, „Ixilu Deltrassolovi.“

Laura pohlédla na dveře, kterými dovnitř couval Donal se třemi hrnky s kávou v rukou. Není divu, že mu to trvalo tak dlouho.

„Co se stalo? Neříkej, že…“ Laura zmlkla. „To je jedno.“

Alexa na ni chvíli zírala.

„Nemyslím si, že by Harald toho chlápka oddělal.“

„Ne,“ řekla Laura. „Taky si nemyslím, že by některý z mých lidí provedl něco podobného.“

„Já taky ne.“ Donal sebou trhl, když se pokusil postavit všechny tři hrnky na Alexin stůl, aniž by rozlil, a nepovedlo se mu to. „Promiň. Co by kdo neprovedl?“

„Nikdo z mých lidí by nevzal právo do vlastních rukou,“ řekla Alexa.

„No, Thanatos chraň.“

„Nikdo by nezašel do krajností,“ řekla Laura. „Nenechal by podezřelého prostě zmizet.“

„Ach.“ Donal pohlédl na Alexu. „O kom vlastně mluvíme?“

„O Ixilu Deltrassolovi. Je hledaný pro…“

„Je to ten řidič z ambasády, že?“

„Přesně ten.“ Laura se posadila na okraj stolu. „A naznačil Harald, proč bychom měli pátrání zrušit? Copak neví, jak těžké ho bylo vyhlásit?“

„Jo,“ řekla Alexa.

„Ale nezajímá ho to.“ Donal se pousmál.

„Myslím,“ Alexa znovu zkontrolovala notes, „že toho chlápka našel a získal jeho svědectví.“

Laura se kousla do rtu. „Dobře.“

Při pohledu na její výraz Donal poznal, že je Harald v průšvihu, ale pravděpodobně se z celé věci vymluví. Sám Donal měl několik podobných sporů s nadřízenými. Když jste vyslýchali svědka a objevili možnost něco z něho vypáčit, udělali jste to a na oplátku jste mu nabídli nižší trest nebo něco jiného.

I když to ale byla okamžitá nabídka, policista musel slib dodržet. Člověk, který nedodržuje sliby, nebyl na ulici považován za poctivého, což je ten nejhorší zločin ze všech.

„Dobře,“ řekla Laura znovu. „V pořádku. Pokud tu nebudu, až se Harald objeví, donuť ho, ať na mě počká.“

„No… zkusím to.“ Alexa usrkla kávy a kývla na Donala. „Díky.“

Laura se taky napila, odložila hrnek na Alexin stůl a ihned na něj zapomněla. Mohla kávu pít, ale nic pro ni neznamenala.

„Donale, vyřešil jsi zbývající detaily cesty?“

„Jo, vteřinku.“ S kávou v ruce zašel Donal ke svému stolu pro světle zelený blok. „Tady. Opravdu si to můžeš dovolit?“

„Můžu.“

„No… dobrá.“

Byl sirotkem ze špatné strany kolejí a chystal se cestovat do zahraničí.

Do prdele. Poletím do Illuria.

Sestra Mary-Anne Styxová by na něj byla hrdá.

Harald se sklonil k Deltrassolovi.

„…hlouběji,“ řekl, „a pověz mi… jestli… v sobě máš schované nějaké rozkazy.“

Mluvil o Deltrassolově podvědomí a měl k tomu důvod: pokud Černý kruh používal čaropasti nebo jiné ochrany, i obyčejné transové pátrání je odhalí.

Pohřbená mazací past by způsobila, že by Deltrassol začal křičet, protože by mu čáry vypálily všechny vzpomínky až do dětství. Harald byl ochotný to risknout. Jedna jeho část chtěla, aby se to stalo.

„…ukaž mi vzpomínku… do které tvoji šéfové uložili povely…“

„Ne.“ Deltrassolovi se zachvěla víčka a potřásl hlavou.

Jeho osobnost byla stále neporušená. Žádní mágové mu do mysli čaropasti neumístili.

„…chceš mi říct… jaký náklad trpaslíci ukradli…“

„Ano. Šampaňské. Drahé šampaňské. Celé bedny, stály by tisíce. Získali jsme plány toho, jak bude policie reagovat. Proto přistáli s pteranetopýrem na lebce.“

Šampaňské?

Tohle všechno kvůli zasranému šampaňskému?

„…a když jsi uviděl, že trpaslíci vezou tělo, když jsi uviděl dodávku…“

„Nechal jsem toho, chlape. Prostě jsem odstoupil. Takové problémy nechci.“

„…a taky se jim vyhneš, když uděláš, co budeš moci, abys mi pomohl…“

„Ano.“

„…potřebuju vědět víc o tvém šéfovi, siru Alvanovi…“

„Dobře.“

„…je tvůj přítel?“

„Ne.“

„…trávíš čas v jeho kanceláři…“

„Klub.“

„…kvůli tomuhle místu? Polaskání? Mluv…“

„Sir Alvan sem chodí. Náhodou jsem ho viděl. Poznal jsem ho.“

„…i když byl v převleku…“

„Ano, měl masku. Očarovanou. Poznal jsem ho podle chůze. Věděl jsem.“

„…že je to sir Alvan a vydíral jsi ho…“

„Jeho tajemství. Zničilo by ho. Kdybych to řekl.“

„…a mohl by ti zařídit zpáteční let do Illuria…“

„Ano.“

Takže Deltrassol vydíral lidi na vlastní ambasádě. Byl to ničema a Harald ho toužil zničit. Ale měl k dispozici zdroje v Illuriu, v Silvexu, kam mířil Donal Riordan…

Mám tě, sráči.

Bastardi, kteří utekli s Cortindovým tělem a se – u Smrti – šampaňským, měli kontakt u policie, někoho, kdo jim předal policejní plány. Sám o sobě ten důkaz moc neznamenal, ale uzavřel řetěz příčin a následků, který se táhl až ke kanceláři komisaře Vilnara.

Ale napřed tady musel něco dokončit.

Riordane. Jsi mrtvý muž.

Harald Deltrassolovi poručil, aby si na chvíli zdříml. Harald tak získal čas přemýšlet.

A dát krok za krokem dohromady plán.

„…a až se vrátíš na ambasádu, zeptáš se ho…“ Harald zmlkl, protože na chodbě uslyšel rámus. Někde na patře řval nějaký opilec: jeden z klientů se přestal ovládat.

Mohl to být problém, protože rámus mohl vytrhnout Deltrassola z transu.

Potom to ale venku vlhce křuplo, opilec přestal klít a Kámen řekl: „To ho zchladí, chlapi. Chovejte se k němu něžně.“

Ozvalo se šoupání, jak někoho táhli po holé dřevěné podlaze.

Harald se vrátil k velitelskému tónu a k rozkazům pro Deltrassola.

„V Horním Kiltrinově Severu… stojí dům…“

Byla to část Silvexu s nejbohatšími čtvrtěmi a Harald tam strávil spoustu času. Vojenský tábor ležel dvacet mil od města. Během služby u vojenské policie působil Harald hlavně ve městě, kde spolupracoval s místními úřady.

Pomáhal s vyšetřováním a také při obchůzkách po barech, odkud museli empíci z hromad rozbitých stolů a bezvědomých civilistů vytáhnout hýřící mariňáky. A přitom nesměli opilé muže cvičené k zabíjení smrtelně zranit.

„Kiltrinův,“ mumlal Deltrassol. „Pulkwillův kopec.“

„…správně a z Pulkwillova kopce dolů… klikatými uličkami…“ Harald počkal, dokud Deltrassol lehce nepřitakal, pak pokračoval. „Ke stříbrnému a bílému sídlu se třemi ocelovými… chrliči… s roztaženými křídly…“

„Pohybujou se.“

„…hýbou se, ano. Chrliči se hýbou…“ Harald ještě víc ztišil hlas. „…a v tom domě… v tom sídle… žije muž, don Falvin Mentrassore…“

„Don Mentrassore.“

„…správně, a don má dceru… jmenuje se Rasha… a sluhy a vrchní majordomus se asi jmenuje… Adamnol…“

Od Haraldovy poslední návštěvy uběhly už dva roky. Adamnol tam pravděpodobně ještě pořád sloužil, ale život byl nejistý.

„…řekneš mu heslo… na které si vzpomeneš, až… nastane správná chvíle… zní Blesk temné písně… a až se dostaneš do domu dona Mentrassoreho… zase se ti vypaří… z mysli.“

Don byl štíhlý, elegantní muž se stříbřitě šedou bradkou, obvykle nosil v každém ušním lalůčku perlu a řídil své obchody pilně a s lehkou grácií, s jakou se pohyboval i ve společnosti.

Proto byl tak zklamaný, když se jeho dcera Rasha zamilovala do mladého studenta pochybné pověsti. A právě onen student, který patřil k místnímu podsvětí a byl napojený na podplacené proviantní důstojníky na místních vojenských základnách, byl jedním z Haraldových cílů. Harald vtrhl se čtyřmi dalšími empíky v civilu do skladiště zbraní v táboře právě včas, aby zadrželi muže, kteří se chystali utéct se zbraněmi a dalším materiálem.

Dva z kriminálníků sáhli po zbraních a během několika vteřin se rozpoutala přestřelka – ve skladišti plném výbušnin: bylo čiré štěstí, že se sklad neproměnil v jednu velkou ohnivou kouli. Výbuch by srovnal se zemí celý tábor, ve kterém žily dva tisíce mužů a žen.

Snoubenec Rashy Mentrassoreové byl příliš hloupý, než aby se vzdal.

A byl taky příliš hloupý na to, aby nechal Rashu doma. Ve snaze předvést se a dokázat jí, jak důležité postavení zastává mezi obchodníky, propašoval Rashu do tábora v ukradeném armádním džípu. Když se rozpoutala přestřelka, vylezla ven.

Možná to byla Haraldova kulka, která Rashu trefila do pravého ramene; možná něčí jiná. V každém případě upadla Rasha na zem, otvírala ústa, ale nedokázala vydat ani hlásku. Z rozdrceného ramene jí trčely odštěpky kostí.

Poté co Harald a jeho tým zabili muže, kteří se odmítali vzdát, museli se postarat o Rashu a další dva členy bandy, které taky postřelili. Popruhy z beden s municí – jaká ironie – jim zaškrtili hlavní tepny.

Podle zákonů měli Rashu předat policii. Ale Harald dospěl k názoru, že je víceméně nevinná, že ji zmanipuloval přítel, kterého rozstříleli na tři kusy.

A Rashin otec, don, měl smysl pro čest. Vždy splácel dluhy.

„…vysvětlíš… donu Mentrassoremu… že ho brzy navštíví… muž jménem… Donal Riordan… a poví mu… že je přítelem… Haralda Hammersena… a don se má chovat, jako by to byla pravda… Tak mu to řekni… jako by to byla pravda… ale bude to… lež…“

Harald uvedl Deltrassola do ještě hlubšího transu a vepsal mu do mysli post-transové povely: Deltrassol si ta slova nikdy vědomě nevybaví.

„…Riordanovi se nedá věřit… nedá věřit… a don musí Riordanovi nastražit… past… a až sklapne, musí Riordan… zemřít…“

Deltrassol se zamračil, ale zase se uvolnil. Byl v příliš hlubokém transu, než aby cokoli namítal.

„…a takhle…“ Harald začal vyslovovat pomaleji a v duchu kontroloval všechny detaily. „…don… Riordana… zabije…“

O hodinu později se Donal vracel do kanceláře s dalšími dvěma hrnky kávy a tmavě modrou složkou pod paží. Vtom uviděl, jak k němu chodbou míří Harald a upíjí ze stříbrné polní láhve.

Harald spatřil Donala ve stejnou chvíli. Zašrouboval láhev a schoval ji do kapsy u bundy.

„Ahoj, Donale. Jak se vede?“

„Dobře. Myslím, že ostatní si dělali starosti, když jsi…“

„Můžu ti pomoci? Tady.“ Harald mu vzal jeden hrnek. „Co máš v té složce?“

Donal složkou zamával.

„Zbytek cestovní dokumentů. Opravdu letím do Illuria.“

Zamířili společně ke kanceláři. Harald šel první a otevřel Donalovi dveře.

„Dobré zprávy,“ řekl Harald. „Myslel jsem si, že poletíš.“

„Jo… něco nového o Sushaně? Mysleli jsme, že zajdeš do nemocnice.“

„Ne. Je tam přece Viktor.“

Vešli do kanceláře. Donal se mračil, protože nechápal změnu Haraldovy nálady.

„Hej, Donale,“ zavolala Alexa. „Šel jsi pro kafe a vrátil ses s mariňáky.“

„Taky tě rád vidím,“ řekl Harald.

„No jo.“

Harald jen kývl. Pak se až příliš široce usmál, když ze své kanceláře vyšla Laura. „Ahoj, šéfko.“

„Taky ahoj. Jsi v pořádku?“

„Jasně.“ Harald zvážněl a řekl: „Slyšel jsem, že Donal poletí do Illuria.“

„Správně,“ řekla Laura. „Teď mi pověz o Deltrassolovi.“

„O Deltrassolovi.“

„Jo.“

„Právě jsem ho vysadil v Pallas Heptagonu. Musel jsem ho propašovat kolem vloupaček a strašení. Musí ti fakt něco dlužit, když drží tým na místě tak dlouho.“

„Už ne.“

„No…“ Harald pohlédl na Alexu. „Vypadá to, že Deltrassol vydírá sira Alvana na ambasádě.“

„Čím?“ řekl Donal. „Jaký má velvyslanec vroubek?“

„Ach, řekněme, že si občas v noci rád vyhodí z kopýtka. Nic opravdu zločinného.“

„Tak proč jsi ho nechal jít?“ zeptala se Laura.

„Protože byl k smrti vyděšený, příliš vyděšený, než aby lhal, a o tom, co se stalo Sushaně, nic nevěděl.“ Harald na ni pohlédl. „Přece si nemyslíš, že bych ho jinak nechal jít.“

Laura to zvážila.

„Ne. Jistěže ne.“

„A teď máme zdroj na illurijské ambasádě,“ řekl Donal. „Dobrá práce, Haralde.“

Harald kývl, stiskl ale rty a mlčel.

23

Na letišti panoval velký shon. Cestující byli omráčeni vzhledem a kouzlem místa nebo únavou. Bezpečnostní přízraky se choulily ve zdech a ukázaly se jen občas. Stranou od odbavovacích přepážek se nacházely čáry střežené vchody do skladišť a na přistávací plochu.

Donal tu nebyl od chvíle, co přiletěla diva.

Cítíš píseň?

U Smrti, víš, že ano.

Za okny, která sahala od podlahy až ke stropu, bylo vidět matné, téměř indigové nebe. Ostrý vítr profukoval pláště a mrazil pasažéry mířící k letadlům. Obsluha letiště, která nakládala zavazadla, pracovala co nejrychleji.

Několik členů ochranky Donala poznalo, když stál ve frontě u odbavovací přepážky. Přistoupili k němu dva důstojníci v civilu.

„Letíte do Illuria?“ řekl jeden, když mu Donal ukázal letenku. „To není špatné, poručíku.“

„Nemůžu o tom mluvit,“ řekl Donal. „Jedná se takříkajíc o rodinnou záležitost.“

Důstojníci si vyměnili pohledy. Možná věděli, že Donal nemá rodinu, pokud nepočítal oddělení.

„Chcete se tu rozhlédnout?“

„Jasně,“ řekl Donal. „Doufám, že se tu toho moc nezměnilo.“

„Možná je to tu trochu bezpečnější.“ Důstojníci si opět vyměnili pohledy. „Škoda, že se divu nepokusili zabít tady, pokud vám nevadí, že to říkám, pane.“

„Co tím myslíte?“

„Máme tu naprosto dokonalou ochranu proti transu, to tím myslím, poručíku. Nemáme o tom mluvit, ale na palubách všech letadel jsou mezi pasažéry mágové v utajení.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Donal.

„No, ví to jen málo lidí.“

Ale vyšší důstojníci a politici možná ano. Bylo by zajímavé zjistit, kdo přesně.

Protože pak by věděli, že nejlepší místo, kde se mohli k divě dostat, bylo ve městě.

„Mám vám odbavit zavazadla, pane?“

„No… dobře.“

„Ulička, nebo okno?“

„Prosím?“

„Chcete sedět radši v uličce, nebo u okýnka?“

Donal zamrkal.

„Nemám zdání. Jsem chudý kluk ze sirotčince. Tohle všechno je pro mě úplně nové.“

„Myslím, že máte na vybranou mezi dobrým výhledem nebo snadnějším přístupem k záchodu.“

„Hm.“ Donal zauvažoval. „Tak mi dejte okno.“

Odbavili Donalovy dva kufry. Starší byl otlučený a kožený, dala mu ho sestra Mary-Anne Styxová, když opouštěl sirotčinec. Obvykle v něm skladoval některé ze svých cennějších knih, než je prodal.

Druhý kufr byl nový a nablýskaný, dárek od Laury. Donal se snažil potlačit nepříjemný pocit z toho, že používá kufr, za jehož cenu by se dal nakrmit celý sirotčinec.

„Chcete vidět zvířata, poručíku? Mimochodem, jmenuju se Piersen.“

„Zvířata?“

„Poletí s vámi. Musí do nákladového prostoru spolu se zavazadly.“

„Není to nebezpečné?“

„Nákladové prostory jsou pod tlakem, teda některé. Pojďte. Ukážu vám je.“

Donal následoval Piersena dveřmi s nápisem Pouze letištní personál a cítil na kůži heboučký dotyk prstů. Donal tiše poděkoval, ne proto, že by si v tom pocitu liboval, ale automaticky předpokládal, že ani bezpečnostní přízrak si prohlídku zrovna neužil.

„Slyšeli o tom, co se stalo, všichni?“ zeptal se Donal, když šli dlouhou, bezútěšnou chodbou. „O divě?“

„Někteří mají mezi lidmi, kteří byli tu noc ve službě, známé, poručíku. Myslím v divadle. Jeden ze strážníků nám řekl, že se tam všichni pomátli. Navštěvuje teď policejního mága kvůli transu a snaží se to překonat.“

Piersen se zastavil u dveří z těžkého, olejovitě vypadajícího materiálu.

„Vypadá to, že publikum někdo uhranul a několik tuctů lidí upadlo do parazombického stavu. Je to tak?“

„Víceméně,“ řekl Donal. „Co je za těmi dveřmi?“

„Náklad.“ Piersen otevřel. „Čeká na odeslání.“

„U Thanata. Tolik?“

Dělníci s kamennými tvářemi odváželi vozíky s vysoko navršenými zavazadly k velkým vnějším vratům. A byly tu i hexagonální bedny se zvířaty, která byla přes malé zamřížované otvory sotva vidět.

V jedné bedně zahlédl Donal pohyb kovově modrých šupin, v další růžové membrány křídel. Slyšel ubohé kňourání a psychotické, zoufalé vrčení.

„Nemůžou je na cestu uspat?“

„Jo,“ řekl Piersen, „ale zrovna dobře to nefunguje. Některá jejich majitelé asi uspali, ale stres je zase probudil.“

Minulou noc musel Donal strávit v transu skoro hodinu, aby nahradil strach z létání vzrušením z první návštěvy cizího města. Podobnou připomínku nepotřeboval.

„Klece vypadají dost robustně.“ Donal slyšel ve svém hlase pochyby. „Aerolinky by neriskovaly vlastní letadla.“

Piersen položil ruku na šedou bednu a ignoroval syčení uvnitř. „Brzo usnou.“

„Ale říkal jste…“

„Jasně.“ Piersen vycenil zuby v úsměvu. „Každé letadlo má na palubě mága, víte? Za letu vás rozhodně žádná parazombie nenapadne.“

Donal mrkl.

„A fakt jste jich musel na Energetickém úřadě několik zabít?“ pokračoval Piersen.

„No… tak trochu.“

„Zatraceně.“ Piersen se zadíval na klece, pak do jedné zabušil pěstí. „Škoda, že jsem tam nebyl. Ze zombií mám mrazení, víte?“

Donal dlouze vydechl. „Opravdu?“

„Co? Vy jste si nikdy nechtěl na žádné vystřelit?“

„Jděte do prdele, Piersene.“

Donal se otočil a zamířil zpátky do letištní haly k běžným pasažérům.

U brány pro nástup – tedy u dveří, kterými pasažéři vycházeli ven na rozjezdovou dráhu, kde museli jít několik set yardů ve studeném, ostrém vichru – kontrolovala žena v uniformě letenky a vyměňovala je za palubní lístky. Donal se postavil do řady spolu s ostatními. Konečně přišel na řadu.

„Cestujete sám, pane?“

„Ano. A taky poprvé.“

Donal zůstal stát. Ženina kůže byla skoro bílá a jemná síť šedých žilek pod ní prozrazovala, že jí tělem koluje černá, studená krev.

Cítíš kosti?

Ano.

Úřednici se rozšířilo chřípí. Dlouze se na Donala zadívala.

Pak pohlédla dolů, naškrábala něco růžovým inkoustem do stříbrné knihy a označila bílou kartičku, kterou podala Donalovi.

„Letadlo není úplně plné, pane…“

„Hm, co to…?“

„…proto jsem vás posadila do první třídy.“

Donal na ni hleděl a nevěděl, co říct.

„Hezký let, pane.“

„Ach, vám taky. Chci říct, hezký den.“

Žena mu věnovala ledový úsměv zombie.

„Teď už bude. Díky vám.“

Na Sushanu dohlížel v nemocnici Harald, proto se Viktor donutil jít – po dvou hodinách spánku – zpátky do práce. Když se ozvala recepce s tím, že nějaká naslouchačka kostí chce mluvit s poručíkem Riordanem – osobně – ujal se toho Viktor. Sešel dolů, aby s ní promluvil.

Našel ji, jak zírá na dva smrtivlky, kterým oči zářily tmavě jantarovou žlutí, a mlčky s nimi komunikuje. Viktora to natolik znepokojilo, že zkřížil ruce v zápěstích a připravil se tasit grausery, pak si ale uvědomil, co dělá.

Odkašlal si a řekl: „Jsem Viktor Harman. Pracuju s Donalem Riordanem.“

„Poručík tu není?“ Naslouchačka kostí Feoragh upřela na Viktora zvláštní oči, které se na pozadí její bledé pokožky zdály úplně tmavé. „Co se děje?“

„Letí pryč.“ Viktor zkontroloval hodinky. „V tuhle chvíli asi zrovna nasedá do letadla.“

„To je škoda.“ Feoragh vstala. „Ráda bych se s ním podělila o jisté informace.“

„O jaké?“ Viktor si uvědomil, jak otázka vyzněla. „Chci říct, nemůžu vám pomoct já? Nebo někdo jiný?“

„Kdo s ním ještě pracuje?“

„Oba se hlásíme velitelce Steelové. Je…“

„Lauře Steelové?“ Feoraghiny velké oči se zaleskly.

„No… jo.“

Feoragh natáhla ke každému smrtivlkovi ruku a zamumlala něco ve starobylém jazyce, který by Viktor nedokázal ani pojmenovat, natož aby mu rozuměl. Smrtivlci rozevřeli tlamu, vyplázli jazyk a odhalili zuby ve vlčím úsměvu. Přikývli, vstali, společně se otočili a zamířili k vnějším dveřím.

Ze stolu, jehož byl součástí, seržant Eduardo Kolemann vykuleně sledoval, jak smrtivlci odcházejí. Feoragh se mezitím vydala k nejbližším mosazným válcům výtahových šachet.

Viktor třikrát zamrkal, pak se vzchopil a následoval ji.

„Znáte velitelku Steelovou?“ zeptal se, když ji dohonil.

„Víme, kdo je.“ Feoragh se usmála, ale vůbec ne vřele. „A máme zájem o váš případ. O vaši probíhající operaci.“

Společně nastoupili do výtahu. Když Feoragh obklopil přízrak, rozzářil se měkkým modrým svitem, což Viktor nikdy dřív nespatřil. Jeho dotyk byl stejně chladný a nadpřirozený jako vždy; když ale začal stoupat, pohyboval se plynuleji a rychleji než obvykle.

Cestou nahoru se Feoragh otočila k Viktorovi. Když promluvila, její slova se ve výtahu nepříjemně rozléhala.

„Lidé, po kterých jdete,“ řekla, „zabili víc než naši kolegyni. Mina d’Alkamyová by se stala jednou z největších naslouchaček kostí v dějinách. Nemyslete si, že chápete, co to znamená.“

„Hm… snažíme se…“

„Vím, o co se snažíte.“ Feoragh vzhlédla, když jejich stoupání zpomalilo, pak se podívala zpátky na Viktora. „A jsme na vaší straně, jinak bych tu nebyla.“

„Dobrá.“

Feoraghina tvář zvláštně zjihla, a když se přízrak zastavil a držel je v šachtě, zamávala prsty Viktorovi před čelem. Viktor cítil, jak jím proběhly vlny střídavě teplých a studených pulsů.

Feoragh kývla a přízrak ji i s Viktorem postrčil do chodby s šedým kobercem.

„Musíte se vypořádat s vlastní bolestí, Viktore Harmane,“ řekla. „A doufám, že se uzdravíte řádně a brzy.“

„Partnerka,“ zamumlal Viktor. „Jenom ona je zraněná.“

„Fyzicky možná,“ řekla Feoragh. „Ale v těchto věcech je třeba dbát na víc, nemyslíte?“

Viktor začal otvírat ústa, ale pak si uvědomil, že vlastně neví, co by řekl.

„Pojďte,“ dodala Feoragh. „Představte mě své velitelce. Už se těším, až poznám slavnou Lauru Steelovou.“

Viktor šel v čele, přesto měl dojem, jako by následoval on ji. Byl to zvláštní pocit, proto zamrkal pálícíma očima a zapátral po čárech – tendence rychle mrkat a zívat byla jedním ze symptomů uhranutí.

Nic ale neobjevil, proto si prošel vnitřní vizualizace, které se naučil při transovém výcviku. Opět nic.

Laura vyšla z kanceláře, aby naslouchačku kostí pozdravila.

„Vítejte, jsem Laura Steelová.“ Napřáhla ruku. „Je mi líto doktorky d’Alkamyové.“

„Ano.“ Feoragh se uklonila a dotkla se hřbetu Lauřiny ruky. „Zdá se, že opravdu je.“

„Hm… jak vám můžu pomoci?“

„Můžete se spojit s poručíkem Riordanem, než odletí do Illuria?“ zeptala se Feoragh.

„Nejsem si jistá…“ Laura se otočila k Alexe. „Spoj se s kanceláří komisaře a požádej Vědmu, aby zavolala…“

Zmlkla, když Harald potřásl hlavou.

„Zruš to,“ pokračovala Laura. „Udělej to sama a použij obyčejnou ústřednu. Zavolej kontrolní věž nebo bezpečnost, prostě někoho sežeň. A drž je na drátě.“

„Už na to jdu.“ Alexa zvedla sluchátko a nastavila na všech kolečkách nulu. „Ústředna? Potřebuju…“

Laura odvedla Feoragh do své kanceláře a zavřela dveře.

Když s Feoragh osaměla, zeptala se: „Máte informace z Archivů?“

„Hluboko z Mříže,“ odpověděla Feoragh, „pátrala jsem co nejhlouběji. Poručík Riordan pracoval na případu spiknutí nebo vyšetřoval jeho možnost. Tím asi upoutal vaši pozornost.“

„Správně. A vy víte o divě.“

„Ano, i o předchozích případech. O známých umělcích, kteří museli předčasně zemřít, aby si jiní mohli užívat jejich kosti.“

Hedvábný tón jejího hlasu otřásl i Laurou.

„Něco mi uniklo?“ řekla Laura. „Umělci nebyli ani v Tristopoli, byli… ach, do prdele.“

„Spojení s Illuriem je silné, jinak by tam poručík Riordan neletěl. Ale jde o víc. Slyšela jste o Tringulijských trojčatech?“

„Ne.“ Laura si vzpomněla, že když ještě byla malá a svět se zdál vřelý, jasný a jednoduchý, chodila do divadla s rodiči. Matka sledovala v novinách sloupky o divadelních hvězdách. „Počkat… jsou taky operní pěvci, že?“

„Ano… a taumaturgičtí duchové ze Svaltirna je nedávno operovali, ne aby je oddělili, ale aby upevnili jejich zdraví. Zdravotní stav trojčat se zhoršoval, ale po operaci,“ znělo to, jako by Feoragh citovala slovo od slova novinový článek, „mluvčí nemocnice oznámil, že prognózy jsou víc než pozitivní. Primář taumaturgického oddělení prohlásil, že operace představuje značný pokrok v moderních operačních technikách.“

V hlavní kanceláři za skleněnými stěnami Lauřiny kanceláře Alexa zamávala a ukázala na sluchátko, aby naznačila, že má na drátě letiště. Laura zvedla ruku na znamení: Okamžik.

„Podívejte, naslouchačko kostí, pokud mi chcete sdělit něco, co by mohlo být důležité pro poručíka Riordana, pak musíte…“

„Vím, že spolu máte intimní vztah,“ řekla Feoragh. „Možná by letová kontrola mohla poslat zprávu na palubu letadla, než se ocitne z dosahu. I kdyby už letadlo vzlétlo.“

„Podobné věci neděláme každý den,“ odpověděla Laura. „Co potřebujete Donalovi říct?“

„Jsem si z devadesáti sedmi procent jistá, že spiknutí, kterému, jak tuším, říkáte Černý kruh, si za další cíl vybere Tringulijská trojčata. Trojčata odpovídají profilu slavných umělců, o jejichž kosti mají tito… lidé zájem.“

Do Feoraghina hlasu pronikla nenávist.

„Zpráva, že trojčata budou žít o několik desetiletí déle, než se původně předpokládalo, určitě spiklence velmi podráždí,“ pokračovala. „A pak je tu skutečnost, že trojčata mají v brzké době vystoupit v Silvexu, což jim poskytne příležitost, které nedokáží…“

„Dojde k dalšímu útoku? V Silvexu?“

„Ano, právě to potřebuji Donalu Riordanovi oznámit. A také se mi podařilo zúžit seznam možných kontaktů. Nalíčili tolik falešných stop, že si mohu být jistá pouze z padesáti tří procent, ale intuice mi říká, že mám pravdu.“

Laura se na Feoragh upřeně zadívala. Intuice naslouchače kostí stojí za víc než fakta, to aspoň říkal Lauřin mentor, kapitán Felthom (zemřel měsíc před Laurou, avšak permanentně).

„Myslíte si, že víte, kdo je členem Černého kruhu? Kdo zorganizoval útok na divu?“

„Nejsem si jistá, jestli to byla jeho operace… ale investice do bankovnictví a energie radního Gelbthoma dozajista odpovídají dlouhodobé strategii Černého kruhu. Právě na něj se musí Donal Riordan zaměřit. Má u sebe mezinárodní zatykače?“

„Ano, tři nevyplněné očarované zatykače z kanceláře soudce Priora.“

Stačilo, aby soudce vyplnil jméno a podepsal kopii, kterou si ponechal u sebe, a informace se objeví na zatykačích, jež si odvezl Donal. „Pokud jste si jistá, můžeme za ním zajít hned.“

„A letiště?“

Laura vykoukla z kanceláře a zavolala na Alexu: „Pořád je máš na drátě? Letištní policii?“

„Právě zavěsili,“ odpověděla Alexa. „Nějaký chlápek jménem Piersen tvrdil, že Donala už odbavili. Zkusím se spojit rovnou s letadlem, ale podle Piersena je to nemožné.“

Harald se u svého stolu pousmál, tvář měl ale natočenou tak, že ho nikdo neviděl.

Na město se sneslo fialové šero a Alexa rozsvítila stolní lampu. Přízraky toho dne umyly z obou stran okna, takže skla nyní zřetelně odrážela interiér; a právě v odrazu ve skle zahlédla Alexa Haraldův úsměv.

Viděla, jak se usmál, když řekla, že se nemohou s Donalem spojit.

Alexa znovu zvedla sluchátko a zkusila něco jiného, požádala spojovatelku, aby ji přepojila k rezervační přepážce aerolinek. Pokud to nevyjde, vymyslí něco jiného.

Harald rychle vstal a zamumlal něco o tom, že zaskočí dolů na střelnici. Vypadal, jako by potřeboval upustit páru, ale střelnice nebyla vždy to pravé místo. Správce by si brzy všiml policisty, který by ve svém emocionálním stavu raději neměl držet v ruce pistoli.

Alexa za ním dlouze hleděla.

24

Laura otevřela zásuvku a zadívala se na magnus, který ležel uvnitř. Byla to Donalova pistole a nemohl si ji vzít proto, že žádné aerolinky nepouštěly nikoho kromě ochranky letu na palubu se zbraní.

Litovala, že si ji nemohl vzít s sebou.

„Můžu počkat,“ řekla Feoragh. „Soudce může počkat. Bude trvat přinejmenším tři hodiny, než letadlo přistane v Silvexu, možná déle… Víte, jaké na illurijské hranici zuří bouře. A zatykače se upraví okamžitě.“

„Já vím.“ Laura pohlédla prosklenou stěnou na Alexu, která se po telefonu s někým hádala a divoce gestikulovala. „Ale tady se nikam nedostaneme. Pojďme.“

Feoragh zamrkala vlhkýma očima.

„Cítím, že se proti vám chystají zakročit mocní nepřátelé, velitelko Steelová.“

„Ach… no jistě,“ řekla Laura. „Kdo přesně?“

„To zatím nevím, jinak bych vám to řekla. Ale jde o to, že… udělali chybu. Neměli zabíjet Minu d’Alkamyovou.“

„Jak…? Co tím myslíte?“

„Mříží se šíří příčinné vlny, které odhalí vzorce mezi informačními vektory. A…“

„Co?“

„…jsme jenom lidé nebo,“ nevesele se usmála, „alespoň tak jako vy, velitelko. Naslouchači kostí mají být nestranní, což také jsme, ale je tu ještě motivace.“

Alexa praštila sluchátkem a zaklela.

„Taky chcete dostat její vrahy, co?“ řekla Laura.

Feoragh malinko kývla.

„Pak byste měly jít.“ Laura sledovala, jak Alexa kontroluje revolver v kabelce. „Soudci Priorovi chvíli trvá, než se rozhodne, ale myslím, že na něj uděláte dojem. Alespoň doufám.“

„Ano.“

Alexa zaklapla kabelku. „Jsem připravená.“

Donal poděkoval skenovacímu přízraku a vyšel ven poslední branou. Po rozjezdové dráze fičel vítr. Štíhlá žena před Donalem si jednou rukou musela přidržovat bílý klobouk s širokou krempou, druhou pak šaty a kabát. Dělala malé krůčky, aby na vysokých podpatcích udržela rovnováhu.

Mířili ke schodišti, které obsluha zavezla k letadlu. Vrtule letadla se zatím nehýbaly, doslova z nich ale vyzařovala touha roztočit se; netrpělivě čekaly, až budou moci letadlo vynést do vzduchu.

Manžel štíhlé ženy, tlouštík v dvouřadém obleku, šel se skloněnou hlavou a ani se nesnažil ženě pomoci. Donal zavrtěl hlavou a změřil si ostatní pasažéry. Všichni byli oblečeni přepychověji než on, i když nemohli všichni letět první třídou.

Cestou přes dráhu přemýšlel, jestli by mu skenovací přízrak přece jen nedovolil pronést na palubu jeho nejdražší majetek. Ale bylo zbytečné o tom přemýšlet: magnus ležel bezpečně zamčený v Lauřině stole na velitelství.

První pasažéři začali stoupat nahoru po schodišti, na jehož vrcholu je s úsměvem vítaly dvě letušky v černých pláštěnkách.

Přestože cestoval první třídou, musel po schodech vystoupat sám, dokázal si ale představit, že v budoucnu budou pasažéry na palubu letadla nosit přízraky. Cestou nahoru se do Donala opíral silný vítr. Chytil se zábradlí, které bylo tak studené, že se k němu přilepil.

Počkal, až žena před ním vyšla nahoru, pak vzal schody po dvou a vstoupil dovnitř.

„Vítejte na palubě, pane.“

„Díky.“

„Budete sedět tady.“

V první třídě už se uvelebil tlouštík se štíhlou manželkou a usrkával z brandy, které mu nalila letuška. Ze stříbrného pouzdra si vytáhl silné cigáro, vložil si ho mezi rty a silně potáhl, aby ho zapálil. Jeho křeslo obklopil téměř neviditelný závoj a odřízl ho od zbytku kabiny.

Donal cigára nesnášel. Představa, že samovzněcující tabák je namáčen do esence plamenného přízraku… Byla to další věc, kvůli které mužem opovrhoval.

„Mohu vám přinést něco k pití, pane?“ Stevard, který ho oslovil, byl hubený a zženštilý. „Třeba sklenku sherry?“

„Whisky,“ řekl Donal. „Single malt, neředěnou.“

„Ach, velmi dobře. Děkuji, pane.“

Stevard zamířil na záď a Donal si prohlédl zbytek posádky, zženštilé muže hovořící s letuškami, ale zahlédl i dva stevardy, kteří vypadali úplně jinak: byli spíše štíhlí než hubení, měli velké klouby na rukou a jizvy okolo očí.

Kdyby si jich všimli ostatní pasažéři, asi by si dělali starosti, ale pro Donala představovala Federální letová bezpečnost lepší ochranu. Přesto teď litoval, že požádal o místo u okna: kdyby k něčemu došlo, bylo by lepší, kdyby seděl v uličce.

Ale už tomu bylo dvanáct let, co Goladolská separatistická aliance unesla několik letadel, celkem sedm, a donutila je odletět do Zurinamu. Pasažéry dvou posledních letadel povraždily zurinamské úřady – únosci s letadlem schválně přistáli osmého dne Truchlivého týdne, kdy nevěřící nesměli opouštět domovy, a gladiátorští biskupové plakali, když vykonávali tresty na nevinných cizincích, kteří byli do Zurinamu odvezeni násilím. Lidé se od té doby únoscům vždy postavili a bezpečnost byla ještě posílena.

Poslední dva únosy byly úspěšné jen částečně a za posledních devět let se rebelové už o nic nepokusili.

Goladolská provincie byla ale pořád součástí Illuria. A pokud se dalo věřit zprávám, které se dostaly přes hraniční cenzory, rozbroje v oblasti neustávaly. Nebylo divu, že tristopolské a federální úřady na zajištění bezpečí letadel spolupracovaly.

„Tady, pane. Jedna dobrá whisky.“

Donal doufal, že nebude příliš jemná, když si ale usrkl, alkohol se mu v ústech ihned měnil v opojnou mlhu. Zavřel oči, aby si ji dobře vychutnal.

Sobě navzdory se Donal zasmál.

„Ujistěte se, že máte zapnutý pás, pane.“

„Ano, děkuju.“

Vpředu, asi deset stop ode dveří, se nacházela centrální přepážka. Prostor za ní byl zakryt černými závěsy a Donala napadlo, že je to druhá kuchyňka nebo bar pro cestující první třídy.

Pak ale uviděl, že stevard vrátil láhev whisky do kuchyňky na zádi, a všiml si, jak pozorně se jeden z drsně vypadajících stevardů tvářil, když černý závěs míjel. Jednalo se o nějaké bezpečnostní zařízení.

Možná o zbrojnici?

Trvalo dalších osm minut, než dorazil poslední pasažér. Cestující byli stále v uličkách a mířili dozadu k sedadlům druhé třídy. Vrtule sebou trhly a roztočily se. Osm nehmotných přízraků zatím odtahovalo schodiště.

Kabina začala vibrovat, letadlo se pomalu otočilo na předních kolech, namířilo si to na rozjezdovou dráhu a připravilo se k odletu. Fialové nebe se zdálo ještě tmavší.

Motory hřměly.

Donal znovu usrkl whisky.

„Vítejte na palubě, dámy a pánové. Jsem kapitán Yershwin a jsme připraveni k odletu. Prosím, posaďte se a užijte si let.“

Sestra Mary-Anne Styxová dbala v sirotčinci na to, aby její povětšinou nevěřící žáčci věděli co nejvíce o fyzikálních zákonech – aspoň o těch, kterým sama rozuměla.

Ale Donal dával vždy pozor, proto teď věděl, že když letadlo zrychlilo po rozjezdové dráze, do sedadla ho vmáčkla setrvačnost. Světla venku se proměnila v šmouhy a hučení motorů se prohloubilo. A pak světla zmizela, letadlo začalo stoupat a motory se zeleně rozzářily, jak čáry chráněné turbíny nasávaly energii z nekroskopických článků v křídlech a v trupu.

Letím do Illuria.

Donal zavrtěl hlavou a v jediném dlouhém, nádherném loku do sebe obrátil zbytek whisky.

Alexa zůstala v kanceláři sama. Na stole před ní stál další hrnek kávy, nemínila ho ale vypít: zbytek večera by strávila na záchodě. Nechápala, jak může Donal pít tolik kávy.

Možná měli muži větší močový měchýř nebo něco takového. Až na tom bude Sushana líp a bude jí do řeči, mohla by se jí na to zeptat. Mohla by to vědět.

Alexe se nepodařilo předat Donalovi zprávu ještě před odletem a teď nevěděla, co dál. Rozumný člověk by šel domů.

Rozumný člověk by se nikdy dobrovolně nepřidal k Lauřině taktické jednotce.

Pokud dosáhnou převratného úspěchu, možná budou oslavováni a povýšeni… ale nikdo nemá rád donašeče, natož poldy, kteří špehují jiné poldy. Dokud vyšetřovali korupci vně policie, bylo všechno v pořádku.

I tak by ale městští politici dokázali komukoli zničit kariéru pošeptáním či náznakem, anebo dokonce diskrétním (ale nijak jemným) vydíráním.

Jenže Alexa byla odhodlána stát se jednoho dne komisařkou. V levé zásuvce stolu schovávala několik knih ze sbírky, kterou z velké části nechávala doma: suché texty, které si musela nastudovat a porozumět jim, aby příští měsíc složila zkoušky na seržantku.

Některé knihy byly úzké a měly levné přebaly. Ten úplně nahoře si sotva prolistovala: Sledování II – Odezírání ze rtů. Alexa vlastnila všech sedm svazků série Sledování a také „neoficiální“ osmý svazek, který u žádného důstojníka nesměli nikdy najít: nesl podtitul Útěk.

Autorkou byla policistka v důchodu a ve Sledování VIII popsala, jak se schovat, jak využít světla a stínu a jak utéct (náhlá změna směru je běžnou taktikou, ale pronásledovateli často umožní běžet po přeponě trojúhelníku, zatímco pronásledovaný musí urazit delší vzdálenost po odvěsnách – fatální chyba).

Všichni věděli, že knihy jsou nesmírně praktické; kdyby vás ale někdo nachytal při čtení manuálu o útěcích, celé týdny, či dokonce měsíce byste museli trpět posměch a urážky. Bylo tomu tak mezi policisty všude na světě a zdejší oddělení nebylo v tomto ohledu výjimkou.

Alexa vytáhla knihu o odezírání ze rtů ze zásuvky a otevřela ji. Prošla si kapitoly a hledala zajímavé pasáže (autorka vyprávěla osobní anekdoty, humorné a možná i přehnané, aby zdůraznila, co se snažila říct). Nakonec Alexa knihu zase odložila a zavřela.

Policisté v civilu používali rozličné esoterické metody, mezi něž patřil mimo jiné hluboký trans. Harald jí dal několik rad, prošel s ní základy hypnózy a ukázal jí, jak manipulovat myslí někoho jiného i tou svojí.

Alexe se zatím nenabídla příležitost uvést do transu podezřelého; ale vizualizaci zlepšila své výsledky na střelnici a za to mohla poděkovat jen Haraldovi.

Haralde. Nelíbí se mi, jak ses dneska večer usmíval.

Pod něžnou slupkou ukrýval Harald nebezpečnou stránku: během služby u mariňáků se naučil věci, které většina civilistů… i policistů nejen neznala, ale neuměla si je ani představit.

Něco není v pořádku.

Součástí transu, který se původně používal v medicíně, byla možnost znovu podrobně prožít vzpomínky a minulé události a prozkoumat věci, které v době, kdy k událostem došlo, lidé vědomě nevnímali.

Při terapii umožňovala tato metoda oživit šťastné vzpomínky, dodat jim sílu a vybudovat na nich sebevědomé uvažování. Opačný proces naopak umožňoval otupit ostrost traumat.

Pro policisty, hlavně pro ty, kteří se věnovali sledování, měly podobné dovednosti i další využití.

Alexa zavřela oči a v duchu si vybavila Donala a Lauru, jak je viděla prosklenou stěnou Lauřiny kanceláře, poté co se Donal vrátil z Archivů. Sešel se tehdy s naslouchačkou kostí Feoragh, která je ten den navštívila…

Ne. Špatný okamžik. Alexa se ve vzpomínkách přesunula k době, kdy se Donal vrátil z výslechu, o kterém odmítal mluvit. Spolupracoval na něm s doktorem Kyushenem Jyu. Po výslechu museli zdravotníci v černých oblecích odvézt jedno z trpasličích dvojčat na uzavřené psychiatrické oddělení.

Ano…

Alexa se ponořila hlouběji.

Tu vzpomínku jsem hledala.

Něco na ní bylo, něco se stalo. Napadlo ji, že Harald asi ví co, a proto se tak na Donala díval.

Alexa určila dobu. Teď se musela vnořit do vzpomínky a znovu ji prožít. Zavřela oči a začala počítat pozpátku od sedmi set. Opřela se, víčka se jí chvěla a usmívala se.

Vědomí se nořilo hluboko do jejího nitra.

Viděla, jak Laura pohnula rty a Donal se postavil k Alexe zády, napětí v jeho ramenou však hovořilo za vše… Pak se otočil a ve vzpomínce (na rozdíl od prvního prožitku) dokázala Alexa odezírat Donalovi ze rtů.

„Sedm-sedm-sedm.“ Donal se na chvíli odmlčel. „Dva-devět-sedmdva, šest-šest-devět-šest.“

„To bylo v trpaslíkově…?“ Laura se posunula do strany a Donalovo rameno zakrylo Alexe výhled.

Ale stačilo to.

Nemůžu tomu uvěřit.

Alexa se otřásla a začala zhluboka dýchat. Cítila se jako potápěč připravující se na vynoření. Donal tvrdil, že v celé věci má prsty komisař. A že to potvrdil druhý zdroj. Tím si byla Alexa jistá.

Donal Lauře řekl, že Vilnar je podezřelý.

Ale Haraldův postoj k Donalovi se zhoršil.

On ne.

Sotva tomu dokázala uvěřit. Hlavně když Sushana ležela v nemocnici.

Harald špehuje pro Vilnara? Nemožné.

Alexina víčka se zachvěla, jak se ponořila zpátky do vzpomínek.

O pět minut později prudce otevřela oči.

„Haralde, ty zasraný kreténe.“

Asi po hodině letu se z podpalubí ozvalo tiché sténání. Donal vyhlédl vylekaně ven, jestli jim neupadl kus křídla. Neviděl nic než silnou zelenou záři turbín na pozadí indigové noci.

Ozvalo se další sténání následované dlouhým vrčením. Stevardi s drsnými výrazy se vydali do zadní části letadla. Donal si uvědomil, že míří do míst, kde byla paluba letadla propojená s nákladovým prostorem.

Vydávalo ty zvuky některé ze zvířat? Donal si vzpomněl na tvory v klecích. Někteří by mohli být nebezpeční, kdyby se dostali ven.

Venku se v dálce oslnivě zablesklo. Byla to známka Přechodové bouře, turbulence a koncentrovaných čar, které se neustále převalovaly po nebi nad illurijskou hranicí.

Ale podle časového plánu, který jim hned po vzletu oznámil kapitán Yershwin, se měli k věčným bouřím přiblížit až za dvě hodiny. Bylo příliš brzy, než aby viděli čáry vyvolané fenomény.

V nákladovém prostoru se ozvalo děsivé zavřeštění a vzápětí hlasité vytí. Ať už se dělo cokoli, mělo to vliv na víc než jedno zvíře. Vlastně to znělo, jako by strachem a vzteky vyla všechna.

Jedna z letušek si celá bledá pospíšila dopředu a zastavila se u černých závěsů za přepážkou. Donal přemýšlel, co se za nimi ukrývá.

„Promiňte.“ Zvedl se a překročil nohy bělovlasé ženy na vedlejším sedadle. „Omlouvám se.“

„Dávejte pozor, mladíku.“

„Moc se omlouvám, madam.“

„Ne, chci říct – pokud jim jdete pomoci s těmi nebezpečnými zvířaty, dávejte si pozor.“

„Pokusím se.“

Ale Donal netušil, co by beze zbraně zmohl, kdyby se některé ze zvířat osvobodilo.

„Prosím, žádné obavy.“ Z reproduktorů nezněl hlas starého kapitána Yershwina. „Hovoří k vám první důstojník Smeltil. Prosím, buďte ujištěni, že všechno je pod kontrolou. Zůstaňte na svých místech a připoutejte se.“

Další letuška, ne ta, která odběhla dopředu, se dotkla Donalovy paže. „Pane, prosím, vraťte se na své…“

Donal se naklonil blíž a pošeptal jí: „Jsem policejní důstojník. Nechte mě pomoci.“

„Ach, poručík, ano…“

Takže na seznamu pasažérů byla uvedena i Donalova hodnost, nejen jméno.

„Promiňte.“

Řekla to první letuška, kterou následovala žena s tmavou pletí. Donal ji nikdy dřív nespatřil. Byla oblečená do černého a fialového hábitu a mezi malými ňadry jí stříbrně a černě zářil jedenáctistranný amulet.

Přes napjatou, vrásčitou tvář a kostnaté ruce se jí převalovaly heptagramy. Bylo nemožné odhadnout její věk. Připomínala mu pískem obroušenou sochu stojící desítky let na poušti.

Donal se chystal zvednout ruku a požádat ji, aby zůstala na místě; její oči se ale zvláštně leskly, jako olejovitá jezírka, v jejichž hlubinách plavou tajemná stvoření.

Čarodějka?

Správně.

Zdálo se, jako by myšlenka patřila Donalovi.

Donal po chvilce zamrkal a přišel k sobě. Letušky zívly, víčka se jim zachvěla a vzápětí se také probraly.

„Co…?“

Čarodějka už byla v zadní části letadla.

„Jsem rád, že je na naší straně,“ zamumlal Donal. „Teda, je na…?“

„Ach ano.“

„Díky Hádovi.“

V tu chvíli se letadlo prudce naklonilo do strany. Tucet lidí zaječel nebo vykřikl.

„Do prdele.“ Donal se chytil sedadla; někde spadl na zem tác.

„Rychle.“ Letuška do něj začala strkat.

„Dobrá.“

Donal zamířil k zadní kuchyňce, kde mu čarodějka zmizela z dohledu. Ponuře se tvářící stevard držel otevřený vnitřní poklop. Kovové schody vedly dolů do tmavého prostoru. Donal se naklonil dovnitř a zahlédl čarodějčin háv.

„U Thanata. Tak jo.“ Donal se chytil ocelového zábradlí, skočil a sklouzl na dlaních dolů po zábradlí jako v sirotčinci. Dopadl na nižší palubu.

„Tiše.“

Čarodějka seděla se zkříženýma nohama na zemi před klecemi, paže měla natažené, oči zavřené, hlavu sklopenou a vysílala směrem k vyděšeným zvířatům vlny energie – ať už to znamenalo cokoli, Donal skoro slyšel skeptický hlas sestry Mary-Anne Styxová, která odmítala veškerý mysticismus. Uvnitř klecí se blýskaly stříbrné šupiny, fialová kůže a šedé drápy.

Za Donalem se ozvala rána a klení. Donal se ohlédl a spatřil jednoho že stevardů s drsným obličejem – musel to být šerif v utajení – ležet na zemi. Jedno koleno měl přitažené k hrudi.

Letadlo poskočilo zrovna ve chvíli, kdy scházel dolů po schodech. Donal pochopil, že si muž zlomil nohu.

„Jsem Riordan,“ řekl Donal. „Máte u sebe zbraň?“

„Jo…“ procedil zraněný muž skrz zaťaté zuby. „V pouzdře… na kotníku. Druhá noha.“

„Mám ji.“

Donal vytrhl z pouzdra revolver s krátkou hlavní. Zraněná noha potřebovala znehybnit, ale pokud se zvířata osvobodí – anebo se turbulence zhorší – na první pomoci nesejde.

Donal si dřepl, zamířil na nejbližší klec, pak na další. Nákladovým prostorem proběhl průsvitný pás bledého světla.

Teprve v tu chvíli akceptoval Donal očividné. Nejednalo se o normální bouři ani o normální zvířata. A k vyřešení situace bude potřeba víc než jen kulky.

Čarodějku obklopila tmavá zář.

Letadlo se naklonilo. Shora se ozval křik a řinčení skla, ztlumené palubou a něčím víc: houstnoucím vzduchem, novou vibrací těsně pod prahem lidského sluchu.

Vzduch okolo čarodějky ještě víc potemněl. Zvířata v klecích se zklidnila a oči se jim rozjasnily. Následně začala hučet a brumlat, jak se jejich ještěří hrdla připojila k čarodějčinu téměř neslyšitelnému zpěvu. Donal sklonil zbraň.

Jděte dopředu.

Donalovi chvíli nedocházelo, kdo na něj promluvil. Čarodějka si dál broukala a zpívala, ale Donal slyšel v mysli její hlas.

Dotkněte se zvířat, řekla. Jednoho po druhém.

„Já ne…“

Hned teď.

Donal se ohlédl po muži se zlomenou nohou. Oči mu zvlhly utrpením; ale byl odhodlán zůstat při vědomí. Donal mu vrátil zbraň.

„Nebudu ji potřebovat,“ řekl Donal.

„Co to… děláte?“

„To kdybych, zatraceně, věděl.“

Letadlo se naklonilo do strany. Donal se překulil po hladké palubě a zvedl se na koleno. Čarodějka se ani nepohnula, seděla se zkříženýma nohama na nakloněné palubě a soustředila se dovnitř.

Donal by nikdy nedokázal ocenit, jakou bitvu svádí ani kolik energie vynakládá. Mohl jen udělat, o co ho požádala. Připlazil se k nejbližší kleci.

„Ne,“ řekl zraněný šerif. „Nedělejte to.“

„Musím,“ zamumlal Donal, chytil se mříží a zvedl se. „Vím, že to nedává žádný…“

Studený černý jazyk olízl Donalovi drsně ruku a zmizel.

Cítíš kosti?

„U Thanata,“ zašeptal. „To byl bažili…“

Rychle, promluvila mu čarodějka znovu do mysli. Máme málo času.

Následovala další myšlenka, ale s jinou příchutí.

A cítíš chuť písně?

25

Letadlo se vyrovnávalo. Ozvala se řada hlasitých ran a na horní palubě opět někdo vykřikl. Byl to hlasitý výkřik a prořízl hučení panikařících lidí. Donal se přitáhl k další kleci a vrazil dovnitř ruku.

„Ach…“

Na zápěstí ucítil zuby. Ostré zuby. Do kůže se mu zabodlo žíravé pálení. Donal se donutil nepohnout, neucuknout: ostré zahnuté Špičáky mu mohly snadno zpřetrhat šlachy.

Cítíš…?

Tiše. Nech mě pracovat.

Donal musel vynaložit veškerou sílu transem vycvičené vůle, aby překonal reflexy a držel, dokud tlak nepolevil. Pálení cítil i poté, co se plazil dál. Zbývaly čtyři klece.

Tady uvnitř číhalo větší nebezpečí než v čáry nabité bouři venku. A nějak za to mohla Donalova přítomnost.

Slyšíš hudbu?

Je tu kvůli mně.

Jeden z tvorů byl nadpřirozený, podobal se přízraku, ale ne lidskému. Mříže klece fungovaly jako vodiče nekromagnetického pole, které ho držely na místě.

Donal prostrčil ruku polem a pálení na kůži zchladil ledový závan, jak s ním podivný tvor uvnitř na okamžik splynul. Konfigurace prostoru se kroutila v nemožných úhlech a nemožnými směry. Donal viděl svět jako kubistický obraz, z perspektivy, již normální člověk nemohl pochytit.

Najednou měl ale pocit, jako by mu lebku jako sekyra rozpoltila silná migréna. Upadl dozadu, vykřikl… a byl v pořádku.

„Co to, u Thanata?“

Čarodějka doslova vibrovala. Donal v mysli neslyšel žádná slova, ale pochopil: čarodějka už to dlouho nevydrží. Musel si usmířit zbývající zvířata a vytvořit si s nimi nějaké pouto, jinak se letadlo zřítí.

Je to moje vina. Musí pochopit, že nepředstavuju hrozbu.

Zůstávaly tři klece. Donal se jedné chytil oběma rukama, a když se letadlo znovu naklonilo, opřel se o ni a vrazil mezi mříže obličej.

Bláznivý risk…

Tentokrát si mohl zvíře uvnitř dobře prohlédnout, ale jeho fialové šupiny se svíjely ve spirálách tak rychle, že je nestačil sledovat. Tvor mu plivl do obličeje něco štiplavého. Donal se pustil mříží a odkulil se po tvrdé kovové podlaze.

Vrazil do další klece.

Nebyl to… Čarodějka se předklonila a zdálo se, že se každým okamžikem zhroutí. Nebyl to útok.

„Odpouští mi,“ řekl Donal. „Chápu.“

Ne…

Donala napadlo, že s ním čarodějka nesouhlasí. Pak sebou ale letadlo trhlo, žena upadla a Donal poznal, že je po všem: letadlo se zřítí, a jen kvůli němu.

Kov se kroutil a trup skučel. Donal vrazil pěst do nejbližší klece. Něco se mu přes ni proplazilo, zavrtalo se mu to pod kůži a vypustilo mu to do kostí rtuťovitou látku, která mu způsobila bolest.

Donal zaječel, protože do nákladového prostoru udeřila tlaková vlna a přirazila ho k přepážce.

Čarodějka ležela na podlaze a zdálo se, že je v bezvědomí. Zraněný muž se stočil do klubíčka a třásl se.

Poslední klec.

Letadlo umíralo, ale pořád měli šanci. Donal se vrhl přes palubu k poslední kleci, vtom se ale nákladový prostor obrátil vzhůru nohama a všechno…

NE!

…zmizelo.

Když se Donal probral, několik lidí pečovalo o zraněného muže. Stevard spolu s dobře oblečeným pasažérem mu přivazovali látkovými ubrousky dlahu. Čarodějku nebylo nikde vidět.

Někdo postavil vedle Donala láhev s vodou. Vzal ji do ruky, odšrouboval víčko a napil se. Teprve až ji vyprázdnil, přečetl si etiketu: horský pramen z Goladolu v severním Illuriu.

Letadlo letělo klidně.

„Ach.“ Donal s námahou vstal. „Nahoře je… lékárnička. Viděl jsem ji.“

„Jo, my víme.“ Stevard vzhlédl. „Problém je, že máme další tucet zraněných. Jeden dostal infarkt.“

„Bude v pořádku,“ zamumlal pěkně oblečený muž a dál pracoval na dlaze.

„Až přistaneme, bude na nás čekat ambulance,“ řekl stevard.

„Tedy pokud nenarazíme na další bouře. Nebylo by lepší obrátit letadlo?“

Stevard chvíli mlčel. „Hm… nechte si to pro sebe, ale počasí za námi je horší než to před námi. Meteorologové nic podobného nepředpověděli.“

Medik se zasmál. „Já vždycky říkal, že věštcům se nedá věřit.“

„Co se stalo s tou… dámou?“ Donal ukázal na palubu.

„Myslíte s čarodějkou?“ zeptal se stevard. „Je v pořádku. Proč?“

„Ale nic.“ Když ji Donal viděl naposledy, byla v bezvědomí; ale na čarodějkách nebylo nic normálního. „A co zvířata?“

Klece byly dokonale tiché.

„Zklidnila se. Nevím, co je předtím tak vyděsilo. No… asi bouře, že? Teda netuším, jak mohla vědět, že se přižene.“

„To já taky ne,“ řekl Donal.

Ale měl zlé tušení, že to přece jen ví, že čarodějka měla pravdu a všechno způsobila jeho přítomnost. Vzpomněl si na divadlo s uhranutým publikem, na to, jak se přední řady zvedly a v parazombickém transu začaly postupovat směrem k divě… a k Donalovi.

Slyšíš kosti?

Ne.

„Kde je teď?“ zajímal se Donal. „Čarodějka.“

„Stará se o pasažéra,“ do medikova hlasu pronikla hořkost, „pro kterého jsem nemohl nic udělat. Já se rozhodl pomoci tady dole.“

Cítíš hudbu?

Nebyla to moje vina.

Zraněný stevard zasténal a přišel k sobě.

Donal se zakřenil a ohlédl se po klecích.

„Co je tak směšného?“

„Nic,“ odvětil Donal. „Omlouvám se. Dostal jsem ránu do hlavy. Prostě na to divně reaguju.“

Cítím se báječně.

Medik se tvářil ustaraně. „Posaďte se a já se na vás za chvíli podiv…“

„Ne, ne. Nemám otřes mozku. Vidíte?“ Donal zvedl ruku a pokrčil palec a malík. „Tři prsty, že? Ne, divné je, jak… báječně se cítím.“

Fakt báječně.

„Euforie,“ řekl medik. „Možná je to kyslíkem… To je jedno. Pokud se dokážete hýbat, měl byste se vrátit nahoru. Podívat se, jestli nemůžete někde pomoci. Vypadáte docela schopně.“

„Dobře.“ Donal šplhal nahoru po žebříku a chechtal se. „Dobře.“

Věděl, že je to opravdu divná reakce.

Na vrcholu schodiště chytila Donala s ocelovou silou za zápěstí štíhlá ruka a vytáhla ho nahoru. Byla to čarodějka oblečená do černé a fialové. Když Donala pustila, tepalo mu v zápěstí.

„Hm… děkuju,“ řekl.

Nikdo ho nikdy nenaučil, jak oslovovat čarodějku. Jeptišky ano: výprask ocelovým pravítkem ho přinutil uctivě říkat sestro (anebo v případě matky představené, studené potvory, která vedla sirotčinec, matko). Ale čarodějka byla jiná a Donal věděl, že nedostatek obřadnosti ji neurazí.

„Ulpěl na vás dotyk černé krve,“ řekla. „Bouřkové pole musí být dnes večer neobvykle široké, když zachytilo její rezonanci z takové dálky… Mohl ho někdo nasměrovat?“

„Můžu mít v Silvexu nepřátele, i když jsem tam nikdy nebyl.“ Donal pokrčil rameny.

„Riziko povolání.“

„To neznamená, že je to dobrá věc, mladíku.“

„Ne, madam.“

Čarodějčina vrásčitá kůže se roztáhla v úsměvu. „Ale stejně se nebezpečí postavíte, že? Dobře děláte, Donale Riordane.“

„Odkud znáte moje jméno?“

Čarodějka kývla na stěnu kuchyňky, kde v průsvitné skleněné kapse visela krátká listina. „Říká se tomu seznam pasažérů.“

„Ach…“

„Je třeba být velmi opatrný. Jen tak se dá přežít, nemyslíte?“

Donal sklonil hlavu v úkloně.

„Tady.“ Čarodějka sáhla do hávu a vytáhla stříbrný a černý amulet, který u ní Donal předtím zahlédl. „To je pro vás.“

„Nemůžu…“

„Vezměte si ho. Hned.“

„Hm…“ Amulet v Donalově ruce byl těžký. „U Thanata. Jak jste to udělala?“

„Nic jsem neudělala. Chcete snad říct, že nemáte pod kontrolou vlastní ruce?“

„No, asi není možné…“

„Pověste si amulet na krk. Hned.“

„…abyste mi poručila…“ Donal si zavázal provázek vzadu na krku a nechal amulet klesnout na hrudní kost, „…udělat něco, co bych sám nechtěl…“

„Přesně.“ Čarodějka se znovu usmála a tentokrát Donal spatřil jejího vřelého ducha: mladého a skotačivého navzdory stáří fyzického těla. „Nejste rád, že jste chtěl udělat správnou věc?“

„Jistě…“

„Teď mě omluvte.“ Čarodějka se dotkla Donalovy paže. „Pořád je tu několik lidí, kteří potřebují moji pomoc.“

„Ano. Já jen…“

„Vraťte se zpátky na své místo.“

Donal nechal čarodějku projít, pak zamířil k první třídě. Navzdory dřívější panice teď lidé tiše oddechovali.

Na sedadle zavřel Donal oči a užíval si měkké oranžové záře, která mu pronikala přes víčka. Čarodějka mu dala svolení užít si ji. Ponořil se do tepla.

Slyšíš…

Donal se usmál a usnul.

Jádro Přechodové bouře tvořila obrovská bublající oblaka stříbrné a fialové fluorescence, polární záře staletí (možná i tisíciletí) staré bouře, která zuřila pořád na stejném místě nad illurijskou hranicí. Stříbrné blesky mohly kdykoli udeřit.

A najednou se to stalo. Udeřily.

Kokpit prozářilo bílé světlo, rozlilo se dozadu uličkami po klenutých stěnách a zase pohaslo. Systémy letadla dál fungovaly a nikdo nepanikařil.

Jen čarodějka byla v tu chvíli schopna paniky, ale měla příliš mnoho práce, než aby si dělala starosti s něčím jiným než s uklidňujícími čáry, do kterých vlévala veškerou svoji sílu a obestírala jimi všechny pasažéry; hlavně pak Donala Riordana, který s úsměvem prožíval nějaký šťastný sen a mumlal jediné slovo: Lauro.

Čarodějka ho slyšela – nebo možná cítila – a usmála se. Poznala lásku – třicet pět let byla provdaná za mága svých snů, dokud se nestřetl se skupinou parazombií pod kontrolou nějaké neznámé síly. Došlo k tomu v „zabezpečeném“ křídle nemocnice.

Lékaři se snažili uhranuté parazombie ovládnout a odmítali vpustit na oddělení policii, aby jim pomohla. Její manžel Valkton se jako jediný pokusil provést vymítání, protože nechtěl čekat na posily. Koncentrace čar s každou minutou sílila: ten, kdo měl parazombie pod kontrolou, se fyzicky blížil a jeho moc tak sílila (na základě zákona převrácených čtverců).

Čarodějka vycítila ve zbytku vyzařování z manželovy mrtvoly rezonanci Černého kruhu. V té době nevěděla, jak si spiklenci říkají; ale stejné stopy našla i v Donalu Riordanovi.

Uvědomujete si to, že ano?

To všechno zjistila z Donalova podvědomí během dvacetiminutového výslechu v kuchyňce. V Donalových vzpomínkách trval rozhovor sotva několik vteřin.

Začínáte si uvědomovat, co vám provedli, Donale Riordane.

Když se Donal probudil, letadlo začínalo klesat. Odhrnul stranou bílé závěsy na okénku – anebo se tomu říkalo kukátko? – a všiml si dvou věcí: téměř černého nebe nad hlavou a třpytivých odlesků v dokonale rovné krajině za Silvexem.

Propásl začátek Skleněných plání, sta čtverečních mil skleněných tabulí připomínajících trojdimenzionální šachovnici nějakého boha. Tabule (nebo pláně) byly naskládány jedna na druhou a jednotlivé vrstvy od sebe dělilo padesát nebo sto stop volného prostoru (výška mezer se střídala). Podpůrné sloupy byly z mramoru; každý měl šířku normálního města.

O původu starověkých plání existovala spousta legend. Každé věřily tisíce, ne-li stovky tisíc lidí. Ale tolik legend si navzájem odporovalo. Nikdo neznal pravdu; mnoho lidí to ale tvrdilo.

Donal prospal let Přechodovou bouří i to, když se z ní letadlo vynořilo nad illurijským územím. Zvláštní ale bylo, že si Donal pamatoval každičký detail oné rozlehlé, dlouhověké bouře, která hranice střežila.

Hukot motorů se změnil. Jejich smaragdově zelená zář ztmavla, letadlo se naklonilo doleva a začalo klesat v míle dlouhém oblouku k přistávací dráze.

Silvex zářil šarlatově a smaragdově, zlatě a kobaltově modře. Jeho skleněné věže byly nasvíceny fialově a plavaly v nich žluté vzory připomínající mlhoviny.

Jiná země.

Donal se zakřenil a díval se, jak panoráma města narůstá a je čím dál detailnější. Letadlo klesalo a o chvíli později se podvozkem dotklo země. Donal trhl hlavou dozadu, jak se kola začala točit po zdrsněném, mléčném skle přistávací dráhy. Letadlo začalo brzdit a zpomalilo.

Zbývalo už jen několik pozemních manévrů a Donal bude moci vstoupit do samotného Silvexu.

Letadlo zastavilo souběžně s jedním ze sedmi terminálů, které se rozkládaly v hvězdicové formaci na skleněné pláni. Ze zdi se začal směrem k letadlu vysunovat tunel z překrývajících se kovových listů s oválným otvorem na konci.

„Rádi bychom vám poděkovali za to, že jste si pro svůj let zvolili Air Illurium a těšíme se…“

Zatímco se hlášení prvního důstojníka neslo letadlem, všichni – dokonce i blazeovaní pasažéři první třídy – mumlali pochvaly. Jedna podsaditá žena si oblékala kožešinovou štólu a říkala manželovi: „Bylo to báječné, drahý. Brzy si to zopakujeme, že?“

„…na příští cestu. Ještě jednou děkujeme.“

„Myslím, že bychom určitě měli.“

Žádný ze stevardů nad tím nehnul brvou, dokonce ani mladá dívka s obvázanou rukou. Jak zranění sama sobě vysvětlí? Rozbila snad sklenku?

Stevard se zlomenou nohou se držel z dohledu. A přestože byly ve výklenku zatažené závěsy, Donal si byl jist, že čarodějka je uvnitř.

Všichni jsou šťastní.

Donal čekal, dokud nezůstal v letadle poslední. Předstíral, že si dává načas s vytahováním věcí ze schránek pod sedadlem, i když si tam schoval jen svrchník a ošuntělý výtisk Lidé: Kacíři, dalšího dílu, který si plánoval přečíst.

Černé závěsy, jež skrývaly čarodějku, se ani nepohnuly.

Donal čekal. Byl poslední pasažér na palubě.

„Byl to bezva let,“ řekl zženštilému stevardovi. „Až na ty zajímavé části.“

„Vím přesně, co tím myslíte, pane.“

Donal se zastavil u závěsů a zvažoval, jestli je nemá rozhrnout. Pokud ale byla čarodějka v transu, bylo by nebezpečné ji rušit.

Amulet, který si schoval za košili, byl studený a tvrdý.

Slyšíš…?

Pšt.

Na palubu vešli tři muži v černých hávech. Nejvyšší z trojice hleděl na Donala a oči se mu rozšířily, když na něj zaostřil.

„Kdo jste?“

„Donal Riordan.“

Jeden z mágů ukázal na Donalovu hruď, přímo na amulet, který schovával pod košilí. „Byl to dárek, neukradl ho.“

„Pravda,“ řekl třetí mág.

Všichni tři se uklonili.

„Dostalo se vám požehnání,“ řekl vůdce. „A my k jejímu požehnání připojujeme naše.“

„Hm… jistě,“ řekl Donal. „Díky. Hlavně…“

Donal pohlédl na černé závěsy.

„Raději vás nechám dělat svoji práci.“

Žádný z mágů se nepohnul, dokud Donal neopustil letadlo.

Vodní přízraky poháněly bronzové hodiny o pěti stranách. Byly zdobené a ze stropu visely za bronzové řetězy posázené broušenými skleněnými kapkami připomínajícími drahokamy. Podlaha byla dlážděná tmavě zeleným lesklým kamenem, kterým se táhly tmavé spirály.

A to byla jen hala pro odbavení zavazadel.

Donalovi spolucestující čekali, až jim skleněnou šachtou ve stěně sjedou dolů zavazadla. Donal přistoupil ke komínu zrovna ve chvíli, kdy dolů sklouzly jeho kufry. Někteří pasažéři na něj zírali, jako by si to tak zařídil.

Byl to nesmysl, ale Donal se usmál, jako by tomu tak bylo. Sebral kufr a rozhlédl se. Nikde neviděl žádnou směrovku, ale podle toho, jak stáli lidé rozestavení po hale, si intuitivně odvodil, který východ použít.

Prošel jím a spatřil vznášející se plamenný přízrak ukazující k celnici. Vydal se danou chodbou.

Výzdoba Donalovi připomínala gotický deco styl, na který byl zvyklý; tady ale používali víc skla a bronzu. Vzduch voněl čistě, téměř antiseptický. U brány do vestibulu kontrolovali celníci dokumenty – lidé tu nervózně postávali ve frontách a čekali, až je zavolají.

Důstojník v bílých rukavicích pokynul Donalovi, a když Donal začal zvedat pas, kývl a mávnutím ho pustil.

„Vítejte v Illuriu, poručíku.“

„Hm… díky.“

Všechno šlo tak hladce.

V kanceláři po straně, kde nebyla skoro vidět, udělala postava v tmavém hávu (mohl být černý anebo taky tmavě fialový) malé gesto rukou. Když Donal požehnání zahlédl, ovládla ho dobrá nálada. Nedokázal říct, jestli za to mohl mág, nebo čarodějnice.

Slyšíš…?

Brzy. Už brzy.

Donal vešel do obrovského vestibulu s kupolovitou střechou. Našel si směnárnu, protože v Tristopoli neměl čas nakoupit illurijskou měnu, a přikrčil se, když uviděl, jak malinkou hromádku za své floriny obdržel.

Našel si řadu červených telefonů, použil ten nejbližší, nakrmil automat dvěma čtrnáctistrannými mincemi a vytočil číslo. V telefonu to chvíli hučelo a syčelo, pak se ozval přízrak na ústředně a Donal mu udal číslo klapky, se kterou se potřeboval spojit.

O pět vteřin později se mu ozvala Laura.

„Hádej co, milenče! Zase půjdeš do opery…“

26

Nad hlavou mu mezi ocelovými krovy zářil křišťál a vznášely se jantarově žluté plamenné přízraky. Jednotlivá patra s povětšinou skleněnými podlahami byla seřazena velmi matoucím způsobem a byla plná čistých a naleštěných obchodů a bister. Přes Donala se přelilo štěbetání tisíců lidí, které se odráželo od stěn velkého prostoru tam a zase zpátky.

Upoutala ho jedna z kaváren. Podle ručně namalovaného vývěsního štítu nabízeli dvacet tři druhů kávy a sedmnáct druhů čaje. Donal se usmál, když to uviděl a ucítil.

Odnesl si kufry ke stolu u stěny a posadil se. Ze stolku se vznesl malý, průsvitný skřítek. Mával téměř neviditelnými křídly, aby zůstal viset ve vzduchu. Donal ukázal na čokoládové zurinamské a řekl: „Střední… ne, velké.“

Malinká žínka se usmála, anebo spíš své malinké, jemné, téměř lidské rysy v něčem podobném úsměvu roztáhla; pak se na vteřinu vnořila zpátky do desky stolu. Když se znovu objevila, odlétla k pultu, kde pracovali tři lidé.

Kávu přinesla Donalovi nejkrásnější ze servírek. Zářivě se na ni usmál a řekl: „Vypadá to fantasticky.“

Zareagovala na jeho dobrou náladu a oplatila mu úsměv.

„Bude vám chutnat.“

Všechno bylo tak mírumilovné.

Když se servírka vrátila k pultu, usmála se na kolegyni, která zrovna krájela buchtu.

Servírka obsluhovala podsaditého muže středního věku, který odpověděl na její žertík – Donal úplně nezachytil její slova – vlastní dobře míněnou poznámkou a posadil se na roh s buchtou a čajem. Ukrojil si kousek hranou vidličky, strčil si ho do úst a zavřel rozkošnicky oči.

Donalovi se zdálo, že jeho potěšení z kávy se během několika vteřin rozšířilo na tři další lidi. Nebylo by báječné, kdyby to tak šlo neustále?

A proč by nemohlo?

Donal věděl o budoucnosti jen jedinou věc – a to, že se ještě nestala.

A o nedávné minulosti věděl naopak to, že když nasedal do letadla v Tristopoli, nebylo mu zas až tak dobře, ale od chvíle, co se vzbudil nad Silvexem, se cítil naprosto fantasticky. Mohlo to být nadmořskou výškou? Anebo zdejším ovzduším?

Když dopil kávu, odnesl šálek s talířkem k pultu a poděkoval oběma servírkám, které tam stály (třetí zmizela někde vzadu). Koutky očí se jim nakrčily, když se s upřímnou radostí usmály a vesele mu popřály pěkný den.

Neflirtoval. Pro Donala byly příliš mladé.

A byla tu ještě jedna věc, kterou si byl naprosto jist, jedna melancholická skutečnost, jež mu kazila dokonalost chvíle: rád by toto dobrodružství sdílel s Laurou. Kdyby to bylo bezpečné.

Donal zaklonil hlavu a zadíval se na skleněnou kupoli a na věčnou černotu, která na ni doléhala. Nebyl zvyklý na nebe, na němž se neměnily odstíny fialové, proto chtěl vidět, jak to tu chodí. Bylo téměř černé nebe zcela monotónní, nebo mělo nějakou topologii viditelnou prostým okem?

Rozhlédl se po cedulích označujících východy. Pozemní transport, hlásala jedna a Donal předpokládal, že jsou tím myšleny taxíky a autobusy. Směrovka pro vlaky ukazovala na schodiště vedoucí pod zem.

Donal chtěl ale najít místo, odkud by mohl… tam. Cedule s nápisem Observatoř ho navedla k jezdícímu pásu, který jel napřed vodorovně, pak se proměnil v eskalátor. Vyvezl ho nahoru okolo dvou pater plných restaurací a butiků.

Na vrcholku z pásu sestoupil, prošel okolo proskleného baru, ignoroval vábivě vypadající pití a zamířil ke dveřím ven. Většina lidí se spokojila s tím, že seděla u skleněných stěn a hleděla ven; ale byly tu i dveře na vnější terasu. Donal je otevřel a vyšel do studené tmy.

Černé nebe bylo poseté malinkými žlutými body. Tu a tam byly vidět světle modré koule.

Je opravdu noc.

Něco takového jste v Tristopoli ani na žádném jiném místě ve federálním vzdušném prostoru vidět nemohli. Tady mohli lidé nahlédnout do rozlehlého vesmíru, vidět světlo hvězd, kterému trvalo věčnost, než překonalo širou prázdnotu.

Zatímco se Donal díval, mihl se nebem meteorit následovaný druhým a třetím.

Dlouho se prostě vpíjel do širého prostoru.

Když se Donal s kufry v rukou vrátil do vestibulu, minula už dvacátá pátá hodina. Zůstal venku déle, než zamýšlel.

Alexa mu po telefonu rezervovala pokoj v hotelu, protože se nechtěla spoléhat na cestovní kancelář oddělení: bylo dost těžké přimět je, aby autorizovali zahraniční cestu, přestože Laura zaplatila letenky. Neměl zdání, jestli ho hotel Nova DeLuxe nad ránem ubytuje.

Donal použil spirálovitý eskalátor a sjel sedm pater dolů do vestibulu na úroveň pozemní dopravy. Mezi rodinami čekajícími na příbuzné nebo na levné, neoficiálně objednané taxíky stála skupina nešťastných řidičů. Někteří měli na sobě tmavé uniformy a v rukou drželi cedule se jmény pasažérů.

E. Aalsighsen; radní Livko stálo na jedné; na další bylo naškrábáno Rodina Labrusvhjova, ať už se to četlo jakkoli; a D. Riordan; další hlásala jenom Záztupce LexCo Inc., což bylo buďto v cizím jazyce, nebo špatně napsáno a…

Donal přistoupil k muži se špičatou čapkou a s cedulí s nápisem D. Riordan.

„Kdo vás poslal?“

Nikdo mě nečeká.

„Ach… pan Riordan. Mohu vám vzít kufry?“

Donal soustředěně dýchal a bedlivě vnímal pohyb okolo. „Ale kdo je váš zaměstnavatel?“

„Promiňte. Měl jsem vám říct… don Falvin Mentrassore, pane, přítel Haralda Hammersena.“

„Aha. Jasně. Veďte mě.“ Takže jeden z Haraldových kontaktů. „Kufry si ponesu sám, díky.“

„Ano, pane. Tudy, pane.“

„Jste tu už od chvíle, co letadlo přistálo?“ Donal pohlédl na hodinky. „Už je to hodina.“

„Hm, ano, pane.“

„Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat. Potřebujete si odskočit, než pojedeme?“

Donal věděl, jaké to je být na sledovačce, proto se dala v každém voze nebo tajném pokoji najít aspoň jedna prázdná láhev, která se dala využít pro podobné účely.

Řidič zaváhal, pak řekl: „Za minutku jsem zpátky.“

Donal se zakřenil. Řidič zamířil k toaletám. Donal postavil kufry na naleštěné dlaždice a rozhlédl se po vestibulu.

Obchody tu prodávaly cetky, potraviny i léky. Možná bylo snadné dostat se sem z nižších úrovní města a sloužilo to tu jako obchodní centrum pro místní. A pro letištní personál.

K Donalovi si to namířil ošuntělý mladík, kterému přes rameno visela loutna.

„Promiňte, pane.“ Měl bledou pleť, převislá víčka a shorinský přízvuk. „Nevíte, jak se dostanu do Dalishvillu?“

Donal se v Illuriu dobře nevyznal, přesto věděl, že město leží celé stovky mil daleko. „Vlastně ne. Vlakové nádraží je támhle.“ Ukázal na rampu. „Myslím, že je to nejlevnější způsob, jak se tam dostat.“

„Ano, žádné autobusy.“

Myslel dálkové.

„Hodně štěstí,“ řekl mu Donal.

„Děkuju, pane.“

Mladík zamířil k rampě.

„Kdo to byl, pane?“ zeptal se řidič, který se zrovna vracel. „Někdo vás obtěžoval?“

Všichni najednou říkali Donalovi pane.

„Vlastně ne. Ptal se mě na směr.“

„Ach. A namířil si to rovnou k vám.“

Donal pokrčil rameny. Když jste působili klidně a všímavě, lidé automaticky předpokládali, že jste místní. Ale tohle bylo město jako kterékoli jiné, jen bylo naleštěné, nablýskané a…

Cítíš kosti?

Ne, ale něco se blíží.

Donal zíral na směrovku k vlakovému nádraží.

„Pane? Opravdu…“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Donal. „A můžete mi říkat Donale.“

„Jsem Rix.“

„Dobrá, Rixi, co kdybyste mi přece jenom vzal zavazadla?“ Donal zvedl kufry a podal mu je. „A odvezl je do domu dona Mentrassoreho.“

„Hm…“

„Správně, jenom zavazadla. Já přijedu později. Jaká je adresa?“

„Dona Mentrassoreho?“ zeptal se Rix, jako by nemohl uvěřit tomu, že někdo neví, kde don žije.

„Jo.“

„Bydlí na Horním Kiltrinově Severu,“ řekl Rix. „Cesta se stáčí dolů z Pulkwillova kopce a sídlo dona…“

„Jak se silnice jmenuje?“

„Pulkwillův kopec je hlavní veřejná cesta. Dům stojí na soukromé cestě, která nemá jméno.“

Donal přemýšlel, jak jim doručují poštu; ale prozatím potřeboval jen vědět, jak se tam dostat. „Předpokládám, že taxikář bude znát cestu. Na co se mám ptát? Na Mentrassoreho sídlo?“

„Jistě, a dá se snadno najít,“ řekl Rix. „Jeďte pomalu po silnici, až uvidíte dům se třemi ocelovými chrliči vpředu. Obvykle mají křídla takhle roztažená.“ Rix rozpřáhl ruce do stran. „Anebo uvidíte dva chrliče a prázdný flek, nebo jak se tomu říká. Podstavec.“

„Don renovuje?“

„Ne, ale… ty věci se samy od sebe hýbou, víte? Ale nikdy, když se na ně díváte.“

Rix držel Donalova zavazadla stejně lehce jako předtím Donal.

„Pane? Hm, Donale… potřebujete něco? Don má k dispozici, co si zamanete.“

Donal se rozhlédl po výkladních skříních. „Jen pár věcí, které jsem si zapomněl přibalit. Možná se podívám trochu kolem a prohlédnu si nějaké pamětihodnosti.“

Slyšíš…?

Přestaň otravovat.

Rix pohlédl na hodinky. Nosil je ciferníkem na zápěstí jako Donal. Bývalý voják.

„Nemusíte mít o mě žádný strach,“ dodal Donal. „Nebudu spát na ulici.“

„Tak jo.“ Rix smekl čapku. „Hodně štěstí, pane.“

Donal se za Rixem chvíli díval, pak zamířil k obchodům. Když k nim dorazil, podíval se na hodinky, jako by si na něco vzpomněl, otočil se a vydal se za Rixem. Zahleděl se dolů na dlážděný prostor, kde čekaly limuzíny a tmavě zelené taxíky, a uviděl Rixe nastupovat do nízké černé limuzíny.

Limuzína plynule vyjela na autostrádu a zmizela z dohledu pod stropem z mléčného skla.

Cítíš…?

Jo.

Donal se vydal k rampě, která ho zavedla dolů na nádraží. V Tristopoli přitahovalo spodinu nádraží autobusové. Tady mu rozvržení místa a jeho čistota prozradily, že má jít jinam.

V podzemí našel sedmnáct dlouhých, tmavých nástupišť. Bylo tu chladno; všechno zalévala stříbřitá zář fluorescenčních světel. Tři z nástupišť končila rampami vedoucími na povrch.

Po jedné jelo nahoru taxi a nechalo za sebou nástupiště s hromadami zboží zabaleného v pytlovině. Několik zaměstnanců dráhy šlo okolo vlaku, ve kterém pomalu zhasínala světla.

V tu dobu tu čekalo jen málo lidí. Když Donal sestoupil na nejbližší nástupiště, všiml si, že za velkým sloupem hned vedle stojí policejní auto. Za Donalem se objevili dva strážníci a pomalu ho minuli. Velký policista se statnými rameny a svalnatou šíjí pohlédl na Donala a zpomalil.

Donal předstíral, že si ho nevšiml, z vnitřní kapsy vytáhl peněženku s lístky, otevřel ji a zadíval se na číslo nástupiště – přízračná ruka na něj napsala fialovým písmem cílovou stanici příštího vlaku – a kývl, jako by si potvrzoval, že je na správném místě. Strážníci šli dál.

Prohlédl si malé hloučky cestujících a osamělé jedince, kteří stáli shrbení s rukama v kapsách nebo se choulili na studených lavičkách, a napadlo ho, že se možná zmýlil.

Pak si ale na jedné z laviček všiml mladé ženy – dívky. Oslovili ji strážníci na hlídce? Vypadala na čtrnáct a opuštěná, a tudíž i zranitelná.

Policisté nasedli do auta a zabouchli dveře. Donal se díval, jak vůz se skřípěním pneumatik otočili a až příliš rychle vyrazili vzhůru po rampě. Mířili někam na povrch.

Sotva se ocitli z dohledu, vystoupil zpoza sloupu hubený neoholený muž. Kráčel po nástupišti a velkýma očima sledoval všechny okolo. Donal nahrbil ramena, mírně se sehnul a odvrátil – řečí těla tak dával najevo neklid a strach.

Většina obyčejných lidí by se v tuto dobu a na tomto místě bála.

Muž tiše zavrčel, když Donala míjel; a Donal se zachvěl a schoulil se ještě víc. Muž ho minul a namířil si to rovnou k osamělé dívce na lavičce.

Myslel jsem si to.

Když se muž k dívčině lavičce přiblížil, začal si pyšně vykračovat, vyloudil úsměv a řekl: „Ahoj, můžu si sednout?“

Dívka se zachvěla a pokrčila rameny. Vzhlédla, pak se odvrátila.

„Nemusíš se mě bát, děvče,“ dodal muž. „Jsem kazatel. Žádný strach.“

Kazatel. Možná se Donal přece jen spletl.

Cítíš kosti?

No, když o tom mluvíš…

Donal sklonil hlavu a přistoupil blíž. Dobře si prohlédl muže i jeho postoj a uviděl, že v pravé kapse schovává železnou tyč nebo obušek. Pistoli měl u levého boku, pravděpodobně pažbou dopředu; dlouhý plášť si nechal rozepnutý, i když tu bylo chladno.

Škoda. Hloupý nebo příliš sebejistý muž by si plášť zapnul a omezil si tak přístup ke zbrani.

Byl už blízko.

„Zdá se mi, že potřebuješ přítele.“ Hlas měl plný soucitu. „A teplé jídlo. Vím o domě, kde…“

Vtom si všiml Donala.

„Ty.“ Ohrnul rty, vycenil zuby a hlas mu zchladl a prohloubil se. Prozradil tak Donalovi vše, co potřeboval vědět. „Dej si zpátečku. Hned.“

„Co?“ Donal zamrkal.

Muž vstal, doslova se rozvinul, sáhl do pláště, odplivl si a řekl: „Chceš. Kurva. Tohle?“

Přešel k jednoslovným větám, což znamenalo, že se chystá zaútočit. Donalovi vypršel čas.

Teď.

Muž začal vytahovat zbraň a Donalovi se něco přepnulo v mysli. Zaútočil jako had, udeřil muže dlaní do obličeje, levou rukou ho chytil za ruku se zbraní, pravou mu zasadil ránu pěstí do krku a využil přitom každičkého kousku síly pocházející z rotace trupu. Muž padl omráčený k zemi.

Donal na něj přesto dopadl koleny. Ozvalo se odporné prasknutí.

Teprve pak mu Donal sebral pistoli. Zbraň se podezřelému odebírá až ve chvíli, kdy už ji nemůže použít.

Potom prohledal omráčenému oblečení, našel vystřelovací ocelový obušek – může se hodit – a hrst volných nábojů. Neprofesionální.

Ale mužovou skutečnou profesí bylo seznamování se s mladými dívkami, které následně uvedl do báječného světa prostituce. A pak je obíral o většinu peněz, které vydělaly, a ony se zatím propadaly stále hlouběji a hlouběji na dno.

Tentokrát ne.

Muž měl u sebe peněženku a Donal z ní vytáhl všechny bankovky a illurijské mince. Podal je dívce.

„Tady,“ řekl. „Myslím, že ti chtěl dát tohle.“

„Pane… omlouvám se.“

„Za co?“ řekl Donal. „Chtěl z tebe udělat oběť, ale ty nejsi oběť, jsi člověk a budeš… za sebe… bojovat, jasné?“

Ležící muž zasténal.

„Dobře?“ pokračoval Donal. „Koupíš si něco k jídlu a zavoláš si. Máte tu ve městě Sestry smrti?“

Na mysli mu vytanuly vzpomínky na sestru Mary-Anne Styxovou a na ostatní podmračené, chladné jeptišky. Ale jejich řád byl zvyklý jednat s dětmi, které utekly z domova. A nevymývaly nikomu mozek: přímo jim to zakazovala víra.

„Asi jo…“

„Tak zajdi do jednoho z obchodů nahoře,“ řekl Donal, „kup si něco k jídlu a zavolej jim.“

„Ano, pane.“ Dívka vstala. „Dobře.“

Vykročila k rampě pro pěší. Pak se ohlédla po ležícím muži. „Co uděláte s…?“

„Jen běž.“

Sklopila hlavu, otočila se a odešla nahoru do vestibulu, který byl pro tuto chvíli jasně osvětlený a bezpečný. Donal cítil, že ho poslechne. Víc udělat nemohl.

Muž zacukal rukou.

Donal ho zvedl, takže muž zůstal sedět s nataženýma nohama na studeném nástupišti. Rozhlédl se: nikdo se nedíval; všichni čekající pasažéři si okatě nevšímali toho, co se tu dělo.

Zmáčkl muži tlakové body vzadu na krku a bolestivě ho napůl probral.

„Kdybych tě tu nechal v bezvědomí,“ pošeptal mu Donal a muži se zachvěla víčka, „zemřel bys. Myslíš, že by někoho zajímal takový kus špíny?“

„Ach…“

„Pokud se sem ještě někdy vrátíš, zemřeš.“

Muž zasténal, polkl, otevřel ústa a zalapal po dechu. Donal stiskl pevněji.

„Pokud nepřestaneš prodávat mladé holky, zemřeš.“

Muž zachroptěl. Donal povolil sevření.

„Kde s nimi obchoduješ? Někde v domě?“

„Ano…“

„Na které ulici?“

„Na Gruytliwikově.“

„Číslo?“

„Hm…“

„Číslo domu. Jaké je?“

„Sedm… náct.“

„Pokud se tam vrátíš,“ řekl Donal, „zemřeš. Rozumíš?“

Muž bolestivě kývl.

„Tak vstávej.“ Donal ho postavil na nohy. „A běž.“

„Kam…?“

„Pryč odsud. Od svého života.“

„Ano…“

Muž nezamířil nahoru po rampě, nýbrž odklopýtal k žlutým kovovým dveřím, s obtížemi je otevřel a napůl jimi propadl. Jeho kroky tupě duněly na kovových schodech. Donal ho sledoval.

Byl to nouzový východ, který vedl dolů do špinavého silničního tunelu, kde se u vlhkých zdí kupily odpadky. To byla prohnilost, o které Donal věděl, že ji najde dokonce i v centru Silvexu.

Hleděl za mužem, dokud se mu neodpotácel z dohledu. Nepohnul se tam ve tmě stín? Nějaký dravec, který lovil a vycítil zranění a slabost? Donal pohlédl na zbraň ve své ruce, pak dolů do tmy a pokrčil rameny.

Zavřel těžké kovové dveře.

Vrátil se na nástupiště zrovna ve chvíli, kdy stříbřité koleje začaly vesele zvonit. Do stanice vjel vlak a vystoupili z něj lidé. Někteří měli zavazadla a pospíchali, protože potřebovali chytit letadlo.

Donal se vrátil nahoru do vestibulu v závěsu za velkou rodinou, která si vyprávěla o nadcházející dovolené, a to velmi živě i navzdory pozdní hodině. Donalovu přítomnost brala jako čirou náhodu. Vystoupali nahoru po rampě.

Donal se ocitl zpátky mezi třpytivými fasádami, které slibovaly civilizovaný svět, v němž dvounohé krysy nemohou přežít; to si alespoň lidé naivně mysleli.

27

Alexa zastihla Lauru v přehřáté kantýně. Nové nápisy hlásaly, že se teď jedná o VOLKOWANOVU RESTAURACI, ale byla to pořád tatáž stará kantýna se stejným jídlem, jen ho teď vařila cizí společnost namísto civilních zaměstnanců okrsku.

Laura jíst nepotřebovala, ale musela udržovat kontakty, přátelit se a manipulovat těmi, kdo byli užiteční pro jednotku… a pro její budoucí kariéru. Když jste se dostali na úroveň velitele, jinak to ani nešlo.

Alexa to chápala, proto jí to nevadilo. Jejím cílem taky bylo stát se velitelkou, a dřív než se to podařilo Lauře. Ach, a… taky chtěla být naživu, až povýšení dosáhne.

Donášet na kolegu, který se provinil chybným úsudkem… nebyl zrovna nejlepší způsob, jak pomoci své kariéře. Harald ohrozil Donala – tím si byla Alexa jistá. Měla by ale napřed zajít za Haraldem a konfrontovat ho, aniž by o tom komukoli řekla, a to bez ohledu na to, jak nebezpečné by to mohlo být.

Jenže starost jí dělalo ještě něco jiného. Xalie.

Laura se právě loučila s kapitánem okrsku, kterého Alexa neznala. Alexa počkala, dokud se kapitán nevzdálil, teprve pak přistoupila k Lauře.

„Ahoj.“

„Ach, Alexo. Je všechno v pořádku?“

„Vlastně… neozvala se mi Xalie. Nikdo ji neviděl a nikomu se neohlásila.“

„Žádný strach,“ řekla Laura. „Já vím, kde je… Ne. Počkat.“

„Co se děje?“

Laura se podívala na hodinky. „Ona se neobjevila?“

„Ne.“ Alexa si vzpomněla na svůj trans, kdy odezírala ze rtů, a intuitivně dospěla k patřičnému závěru. „Má to co dělat s komisařem? Myslím její úkol.“

„Proč to říkáš?“

Obě se rozhlédly, aby se ujistily, že je nikdo neposlouchá. Ale stály dost daleko od zdí i sloupů, než aby je mohl špehovat nějaký přízrak, který by se v nich schovával. A podlahy v této části restaurace byly pokryté nějakými jutovými rohožemi, které byly naprosto nevhodné pro jehlové podpatky, zato fungovaly jako dobré odhlučnění.

„Hádala jsem.“

„Dobrá.“ Laura se rozhlédla a pohledem se zastavila u černého interního telefonu visícího na stěně obložené modrým kachlem. „Zavolám si a zeptám se na Xalii. Pojď se mnou.“

„Díky.“ Alexa šla vedle Laury. „Má Donal na Vilnara stejný názor jako ty?“

Laura svraštila obočí a začala se usmívat, pak se ale zarazila. „Co tím myslíš?“

Alexa vydechla.

„Chci říct, že buďto Donal špehuje pro Vilnara, nebo špehuje Vilnara pro tebe. Mám pravdu?“

Laura potřásla hlavou. Došla k telefonu, zvedla sluchátko a požádala ústřednu, aby ji spojila s Přízračnou rezonancí. Počkala, pak řekla: „Tady velitelka Steelová. Můžete najít Xalii…?“

Zmlkla.

„Co to znamená?“ řekla. „Jak dlouho? Co se stalo?“

Laura ještě chvíli poslouchala, pak poděkovala a zavěsila.

„Do prdele.“

„Co se stalo?“ zeptala se Alexa.

„Xalie je zraněná. Nemůže mluvit a nebude moci, dokud nestráví nějaký čas v léčivém poli. Mohlo by to trvat celé dny i déle.“

Alexa s Laurou si vyměnily pohledy a obě si vzpomněly na Sushanu na nemocničním lůžku. Týmu se zrovna dvakrát dobře nevedlo.

„Zkusím ji navštívit,“ dodala Laura. „Vrátíš se do služby?“

„Ano, jistě. A Donal je na naší straně, že?“

„To se vsaď.“ Laura ani na okamžik nezaváhala. „Kdybych tu jednou v budoucnu nebyla, ale Donal ano, chovej se k němu stejně jako ke mně, dobře?“

„Hm… dobře.“

„Uvidíme se později.“ Laura rychle opustila restauraci a zmizela Alexe z dohledu.

Alexa za ní chvíli hleděla. Potom zvedla sluchátko interního telefonu, který použila Laura, a požádala o spojení s Viktorem. Telefon jednou zazvonil, pak se ozval Viktorův hlas. „Haló?“

„Ahoj, to jsem já. Alexa. Budeš ještě aspoň hodinu ve službě?“

„Budu,“ odpověděl Viktor. „Proč se ptáš?“

„Zajdu si na pozdní večeři.“ Alexa nechtěla Viktorovi lhát. Možná si něco koupí. „Mám ti něco přinést?“

„Ne. Počkej… možná bagetu. Cokoli.“

„Jasně. Jsi v pořádku?“

„Vlastně…“

Alexa slyšela ve Viktorově hlase bolest. Neodvážila se mu zmínit o tom, že Xalie je zraněná. Chudák už dost trpěl a vždycky měl Xalii rád, i když se chovala nesnesitelně.

„Jen klid.“

„Jo.“

Ozvalo se cvaknutí a spojení se přerušilo. Alexa zavěsila a vydala se směrem, kterým odešla Laura.

U prvního výtahu čekala skupinka lidí. Alexa si pospíšila k výtahu číslo 7. Nasedla.

*Kampak?*

„Do přízemí, Gertie. Díky.“

Alexa začala padat výtahovou šachtou a zavřela oči. Gertie byla vnímavý přízrak, vycítila stres v Alexině hlase a pochopila, že pospíchá.

*A jsme tady.*

Gertie vystrčila Alexu z výtahu do vstupní haly.

„Ještě jednou díky.“

Alexa prošla okolo recepce, velkými dveřmi ven a kolem smrtivlků. Sestoupila po širokém schodišti dolů na ulici, kde zrovna dva lidé vysedali z fialového taxíku. Alexa se naklonila dovnitř a zeptala se řidiče: „Můžete mě někam odvézt?“

„Jasně, panenko. Kam to bude?“

„Do nemocnice, prosím.“

Dva policisté v civilu počkali, dokud jim řidič nevypsal účtenku, pak mu zaplatili přesnou částku; nedali mu žádné spropitné. Řidič se zamračil, ale mlčel, dokud muži nevyšli po schodech nahoru, nezmizeli uvnitř velitelství a Alexa neseděla na zadním sedadle.

„Skrblíci,“ zabrblal.

Vnitřní bezpečnost, odpověděla Alexa málem, ale kousla se do jazyka. Být poldou, který vyšetřuje jiné poldy, bohužel znamenalo, že jste sami nikdy nesměli překročit žádnou hranici. Měli jste příliš mnoho nepřátel, kteří by se vám rádi pomstili.

„Jedete na návštěvu?“ zeptal se řidič, když se zařadil do provozu.

„Tak trochu,“ odvětila Alexa.

Možná by měla v nemocnici koupit květiny. Ale šla si promluvit s Haraldem, ne se Sushanou; a to, co se chystala říct, se nedalo zlehčit levným dárkem.

Haralde, myslím, že jsi v pořádném, ale fakt pořádném průseru.

Alexu ale hlavně zajímalo nebezpečí, které hrozilo Donalovi.

Donalův taxík zastavil před širokou bránou. Posledních sto yardů cesty jeli po klikaté silnici hladké jako led a řidič pomalu nervózněl. Bylo tu jen málo lamp pouličního osvětlení, což mělo odradit lidi od toho, aby sem chodili na vycházky.

„Říkají tomu Miliardářská ulička,“ řekl řidič. „Mně tu není příjemně.“

„Nejsou to asi dobří zákazníci, co?“

„Ne. Mají vlastní limuzíny a tak, víte?“

„Chápu,“ řekl Donal. „Podívejte, můžete mě vysadit tady. Nemusíte jet až dovnitř.“

Řidiči poklesla úlevou ramena a Donal přemýšlel, jakou pověst zdejší sídla mají. Odpočítal mince a řidič mu zatím vypisoval účtenku.

„Drobné si nechte.“

„Hej, díky. Jestli chcete, můžu vám zvýšit částku na účtence.“

„Ne, to je v pořádku.“ Donal vyklouzl z vozu.

„Dávejte na sebe pozor,“ řekl řidič. „A dobrou noc.“

„Vám taky.“ Donal vystoupil na hladkou silnici a zabouchl dveře taxíku. Vzhlédl.

Noční nebe se zvláštně třpytilo, překvapivou černotu prosvěcovaly žluté a světle modré hvězdy. Když se po noční klenbě mihl šarlatový meteorit a doprovázelo ho bledší, stejně rychlé dvojče, Donal pochopil, že se mu nad hlavou táhne široká vrstva skla, která izoluje ulice a město od skutečného nebe.

Zvuk motoru se změnil, řidič otočil taxík na pěticípém odpočívadle a nasměroval ho zpět k malé silnici, která se plazila vzhůru kopcem. Zůstal ale stát a zadíval se na Donala: kontroloval, jestli je Donal v pořádku.

Donal zvedl ruku a vydal se k bráně mezi dvěma velkými sloupy. Musel projít nějakým čarovným skenerem, protože se mu naježily vlasy na hlavě i chlupy po celém těle.

Zastavil se, pak znovu vykročil. Pod nohama mu křupal štěrk.

Přes stejný štěrk se naprosto nehlučně připlížili bledí tvorové, posadili se a hlasitě funěli. Jejich oči zářily rudě, ne jantarově žlutě jako oči jejich tristopolských bratranců.

Smrtivlci v soukromém vlastnictví.

Po několika okamžicích dospěl Donal k závěru, že ho nenapadnou. Udělal krok směrem k domu, pak další. Vlci se zvedli a šli vedle něj.

Bronzové vchodové dveře se otevřely, když Donal dorazil k postříbřeným mramorovým schodům. Objevil se v nich vysoký muž v uniformě a usmíval se.

„Jsem Hix, pane. Vítejte a pojďte, prosím, dovnitř.“

„Hix.“

„Správně, pane.“

Donal vešel do rozlehlé vstupní haly. Byla vyzdobená tak přepychově, jak si představoval.

„Jste nějak spřízněný s řidičem Rixem?“

„Obávám se, že ano, pane. Je to můj bratranec.“

„Mluvil o vás velmi pochvalně.“

„Hm… velmi dobře.“

Rád by si prohlédl sochy a obrazy okolo, ale bylo po jedné ráno a byl unavený. Hix ho zavedl ke spirálovému schodišti a pokynul mu, aby šel první.

Sotva Donal položil nohu na první schod, celé schodiště ožilo. Sunulo se vzhůru a neslo ho na podestu v patře. Počkal tam na Hixe.

„Tudy, pane.“

„Neměli bychom mluvit trochu tišeji?“

„Pane? Ach ne… nikdo jiný tady není. Ne v tomto křídle.“

„Ach. Samozřejmě.“

Hix vešel do pokoje a podržel dveře otevřené. Donal ho následoval.

Postel byla obrovská, měla měkké polštáře, zlatý rám a světle modrá nebesa, která se lehce vlnila, přestože v pokoji nebyl průvan.

„Koupelna je tady.“ Hix ukázal na dveře uvnitř. „Jedl jste už? Dáte si něco k pití?“

Donal kývl na skříň. „To je bar?“

„Jistě, pane. A když se podíváte do šatníku, zjistíte, že už jsme vám vybalili věci.“

„No, u Thanata. Na tohle bych si dokázal zvyknout.“

„Velmi dobře, pane.“

„Co to znamená?“

„Promiňte, pane?“

„Co znamená ‚velmi dobře, pane‘? Znamená to, že jsem řekl něco humorného? Znamená to, že máte dobrou náladu?“

„Hm… to netuším, pane.“

„Nedělejte si s tím hlavu, Hixi. Omlouvám se.“

„Pane… to není potřeba.“

„Přesto se omlouvám. A jsem vděčný, že mě tu necháte přespat.“ Donal pohlédl na hodinky. „I když už toho z noci moc nezbylo. Nenechte se zdržovat a jděte si lehnout.“

„Pane.“

Hix se zkušeně uklonil, vycouval z pokoje a zavřel za sebou dveře. Cvakly a pak cvakly ještě jednou: zamkl ho tu.

V pasti.

Jenže Donal byl na místě, kde měl být, a padal únavou. Rozhlédl se po vypínači, ale nikde nic podobného neviděl.

Do prdele. Jak se tu ovládají ta zatracená světla?

Je to v cizích zemích vždycky takové?

V lampičkách vedle postele hořely malinké plamínky, nikde ale neviděl žádné knoflíky, páčky ani tlačítka. Pak se Donal rozhodl hádat, a přestože se cítil hloupě, prostě luskl prsty.

Všechna světla v místnosti zhasla.

Donal se svlékl a vlezl si do postele. Lehl si a…

Cítíš…?

Ano, jsou všude.

…usnul.

Monitorovací duchové visící nad pacienty tiše pípali, sténali a štěbetali. Harald držel spící Sushanu za ruku. Infuze jí do žíly zaváděla narkotika, která ji udržovala v umělém spánku, aby netrpěla a mohly se jí zhojit rány… aspoň ty na těle.

Lůžko obklopovalo jezírko světla; za jeho okrajem spaly na tmavých postelích za závěsy další pacienti a povětšinou se krůček po krůčku blížili smrti. Harald neměl žádné pochyby o tom, jak vážně je Sushana zraněná.

Pak si všiml, že k němu uličkou mezi postelemi míří Alexa a schovává do kapsy zlatý odznak detektiva, kterým se musela prokázat, aby ji pustili dovnitř. Návštěvní hodiny už dávno skončily a Sushana byla kolegyně, ne příbuzná.

Ale Alexa přišla za Haraldem.

„Co je?“ Harald se tvářil překvapeně, pak ale nasadil kamenný výraz a potlačil všechny emoce. „Stalo se něco?“

„Očekával jsi, že se něco stane?“ Alexa zůstala stát, protože měla nad bývalým mariňákem s mnohaletými zkušenostmi jen velmi málo psychologických výhod. „Něco zlého?“

„Co tím myslíš?“

„Možná v Illuriu? Donalu Riordanovi?“

Harald na ni pohlédl, pak rozpřáhl ruce. „Tiše… nevím, o čem to mluvíš, ale jsme na oddělení vážných případů, kde…“

„Donal Riordan pro nás špehuje komisaře Vilnara. Pro Lauru. Zajímalo mě, jestli to víš.“

„Ne.“

„A Xalie je zraněná. Někdo odvádí za Černý kruh špinavou práci. Možná je tu něco, co jsi nám zatajil, Haralde. Něco, co jsi neřekl ani Sushaně. Že to ty jsi nás zradil.“

Dokonce i v hlubokém kómatu Sushana zasténala a pohnula hlavou ze strany na stranu, než zase znehybněla. Její zhmožděný, oteklý obličej se podmračeně stáhl. Oči ale zůstaly zavřené.

„Nemůžeš si myslet,“ Harald vyskočil na nohy tak rychle, jako by mezi sezením a stáním neexistoval žádný pohyb, „že jsem zrádce. Podívej, co provedli…“ Ukázal na Sushanu.

„Stejně jako si nemůžu myslet, že zrádcem je Donal,“ řekla Alexa tiše, ale rázně, „když tolik riskoval a tolik si toho vytrpěl. Do prdele, kdo myslíš, že nám sehnal Vilnarovo telefonní číslo?“

„Cože?“

„Kdyby Donal nepřivedl Kyushena Jyue, kterého poznal v nemocnici, kde skončil kvůli Černému kruhu… A byl to on, kdo mluvil s Feoragh Carryn, pamatuješ? Obě stopy jsme získali díky němu.“

„Já ne…“ Harald se mračil. Otočil se a upřel pohled na Sushaninu potlučenou tvář. „Ne. Nemohl jsem se tak splést.“

„Možná bys o tom měl popřemýšlet.“

Harald zaťal svaly na čelisti. „U Thanata.“

„Dole jsem viděla kapli zasvěcenou svatému Thanatovi. Neměl bys tam zajít a pomodlit se, Haralde? A přemýšlet o tom, co děláš?“

Alexa věděla, že riskuje. Obviňovala ho ze zločinu, a pokud vznese formální obvinění a Haralda odsoudí… poldům se ve vězení děly zajímavé věci.

Z toho, jak s ním Alexa mluvila, muselo být Haraldovi jasné, že o svém podezření nikomu neřekla. „Haralde?“

Možná měla být k Lauře otevřenější.

„Ano,“ řekl Harald a dokonale tak Alexu překvapil. „Myslím, že to udělám.“

„Ty…“

„Zajdu do kaple a pomodlím se.“

Tiše se protáhl okolo Alexy a opustil oddělení jako duch. Zmateně tam stála a netušila, co dál.

Donal prošel bosky po hustém, měkkém koberci, použil luxusní koupelnu, pak přistoupil k nejbližšímu oknu a vyhlédl ven. Nebe bylo pořád černé a létaly po něm šarlatové meteority.

Tak krásné.

Dole na trávníku pracovali zahradníci. Pomocník hrabal štěrk na široké příjezdové cestě.

Podle ozdobných hodin na barokním stolku bylo po jedenácté, pozdní dopoledne, ale Donal necítil potřebu vstát dřív.

Přemýšlel, jestli don Mentrassore pracuje doma, nebo někde jinde. Anebo jestli mu stačí prostě počítat peníze a utrácet je.

Donal si uvědomil, že nemá zdání, jak žijí bohatí lidé.

Vrátil se do koupelny, natočil si sklenici vody z kohoutku a vypil ji. Pak se protáhl a pustil se do cvičení a stínového boxu. Cvičilo se mu už snadněji, a to v něm vyvolávalo ohnivou radost.

Všechno zapadalo na místo. Cítil se tak už od…

Cítíš kosti?

Na tom nesejde.

…chvíle, co mu čarodějka v letadle darovala amulet, který mu na krku visel i teď.

Donal se zastavil uprostřed série pěti úderů. Amulet pro štěstí? Talisman, který mu umožní žít si svůj život a brát štěstí jako samozřejmost?

V sirotčinci se naučil, že je svého štěstí strůjcem. Ale sestra Mary-Anne Styxová říkávala, že člověk se správným založením si může štěstí vytvářet, protože si je vědom příležitostí a chová se nebojácně.

Takže… ocitl se v sídle bohatého spojence, který mu slíbil pomoc. Měl jméno muže, kterého musel najít: radní Gelbthorne. Jméno, které Feoragh vydolovala z Mříže.

Možná nastal čas, aby si Donal Riordan vpustil do života štěstí.

Lauro. Kéž bys tady byla.

28

Donal si oblékl čistou košili a stejný oblek a sešel dolů na snídani. Zkusil si nechat amulet na košili, ale vypadal jako pasák, proto si ho radši zase schoval pod košili.

„Pane Riordane.“ Byl to povědomý snobský hlas.

„Hixi. Dobré ráno.“

„Jestli máte hlad, možná by vám pomohli v kuchyni. Připravují donovi oběd.“

„Kudy se tam dostanu?“

„Touto chodbou.“ Hix tím směrem ukázal. „Doleva a druhé dveře vpravo.“

„Dobrá. Mějte se, Hixi.“

Donal se zářivě usmál, protože se cítil dobře, a taky proto, že ať už máte na tváři kamenný výraz nebo úsměv, nikdy se nesmíte nechat vyvést z rovnováhy.

Hix ohrnul nos a vrátil se k leštění starožitného štítu na stěně. Našikmo přes něj visel meč. Donal viděl levné imitace podobných věcí; tento by se ale patrně hodil spíše do muzea.

Donal si pohvizdoval starou písničku, řídil se Hixovými pokyny a nakoukl do kuchyně. Byla dlážděná červeným kachlem a vybavená měděným náčiním, takže vypadala jako sen každého šéfkuchaře.

„Hej, chlapi,“ zavolal Donal na čtyři kuchaře. „Mohl bych dostat něco k snídani?“

„Žádný problém. Posaďte se.“ Jeden z mužů ukázal na dřevěný stůl po straně. „Co si dáte? Párky? Omeletu? Něco jiného?“

„Omeleta zní báječně,“ řekl Donal. „Tak, jak ji máte sám nejraději.“

Bylo fajn nechat vařit někoho jiného, bylo to jako jíst v restauraci, kde po vás zázrakem nechtěli žádné peníze. Donal si mohl nakrátko představit, že je na dovolené. Ještě nedávno by si ji s radostí užil sám, teď mu ale chyběla Laura.

Popíjel silnou černou kávu, dokud mu nepřinesli omeletu s modrou paprikou, oranžovými houbami a roztaveným modrozeleným sýrem.

Přiložili k tomu dva silné toasty s máslem. Donal se pustil do jídla a kuchaři zatím pokračovali v přípravě oběda.

„Bylo to zatraceně fantastické,“ řekl Donal po chvíli.

„Ale nedojedl jste.“

„Jsem úplně plný, ale nic lepšího jsem nikdy nejedl.“

„Děkuju.“ Kuchař se nechal uchlácholit. „Bylo nám potěšením.“

Donal mávl rukou na hrnce, ze kterých se linula svůdná vůně. „Kolik hostů don čeká?“

„Jen tři,“ řekl další. „Pohlaváry ze severu.“

Donal si dolil kávu ze džbánku a řekl: „Zajímalo by mě, kdy si don najde čas pro mě.“

Jako by ho někdo poslouchal, objevil se vzápětí ve dveřích muž s vyholenou hlavou v obleku komorníka. Donal hádal, že se jedná o jednoho z Hixových lidí.

„Don vás nyní přijme,“ řekl komorník, „v Červené knihovně. Pokud mě budete následovat…“

„Jsem vám v patách.“

Donal měl pořád dobrou náladu.

Zajímalo ho, co by se stalo, kdyby si sundal amulet.

Ve stejnou chvíli Alexa s Viktorem vyslýchali v podzemní garáži nemocnice jednu ze sester, která se vracela na směnu. Mluvili už s rodinou smrtelně nemocného pacienta, která celou noc bděla v kapli.

Rodina se shodla na tom, že muž Haraldova popisu tam strávil nějaký čas, ale v transu, ne v modlitbách. Najednou prý ale vstal a zamumlal: „Kurva.“ Zadíval se na posvátné relikvie a dodal: „Pardon.“

Pak vyrazil z kaple a jediné místo, na které podle Alexy určitě nezamířil, bylo k Sushaně. Alexa si tím byla naprosto jistá, protože strávila u jejího lůžka celou hodinu a čekala na něj, dokud jí nedošlo, že se nevrátí.

„Správně,“ říkala sestra Viktorovi. „Kostěná motorka, Phantasm IV. Měla jsem přítele, který byl blázen do motorek, a tvrdil… no, jsou to silné stroje a já si ho prostě všimla, jasné?“

„A motorku řídil tento muž?“ Viktor jí ukázal Haraldovu momentku.

„Jo, seběhl dolů ze schodů.“ Sestra ukázal na dveře v betonové stěně. „Odtamtud. Vyskočil na motorku, která, a na to bych mohla přísahat, nastartovala ještě dřív, než se jí dotkl. Vystřelili odsud rychleji, než si umíte představit.“

„Jste si tím jistá?“ řekla Alex.

„Ach ano. Byl to on. Provedl něco?“

„Ne,“ odpověděla Alexa automaticky.

„Ještě ne,“ zamumlal Viktor.

Když už jste si nechali říkat done, museli jste se podle toho taky oblékat, to alespoň napadlo Donala. Muž, který vstal z křesla, byl oblečen do perlově šedého obleku, bílé košile ozdobené krajkou a stříbrné kravaty se špendlíkem, který zdobil velký modrý diamant.

Samotný muž byl hubený, měl snědou pleť a elegantní šedou bradku. Navenek připomínal zesnulého Malfaxe Cortinda; ale jeho aura byla úplně jiná.

„Jste don Mentrassore.“ Donal mu podal ruku.

„A vy poručík Riordan.“ Potřásli si rukama. „Pokud vám nevadí sedět na tvrdé židli, posaďte se.“

„Díky.“

„Mohu vám nalít kávu?“

„Právě jsem vypil celou konvici v kuchyni s kuchaři.“

„Aha.“ Don se usmál. „Víte, oni jedí lépe než já nebo moji oficiální hosté. A myslím, že si to zaslouží.“

„Harald posílá pozdravy.“

„A jak se má, poručíku?“

„Báječně. A vás se ani nemusím ptát.“ Donal ukázal na načervenalé police plné knih vázaných povětšinou v šarlatové kůži. „Máte úžasný dům.“

„Když to říkáte vy, skoro to zní, jako byste to myslel vážně.“

Donal se zadíval na tituly knih. Jednalo se o filozofická pojednání, o kterých sice slyšel, ale nikdy neměl zájem je číst. „Dalo by se to tak říct.“

Don Mentrassore pohlédl na hodinky na zápěstí. Donal tak trochu očekával hodinky na řetízku, ty jeho ale vypadaly moderně a příšerně draze. „Na oběd čekám hosty, ale zbavím se jich co nejrychleji a večer vyhradím jen vám. Uvidíme, jak vám budu schopen pomoci.“

„Díky. Hm… brzy tu mají v opeře vystoupit ta známá trojčata, nevím, jak se jim říká.“

„Tringulijská. Nemůžete mluvit o nikom jiném.“

„Správně. Ta. Mohl byste nám sehnat lístky?“

„Na které představení?“ Don se opřel a přehodil si nohu přes nohu. „Asi myslíte na premiéru.“

„A pokud možno i na všechna další představení.“

„Na všechna? Pročpak?“

Donal se na něj zadíval.

„Asi abyste splatil dluh.“

„Ach, poručíku. Ještě jste se nesetkal s mojí dcerou Rashou. Je teď v zámoří a stala se z ní skutečně brilantní vědkyně, ale před několika lety… I kdybych vám dal stokrát tolik, pořád bych nesplatil Haraldovi to, co mi daroval. Vrátil mi moji dceru.“

„Chápu.“

„Mám v divadle lóži a sezónní lístky, i když je často nevyužívám. Zařídím to, poručíku.“

„Děkuju vám, done Mentrassore.“

„A co se týká mé obchodní schůzky, kterou všichni nazýváme obědem – i když mám takové tušení, že moji hosté nebudou mít valnou chuť k jídlu, když uvážím, jaký majetek se chystají investovat…“

„Nebudu vás dál obtěžovat.“

„Když myslíte, poručíku. Ale chystal jsem se říct, že obchodují s energií a malý ptáček mi vyštěbetal, že mezi tristopolským Energetickým úřadem a lidmi, po kterých jdete, existuje spojení. Pokud to tedy chápu dobře.“

„Je to možné,“ řekl Donal, protože nechtěl nic prozradit.

„Napadlo mě, jestli nemůže existovat podobné spojení i s našimi Energetickými centry. Ne že bych si všiml něčeho určitého, ale jsem velkým podílníkem. No, vlastním sice jenom osm procent akcií, ale jedná se o druhý největší individuální podíl v korporaci.“

„Nerozumím.“

„Kdybych vám zajistil propustku do hlavního Energetického centra s přístupem do Záznamů… pomohlo by vám to? Postarám se samozřejmě i o operu. Pokud moji asistenti lóži pronajali, zruším dohodu.“

„Děkuju.“

Donal se toužil zeptat na radního Gelbthoma. Nicméně všechno, co mu don Mentrassore doposud řekl, mohlo být smyšlené. Prozradit jméno podezřelého nebyl nejlepší způsob, jak vést vyšetřování. Donal zkusí o radním zjistit něco oklikou, pak teprve požádá o specifickou pomoc.

„Můj řidič vás odveze,“ řekl don. „Zavolám si a až bude všechno zařízené, Rix vás vyzvedne. Postarám se, abyste byl zpátky včas na operu. Máte něco vhodného na sebe?“

„No…“ Donal zatahal za sako svého obleku.

„Na tom nezáleží. Požádám jednoho z domácích přízraků, aby vám vzal míry.“ Don zvedl ze stolu malý zvonek a zatřásl s ním. Lidské ucho zvonění nezachytilo, ale vzápětí už z podlahy vystoupal namodralý přízrak. „Flisswelli, vezmi tady pánovi míry na šaty.“

Přízrak se proměnil v rozmazanou kouřovou šmouhu a Donal ucítil na kůži vlhké prsty. Nato přízrak opět zmizel.

„To je všechno?“ zeptal se Donal.

„Ach ano. Hotovo. Krejčí už se pouštějí do práce.“

„Pak půjdu a počkám… Asi bych si nemohl půjčit nějakou knihu?“

„Můj milý.“ Don vstal. „Oběd bude brzy hotový a já musím uvítat hosty. Můžete tu zůstat, jak dlouho budete chtít, a přečíst si, co budete chtít. Druhým zvonkem, tím černým,“ ukázal, „můžete přivolat komorníka. Anebo se můžete vrátit do ložnice nebo si někam zajít, poslužte si. Dům je dokonale bezpečný. Není třeba zamykat dveře ani nic podobného.“

„Hm… dobře. Díky.“

Don kývl a opustil knihovnu. Donal už stál u polic a prsty přejížděl po hřbetech velkolepých starých svazků, uchvácen výběrem, který měl k dispozici.

O tři hodiny později zaklepal někdo na dveře knihovny a vytrhl Donala ze čtení. Vzhlédl a uvědomil si, že osoba za dveřmi čeká na vyzvání, proto zavolal: „Vstupte.“

Muž, který dveře otevřel, byl oblečený do tmavého obleku stejně jako předchozí noci, jen neměl na hlavě čapku. „Dobré odpoledne, pane.“

„Říkal jsem vám, že mi máte říkat…“

„Donale, dobře. Jsem Rix, jestli si pamatujete.“

„Pamatuju. Seznámil jsem se s vaším bratrancem Hixem.“

„Jo, to je mi líto.“ Rix se křivě usmál. „Je skutečně šarmantní, co? Kdyby chodil s nosem ještě víc nahoru, napršelo by mu do něj.“

„Určitě je to báječný člověk.“

„Ha.“ Rix tleskl. „Takže připraven na další dobrodružství? Don naplánoval okružní jízdu s výletem do Energetického centra, že?“

„Na tom jsme se dohodli.“

„Vaše propustka bude čekat,“ řekl Rix. „Vše je oficiálně zařízeno. Mám přistavit auto za deset minut?“

Donal zavřel svazek řady Encyclopaedia Yelbinica, jehož pojetí nelineární čarodynamiky odporovalo všemu, co ho sestra Mary-Anne Styxová učila v sirotčinci. Mysl mu z toho vířila.

„Za deset minut, dobře,“ řekl Donal. „To by bylo perfektní.“

Bude tak mít čas napít se v kuchyni kafe, zajít si na toaletu a znovu zkontrolovat ukradenou pistoli: bylo to rozumné opatření u zbraně, ze které nikdy nestřílel.

Energetické centrum leželo v blízkosti doků, to aspoň tvrdil Rix. Znamenalo to, že mířili na předměstí Silvexu, kde se u sloupů v docích na lanech netrpělivě vznášely vzducholodě. Už se nemohly dočkat, až odsud zmizí, až poplují na větru, který vál mezi jednotlivými úrovněmi Skleněných plání.

Rix na chvíli zastavil, aby si je Donal mohl dobře prohlédnout.

„Jak se vrátí zpátky?“ zajímal se.

Rix ukázal na vzducholoď, která stoupala vzhůru z kruhového otvoru ve skleněném povrchu. „Mezi panely vanou vichry různými směry. Je to divný systém, to připouštím, ale všichni si už zvykli.“

„Úžasné.“

Po chvíli Rix znovu nastartoval a po pěti mílích zamířil po spirálovitém sjezdu o šesti jízdních pruzích se skleněným povrchem dolů jednotlivými úrovněmi města. Spirálu opustil o pět pater níž a vjel ocelovým obloukem do tunelu, který pokračoval až k bráně, u které zastavil.

Přízraky procházely vozem sem a tam, dokud nebyly spokojené. Pak se k autu přiblížil lidský strážce a zkontroloval dokumenty, které mu Rix podal okýnkem.

„Ahoj, Rixi,“ řekl strážce. „Všechno jako obvykle.“

„A já říkám: ‚Žádný problém‘.“

„No jasně.“ Strážce mu vrátil dokumenty. Na Donala se ani nepodíval. „Jeď.“

Obrovská brána se otevřela a Rix vjel dovnitř. Když parkoval, brána se zasunula zpátky na místo a otevřely se vnitřní dveře, které vedly hlouběji do Energetického centra. Donalův hrudník zalila zvláštní směsice horka a chladu. Když pohlédl dolů, košile mu zářila.

U Thanata…

Ne košile, nýbrž amulet pod ní fosforeskoval a rezonoval energiemi, které na tomto místě využívali.

Uvnitř si Donal upravil sako tak, aby záři schoval.

Stráže a obslužný personál měli na sobě zelené uniformy tak tmavé, že vypadaly černé, tedy až na okamžiky, kdy je ozářilo jasné světlo. Několik mužů a žen na Rixe s Donalem kývlo, když procházeli komplexem a spletí chodeb, ve kterých by se Donal sám jen těžko orientoval.

Nakonec dorazili k plošině výtahu, jež Donalovi až příliš připomínala výtah v Energetickém úřadu v Tristopoli a den, kdy zemřeli diva a Malfax Cortindo.

„Nechte mě hádat,“ řekl Donal, když začali sestupovat šachtou, „Záznamy jsou umístěny dole u nekrofluxových reaktorů.“

Jela s nimi žena s krátkými vlasy. Překvapeně vzhlédla od papírů.

„Ne tak docela.“ Rix se na ženu usmál (a Donal si všiml, že žena v reakci na jeho šarm úsměv automaticky opětovala). „Napadlo mě, že byste si chtěl prohlédnout místo, kde se vyrábí energie, protože jsme tu popravdě trochu brzy.“ Rix pohlédl na hodinky. „A my nepoužíváme reaktorové články.“

Žena na něj dál zírala.

„Můj přítel,“ řekl Rix „je z Tristopole.“

„Aha.“ Žena kývla a usmála se na Donala. „Vítejte v Energetickém centru.“

„Díky.“

Plošina výtahu se zastavila, a když se dveře otevřely, žena vystoupila.

„Jak se jmenujete?“ zavolal Rix.

„Debbie Shantolová z Ladicího oddělení.“ Zvedla ruku a dveře se znovu zavřely.

Rix se zamračil, když plošina pokračovala v sestupu. Pak pohlédl na Donala a pokrčil rameny. „Promiňte. Těžko si pamatuju jména.“

„Aha. Žádný problém.“

Po minutě se plošina zastavila a dveře se otevřely. Rix vystoupil první. Donal ho následoval. Šli kamennou chodbou s obyčejným kobercem, pak další užitkovou chodbou a nikde přitom nezastihli žádný personál.

Dorazili na kamenný balkón s výhledem na čtvercovou síň se stovkami sedících soch.

Nehýbou se.

Postavy seděly naprosto nehybně, ale nebyly to sochy.

V řadách za sebou tu se zkříženýma nohama a ve světle modrých tunikách seděly děti s vyholenými hlavami. Oči upíraly vpřed, do prázdna.

„Co…?“ Donal nechápal, na co se dívá.

Z hrudi každého dítěte trčel kabel z pružného skla a vedl dolů do podlahy. Jedna Donalova část cítila vlny – něčeho – protékající kabely a zářící barvou, která neměla jméno. Na hrudi ho pálil amulet.

Všech dva tisíce dětí ve stejnou chvíli mrklo.

Donalovo srdce sevřela hrůza. Viděl, jak se bledé hrudi dětí zvedají a klesají do rytmu. Věděl, že kdyby slyšel bušení jejich srdcí, tloukla by zároveň. Atmosféra ztěžkla chladnými energiemi.

Rix bleskurychle vytrhl z pouzdra zbraň.

Teď.

Donal se otočil, uhnul z palebné linie, udeřil levým předloktím a chytil Rixe za rukáv.

Zbraň vypálila a výstřel hlasitě třeskl rozlehlým prostorem.

Uvězněné děti možná svorně zalapaly po dechu, ale Donal se soustředil na pohyb a nebezpečí, ve kterém se ocitl. Vrazil Rixovi koleno do břicha, hlavou ho uhodil do obličeje a vyškubl mu z ochablého sevření zbraň.

Pažbou jeho vlastní pistole praštil Rixe do čela nad okem.

Zbraň, kterou si přisvojil předchozího večera, už znal, proto si přehodil Rixovu pistoli do levé ruky. Koutkem oka zahlédl Donal pohyb, klesl proto na koleno, otočil se a vystřelil jednou, podruhé a ještě dvakrát a ozbrojení strážci se rozprchli do úkrytů.

Slyšíš…?

Do prdele, teď ne.

Rix se pohnul a Donal ho nakopl do krku.

Strážci začali pálit a Donal se odkulil do strany. Chodba představovala krátkodobý úkryt, ale z dlouhodobého hlediska past, Donal však potřeboval okamžitě získat výhodu, proto se do ní přes balkón vrhl, čímž se dostal z dohledu stráží.

A teď co?

Prohlédl si zbraň, kterou sebral Rixovi: magnus. Donal se usmál. Se dvěma pistolemi mohl zamířit jak do síně, tak do chodby. Mysl mu horečně pracovala, jak se snažil vymyslet, co dál.

Rix tiše zasténal, nepřehlušil tím ale rychlé, tiché kroky bagančat s gumovou podrážkou. Stráže se přesunovaly na takticky lepší pozice.

Kolik těch bastardů je?

Budou se pohybovat, jako když skáče žába, jedni budou poskytovat krytí, druzí poběží vpřed. Brzy se dostanou na balkón a pak k ústí chodby. A zároveň jim budou spěchat v ústrety posily z…

„VŠEMU OZBROJENÉMU PERSONÁLU, STÁHNĚTE SE! NESTŘÍLEJTE, POKUD NEBUDETE V PŘÍMÉM OHROŽENÍ ŽIVOTA. IHNED SE STÁHNĚTE!“

Hlas řval z reproduktorů a rozléhal se síní, kde seděly uvězněné děti.

„OBDRŽELI JSME FALEŠNOU ZPRÁVU, OPAKUJI, FALEŠNOU ZPRÁVU. PORUČÍK RIORDAN NENÍ, OPAKUJI, NENÍ HROZBOU PRO TOTO ZAŘÍZENÍ. PORUČÍKU RIORDANE, MUSÍTE ODHODIT ZBRANĚ, ALE VĚŘTE, ŽE UŽ JSTE V BEZPEČÍ.“

Hlas zněl přesvědčivě. A právě proto se mu Donal neodvažoval věřit.

Po čase se v chodbě ozvalo zakašlání. Donal vykoukl zpoza sloupu a zamířil, ale muž, který se k němu blížil, měl na sobě jen tmavě zelené boxerky. Byl hubený a změkčilý, rozhodně to nebyl žádný bojovník. V jedné ruce nesl světle modrý list papíru.

„Hm… pane? Můžu vám dát tohle?“

Donal těkal pohledem chodbou sem a tam. „Položte to na zem a jděte.“

„Pane!“ Muž si položil papír k nohám a ucouvl, celý se přitom třásl. Potom zmizel za rohem a rozběhl se. Bosé nohy pleskaly po podlaze a lapal po dechu, jako by očekával, že se mu každým okamžikem zaryje do páteře kulka.

Donal odložil jednu pistoli na koberec, rozepnul si košili, přetáhl si přes hlavu amulet, omotal si řetízek okolo ruky a znovu zbraň zvedl. Pak se v podřepu přesunul k papíru, podržel nad ním amulet a čekal na sebemenší reakci. Sledoval, jestli amulet nezajiskří nebo se v něm nezableskne.

Amulet nereagoval. Jednalo se o obyčejná slova na běžném papíře.

Zpráva od dona F. Mentrassoreho:

Poručík D. Riordan je spojenec a navštívil zařízení v policejní záležitosti. Předchozí informace, podle kterých se podílel na kriminálních aktivitách, byly nepravdivé. Ve všech ohledech s ním spolupracujte.

Donal ucouvl od papíru, aniž by se ho dotkl, a znovu si pověsil amulet na krk. Visel mu na košili.

„Čekáte, že tomu uvěřím?“ křikl.

Znovu se usadil a přichystal si zbraně.

29

Laura se posadila na paty na silné modré žíněnce. Kamenná cela byla suchá, ale příliš studená, než aby v ní člověk klečel jen v sukni: tedy příliš studená pro živého člověka.

Vedle Laury se vznášela nadpřirozená postava Gertie. Opět opustila službu ve výtahu. Visela nad stříbrnými mřížemi v podlaze, nad mřížemi, které se táhly i stěnami a stropem.

Byla to cela pro mágy, kteří podlehli dočasné psychóze a hrozilo, že by mohli úmyslně nebo neúmyslně ublížit jiným, jak jejich čarovné síly hutněly a vymykaly se jejich kontrole. Ale stříbrná klec se dala využít i jinak. S Gertiinou pomocí měla Laura nyní spatřit něco, o čem si lidé, a to včetně těch neživých, mohli nechat jen zdát.

Gertie se nehmotnými prsty dotkla Lauřiny zombicky chladné kůže, zaváhala, pak se do ní vnořila. Sáhla Lauře do mozku, do zrakového nervu. Neurochemická spojení zalily přebytkové energie Gertiina přízračného parametabolismu.

Za několik okamžiků se Lauře před očima objevily modré tvary. Zalapala po dechu.

„Co je to?“

*Vidíte obrazy?*

„Ne…“

*Počkejte. Usadí se to.*

„Ach. Vidím.“

Lauřin zrak, anebo možná jen oko její mysli, nedokázala říct, čím se vlastně dívá, zaostřil na třpytivé, vejčité modré pole. A uvnitř pole…

*Vidíte ji?*

„Xalii, ano. Vidím Xalii.“

*Tak.*

Laura toho o tělech přízraků moc nevěděla, protože byla nesmírně komplexní a tak málo z nich zůstávalo ve třech prostorových dimenzích, na které byli lidé zvyklí.

Ale když ho teď viděla, porozuměla lépe. Pochopila, že jasně bílé pruhy, které se táhly po celé délce Xaliina vznášejícího se těla, jsou součástí léčivého procesu. Po těle jí sem a tam přebíhaly čarovlny a hojily tržné rány, které jí způsobila silová pole okolo Vilnarovy kanceláře.

„Xalie…“ zašeptala její jméno nevědomky a trhla sebou, když se přes Xaliino tělo přelila vlna světlé barvy.

*Nesnažte se s ní komunikovat.*

„Ne. Omlouvám se.“

To byla jedna z podmínek, za kterých jí návštěvu umožnili; ale Lauřina reakce byla jen přirozená. Poznala, jak moc Xalie trpí.

Kolik bolesti jí komisař Vilnar způsobil.

*Bude lepší, když už půjdete. Nechte ji být, ať se může uzdravit.*

„Můžu…“

*Hned, velitelko.*

Obrazy se začaly vlnit a rozpadat. Ovládl ji zvláštní smutek, když jí Gertie pomalu vytáhla nehmotné prsty z mozku a Laura zůstala opět sama, uvězněná ve skoro lidském vnímání.

„U Thanata.“

Nějaký čas poté, co se Laura probrala z transu, někdo tiše zaklepal na těžké kovové dveře cely. Okýnkem rozpoznala siluetu Alexiny hlavy, přestože velkou část jejího obličeje zakrývaly silné mříže.

„Jo,“ řekla Laura. „Pojď dál. Skončila jsem.“

*Ano.*

Gertie protáhla své tělo, aby se vyhnula skrytým stříbrným mřížím, a zmizela v podlaze.

„Děkuju…“

Dovnitř vešla Alexa následovaná Viktorem. Gertie už byla pryč.

„Co se děje?“ Alexa se rozhlédla po cele. „Nevěděla jsem, co děláš, jenom že jsi tady.“

„Byla jsem se podívat na Xalii, s menší pomocí.“ Laura ukázala na celu. „Napíchla jsem se na přízračné frekvence.“

„Jak je jí?“ zeptal se Viktor.

V ruce držel list papíru s oficiálně vypadajícím znakem.

„Uzdravuje se,“ řekla Laura, „ale nedokáže mluvit. Co to máš, Viktore?“

„Telegram,“ odpověděla Alexa, protože už nedokázala dál mlčet. „Vojenský.“

Jen málo lidí vědělo, že armáda udržuje vlastní sítě zaštítěných kabelů, jimiž dokáží bleskurychle létat chránění duchové a přenášet kódované zprávy. Laura viděla podobný telegram jen jednou v životě.

„Komu je adresovaný?“

„Nám. Tobě a nám ostatním.“ Viktor myslel taktickou jednotku. „Je od toho idiota Haralda.“

Laura papír ignorovala a zadívala se na Viktora. „Co to říkáš? A proč armáda?“

„Obrátil se na kamarády od mariňáků, kteří mu něco dlužili,“ řekl Viktor. „Chlápky, se kterými zůstává ve styku… Víš, jaký je.“

Alexa s Laurou se pousmály. Haraldovy sítě kontaktů byly legendární.

„A?“ pobídla ho Laura.

„Napsal: PROMIŇTE POSRAL JSEM TO STOP VŠECHNO NAPRAVÍM STOP H.“ Viktor sklonil ruku s telegramem. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Co tím myslel? Co se děje?“ Laura pohlédla z Viktora na Alexu. „Co je?“

„No… Harald si myslel, že Donal je zrádce,“ řekla Alexa. „Vilnarův špeh.“

„Cože?“

„No, dává to smysl…“ Viktor se na chvíli odmlčel. „Vlastně ne, nedává. Proč mi nic neřekl?“

Alexa se dotkla jeho paže, pak se obrátila k Lauře. „Je to v pořádku. Všechno jsem Haraldovi vysvětlila. Ví, že Donal je na naší straně. Hm… je, že ano?“

Laura si všimla náhlých pochyb v Alexině a Viktorově tváři.

„Ach, u Thanata, jasně že je.“

Viktor polkl.

„Alexa si myslí… že Harald nastražil Donalovi v Illuriu nějakou past.“

„Kurva.“

„Jo. Když ho Alexa konfrontovala, vystřelil z nemocnice, jako by mu za patama hořelo. Vzal si motorku.“

„A kam míří?“

„Mám hádat?“ Viktor zamával telegramem. „Letí vojenským letadlem do Illuria. My máme základny tam, oni tady… Určitě mezi nimi neustále létají letadla.“

„Ale nemůžeš si přece jen tak stopnout armádní pterakoptéru.“

„Ne, ty bys nemohla.“ Viktor se napjatě usmál. „Ale Harald?“

Když se objevili uniformovaní strážníci silvexské policie, Donal poznal, že nastal čas vzdát se. Doprovázel je detektiv v civilu, který měl na sobě drahý kožich z modrého krtka, který by v Tristopoli rozhodně vzbudil zájem vnitřního oddělení.

Detektiv se představil jako Temesin a slíbil, že muže, který Donala napadl, zatknou, jen co ho odvezou do nemocnice, tedy pokud k němu Donal záchranáře pustí.

„Mluvíte o Rixovi?“ řekl Donal.

„Správně.“

Donal odložil zbraně na zem, vstal a zvedl ruce nad hlavu. Čtyři policisté se protáhli okolo něj na balkón.

„Možná bude potřebovat tracheotomii,“ řekl Donal. „Ale pořád dýchá, takže možná ne. Měl u sebe dvě zbraně.“

Na Temesinově tváři se objevil malinký úsměv. „Je zvláštní, že si nevybral ani stejnou barvu, ani stejný kalibr, takže musel do každé použít jiné náboje.“

„Jo, taky mě napadlo, že to od něj bylo nedbalé.“

Jeden ze strážníků zavolal: „Utržil zásah do trapézového svalu. Kulka škrtla o artérii.“

Temesin pohlédl na Donala.

„Já to nebyl.“ Donal pokrčil rameny, ruce ale dál držel nad hlavou. „Všichni začali střílet a mě si vzali za cíl. Vysvětlil by mi někdo proč?“

„Co já vím… Podívejte, dejte ruce dolů, dobře?“ Temesin mu pokynul. „Někdo přišel s tím, že jste sabotér. Pak ale dospěli k názoru, že přece jenom nejste. Pokud vás to mate, naprosto souhlasím. Co kdybyste mi s tím trochu pomohl?“

Donal se uvolnil a ukázal na lístek na zemi. „Ubytoval jsem se v domě dona Mentrassoreho.“ Když Temesin pozvedl obočí, Donal dodal: „Je to přítel přítele. Aspoň mě dostal z tohohle průšvihu.“

„Hm.“ Temesin sledoval, jak policisté se zdravotním mágem odnášejí na nosítkách Rixe, kterému se chvěla víčka, jak morfiové čáry začínaly působit. „Škoda, že jeho řidič byl opačného názoru.“

„Jo. Tomu říkám záhada.“

„Myslíte, že to byl don, kdo vás původně označil za sabotéra?“

„Možná. Povězte mi, Temesine, jak důležitý je Mentrassore pro tohle město?“

„Hm.“ Temesin si promnul dlouhou bradu. „Je velmi bohatý a má dobré konexe. Myslíte, že znám jméno každého dobře vydělávajícího obchodníka? Tohle je velkoměsto.“

„Nelíbí se vám, že naznačuju něco jiného, co?“

„Jsem trochu citlivý.“ Temesin se zakřenil a sebral zbraň, kterou vzal Donal darebákovi na nádraží. Pokynul a jeden ze strážníků se ujal zbraně, která patřila Rixovi. „Dobrá, tuhle si vezmu já.“

Schoval pistoli do kapsy kabátu.

„A sepíšu hlášení, důstojníku Reilly,“ pokračoval Temesin. „V pořádku?“

„Ano, pane.“

„Byla by ze mě fakt dobrá sekretářka.“ Temesin pohlédl na Donala. „Chcete odvézt zpátky k Mentrassoremu? Nebo do tichého hotelu? Teta vede takovou menší ubytovnu, rozumné…“

„Možná bych se měl vrátit zpátky a promluvit si s donem.“

„Jak jsem jen věděl, že to řeknete?“

„Protože byste udělal totéž,“ řekl Donal.

V kanceláři taktické jednotky Alexa konečně dotelefonovala s nemocniční správou. Do notesu si zapsala telefonní číslo, které si z paměti vydoloval přízrak na ústředně a jeho lidský nadřízený ho přečetl po telefonu Alexe.

Bylo to telefonní číslo, na které volal Harald z jednoho automatu ve vstupní hale nemocnice, protože nevěděl, že všechny hovory prochází přes nemocniční ústřednu. Získat povolení k vyslechnutí přízraků v ústřednách a přesvědčit je, aby našly telefonní číslo použité v nějaký náhodný okamžik, byl zdlouhavý proces; ale nemocnice samozřejmě monitorovala všechny telefonáty stejně jako policejní velitelství… dokonce i ty odchozí.

„Je illurijské,“ řekla Alexa. „Mám se pokusit zjistit, komu patří? Rozvědka možná bude mít cizí seznamy… Nejsem si jistá.“

„Dej mi ho.“ Laura si od ní vzala notes. „Prostě na něj zavolám a uvidím, kdo se ozve.“

Vytočila číslo. Hlas, který jí odpověděl, zněl škrobeně a měl zvláštní přízvuk.

„Rezidence dona Mentrassoreho.“

„Promiňte, snažím se najít poručíka Donala Riordana z Tristopole. Měl by být…“

„Ach ano. Na příjezdové cestě stojí… vozidlo… a mám dojem, že jsem poručíka viděl sedět na zadním sedadle. Mám mu říct, aby vám zavolal zpátky?“

„Přijíždí, nebo odjíždí?“

„Promiňte, madam?“

„Chystá se poručík Riordan vejít do domu?“

„No, myslím, že ano.“

„Pak počkám.“

„Velmi dobře, madam.“

O dvě minuty později se ozval Donal: „Haló?“

„Ahoj, zlato.“

„Lauro, ahoj…“

„Je všechno v pořádku?“

„Teď, když s tebou mluvím, už je. A… jo, myslím, že teď už je všechno v pořádku.“

Laura si všimla slova „teď“, proto řekla: „Měl jsi potíže?“

„Menší problém, obyčejné nedorozumění.“

Laura pohlédla na Alexu a řekla: „Asi za to mohlo něco, co Harald řekl svému kontaktu. To bude asi don Mentrassore, co?“

„Přesně ten. Ale Harald… proč by…?“

„Je možné, že tě považoval za donašeče.“

„Ale…“ Rozhostilo se ticho, pak se ozval známý smích, který jí lámal srdce. „Kdyby nebylo donašečů, Harald by byl úplná nula. Na ně se přece specializuje.“

„Rekrutuje je,“ řekla Laura s úsměvem. „Není jedním z nich.“

„Jo, to je asi rozdíl… Je u vás všechno v pohodě? Jak se všichni máte?“

„Všechno je při starém. Sushana se zotavuje. A Xalie taky.“

„Xalie? Co se stalo?“

„Pokusila se vniknout do kanceláře komisaře Vilnara. Hledala důkazy. Vím, že jsi získal jeho telefonní číslo, ale chtěla jsem víc.“

V telefonu to šumělo jako zvlněný oceán.

Laura zavrtěla hlavou, přestože Donal byl tisíc mil daleko a nemohl ji vidět.

„Mám toho dost. Myslíš, že zraněný přízrak není dostačující důkaz? I když ještě nemůže mluvit?“

„Aha.“

Ve sluchátku to opět šumělo nahodilými zvuky.

„Buď opatrná, dobře? Miluju tě.“

„Jo. Já,“ Laura pohlédl na Alexu a Viktora, „taky, dobře?“

„Dobře.“

Spojení se přerušilo.

„Dobrá.“ Laura vrátila sluchátko do vidlice, pohlédla na Alexu, pak na Viktora. „Jste připravení na boj?“

„Ne s tebou, šéfko,“ řekl Viktor s úsměvem.

„Měla jsem na mysli policejního komisaře. Nastal čas sesadit ho.“

Donal zavěsil sluchátko telefonu v hale a natočil se tak, aby mohl zkontrolovat pistoli za opaskem vzadu na zádech. Když vysedal, Temesin mu ji pokradmu vrátil.

Temesin zůstal v autě, sardonicky Donalovi zamával a řekl: „Tak trochu doufám, že se v nejbližší době neuvidíme, poručíku.“

„To já taky,“ řekl Donal. „A díky.“

„Jasně.“ Pak Temesin plácl zezadu do sedadla řidiče a řekl: „Jedem, Reilly.“

„Ano, pane.“

Donal ustoupil a díval se, jak se vozu protočila kola a štěrk se rozlétl do všech stran, než pneumatiky konečně zabraly a auto se rozjelo k bráně. Pak zamířilo klikatou silnicí dolů ze svahu. Nato Donal vešel do domu, kde už čekal Hix a oznámil mu, že ho někdo shání po telefonu.

Nyní Donal hleděl Hixovi do očí.

„Váš bratranec,“ řekl Donal, „mi způsobil velké problémy.“

„Ach, to se omlouvám, pane.“ Hix na okamžik zavřel oči. „Lidé ho považují za šarmantního rošťáka. Doufám, že vás příliš neobtěžoval.“

Donal zbystřil všechny smysly. Zdálo se mu, že to Hix myslí upřímně: navzdory škrobenému chování jednal poctivě, kdežto Rix působil otevřeně a přátelsky, ale v konečném důsledku byl nepřítel.

„Don asi není doma, co?“ zeptal se Donal.

„Ach, zajisté, pane. A trval na tom, že vás chce vidět, jakmile se vrátíte. Mohu vás odvést do studovny?“

„Udělejte to.“

„Kdo si, do prdele, myslíte, že jste?“ řekl Donal, když zůstal stát ve dveřích studovny.

Hix polkl a vytřeštil oči na svého pána. Don mu pokynul, ať jde.

„Zasloužil jsem si to,“ řekl don Mentrassore. „Prosím, vstupte… Ale jednal jsem na základě mylných informací, jak jste už jistě pochopil. A podařilo se mi Rixe zastavit včas.“

„Ne tak docela.“ Donal vešel do studovny. „Mně se podařilo vašeho zasraného lokaje zastavit. Jestli zemře, dobře mu tak.“

Don Mentrassore sebou trhl, ale nedalo se říct, jestli kvůli tomu, co Donal řekl, nebo jak to řekl.

„Omlouvám se. A už jsem zařídil, oč jste mě požádal – sedadla v divadle.“

„Cože?“

„Na premiéru. Je dnes večer. A stálo mě dost peněz… no, to je jedno. Ale budete se moci zúčastnit každého představení během následujících tří týdnů, pokud budete chtít.“

Donal dál skřípal zuby.

„Nezajímá mě, co vás spojuje s Hammersenem. Ještě jednou mi zkřížíte cestu a zničím vás, Mentrassore. Naprosto.“

Don polkl.

„Věřím vám,“ řekl.

O tři hodiny později seděl Donal v přepychové divadelní lóži vysoko nad galerií. Upravil si límeček košile a přejel prsty po klopě saka. Byl to jeho první smoking.

Jeho životním cílem nikdy nebylo vypadat jako číšník.

Vedle něj seděl ve fialové, sametové verzi Donalova smokingu, ve které by většina lidí vypadala naprosto směšně, don a upravoval si krajkové manžety košile.

Je to tak hloupé.

Donal si s sebou nevzal žádné zbraně, protože předem věděl, že u vchodu do divadla budou rozmístěny skenovací přízraky. Aby však byla zachována diskrétnost, byly přízraky neviditelné (mecenáši divadla si to mohli dovolit); přesto spustily varovné brnění v Donalově amuletu.

Světla konečně potemněla, orchestr začal s předehrou a Donal se pohodlně usadil. V houstnoucí tmě se divadelním kukátkem naposledy rozhlédl po divadle. Zahlédl, jak do lóže naproti vstoupili dva pozdě příchozí.

Jednoho Donal nepoznal, byl to muž oblečený do tmavého sametového obleku podobného smokingu dona Mentrassoreho… ale rysy druhého mu připadaly vzdáleně povědomé. Vzápětí si Donal uvědomil, na koho se dívá.

Byl to konšel Kinley Finross z Tristopole.

Během vyšetřování se o něm skoro nikdo nezmínil, a přesto… Donal si vzpomněl na dopis, který mu zařídil schůzku s Malfaxem Cortindem.

Rada městské části Xoram

Fosforová 99

Okrsek Xoram

Tristopolis TS 66A-298-omega-2

Policejní velitelství Tristopolis

Třída bazilišků 1

Tristopolis TS 777-000

42. čtvrten 6607

Re: Schůzka s Malfaxem Cortindem, ředitelem Úřadu městské energie

Vážený komisaři Vilnare,

s nesmírným potěšením jsem Vašemu důstojníkovi zařídil schůzku s ředitelem Cortindem z Úřadu městské energie, jehož působení je samozřejmě ku prospěchu našeho města. Ředitel mě bez váhání ujistil, že Vám s velkou radostí poskytne jakoukoli technickou pomoc.

Oznámil jsem řediteli Cortindovi, že se s ním poručík Donal Riordan sejde na základě Vaší žádosti ze 40. minulého měsíce 37. pětena v devatenáct hodin v Centrálním jádru. Celá stanice bude dána poručíkovi k dispozici.

S upřímným pozdravem

K. Finross

konšel Kinley Finross

PS: Vše nejlepší Vaší ctěné manželce. Sally i já doufáme, že Vám budeme moci oplatit Vaši laskavost na Styxském bále.

Donal – a Laura také – předpokládal, že komisař Vilnar si prostě vybral prokázanou laskavost a využil konšela Finrosse jako nástroj, prostředníka, aby nikoho nenapadlo, že existuje přímé spojení mezi Vilnarem a Cortindem.

A najednou se Finross objeví na místě, kde očekávají další útok Černého kruhu. Na který je upozornila vysoce motivovaná naslouchačka kostí, jež se chtěla pomstít za smrt kolegyně.

Muž s konšelem Finrossem byl oblečen podobně jako Mentrassore, takže byl pravděpodobně místní. Donal se naklonil k donovi a zašeptal: „Víte, kdo vlastní tamtu lóži?“

Ukázal k místu, kde konšel seděl. Don se k němu naklonil a zamumlal odpověď.

„To je radní Gelbthorne. O přestávce vás představím, pokud máte zájem.“

Předehra skončila, reflektory ozářily jeviště a don se opřel a hodil si nohu přes nohu.

Gelbthorne.

Přesně ten muž, kterého hledal.

Bingo.

To jméno našla Feoragh v Archivech, místní radní, který – jak to bylo? – z devadesáti sedmi procent patřil ke spiklencům, tedy aspoň podle pravděpodobnostních předpovídacích procesů používaných naslouchači kostí, k nimž patřila i Feoragh Carryn. Ať už to znamenalo cokoli.

Možná Donal neznal správný čas, ale rozhodně znal správné místo a podezřelé měl na dohled.

„Takže tak vypadá dům soudce,“ zamumlala Alexa, když šly po příjezdové cestě. Za nimi motor Vixen tiše předl na souhlas.

„Nebyla jsem tu od chvíle co… no, už hodně dlouho,“ řekla Laura.

Byla tma a na tmavě fialovém nebi visel opar, což jen zvýrazňovalo jas plamenných přízraků v klecích, které osvětlovaly příjezdovou cestu a sochy v okolí.

Luxusní čtvrť tvořila velkolepá sídla podobná tomuto (přitom žádná dvě nebyla stejná) a tmavá krajina za Thesalským parkem. Bylo těžké představit si, že oblast stále patří k Tristopoli, že se stále nacházejí uvnitř hranic města.

Jak se blížily, automaticky se ozval zvonek u dveří. Po chvíli otevřela dveře soudcova asistentka, která žila v jeho domě, paní Fogertyová. Záře plamenných přízraků se odrážela v mosazné ceduli vedle dveří. A. Prior, soudce.

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Jedná se o naléhavou záležitost. Povězte soudci, že je tu velitelka Steelová.“ Laura jí ukázala odznak. „Prostě řekněte, že za ním přišla Laura.“

„No, už je hodně pozdě a soudce potřebuje…“

„Jsem dcera Vladila Steela. Soudce mě přijme.“

„Ach, božínku… ano. Pojďte dovnitř.“

Laura s Alexou vystoupaly nahoru po schodech a vešly dovnitř. Zůstaly stát v síni, dveře se za nimi zavřely a paní Fogertyová odspěchala někam dovnitř. Slyšely její hlas, doplňovaný mužským.

Paní Fogertyová se znovu objevila a pokynula jim, aby ji následovaly nablýskanou chodbou. „Tudy, drahoušci. Tudy.“

Soudce Prior seděl v županu v malé knihovně a na stolku vedle křesla měl postavenou sklenici mléka. Usmál se na Lauru a zvedl se.

„No, neviděl jsem tě, od…“

Úsměv mu povadl.

„Ode dne, kdy jsem zemřela,“ řekla Laura.

Soudce si odkašlal a znovu se posadil. Alexa k němu přistoupila a podala mu sklenici s mlékem.

„Díky…“ usrkl. „Děkuji.“

Třesoucí se rukou vrátil sklenici Alexe a ta ji postavila zpátky na stolek.

„Nemáte zač, pane,“ řekla Alexa a ucouvla.

Byla to Lauřina show.

„Vaše Ctihodnosti, potřebuju vaši pomoc.“ Laura mu podala list papíru popsaný fialovým inkoustem. Písmo bylo starobylé. „Mám tu povolení k prohlídce a zatykač.“

„Má drahá, já…“ Soudce se zarazil. „Očividně se jedná o něco, co noční soudce nedokáže vyřídit.“

„Anebo nebude chtít,“ řekla Laura.

„Tak koho chceš zatknout?“ zeptal se soudce a přijal dokument.

Laura se zhluboka (i když nepotřebně) nadechla.

„Komisaře Vilnara. Chci prohledat jeho kancelář a dům.“

„Komisaře?“ Soudce upustil dokument do klína. „Nemožné.“

„Ne,“ řekla Laura. „Všechno je možné, když jste ochotný dost obětovat.“

Sáhla do kabelky.

30

V půlce druhého aktu začalo několik řad diváků dýchat do rytmu a Donalův amulet se rozpálil.

„U Thanata.“

Někdo se otočil, aby ho umlčel.

Do prdele, do prdele, do prdele.

Donal si amulet strhl a události nabraly spád. Dole na jevišti zpívala trojčata tak úžasně, až hrozilo, že Donala přemůžou vzpomínky na divu.

Cítíš kosti?

Ach, Smrti, ano.

Amulet ležel na koberci a jeho svit pomalu slábl. Ochranné čáry pomalu skomíraly, když se nedotýkaly Donalova těla. Amulet už ho nemohl chránit před temnými vlnami moci.

Reflektory se rozzářily zlatě (v opeře měla právě v čarovné zemi Brismangidor začít slavnost). Donal si všiml bílých záblesků. Reflektory blýskaly divákům do očí runy. Jednalo se o podprahovou sugesci, vůči které byl Donal z nějakého důvodu imunní.

A když se teď odhalil, Černý kruh ho mohl znovu využít.

U Thanata, nahrál jsem jim přímo do karet.

Amulet neměl chránit Donala před vnějšími silami… měl skrýt jeho vnitřní temnotu před světem. Teď ale štít zmizel.

Cítíš kosti?

„NE!“

Několik diváků k Donalovi překvapeně vzhlédlo; většinu však uhranuly blikající runy. Parazombické čáry by publikum už dávno ovládly, ale Černý kruh nevěděl, že Donal Riordan bude v hledišti. Ne tady, ne dnes večer.

Kdyby to spiklenci tušili, uhranuli by diváky stejně jako tehdy v Théâtre du Loup Mort. Ohniskem masových poutacích čar totiž nebyla diva. Ta byla cílem, někdo jiný ale soustředil taumaturgické vlny přenášené do divadla a mágové Černého kruhu ho využili jako jistý druh čočky.

Cítíš chuť hudby?

„Ano! Ano, cítím.“

Ohniskem byl Donal.

To Donal byl onou čočkou.

On byl zbraní, která přinesla divě smrt.

Donal ztuhl a všechny svaly v těle se mu napjaly jako dráty. Rehabituace, nové vypálení vzpomínek, všechno to utrpení. Tak zoufale se snažil stát tím starým Donalem, mužem, kterým byl, než ho ovládly kosti.

Všude okolo se svíjely zvláštní harmonie: steny a kvílení, jež neměly nic společného s orchestrem.

Slyšíš kosti?

Neustále.

Slyšíš…

Každičký zatracený okamžik.

Na opačné straně hlediště, v lóži stejně přepychové, jako byla ta, kterou Donal sdílel s donem Mentrassorem, sledovali dva muži upřeně publikum. Ne… konšel Finross těkal pohledem od čím dál víc uhranutého publika k trojčatům na jevišti.

Oči radního Gelbthoma se třpytily, jak vléval do divadla taumaturgické energie.

Gelbthorne.

Jedna část Donalovy mysli vnímala černé vlny, které postupně stékaly dolů, i když to byla jen iluze, jistý druh metafory: zapojené energie neměly nic společného se světlem. Lidské oči nedokázaly vnímat nekrony.

Laura.

Udělej to pro Lauru.

Donalův trenér boxu, Mal O’Brien, ho jednou zvedl z podlahy ringu. Měl to být jenom cvičný zápas, ale Donalův protivník byl z osobních důvodů plný nenávisti, povalil Donala na zem a zlomil mu přitom předloktí; žebra už měl Donal zlámaná po úderu, kterého si nevšiml.

Mal mu tehdy řekl: „Zahojí se to, chlapče. A tvůj duch? Ten je pořád celý.“

A Donal zavolal na protivníka, který už se chystal opustit ring: „Hej. Utíkáš?“

Následoval okamžik temné radosti, kdy se Donal rozběhl k protivníkovi, zasadil mu zdravou rukou ránu zdola a vložil do ní veškerou sílu. Byl to jeho nejlepší hák. Bastard přistál na zádech a už se nezvedl.

Ale Donal si teď vzpomněl na to, co mu Mal řekl později, když mu koženými pásky přivazoval k ruce dlahu.

„Žádný strach,“ řekl tehdy Donalovi. „Zlomené kosti jsou po zahojení ještě silnější, to jsi nevěděl?“

V divadle Donala obtékaly vlny stínů. Najednou se tajemný mág, skutečný nepřítel, radní Gelbthorne, zadíval přes hlediště přímo na Donala. Poznal, kdo Donal je, co je, nástroj, který mohl mág použít.

Gelbthorne se soustředil.

Slyšíš kosti?

Hluboko uvnitř Donal bojoval a držel se svých myšlenek, vynaložil všechnu sílu na to, aby zůstal člověkem: snažil se posílit své skutečné myšlenky a ne vzorce neurálních cest, díky nimž by se stal jen filtrem pro Gelbthomův přenos.

Zlomené kosti jsou po zahojení ještě silnější.

Cítíš hudbu?

Byla to jen iluze, přesto to vypadalo, jako by se Gelbthomovy oči rozzářily, zvětšily a rozšířily, jako když se reflektory zaměří na jedinou věc. Na ohnisko, které by dokázalo soustředit jeho energie.

Na Donala.

Zlomené kosti jsou po zahojení…

Cítíš…

Ještě silnější.

…hudbu?

Donala posílil každičký okamžik nenávisti z dětství v sirotčinci a každičká vteřina lásky, kterou cítil v Lauřině přítomnosti; vzepřel se a odněkud z hlubin jeho duše vytryskl smích.

Ne.

Já jsem hudba.

Čáry se roztrhly.

Donal byl volný.

Diváci zůstali po dřívějším působení zčásti uhranutí. Reflektory jim přímo do očí stále blikaly podprahové runy. Ne všichni byli natolik náchylní, aby uposlechli rozkazy, které jim Gelbthorne vsugeroval, ale bude jich dost.

Donal stál sám proti stovkám protivníků. Pohledy lidí po celém divadle se obrátily k němu.

Ve stínech nedaleko nouzového východu v přízemí stála skupina mužů v uniformách záchranářů. Soustředili se na trojčata. Až nastane správný okamžik, chopí se umírajících (nebo už mrtvých) trojčat a uprchnou s nimi nouzovým východem.

Ořežou jejich kosti? Anebo si to potěšení vyhradí Gelbthorne pro sebe? Bude mu Finross asistovat?

Já jsem hudba.

Východy… Donal si vzpomněl, že na chodbě viděl na stěně tlačítko požárního poplachu: vzpomínka mu nyní vytanula na mysli.

Tak jdi.

Přehoupl se přes opěradlo sedadla, srazil stranou ruce dona Mentrassoreho – don podlehl Gelbthornovu vlivu – třemi dlouhými kroky se dostal do chodby a pěstí zabušil na červené trojúhelníkové tlačítko.

Rozezvučel se poplach.

Trysky u stropu začaly stříkat vodu. O kus dál v chodbě se nacházela požární skříňka s hadicí, kyblíkem písku a sekyrou. Donal sebral sekyru a vrátil se zpátky do lóže.

Voda skrápěla hlediště, zpěváci zmlkli a hudba se rozpadla ve změť falešných tónů. Diváci se s trhnutím probrali z transu.

Nějaká žena zaječela a rozpoutala paniku.

„Hoří!“

Na opačné straně hlediště se radní Gelbthorne na okamžik zahleděl Donalovi do očí. Soustředil se a pokusil se uvést Donala do transu.

„Polib si,“ řekl Donal.

Don se po něm zezadu natáhl, ale Donal ho praštil loktem do obličeje a zlomil mu nos, ze kterého mu začala prýštit krev. Donal se otočil a se sekyrou v ruce vyběhl z lóže na chodbu.

Dal se do běhu divadlem. Gelbthorne mu neunikne.

Já jsem hudba.

Ale síně a chodby začali plnit panikařící lidé.

Donal se dostal ke dveřím na jeviště. Pomalu se otvíraly z druhé strany. Donal je chytil za kliku, trhl a protáhl se okolo překvapeného muže.

Se sekyrou stále v ruce zamířil do zákulisí. Mezi diváky se rozpoutal chaos, takže to byla nejrychlejší cesta ke Gelbthornově lóži.

A k Finrossovi. Nesměl zapomenout na Finrosse.

Donal si proklestil cestu mezi herci a kulisáky, dostal se na opačnou stranu a rozhlédl se. Statný muž v uniformě tam nařizoval třem dalším policistům, aby nasměrovali vyděšené diváky k požárnímu východu. Jeden ze strážníků vypadal povědomě: byl to Reilly.

Po Gelbthornovi nebyla nikde ani stopa.

Byl tu také Temesin v tmavě modrém kabátu. Bylo to neuvěřitelné, ale kouřil cigaretu a stál klidně stranou, zatímco divadlo zalévala voda a okolo prchaly stovky civilistů.

Donal se rozhodl mu důvěřovat.

Našel si cestu umělým deštěm k Temesinovi a řekl: „Byl nahoře. V té lóži. Mág, který aktivoval čáry… něco se muselo pokazit.“

„Jo, jasně.“ Temesin se na okamžik zadíval na sekyru v Donalově ruce, pak vzhlédl. „Musel to být radní Gelbthorne. Měl s sebou hosta.“

„Z Tristopole. Konšela Kinleyho Finrosse.“

„Báječné. Další politik. A o jaké čáry vlastně šlo?“

Záchranáři, kteří předtím čekali u jeviště, byli nyní v želízkách. Obklopila je pětice policistů v uniformách.

„Navrhoval bych, abyste…“

„Než budete pokračovat, Gelbthorne zmizel.“

„Znamená to, že jste měl venku muže, kteří ho vyhlíželi?“

„Možná.“ Temesin si vytáhl cigaretu z úst. Konečně mu celá promokla. Odhodil ji na mokrý koberec. „Nejsem si jistý, jestli máme dost na povolení.“

„K zatčení?“ zeptal se Donal. „Nebo k prohlídce?“

„K obojímu.“ Temesin zamžoural na Donala. Umělý déšť nepolevoval. „Je to škoda.“

„To jo…“

Donal se zadíval na lóži, ve které předtím seděl. Dona nikde neviděl.

„Všiml jste si, že se někdy věci dějí po dvou nebo po třech najednou?“

Temesin vrazil ruce do kapes.

„Co vás napadlo?“

„No, kdyby v domě radního Gelbthoma došlo k nějaké naléhavé události, jako třeba k požáru, určitě byste nezaváhal a vtrhl s policisty dovnitř, abyste toho dobrého muže zachránil… není to tak?“

„Možná.“ Temesin pohlédl na Reillyho, který stále poháněl lidi ven nouzovým východem. „Beru to zpátky. Určitě.“

Podobná věc vyžadovala plán… Ale Donal věděl, že konšel Finross je zbabělec, který nasedne na první letadlo zpátky do Tristopole, když se pokus o vraždu a krádež kostí nečekaně obrátil proti nim. Donal ho musel dostat ještě ten večer.

Dva tisíce dětí dýchající do rytmu…

Možná to bylo synchronizované dýchání publika pod vlivem Gelbthornových čar, co Donalovi připomnělo uvězněné děti v Energetickém centru.

Anebo je chovali uvnitř Energetických center už od narození? Donal si nebyl jistý, jestli vůbec vnímaly. Přemýšlel, jestli je používání živých bytostí skutečně horší než používání kostí mrtvých.

Vzpomněl si na rozhovor, který vedl v komplexu Energetického úřadu, a na to, jak mu Cortindo řekl: „Dohromady nemyslí ani nic necítí.“

„Ani bolest?“ zeptal se tehdy Donal.

„Ne. Tak alespoň zní oficiální odpověď.“

Vydechl.

„Jak se do domů dodává energie? Do velkých domů.“

„Jako je Gelbthomův? Má vlastní… generátory, pokud jim tak můžete říkat.“

„Viděl jsem, jak vaše Energetická centra vypadají.“

„Jo… ale aspoň jim dopřejeme klid po smrti.“

„Kurva.“

„Přesně. Ale subgenerátory jsou spojeny s hlavními centry dlouhými šachtami pro případ výpadku proudu nebo nehody. Kdybyste znal někoho s vlivem v korporaci, možná byste dokonce získal schémata celého systému.“

Umělý déšť zeslábl v mrholení.

„Kéž bych někoho takového znal,“ řekl Donal.

„Hm.“

Soudce Prior se opřel v křesle.

„Mladá dámo,“ řekl Lauře. „Znal jsem tvého otce dlouhá léta a pamatuji si každou tvoji narozeninovou oslavu, tvoji i ostatních dětí…“

„Spratků bohatých rodičů.“

„Pokud jim tak chceš říkat. Ale v tomto ti nevyhovím.“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti. Je to důležité.“

„Stejně jako zákony. A slušné chování.“ Soudce si sundal brýle na čtení a odložit zatykač stranou. Promnul si nos. „Je mi to líto, Lauro.“

Alexa vykročila, protože si myslela, že se Laura chystá odejít, pak se však zastavila.

„Omluv nás na chvíli.“ Laura vytáhla z kabelky malý předmět. „Můžeme si promluvit v soukromí?“

„To je příruční štít?“ Soudce Prior pohlédl na Alexu. „No, má drahá. Nezměním…“

Laura aktivovala talisman, který uzavřel soudce Priora a Lauru do bubliny ticha, ze které neunikl jediný zvuk.

Do průsvitné bubliny.

Alexa zůstala nehybně stát a bedlivě Lauru se soudcem sledovala v naději, že na ni zapomenou. Pozorovala je možná dvě minuty.

Nakonec štít zmizel, Laura schovala talisman zpátky do kabelky a zacvakla ji. Soudce Prior zatím otevřel drahé inkoustové pero a podepsal zatykač.

„Tady,“ řekl. „Doufám, že teď už jsi spokojená.“

„Jsem. Děkuju, pane.“ Laura vzala zatykač do ruky. „Cestu ven najdeme samy.“

Soudce se za Laurou a Alexou díval, dokud nedošly ke dveřím knihovny. Pak řekl: „Změnila ses, Lauro Steelová. Dříve jsi taková nebývala.“

„Jo,“ řekla Laura. „Smrt člověka změní.“

Venku Vixen rozsvítila světlomety, sotva Laura s Alexou sešly dolů ze schodů. Žádná nic neřekla, dokud neseděly v autě a nemířily dolů po příjezdové cestě.

Na veřejné silnici si Alexa povzdychla.

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Získaly jsme dokument,“ řekla Laura. „Na ničem jiném nezáleží. Doufám, že ti jde odezírání ze rtů stejně dobře jako dřív.“

„Skoro. Otec ti opravdu řekl, že podplatil soudce? A starého neúplatného Priora k tomu?“

„Ne tak docela. Táta to řekl, to jo, ale ne mně. Poslouchala jsem u klíčové dírky.“

„Ach.“

Když jel vůz okolo parku – vypadal tmavý a nebezpečný – Alexa dodala: „Co jsi myslela ochotou přinášet oběti? Soudce?“

„Ne, sebe… Dneska večer jsem si udělala nepřítele.“

„Do prdele.“

„Vypadám, jako by mi to vadilo?“

Don Mentrassore, rozzuřený – i když ne na Donala – a s nosem zakrytým zeleným hedvábím, nesehnal jen potřebné informace. Doprovodil Donala do Energetického centra, kam je odvezl Hix, ne Rix, a kde se zcela vyhnuli síním se zotročenými dětmi vyrábějícími energii.

Donal přemýšlel, jestli dělá správnou věc, když pronásleduje uprostřed všeho, co se dělo, jediného muže; pak si ale vzpomněl na divu a na to, co provedli jemu.

Technici v uniformách mu předali svinuté plány a velkou lucernu.

„Drezína,“ řekl jeden z mužů, „vás doveze skoro až na místo.“

Don byl stále oblečen do smokingu. Nyní kývl na Donala a řekl: „Pro muže mého věku je to až příliš velké dobrodružství. Ale přeji vám hodně štěstí, pane.“

„Ano, díky.“ Donal jen kývl, protože k donovi stále žádné vřelé city nechoval. Zamával papírem s plány. „Vážím si toho.“

Od chvíle, co se donův řidič pokusil Donala zabít, uběhlo asi pět hodin. Možná později dokáže z pokusu o vraždu vinit Haralda, ne dona.

„Tudy.“

Dva technici ho zavedli k poklopu a dolů po kovovém žebříku do úzkého údržbářského tunelu, kterým se táhla jediná kolej. Jak slíbili, stála tu drezína, obyčejná plošina na dvou kolech. Donal netušil, jak je možné, že vůbec stojí, natož jak se pohybuje.

„Nekromagnetická indukce,“ vysvětlil jeden z techniků. „Vidíte?“

Donal kývl. Vysoko na zdi vedle poklopu zářilo oranžové číslo 327.

„Pojedete, dokud nenajdete číslo 201,“ pokračoval technik. „Pak sestoupíte, vylezete nahoru po žebříku a ocitnete se na místě, odkud se domácí tunely – ty, které vedou do soukromých domů, víte? – táhnou do stran. Půjdete tunelem číslo pět a je to druhý dům.“

„Dobrá,“ řekl Donal. „201, 5, druhý dům.“

„A vezměte si tohle.“ Technik mu podal těžké ochranné brýle. „Dost to posviští.“

Donal si brýle nasadil, vylezl na drezínu, usadil se se zkříženýma nohama a znovu si vzpomněl na řady dětí, které seděly se zkříženýma nohama v řadách nedaleko odtud.

„Jak mám…?“

V podlaze drezíny vedle Donalovy pravé ruky se objevil měkce oranžově zářící čtverec.

„Stiskněte ho a držte…“

Donal zatlačil a drezína se dala do pohybu.

„…dokud nebudete chtít zastavit, pak ho prostě pusťte.“

Nikdo nemusel Donalovi dál vysvětlovat, jak dotykový senzor funguje.

Drezína zrychlovala, ale něco mu bránilo spadnout.

Dobrá projížďka pro děti.

Kdyby ho tak teď viděly sestry v sirotčinci, jak ignoruje utrpení stovek, ne, tisíců dětí. Kdyby tu byla sestra Mary-Anne Styxová…

Tunel zahnul doleva a začal klesat. Kdyby se Donal ohlédl, z Energetického centra by už neviděl nic než holé stěny a řady bezpečnostních světel, která se míhala okolo.

Já jsem hudba.

Levou rukou ještě jednou zkontroloval pistoli vzadu za opaskem.

V Tristopoli vedl Viktor skupinu detektivů z vloupaček a strašení po krátké příjezdové cestě k rezidenci z černého kamene patřící komisaři Vilnarovi. Viktorovi se nezdálo fér, že Laura očekávala v této věci od vloupaček a strašení jakoukoli pomoc – vnutit se do domu policejního komisaře nebyla právě nejlepší metoda, jak si zlepšit vyhlídky na kariéru.

Viktor se tedy aspoň rozhodl, že mluvit bude sám. S povolením v ruce zabušil na dveře. Za pět vteřin se otevřely. Stála v nich zachmuřená vrásčitá žena a mračila se na Viktora.

„Co, u krvácejícího Thanata, v tuhle hodinu chcete?“

Viktor jí podal povolení.

„Je komisař doma, madam?“

„Ne, není. Šel kvůli něčemu do svojí Smrtí zatracené kanceláře. Jste ženatý, detektive?“

„Hm, ne, madam. Ne tak úplně.“

„No, udělejte nějaké ubohé ženě laskavost a zvažte, jestli chce být provdaná za celé oddělení. A to, co jsem si právě přečetla, bylo povolení k prohlídce?“

„Ano, to je…“

„Nevím, co se děje, ale Arrhennius se na vás pořádně naštve. Dáte si kávu?“

„Arrhennius?“

„Vtrhnete do něčího domu a ani neznáte jeho jméno?“

Viktor si promnul obličej.

„Je mi to líto, madam.“

„Ne, není. Ale tuším, že bude.“

V tutéž chvíli vedla Laura s Alexou další tým šesti detektivů z vloupaček a strašení k výtahovým šachtám. Gertie jim krátce pokynula, pak vklouzla zpátky do svého výtahu.

Osm žen a mužů si vyměnilo pohledy, pak po dvojicích nasedli do výtahů. Na žádné ze šachet nenaskočila čísla pater.

Nahoru vystoupali v tichosti, vysedli na 187. patře a vešli do chodby, kde se střídaly úseky ledového chladu se žhavým horkem. Laura mlčela, když procházeli vnější kanceláří.

Vědma seděla jako obvykle u stolu, dlouhé černé vlasy se jí leskly ve svitu stříbrných kabelů zapojených do jejích očí a prostřednictvím konzoly pak do zrcadel na střeše… která v konečném důsledku tvořila komisařovu soukromou komunikační a sledovací síť nad městskými ulicemi.

Alexu napadlo, že Vědma asi ví o zatykači, který Laura nesla v ruce, protože sáhla pod stůl a stiskla tlačítko. Dveře do vnitřní kanceláře se otevřely.

Pak už Alexa následovala Lauru do komisařovy kanceláře s ostatními detektivy v patách.

„Co se stalo?“ zeptal se komisař a mávl rukou na židli pro návštěvníky, která se měnila v naježeného netvora připraveného k útoku. „Co se děje?“

Byly tu i další ochrany, mnohé z nich nenápadné a nečekané, jako třeba popelník, který mohl posloužit jako perkusní granát.

„Jde o Černý kruh,“ řekla Laura a ukázala komisaři zatykač, ale tak, aby neviděl své jméno. „Pronikli do městského aparátu hlouběji, než kdo tušil.“

„A máte důkazy?“ řekl komisař.

„Myslíme si, že dost.“

„Určitě?“ Komisař zaťal ruce v pěst. „Jste si tím jistí?“

„Dost jistí na to,“ řekla Laura, „abychom získali podpis soudce.“

Komisařova hranatá tvář se roztáhla v dravčím úsměvu.

„Tak pojďme a zatkněme ji,“ řekl. „Čekal jsem na to dost dlouho.“

Laura ztuhla.

„Co jste to řekl?“

„Řekl jsem… no co si, u Thanata, myslíte, že jsem řekl? Jste snad hluchá?“

„Ne, ale…“

Kanceláří otřásla hlasitá rána, vibrace, která rozvlnila vzduch anebo možná jen oční bulvy všech uvnitř. Padli na zem a zůstali ležet. Zatykač vylétl Lauře z ruky a přistál vedle komisařových tupých prstů. Komisař se naklonil a zadíval se na papír.

Pak upřel pohled na Lauru.

„Vy hloupá náno,“ řekl.

Po dlouhé chvíli se Lauře podařilo promluvit.

„Pane?“ Její sebejistota se vytratila. „Máme důkazy z několika zdrojů. Máme telefonní číslo, ze kterého jste kontaktoval…“

Laura zmlkla.

„Jaké číslo?“

Alexa odpověděla: „Sedm-sedm-sedm, dva-devět, tři-pět-jedna, sedm-dva-nula. Není pochyb.“

Komisař zafuněl a vyškrábal se na nohy.

„Což je telefon na Marniině stole.“

Kancelář neměla dveře. Detektivové z vloupaček a strašení se odplazili ke stěně, v níž dveře bývaly. Dva z nich se ponořili do hlubokého transu, aby se pokusili zjistit, o jaké čáry se jedná. Jejich kolega frustrovaně bušil do zdi pěstí.

„Kdo?“

„Marnie, moje sekretářka.“

„Ach, myslíte Vědmu,“ řekla Alexa.

Komisařovi zacukaly koutky.

„Ano, myslím Marnii Finrossovou, konšelovu neteř, kterou jsem měl pod dohledem, dokud jste všechno nezpackala.“

Laura se snažila soustředit na to, co se dělo. Komisař Vilnar byl houževnatý, ale taky lstivý, to všichni věděli.

„Hezký pokus, komisaři. Ale lži vám nepomůžou zakrýt důkazy.“

„Ne, ale zbrklé činy určitě povedou k tomu, že Marnie uteče, nemyslíte?“

Laura otevřela ústa, aby odpověděla, ale do řeči jí skočila jedna z policistek: „Říká pravdu, madam.“

„A vy jste?“

„Petra Halstedová. Chtěli, abych vypomohla.“

„Lauro, slyšela jsem o ní,“ řekla Alex tiše. „Je hledačka pravdy. Má osvědčení federálních zaříkávačů.“

„Kurva.“

Komisař si odkašlal.

„Vzájemné obviňování je pro zatracené idioty,“ řekl. „Co kdybychom se pokusili z tohohle Smrtí zatraceného průšvihu nějak vyhrabat?“

Donal vytáhl pistoli a v podřepu se plížil úzkým přístupovým tunelem. V hlavním tunelu se přízrakem spoutaná drezína rozjela pryč, sotva z ní Donal sestoupil. Nezůstal mu tedy žádný způsob, jak odsud rychle utéct.

Usoudil, že všechny úzké tunely, které se od toho hlavního oddělovaly, vedou do podzemí velkých sídel; žádný ne přímo na povrch. Představovalo by to bezpečnostní riziko.

U dalších dveří se zastavil. Byly opatřeny obrovským nekromagnetickým zámkem a Donal si uvědomil, že celou věc tak úplně nedomyslel.

Energetické spirály se rozhučely a těžké závory se s hlasitým třesknutím otevřely.

Dveře se pohnuly.

„Do prdele.“

Přímo na střed Donalova těla mířili automatickými zbraněmi – grauser howlery s kulatými zásobníky – dva obrovští muži s tvářemi bledými jako zombie. Stačilo, aby lehce zmáčkli prstem spoušť, a sprška kulek by roztrhala Donala na kusy, které by s mokrým plesknutím spadly na zem; a bylo by po všem.

31

Katastrofy se na Donala řítily ze všech stran. Napadlo ho, jak neuvěřitelně byl hloupý. Když nevyvolá pořádný rozruch, Temesinovi policisté, i kdyby už stáli před branami, nebudou mít důvod do Gelbthomova sídla pod záminkou záchrany radního vtrhnout.

Lauro. Je mi to líto.

Líto, že ji zklamal. Že už ji nikdy nespatří.

U Thanata.

A pak se stala ta nejdivnější věc, o jaké kdy Donal během policejní operace slyšel.

Strážci – zombie sklonili zbraně, vyměnili si pohledy a zavrtěli hlavami. Potom se otočili k Donalovi a jeden řekl: „Máš na sobě dotyk temné krve. Cítíme ho.“

„No…“

„Tento dům,“ řekl druhý, „je semeništěm zmatků a zla.“

„Co prosím?“ Donal věděl, že by se s nimi neměl hádat, ale co se tu vlastně dělo?

První zombie podal zbraň kolegovi, roztáhl si košili a v přesném sledu se prsty dotkl několika míst na své bílé hrudi. Ozval se vlhký, trhavý zvuk a mužova hruď se otevřela. Donal se nedokázal odvrátit.

Uvnitř rytmicky pumpovalo černé, lesklé srdce. Zombie se dotkl pulzujícího povrchu a řekl: „Neublížím ti, bratře.“

Jeho kolega odložil grauser na zem, narovnal se a rovněž se dotkl bušícího černého srdce.

„Taky přísahám, že tento člověk bude mým bratrem.“

Muži pohlédli na Donala.

„Hm, díky. Chci říct… děkuju.“

„To nám stačí.“

Zombie si zavřel hruď a rána – přístupový otvor, nebo jak se tomu říkalo – se ihned uzavřela. Zapnul si košili.

„Právě jsme dali u radního Gelbthoma výpověď,“ řekl druhý zombijský strážce Donalovi. „Svými činy. Nikdy jsme tohle místo neměli rádi.“

„Gelbthorne,“ řekl druhý, „narušuje temnotu.“

Donal pořád nechápal, co se děje.

„Jmenuju se Brial,“ řekl první zombie, „a to je Sinvex.“

„Rád vás… poznávám,“ řekl Donal.

Potom se muži otočili a odešli jednotvárnou chodbou. Donal za nimi zmateně zíral a přemýšlel, co se tu, u Thanata, právě stalo.

U nohou mu ležela automatická zbraň.

„Hej… něco jste tu zapomněli.“

Ale strážci už byli pryč.

„No, nebudeme plýtvat zdroji.“

Donal samopal zvedl, zkontroloval zásobník – plný – a funkčnost – dokonalá – a zakřenil se. Ve svém pluku jednou skončil druhý v soutěži ve střelbě ze samopalu. Vždy byl přesvědčen o tom, že se jednalo o náhodu: s podobným typem zbraně to vůbec neuměl.

Možná skončí tentokrát na prvním místě.

Zachránila je Gertie, která proklouzla stěnami, aby je zkontrolovala, pak aktivovala spínač pod deskou Vědmina stolu. Stolu Marnie Finrossové: Laura se zlobila, že jí uniklo očividné.

Znovu se objevily velké dveře.

Z kanceláře vyběhl nábytek oživený přízraky. Jako první vyrazila z místnosti kovová židle následovaná hejnem kancelářských potřeb a velkým pracovním stolem, který se za ostatními kolébal na tupých nohách. Když se lidé ujistili, že je vzduch čistý, pospíšili si za nábytkem.

Dveře do komisařovy kanceláře se za nimi znovu pevně zavřely.

*Omlouvám se, Arrhennie.*

„Za co?“ zeptal se komisař Vilnar.

*Myslím, že tvoje kancelář už se nedá zachránit.*

Komisař se usmál.

„Vždycky si můžu pořídit novou.“

Laura zamrkala. Komisař si tykal s přízrakem z výtahu? Možná se v něm zmýlila.

„Velitelko Steelová,“ řekl komisař. „Na co čekáte?“

„Hm… pane?“

„Chci, abyste okamžitě zatkla Marnii.“ Ukázal na prázdný stůl. „Najděte ji a přiveďte.“

„Ano, pane.“

Laura odspěchala následovaná Alexou. Policisté z oddělení vloupaček a strašení si vyměnili pohledy, pak se kývnutím rozloučili s komisařem a odešli.

Komisař si sáhl do saka, vytáhl velkou zbraň z modré oceli, zkontroloval pojistku a zase ji schoval do pouzdra. Pak přistoupil k věšáku, sundal z něj těžký kabát a oblékl si ho. Přitom si všiml ubrousku se rtěnkou odhozeného v Marniině odpadkovém koši. Sebral ho a schoval do kapsy kabátu.

„Gertie?“

*Ano, Arrhennie?*

„Můžeš mě hodit dolů do přízemí? Jako za starých časů?“

*Bude mi potěšením.*

„Tak to, prosím, udělej.“

Dolními chodbami sídla radního Gelbthoma se plížilo něco děsivého. Vzduchem se šířily podivně studené vlny.

Služky pobíhaly chodbami, mizely v kancelářích nebo kumbálech a zamykaly se v nich. Donal tím zmatkem procházel bez povšimnutí. Zahlédl dva statné muže s šedou pletí a mozaikovou zbrojí vtlačenou do kůže, kteří se snažili vmáčknout do skříně s prádlem a nespouštěli přitom oči z chodby.

Ať už tu vypustili na svobodu cokoli, Donal to nechtěl potkat.

Donal vyběhl po krátkém schodišti na otevřenou, moderní podestu. Prostorné atrium s bílými stěnami zdobil červený kachel a tucet nebo i víc balkónů naaranžovaných v nahodilých úhlech. Donal zachytil koutkem oka černé šupiny a rozběhl se nahoru po schodech tak tiše, jak jen dokázal.

Personál mu uhýbal z cesty, jak se řítil k dvoukřídlým skleněným dveřím. Potom na stěně spatřil malé červené tlačítko, které mu připomnělo požární poplach v divadle, proto udělal jedinou přirozenou věc: zabušil do něj pěstí.

Nic se nestalo.

„Do prdele, do prdele, do prdele.“

Musel to být požární poplach. Ale nepočítal s tím, že bude tichý a ozve se jen ochrance, že se nerozječí sirény, které by přitáhly pozornost lidí venku a přiměly je podívat se, co se děje. Ale o to jim přece…

Z podlahy začala stoupat kovová stěna, jejímž úkolem bylo odříznout přístup k pokojům dál v chodbě.

Hni sebou.

Donal zareagoval instinktivně, rozhodl se věřit intuici – já jsem hudba – rozběhl se – rychle – v atriu za sebou cítil narůstající vlnu smrdutého chladu – rychleji! – přeskočil stoupající ocelovou stěnu, přistál na koberci za ní, zakopl a klopýtl.

Strop a stěny se okolo něj točily, jak se kutálel. Zahlédl přitom, jak na něj zírá obrovské temné ještěří oko, pak ale zapadla ocelová bariéra na místo a odřízla ho od vnějšího světa.

Donal byl v bezpečí.

Zpívají…

Hluboko v kostech cítil studený, strašidelný zpěv a věděl, co to znamená. Někde poblíž se nacházel mág.

Komisař Vilnar padal podél vnější stěny budovy a připomínal přitom netopýra, kabát se mu totiž nadouval vzduchem. Přistál na čtyřech. Překvapení smrtivlci si všimli modré záře, která ho obklopovala: byla to Gertie, jejíž službu na policejním velitelství vždy provázela jistá… svoboda.

Gertie se zavlnila a odlétla zpátky do bezpečí velké tmavé věže. Smrtivlci komisaře obklíčili, vrčeli a oči jim zářily jantarovou žlutí.

„FenSedm,“ řekl komisař. „A FenDevětBeth. Jste připraveni na lov?“

„Grrr…“

„Pojďte.“ Komisař vykročil a na svoji postavu se přitom pohyboval překvapivě rychle. „Zkontrolujeme… zatraceně.“

Třída bazilišků byla plná lidí, kteří vycházeli ven z divadel a mířili do restaurací. Marnie mohla být kdekoli mezi tisíci lidmi v širokém kaňonu hlavní třídy anebo v kterékoli z dvousetpatrových věží okolo.

„Má tmavé vlasy,“ zamumlal komisař Vilnar, „a tohle je její pach.“

Z kapsy kabátu vytáhl ubrousek, který sebral z Marniina koše.

„Tedy pokud nepoužila nějaké čáry,“ dodal. „Dávejte si pozor.“

Smrtivlci se vnořili do davu, štíhlí, nebezpeční a pro bohaté lidi, kteří nebyli na skutečné dravce zvyklí, téměř neviditelní. Nelíbilo by se jim, kdyby zjistili, že existují více smrtící a bezprostřednější nebezpečí, než která se dají najít v zasedacích síních a v klubech.

Laura s Alexou vyběhly na ulici. Alexa při pohledu na komisaře ztuhla a otevřela ústa, nedokázala ale vydat ani hlásku.

Pak se přihnala Vixen, Lauřino auto, se skřípáním pneumatik a zataženou ruční brzdou se ostře otočila, zastavila a otevřela dveře. Vůz byl uvnitř prázdný.

Laura pohlédla na komisaře.

„Jeďte.“ Popohnal ji. „Dostaňte ji!“

Než stačila Alexa zareagovat, Laura mrkla, naskočila do vozu a vyrazila.

„Dobrá,“ řekl komisař Alexe, když se Vixen zařadila do provozu. „Vy půjdete se mnou.“

Alexa se otočila a chystala se následovat Vixen, komisař ji ale zastavil.

„Ne,“ řekl. „My se vrátíme zpátky dovnitř.“

Donal vešel do galerie kostí. Byly nehybné, a přesto na něj doléhaly.

Celé kostry rukou, několik zlatem vykládaných vitrín (nasvícených bodovými světly) jen s jediným článkem prstu, osamělá žebra a tři celé lebky, které se na Donala zubily, když je míjel.

Zpívaly.

Okolo Donala kroužily šmouhy vidin. Aniž by si to uvědomil, upustil samopal, protože se přes něj přelévaly bolestivé křeče a nabádaly ho, aby s krásnými sny nebojoval.

Zpívaly mu.

Ne. Pomoc…

Všude okolo byly kosti, volaly na něj a slibovaly divoké, svůdné, umělecky velebné sny.

Divo, pomozte mi.

Anebo byla poslední osobou, která by mu pomohla, i kdyby byla naživu a mohla mu pomoci? Možná si zasloužil selhat, zemřít v úžasném transu.

Dostal se k vnitřním dveřím s vyřezávanými klikami a vzal za ně holýma rukama, vzápětí si ale uvědomil, jakou chybu udělal… Byly totiž vyřezané z kostí: z kostí dávno mrtvých umělců.

Ne…

Vtahoval ho do sebe vír vidin.

Viděl rubínová moře a slyšel, jak mořské víly s drobnými ňadry zpívají a vábí ho…

Ne.

…do živých lesů, kde květiny voněly jako nikdy dřív…

Nedovolím…

…jejich ruce ho něžně hladily po kůži, chytaly ho…

…aby se to…

…vtahovaly ho do…

…stalo.

…vířících pastelových barev a do pocitu…

NE!

Rozbil vidinu na kusy.

Protože…

Stál tam, hruď se mu dmula těžkým dechem a koupal se v potu, podařilo se mu ale rozrazit dveře poslední komnaty.

Já jsem píseň.

Donal ze sebe silou vůle setřásl čáry kostí, když ale spatřil, co se nachází uvnitř komnaty, pochopil, že dorazil příliš pozdě.

Bojoval s nutkáním zvracet.

Okolo plochého oltáře stáli tři muži: radní Gelbthorne, konšel Finross a další muž, jehož bílé vlasy a fotogenické rysy připadaly Donalovi povědomé, jako by se jednalo o někoho, koho viděl v televizi, pravděpodobně o nějakého politika. Ale mrtvola muže na oltáři mu byla víc než povědomá, protože zemřel Donalovou rukou.

Byla to mrtvola Malfaxe Cortinda.

A všude okolo…

U sladkého Thanata, ne.

…ležely bledé, odhozené zbytky věcí, které při práci použili, zdroj moci podivných čar, jež tu vyvolávali a přetvářeli. Téměř ho zklamalo, když se oční víčka mrtvoly pohnula, protože jim to muselo stát za to, i zvrhlým mágům Černého kruhu muselo to, co tu dělali, stát za všechny zdroje, které vyplýtvali.

Podlaha byla posetá tucty mrtvých dětí s dokořán otevřenýma, prázdnýma očima, které už nikdy nic nespatří.

Gelbthorne zvedl ruku a ukázal na Donala. Místností prolétl oranžový blesk.

A rozpadl se, když zasáhl Donala do hrudi. Klopýtl dozadu a věděl, že nemá čas rozběhnout se zpátky do galerie kostí pro samopal, který mu vypadl z ruky, když ho ve spárech sevřely vidiny.

Poslední šance…

Ale v tu chvíli sebou mrtvola Malfaxe Cortinda trhla, otočila se, sedla si a sklouzla z oltáře. Pod bosýma nohama drtila těla mrtvých dětí.

Měkké mrtvolky si stěžovat nebudou.

„Do prdele s vámi,“ řekl Donal a dal se na ústup.

Vrhl se zpět do galerie, kde mu vystavené kosti rvaly duši na cáry, a slyšel, jak se mu muži smějí. Během vteřiny ale držel v ruce samopal, otočil se a zmáčkl spoušť.

Ohlušující, kašlavá palba ze samopalu se odrážela od stěn a vibrovala uzavřeným prostorem. Donal zaťal zuby a dál a dál pálil na skupinku cílů: na mrtvolu a tři muže, kteří…

Ozvalo se cvaknutí. Zásobník by prázdný.

…pořád stáli.

Před muži visel ve vzduchu oblak černého prachu: zbytky kulek roztříštěných o štít, který Gelbthorne mávnutím ruky vztyčil.

Rty v Cortindově mrtvé tváři se ohrnuly v nelidském šklebu. Shnilý jazyk se pohnul za zčernalými zuby Donalovi se dokonce zdálo, že v ústech mrtvoly zahlédl bílé červy, než je opět zavřela.

Aspoň že ta věc nemohla mluvit. Než se natolik zregeneruje, bude už Donal mrtvý.

Ach, Lauro. Je mi to…

Všichni čtyři mágové, včetně Cortinda, zvedli ruce a připravili se ho zničit.

…líto.

Ocelové dveře za Donalem vybuchly. Tlaková vlna ho odhodila do komnaty, kde stáli mágové.

Přistál na mrtvých dětech.

Ve dveřích stála vysoká postava s těžkou čarozukou na rameni. Ve velkém atriu za ní kostěná motorka bez jezdce trýznila velkého šupinatého ještěra, který plival strachy.

„Dorazili mariňáci.“ Harald se usmál.

„Jako vždycky,“ řekl Donal.

Okolo temných mágů se začaly míhat oranžové blesky, jak se chystali přejít do protiútoku… V tu chvíli ale vtrhly do atria s vrčením a jekotem pneumatik další motorky, tmavě zelené s blikajícími majáky.

Za nimi se dovnitř nahrnuli důstojníci v tmavě zelených uniformách s bílými přilbami a s automatickými zbraněmi. Celý průvod uzavírala klidná, uvolněná postava, hubený Temesin, který kouřil cigaretu a před sebou držel policejní odznak.

Donal pohlédl na mágy.

„Je po všem,“ řekl.

„Ach…“ Zvuk, který unikl z Cortindových mrtvých úst, byl nelidský.

Znenadání se ale radní Gelbthorne a bělovlasý muž chytili oživeného Cortinda a obtočili okolo něj paže v bizarním skupinovém objetí.

Bělovlasý muž střelil zlostným pohledem po Donalovi, pak všichni sklonili hlavy a soustředili se. Vzduch se pohnul, začal se vlnit a rotovat a objevovaly se v něm zvláštní geometrické obrazce.

„Ne. Nenechávejte…“ konšel Finross byl k smrti vyděšený.

Ale trojice mágů vytvořila celek, který se točil stále rychleji, až se zkroutil pod úhlem, jenž se zdál zhola nemožný, kolmý ke všem osám, které kdy Donal poznal… a zmizel.

Zůstal tu jen zlomený, plačící konšel, který se opíral o opuštěný oltář, obklopený těly dvou tuctů a možná i více dětí.

Donal vstal.

„Ne! Byl to Blanz. On… on mě uhranul!“ Konšel Finross skoro blábolil. „Prosím, prosím, nezabíjejte… Všechno vám povím. Nedali mi na vybranou…“

Zmlkl, protože si uvědomil, že usvědčuje sám sebe.

„Senátor Blanz,“ řekl Donal. „Ten hajzl.“

Konšel Finross klesl na zem a zůstal nehybně ležet.

„Myslím, že omdlel.“ Temesin vešel dovnitř, aniž by si ho Donal všiml. „Škoda. Užíval jsem si jeho žvanění.“

Donalovi se zachvělo chřípí a mávl rukou kolem. „Vám to nevadí?“

Temesin se zadíval na mrtvolky. „Viděl jsem horší.“

„Kurva…“

Temesin se otočil k Haraldovi.

„Působivý příchod,“ řekl.

„Jo.“ Harald si odplivl a zakřenil se. „Mám vyhodit do vzduchu ještě něco, když už jsem tady?“

Laura projížděla Třídu bazilišků sem a tam, sledovala dav a snažila se najít tmavovlasou postavu Vědmy… Marnie Finrossové.

Problém byl, že si ji Laura vybavovala jen s kabely v očích, které ji napojovaly na refrakční aparát a k systému zrcadel na střeše. Neměla nejmenší tušení, jak ve skutečnosti vypadá.

A ulicí proudily stovky, ne-li tisíce lidí. Pokud se schovala v některé z budov…

„Vzdávám to,“ řekla Laura Vixen. „Není žádná šance, že bych tu čubku našla.“

Ale pak zahlédla dva tvory, kteří se nízko u země proplétali mezi lidmi. Najednou se strhla rvačka, jak smrtivlci chňapli jedné ženě po kabátu a strhli ho z ní. Ženiny dlouhé bílé vlasy vlály, jak se dala před smrtivlky na útěk.

„Zatraceně, to je ona. Dokonce i barva jejích vlasů se změnila.“

Žena skopla z nohou boty na podpatku, vyskočila na stěnu nejbližší věže a začala šplhat vzhůru. Dlaně a chodidla Marnie Finrossové se doslova lepily na povrch zdi a dva smrtivlci tak mohli jen sedět pod věží a výt.

Vixen se skřípáním zastavila a rozechvěla se.

„No tak,“ řekla Laura. „Vím, že to zvládneš.“

Laura se dotkla řadící páky – jen se jí dotkla – a Vixen vyrazila vpřed, rovnou k budově jako předtím Marnie Finrossová. Bleskurychle proměnila zadní kola v pružiny a vylétla deset stop do vzduchu.

Z Vixeniných kol vyrazily bodce, takže najednou připomínaly ocelové květiny. Vůz narazil na zeď, zachytil se na ní bodci a rozjel se přímo vzhůru. Motor vrčel námahou, zpomaloval… auto zastavilo a roztřeseně zůstalo viset na stěně.

Laura se kousla do rtu.

Vůz sjel pozpátku dolů na chodník, se sténáním vycouval na silnici a ani se neobtěžoval vtáhnout bodce zpět do kol.

„Nic se neděje,“ řekla Laura a poplácala volant. „Opravdu.“

Už jako malá se Vixen bála výšek.

Motor zavzdychal, Vixen obrátila světlomety vzhůru a napumpovala do nich všechnu energii, takže se oslnivě rozzářily jako bodové reflektory, a namířila je na věž. Vyhledala jimi postavu Marnie Finrossové, která stále šplhala vzhůru.

„Ach, to stačí,“ zamumlala Laura. „Myslím, že víc nepotřebujeme.“

Vixen sledovala Marnii Finrossovou reflektory až na střechu, kde zmizela z dohledu. Laura si na vteřinu myslela, že tím to skončilo, že je po všem. Pak jí rudý svit několika zářících bodů ve výšce prozradil, že vše je v pořádku, že případ přece jen bude mít rozuzlení.

Laura se dotkla dveří na straně řidiče a ty se otevřely. Vystoupila na chodník.

„Za chvíli jsem zpátky,“ řekla.

Vrátný budovy použil univerzální kartu a vstoupil s Laurou do expresního výtahu střešního bytu. Neuvěřitelnou rychlostí vystřelili vzhůru a zpomalili až v posledních několika vteřinách. Muž ji doprovodil chodbou ke dveřím z neprůstřelného skla na střechu, otevřel je, ztuhl a zalapal po dechu.

„Žádný strach,“ řekla Laura. „Neublíží vám.“

Totéž se ale nedalo říct o Marnii Finrossové.

„Jsou, jsou to…“

„Moji přátelé,“ řekla Laura. „Jen moji přátelé.“

Střecha byla plná koček.

Stovek koček.

A oči všech svítily v noční tmě karmínově rudou září, která uchvátila tu, jež se odvážila na ně pohlédnout, vyzvat mistry této úchvatné hry na souboj.

Marnie Finrossová se kočky pokusila hypnotizovat pohledem.

Její katatonické tělo leželo stočené do klubíčka, paralyzované jako zkamenělina z dávných dob. Její mysl propadala šílenství a tříštila se na kusy, které už nikdo nikdy neslepí dohromady.

Laura se usmála.

„Děkuju.“

V hlubinách sklepení policejního velitelství musela Alexa sebrat všechny síly, aby vytáhla bezvědomé tělo komisaře Vilnara z komnaty, kde se snažil najít odpovědi. Věděl, že ho pátrání omráčí, a věřil Alexe, že ho z místa, které ho mohlo zabít, kdyby na něm zůstal příliš dlouho, dostane.

Napnula svaly – byl těžký! – táhla ho a nakonec se jí ho podařilo odvléct dveřmi do kamenné chodby. Pohlédla zpátky do komnaty, na svíjející se světlo zářící jako nova… Pak se dveře samy od sebe zabouchly a interiér komnaty schovaly.

Komisař Vilnar na podlaze zasténal.

„Tady.“ Alexa otevřela láhev, kterou s sebou podle jeho pokynů vzala, zvedla mu hlavu a nalila mu několika kapek do úst. „Dobře.“

Během minuty přišel k sobě. Ať už bylo v láhvi cokoli, nebyla to jen voda. Zhluboka se nadechl, pak zvedl ruku a Alexa mu pomohla zpátky na nohy.

„Dotáhnete to daleko,“ řekl jí. „Ne každá síť spojenců je tak zkorumpovaná jako Černý kruh.“

„Hm… ne.“ Alexa si nemohla pomoci a pohlédla na zavřené dveře.

„Nikdy nikomu nepovíte, co jste tady viděla.“ Oči komisaře Vilnara se zdály obrovské a vykulené. „Že ne?“

Alexa polkla.

„N… nikdy.“

„To jsem si myslel. Teď půjdeme společně informovat ostatní. Že ano?“

„Ano, pane.“

Tváří komisaře Vilnara se mihl nelidský úsměv. Po tom, čím si právě prošel, Alexu překvapilo, že se vůbec dokáže usmívat.

„Senátor Blanz,“ řekl, „si myslí, že je lstivý bastard.“

„Pane?“

„Schovává se přímo na veřejnosti. Ale my ho dostaneme… ne.“

Alexa mlčela a neodvažovala se klást otázky. Všechno se dělo tak rychle.

„Ta čest patří vašemu týmu. Zatčení provede Laura Steelová. Odpovídá to, nemyslíte?“

Alexa se konečně usmála.

„Ano,“ řekla. „Myslím, že to bude brilantní.“

32

Státní kapitol tvořil velký nepravidelný devítiúhelník, nad kterým neustále plula temná mračna jako kapky černého inkoustu na indigovém nebi. Navzdory rtuťovému dešti se na schodišti shlukli novináři, aby si vyfotili přijíždějící senátory. Dnes byl důležitý den.

Nezáleželo na tom, že muž, který zákon o reprodukci života předložil, nebyl u toho. Hlasování přítomnost senátora Blanze nevyžadovalo. Zájem novinářů vzbudily také neurčité zvěsti ohledně senátorova zmizení. Nikdo ze státní legislativy nemínil celou věc komentovat… aspoň ne do záznamu.

Žárovky fotoaparátů zablikaly, když zdravotní mágové vynesli ze sanitky, která právě dorazila, lehká nosítka. Dnešní hlasování mělo být těsné, proto na volání kapitolu odpověděli i radní, kteří byli nemocní – anebo dokonce umírali.

Stařičký muž na nosítkách byl radní Will Sharping, starý liberál a ikona mladší generace. Sharpinga si vážili dokonce i jeho protivníci, protože byl džentlmen ze staré školy, který se nikdy nesnižoval k brutálním taktikám.

Spekulovalo se o tom, jak asi bude hlasovat, protože by mohl ovlivnit ostatní, a to nejen členy vlastní strany.

Na balkóně pro diváky uvnitř kapitolu stáli u kamenného sloupu Laura s Donalem. Sledovali, jak radní zaujímají místa. Mágové, kteří vnesli nosítka dovnitř, je složili, takže to vypadalo, jako by radní Sharping seděl stejně jako ostatní na židli.

„Jdeme na to,“ zašeptala Laura.

„Ano.“

Od Donalova návratu z Illuria uplynuly tři dny, a když nyní sestupoval s Laurou mezi politiky, nervy měl napjaté k prasknutí. Mohlo by být opravdu brzy po všem?

Mluvčí sněmovny před hlasováním znovu opakoval základní body zákona.

„…s okamžitou platností odebírá právo radit, uzavírat sňatky a vydělávat peníze všem nelidským, mezilidským a dříve lidským stvořením…“

Muži selhal hlas, když uviděl, že dolů po schodech schází Laura s Donalem. Možná byl mág a stačil mu jediný pohled, aby vycítil, že Laura je zombie.

„…no, dává státu právo převzít veškeré zástavy a majetek vlastněný těmito…“

Laura se zastavila jako první. Donal zůstal stát za ní, rozevřel si sako a odhalil svůj oblíbený magnus v novém podpažním pouzdře, které dostal od Laury.

Laura sáhla do kabelky, vytáhla odznak detektiva a hlasitě řekla: „Velitelka Steelová, tristopolská policie. A toto,“ vrátila odznak do kabelky a vytáhla dokument popsaný fialovým inkoustem, „je příkaz k zatčení senátora Blanze…“

Komnatou se neslo mumlání. Copak ta žena nevěděla, že senátor Blanz zmizel?

„…jinými slovy vás.“ S želízky v druhé ruce zamířila k starci s chmýřím bílých vlasů na hlavě.

Mluvčí si odkašlal.

„Mladá dámo, děláte směšnou chybu. Toto je radní Sharping, který…“

Vtom vykročil vpřed Donal a vzal starého muže za zápěstí. Přesně jak Donal očekával, jeho zesílené vnímání sebe sama – skutečný dar čarodějky a kostí – zapůsobilo i nyní.

Prohlédl iluzi.

Já jsem…

A nechal ji rozplynout, aby i ostatní viděli.

…píseň.

Shromážděným státním úředníkům se zdálo, jako by se vzduch zachvěl a roztříštil, a muž, kterého Donal držel za zápěstí, najednou vypadal silný a plný života. Vlasy, přestože zůstaly bílé, mu zhoustly.

„Máme vás, Blanzi.“

Komnatou kapitolu zapraskal oranžový blesk.

Srazil Donala dozadu. Chránila ho ale hexlarová vesta zesílená federálními zaříkávači, které sem dopravili letadlem jen kvůli tomu; proto ho samotný výboj nezranil. Na vteřinu si myslel, že všechno je i nadále v pořádku, že operace stále probíhá podle plánu.

Pak ale spatřil, že senátor Blanz použil trik, při kterém šlo spíše o hbité prsty než skutečné čáry.

V ruce totiž držel Donalův magnus a mířil přímo na něj.

Ne…

Blanz se bleskurychle otočil a zmáčkl spoušť. Donal se vrhl vpřed, moc dobře totiž věděl, co se stalo.

Lauřina hlava vybuchla ve spršce kostí a mozku.

NE!

Donal zaútočil Blanzovi prsty na oči, další kulka ho tak zasáhla rovnou do srdce. Zdálo se mu, jako by výstřel třeskl velmi, velmi daleko. Všechno zčernalo. Donal zemřel…

33

…a probudil se, zatímco na něm zdravotní mágové stále pracovali. Ležel na kamenné podlaze komnaty v kapitolu a někteří radní s hrůzou zírali na scénu, která se před nimi odehrávala.

Donal se pokusil pohnout rty.

„Nemluvte,“ řekl jeden z mágů. „Budete v pořádku.“

Ne, nebudu.

Zvedl bradu a zadíval se na díru ve své hrudi. Dva mágové pracovali v jeho hrudním koši a ruce a předloktí měli promáčené černou tekutinou. A v jeho hrudi…

Ach, Thanate.

…tlouklo lesklé černé srdce…

Ach, Smrti.

…ženy, která ho už nebude potřebovat.

NE NE NE NE NE!

Protože ani zombie nedokáže přežít bez mozku, s lebkou rozstřílenou na odštěpky a mokré chuchvalce.

Ne…

O tři dny později stál Donal navzdory varování lékařů u hrobu v tmavé zemi v Členitém údolí na okraji Železného lesa. Hrobníci házeli do hrobu mokrou hlínu. Bez ustání padal rtuťový déšť.

Kněžka a taktická jednotka rovněž přihlížely. Za nimi stál – přes všechna varování svých politických poradců – komisař Vilnar. Ať už byla Laura za života cokoli, teď tu pohřbívali zombii… A přestože Blanze zdiskreditovali, jeho hnutí bylo stále silné.

Její srdce pravidelně tlouklo.

Lauro.

Pravidelně v Donalově hrudi.

Miluju tě.

Alespoň že Laura zůstane ušetřena reaktorových článků. Stejně jako Donal, až nastane jeho čas.

Ach, Thanate…

Protože kosti nemrtvých jsou silné a jejich píseň divoká.

Příliš divoká, než aby se dala zkrotit.

John Meaney

Píseň kostí

1. vydání

Anglický originál Bone Song

Překlad Kateřina Niklová

Obálka Jan Patrik Krásný

Jazyková redakce Jiří Popiolek a Soňa Hájková

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 214. publikaci

Ostrava 2011

Tisk Těšínská tiskárna, a.s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint