Leila Meachamová

POSELSTVÍ RŮŽÍ

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

Copyright © 2010 by Leila Meacham

All rights reserved. Except as permitted under the U.S. Copyright Act of 1976,

no part of this publication may be reproduced, distributed, or transmitted in

any form or by any means, or stored in a database or retrieval system,

without the prior written permission of the publisher.

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2012

ISBN 978-80-242-3664-3

Věnováno

Janice Jenning Thomsonové…,

přítelkyni do každého počasí

Zde je mé proroctví: ten dnešní spor,

co právě vedl k rozkolu dvou stran –

svár mezi růží červenou a bílou,

tisícům duší pustí, tuším, žilou.

Hrabě Warwick v Jindřichu VI.

od Williama Shakespeara, díl první, II. 4.

(přeložil M. Hilský)

PRVNÍ DÍL

Kapitola první

HOWBUTKER, TEXAS, SRPEN 1985

Amos Hines odložil na psací stůl druhý list dvoustránkového právního dokumentu, který si měl přečíst. V ústech mu vyprahlo a chvilku dokázal jen jako ve snách nevěřícně mžikat na svou klientku a dlouholetou přítelkyni sedící před stolem, na ženu, kterou obdivoval – choval v úctě – téměř čtyřicet roků a o níž si myslel, že ji zná. Pátral v jejím výrazu po náznacích, že stáří nakonec přece jen poznamenalo její zdravý rozum, avšak ona pohled opětovala se svou pověstnou bystrostí. Polkl naprázdno a zeptal se: „Tenhle dodatek závěti myslíte vážně, Mary? Vy jste prodala zemědělské usedlosti a změnila poslední vůli?“

Mary Toliverová DuMontová přikývla a vlny její načesané bílé hlavy přitom zachytily světlo od francouzských oken. „Ano na obě otázky, Amosi. Vím, že je to pro vás otřes a že to není hezký způsob, jak se vám odvděčit za všechna léta služeb a oddanosti, jenže kdybych tu záležitost svěřila do rukou jiného právníka, hluboce by vás to ranilo.“

„To by mě vskutku ranilo,“ přisvědčil. „Jiný právník by se vás nepokoušel přemlouvat, abyste si ten dodatek závěti rozmyslela – přinejmenším tu část, kterou pozměnit lze.“ Toliver Farms – obrovské bavlníkové plantáže, které Mary minulý měsíc při utajeném jednání prodala, aniž informovala svou praneteř sídlící jako manažerka firmy Toliver Farms West v Lubbocku v Texasu – zachránit možné nebylo.

„Není co pozměňovat, Amosi,“ namítla poněkud příkře Mary. „Co se stalo, nedá se odestát a já žádné změny na mysli nemám. Pokud byste se mě pokoušel přimět, abych si něco rozmyslela, bylo by to mrhání vaším i mým časem.“

„Udělala Rachel něco, co se vás dotklo?“ zeptal se s předstíraným klidem a stočil otáčivé křeslo k servírovacímu stolku. Natáhl se pro karafu, a když naléval vodu do dvou sklenic, všiml si, že se mu třese ruka. Dal by přednost něčemu silnějšímu, ale Mary alkohol nikdy nepila. „Proto jste prodala zemědělské usedlosti a změnila poslední vůli?“

„Ach, Bože chraň,“ zhrozila se Mary. „To vás nesmí ani napadnout. Moje praneteř by nic takového neudělala – je Toliverová až do morku kostí.“

Vzal ubrousky a otočil křeslo, aby podal Mary sklenici. Zhubla, usoudil. Módní kostým na ní přece jen poněkud visí a její pěstěná tvář – i v pětaosmdesáti stále nápadně krásná – vypadá pohubleji. „Tato záležitost“ si na ní vybrala daň – a to po zásluze, pomyslel si podrážděně. Jak může své praneteři udělat něco takového, připravit ji o všechno, co očekávala, že zdědí – půdu a dům předků, právo žít ve městě, které oni pomáhali založit! Dlouze se napil vody, a když promluvil, snažil se nedat hlasem najevo pobouření: „Říkáte to, jako by závěť byla chybně formulovaná.“

„Je to tak, a já tu chybu napravuju.“ Zvedla sklenici, žíznivě se napila a pak si osušila rty ubrouskem. „To je smysl toho dodatku k závěti. Neočekávám, že máte tušení, proč činím tento krok, Amosi, ale Percy to pochopí, až nadejde čas. Stejně to pochopí Rachel, až jí všechno vysvětlím.“

„A kdy to hodláte udělat?“

„Zítra letím firemním letadlem do Lubbocku, abych se s ní sešla. Ona zatím neví, že tam budu. Povím jí o prodeji i o dodatku k závěti a doufám, že ji moje argumenty přesvědčí, že jsem pro ni udělala to nejlepší.“

Nejlepší pro ni? Amos na ni pohlédl přes brýle s nevěřícným údivem. To by Mary spíš přemluvila námořníka, aby žil v celibátu. Rachel jí tohle přece nikdy neodpustí, tím si byl jistý. Předklonil se a upřeně se na Mary zahleděl. „Co kdybyste si ty argumenty vyzkoušela nejdřív na mně, Mary? Proč jste prodala Toliver Farms, které jste převážnou část života budovala? Proč nechávat Somerset zrovna Percymu Warwickovi? K čemu mu bude bavlníková plantáž? Proboha, Percy je dřevař! Je mu devadesát! A odkázat Toliverské sídlo Společnosti pro památkovou péči… To je tedy poslední políček. Víte, že Rachel vždycky ten dům považovala za svůj domov. Hodlala v něm strávit zbytek života.“

„Vím. Proto jsem ji o něj připravila.“ Zdálo se, že ji to nijak nedojímá, a seděla, jako by spolkla pravítko, s rukou na rukojeti vycházkové hůlky; každému musela připadat jako královna na trůnu s hůlkou místo žezla. „Chci, aby si vybudovala svůj vlastní domov někde jinde, aby začala na nových základech,“ dodala. „Nechci, aby bydlela tady a žila podle svatých přikázání Toliverů.“

„Ale… ale já tomu nerozumím.“ Amos nešťastně zvedl ruce s dlaněmi obrácenými vzhůru. „Myslel jsem, že jste pro ni celá ta léta připravovala právě tohle.“

„Byla to moje chyba – moc sobecká chyba. Bohudíky jsem si tragédii svého omylu uvědomila dřív, než bylo příliš pozdě, a našla jsem v sobě kuráž… a dost rozumu, abych to napravila.“ Mávla odmítavě rukou. „Ušetřete sobě i mně energii a nesnažte se mě přemluvit, abych vám to vysvětlovala, Amosi. Vím, že je to hlavolam, ale věřte mi i nadále. Moje motivace by nemohla být čistší.“

Celý zmatený to zkusil jinak. „Neudělala jste to přece z nějakého pomýleného nutkání vyvolaného pocitem, že to dlužíte jejímu otci Williamovi?“

„V žádném případě!“ V očích se jí zableskla jiskra rozčilení. Těmto očím se říkalo „toliverské“ – byly zelené jako drahocenné smaragdy a Mary je zdědila po předcích z otcovy strany, stejně jako kdysi černé vlasy a dolíček uprostřed brady. „Jsem si jistá, že synovec to pochopí – nebo spíš, že to pochopí jeho manželka,“ odpověděla. „Tím, že Williamovi dám, co mu po právu celou dobu náleželo, udělám podle jejího názoru jen to, co se sluší a patří.“ Maličko pohrdlivě si odfrkla. „Ať si má Alice Toliverová iluzi, že jsem usedlosti prodala, protože cítím vinu, že to jejímu manželovi dlužím. Kvůli němu jsem neudělala nic, udělala jsem to kvůli jeho dceři. Věřím, že on to pochopí.“ Odmlčela se, její tvář s jemnými vráskami vypadala zamyšleně, pochybovačně. Pak s menší sebejistotou dodala: „Kéž bych si mohla být stejně jistá s Rachel…“

„Mary…“ Amos nasadil co nejpřesvědčivější tón. „Rachel je ze stejného těsta jako vy. Myslíte si, že vy byste pochopila, kdyby vás otec připravil o vaše dědictví – o plantáž, dům, město, které za svůj zrod vděčí vaší rodině – bez ohledu na to, jak oprávněné by k tomu měl důvody?“

Pod lehce povislými lícemi jí ztuhla čelist. „Ne, ale kéž by to byl udělal. Kéž by mi byl Somerset nikdy neodkázal.“

Vytřeštil na ni zděšeně zrak. „Ale proč? Měla jste a máte skvělý život – život, o kterém jsem si myslel, že ho chcete odkázat Rachel, aby udržovala dědictví vaší rodiny. Tenhle dodatek k závěti tak – “ přejel po dokumentu hřbetem ruky – „protiřečí všemu, co jsem si myslel, že pro ni chcete udělat – všemu, co si ona musela na základě vašich slov myslet, že pro ni chcete udělat.“

Ochabla v křesle jako hrdý škuner, který ztratil vítr z plachet. Položila si hůlku přes kolena. „Ach Amosi, to je tak dlouhá historie, že se tady a teď do ní pouštět nemůžu. Jednou vám to všechno bude muset vysvětlit Percy.“

„Vysvětlit co, Mary? Co je tu k vysvětlování?“ A proč jednou, a proč Percy? Náhlá obava o ni mu nedovolila, aby se nechal odbýt. Vrásky kolem úst a očí se jí prohloubily a bezvadná pleť pod olivovým nádechem pobledla. Neústupně se naklonil nad psacím stolem. „Jakou historii neznám, Mary? Přečetl jsem všechno, co se kdy napsalo o rodinách Toliverových, Warwickových i DuMontových, nemluvě o tom, že mezi vámi čtyřicet roků žiju. Od chvíle, kdy jsem přišel do Howbutkeru, jsem zasvěcený do všeho, co se týká kohokoli z vás. Veškerá tajemství, která byste snad skrývali, by už vyšla na povrch. Já vás všechny znám.“

Krátce přivřela víčka, v jejichž sépiově zabarvených vráskách se zřetelně zračila únava. Když opět oči otevřela, byl její pohled něžný a zračila se v něm náklonnost. „Amosi můj drahý, vy jste vstoupil do našeho života, když už byly naše životní příběhy rozehrány. Poznal jste nás v našem nejlepším období, kdy všechny smutné a tragické skutky byly za námi a my jsme žili s jejich důsledky. Zkrátka, chci Rachel ušetřit stejných chyb, kterých jsem se dopustila já, a stejného, nevyhnutelného utrpení v jejich důsledku. Nehodlám ji ponechat napospas toliverskému prokletí.“

„Toliverskému prokletí?“ Amos poplašeně zamrkal. Takový výstřední jazyk se jí vůbec nepodobal. Napadlo ho, jestli jí věk skutečně neovlivnil myšlení. „V životě jsem o žádném toliverském prokletí neslyšel ani o něm nečetl.“

„Přesně to mám na mysli,“ přikývla a obdařila ho svým charakteristickým úsměvem – pouhým povytažením rtů nad zuby, které na rozdíl od jeho vlastních či od zubů jejích vrstevníků nezežloutly do odstínu kláves na starém pianu.

Stále se odmítal vzdát. „Tak dobrá, a co tyto důsledky?“ namítl. „Vlastnila jste – nebo vytvořila – úplné bavlníkové impérium. Vašemu manželovi Olliemu DuMontovi patřil jeden z nejlepších obchodních domů v Texasu a společnost Percyho Warwicka se drží na seznamu nejbohatších amerických firem Fortune 500 už desítky let. Rád bych věděl, jaké ‚smutné a tragické skutky‘ vedly k těmto důsledkům.“

„Musíte mi věřit,“ odpověděla a napřímila se v ramenou. „Toliverské prokletí existuje a ovlivnilo nás všechny. Percy si ho dobře uvědomuje. A až Rachel ukážu důkazy jeho nesporné existence, uvědomí si to také.“

„Zanechala jste jí spoustu peněz,“ pokračoval, neochotný se vzdát. „Dejme tomu, že zakoupí pozemky někde jinde a vybuduje další Somerset, kde zapustí kořeny nová dynastie Toliverů. Nebude tohle… prokletí, o kterém mluvíte, působit dál?“

V očích se jí zablesklo cosi nerozluštitelného. Ret se stáhl utajovanou hořkostí. „Dynastie předpokládá syny a dcery, kterým se předává pochodeň předků. V tomto ohledu Toliverové nikdy žádnou dynastií nebyli, což vám ve vašich učebnicích historie patrně uniklo.“ Její slova byla silně ironická. „Ne, to prokletí dál působit nebude. Jakmile se přetne pupeční šňůra k plantáži, prokletí pomine. Žádná půda kdekoli jinde nebude mít sílu vyždímat z nás to, co Somerset. Rachel nikdy nezaprodá svou duši, jako jsem to kvůli rodinné půdě udělala já.“

„Vy jste za Somerset zaprodala duši?“

„Ano, mnohokrát. Rachel také. Já ji od těchto sklonů osvobozuju.“

Poraženě se schoulil do křesla. Začínal si myslet, že mu uniklo pár kapitol z té historie. Pokusil se o poslední argument. „Mary, tenhle dodatek k závěti představuje vaše rozloučení s lidmi, které milujete. Uvědomte si, jak může ovlivnit Racheliny vzpomínky na vás, ale i její vztahy s Percym, když její dědictví bude patřit jemu. Opravdu si přejete, aby si lidé pamatovali, že vaše poslední rozloučení bylo právě takové?“

„Podstoupím riziko, že si to mylně vyloží,“ odpověděla, ale zdálo se, jako by ochabla. „Vím, jak moc máte Rachel rád. A vím, že si myslíte, že jsem ji zradila. Nezradila jsem ji, Amosi. Zachránila jsem ji. Kéž bychom dnes měli čas, abych vám vysvětlila, co tím mám na mysli, jenže my ho zkrátka nemáme. Musíte věřit, že vím, co dělám.“

Sepjal nad dokumentem ruce. „Mám celý zbytek dne volný. Susan všechny mé odpolední schůzky přeložila. Mám k dispozici veškerý čas na to, abyste mi vysvětlila, oč tady jde.“

Natáhla se přes psací stůl a překryla jeho vyzáblé, kostnaté ruce štíhlou rukou protkanou modrými žilkami. „Vy ho možná máte, můj drahý, ale já ne. Myslím, že teď by byla vhodná chvíle, abyste si přečetl dopis v druhé obálce.“

Letmo pohlédl na bílou obálku, kterou předtím odložil stranou od té s dodatkem k závěti. „Tu si přečtěte nakonec,“ vyzvala ho, hned jak ji přivítal. Náhle – s pronikavým zábleskem tušení – pochopil proč. Srdce se mu málem zastavilo, když obálku otočil a přečetl si adresu odesilatele. „Lékařská klinika v Dallasu,“ zamumlal; vnímal, že Mary odvrátila hlavu a pohrává si prsty s perlovým náhrdelníkem od svého manžela Ollieho, který jí až do své smrti daroval každý rok k výročí svatby další perlu. Bylo jich teď padesát dva, velkých jako kolibří vajíčka; šňůrka dokonale doplňovala zelený bavlněný kostýmek s výstřihem bez límečku. Právě na tyto perly upřel pohled, když dopis dočetl; zvednout oči k jejímu obličeji nedokázal.

„Metastázující karcinom ledviny,“ zasípal a vystouplý ohryzek mu poskočil nahoru a dolů. „A nedá se s tím něco dělat?“

„Ach, jako obyčejně,“ odpověděla a sáhla po sklenici s vodou. „Operace, chemoterapie a ozařování. Jenže to všechno by jen prodloužilo mé dny, nikoli život. Rozhodla jsem se léčbu nepodstoupit.“

Zmocnil se ho žal, palčivý jako kyselina. Odložil brýle, zavřel oči a stiskl si kořen nosu, aby zadržel slzy. Mary nemá ráda sentimentální výjevy. Nyní pochopil, co dělala v Dallasu poslední měsíc kromě toho, že zařizovala prodej Toliver Farms. Nikdo o tom neměl ponětí – ani její praneteř, nejdávnější přítel Percy, Sassie, která se jí už přes čtyřicet let stará o domácnost, či její oddaný starý právník… – nikdo z těch, kdo ji milují. Jak typické pro Mary – neukázat kartu až do poslední chvíle!

Opět si nasadil brýle a přiměl se pohlédnout jí do očí – do očí, které mu navzdory okolním vráskám stále připomínaly barvy jarních lístků třpytících se pod kapkami deště. „Jak dlouho?“ zeptal se.

„Dávají mi tři týdny… možná.“

Amos prohrál boj se svým žalem a otevřel zásuvku, kde měl rezervní kapesníky. „Promiňte, Mary,“ omluvil se a přitiskl si k očím velký kapesník z bílého batistu, „ale je toho na mě moc najednou…“

„Já vím, Amosi,“ přitakala překvapivě rychle. Zavěsila hůlku na opěradlo a obešla stůl. Jemně si přitáhla jeho hlavu k hrudi. „Víte dobře, že tenhle den…, kdy se musíme rozloučit, musel přijít. Koneckonců jsem o patnáct let starší než vy…“

Stiskl jí ruku, tak štíhlou a křehkou. Kdy se z ní vlastně stala ruka staré ženy? Pamatoval se, jak ještě mívala hladkou pleť bez poskvrny. „Víte, že si pořád pamatuju, kdy jsem vás spatřil poprvé?“ zeptal se s pevně zavřenýma očima. „Bylo to v obchodním domě DuMont. Sestupovala jste po schodech v tmavomodrých šatech a vlasy vám zářily pod lustrem jako černý satén.“

Cítil, jak se nad jeho holou hlavou usmívá. „Pamatuju si to také. Vy jste měl na sobě ještě vojenskou uniformu. Dozvěděl jste se tenkrát, kdo je William, a přišel jste si zjistit, co je to za lidi, kvůli kterým takový chlapec uteče z domova. Musím říct, že jste vypadal dost ohromeně.“

„Úplně mě to vyvedlo z míry.“

Políbila ho na temeno a pustila ho.

„Vždycky jsem byla vděčná za naše přátelství, Amosi. Chci, abyste to věděl,“ dodala a vrátila se ke svému křeslu. „Jak víte, nepatřím k těm, co si hrajou na city, ale den, kdy jste se zatoulal do našeho východotexaského městečka, byl jedním ze šťastnějších dnů mého života.“

Amos zatroubil do kapesníku. „Děkuju vám, Mary. Musím se ještě zeptat: Percy ví… o vašem zdravotním stavu?“

„Ještě ne. Jemu a Sassii to povím, až se vrátím z Lubbocku. Zařídím pak také všechno ohledně pohřbu. Kdybych to udělala dřív, zpráva o mém blížícím se konci by se roznesla po celém městě, dřív než bych vyjela z parkoviště. Objednala jsem taky pracovníky hospice, aby se dostavili týden po mém návratu. Do té doby bych byla ráda, aby moje nemoc zůstala naším tajemstvím.“ Přehodila si přes rameno řemínek kabelky. „A teď už musím jít.“

„Ne, ne!“ protestoval a vyhoupl se z křesla. „Je dost času.“

„Ne, Amosi, je pozdě.“ Sáhla si za krk a odepnula náhrdelník. „Ty perly jsou pro Rachel,“ řekla a položila šňůrku na psací stůl. Byla bych ráda, abyste jí je předal. Vhodný čas poznáte sám.“

„Proč jí je nedáte sama při vašem setkání?“ zeptal se a v hrdle ho pálilo. Mary jako by se bez perel zmenšila, zestárla a odhalila cizím zrakům. Od Ollieho smrti před dvanácti lety ji bez nich bylo vidět jen zřídkakdy. Nosila je všude, ke každému oblečení.

„Možná by je po našem rozhovoru nepřijala, Amosi, a co bych si pak s nimi počala? Nesmíme to ponechat na uvážení nějakých doktorů. Uschovejte je u sebe, dokud Rachel nebude připravená. Ty perly jsou vše, co ode mě bude mít ze života, který očekávala.“

S bušícím srdcem oběhl kolem stolu. „Dovolte mi, abych do Lubbocku zajel s vámi,“ prosil. „Dovolte mi být s vámi, až jí to budete oznamovat.“

„Ne, drahý příteli. Kdyby se to zvrtlo, vaše přítomnost by mohla zkomplikovat další vztahy mezi vámi dvěma. Rachel musí věřit, že jste nestranný. Bude vás potřebovat. Ať to dopadne jakkoli, vždycky vás bude potřebovat.“

„Rozumím,“ přitakal a hlas se mu zlomil. Podala mu ruku a on pochopil, že si přeje, aby se rozloučili už nyní. V příštích dnech se jim příležitost k rozloučení v soukromí už nemusí naskytnout. Sevřel její chladnou dlaň svýma kostnatýma rukama a oči se mu zalily slzami, navzdory rozhodnutí zachovat i v tuto chvíli důstojnou úroveň, na jaké Mary žila celý život. „Sbohem, Mary,“ hlesl.

Uchopila vycházkovou hůlku. „Sbohem, Amosi. Postarejte se místo mě o Rachel a Percyho.“

„Vy víte, že se postarám.“

Přikývla a on sledoval, jak si hůlkou vyťukává cestu ke dveřím. Opět se snažila o to nádherné držení těla, pro ni tak typické. Otevřela dveře, a aniž se ohlédla zpátky, maličko mu zamávala přes rameno. Nato vyšla ven a zavřela za sebou.

Kapitola druhá

Amos mlčky stál, zíral strnule do prázdna a nechával slzy stékat po tváři. Po chvíli si ztěžka povzdechl, zamkl dveře kanceláře a vrátil se k psacímu stolu, kde perly pečlivě zabalil do čistého kapesníku. Byly chladné a lesklé. Mary je musela nechat nedávno vyčistit. Na dotek nepocítil žádný olej a ani žádnou stopu po Mary. Až skončí s prací, vezme je domů a uschová je pro Rachel do vyřezávané schránky na dopisy, což byla jediná památka, kterou si ponechal po matce. Povolil si kravatu, rozepnul límeček a šel si do vedlejší koupelny opláchnout obličej. Když si ho osušil ručníkem, nakapal si do očí kapky předepsané na unavené oči.

Vrátil se ke stolu a stiskl tlačítko domácího telefonu. „Susan, vezměte si odpoledne volno. Vyvěste cedulku ZAVŘENO a telefon přepojte na hlasovou schránku.“

„Jste v pořádku, Amosi?“

„Naprosto.“

„A Mary Toliverová DuMontová – také?“

„Také je v pořádku.“ Samozřejmě mu nevěřila, ovšem on spoléhal na sekretářku, která u něj pracuje už dvacet let, že se s nikým nebude bavit o svém podezření, že s jejím zaměstnavatelem a Mary není cosi v pořádku. „Užijte si příjemné odpoledne.“

„Tak dobrá… Na shledanou zítra.“

„Ano, na shledanou zítra.“

Zítra. Dělalo se mu zle při pomyšlení, co ten den přinese Rachel, která právě teď bezpochyby dohlíží na bavlníková pole, o nichž se domnívá, že jí jednoho dne budou patřit. Zítra všechno skončí – všechno, čemu zasvětila svůj dospělý život. Je jí teprve devětadvacet a brzy má být bohatá. Mohla by začít znovu – pokud nebude příliš zničená –, ovšem to by bylo mimo Howbutker, mimo budoucnost, kterou si představoval pro sebe, až tu nebude Percy, poslední ze tří přátel tvořících jedinou rodinu, kterou kdy znal. Percyho vnuka Matta bral jako svého synovce, ale až se Matt ožení, jeho manželka možná bude mít svou představu, jak má její rodina zaplnit prázdno po Olliem, Mary a Percym. Rachel je však něco jiného. Zbožňovala ho stejně jako on ji a její dům by mu byl vždy otevřen. Jeho staromládenecké srdce se proto těšilo, že se Rachel rozhodne žít v Howbutkeru, usadí se v Toliverském sídle, bude udržovat Maryin odkaz, vdá se a přivede na svět děti, které on bude na sklonku života milovat a hýčkat. Zítra tohle všechno skončí i pro něj.

Těžce si povzdechl a otevřel dvířka příborníku. Nikdy nepil alkohol před šestou hodinou večer, a i pak to byly nejvýš dvě sklenky skotské ředěné dvojnásobnou dávkou sody. Dnes vytáhl ze skříňky láhev, vylil vodu ze sklenice a bez váhání ji do poloviny naplnil whisky Johnnie Walker Red.

Se sklenicí v ruce přistoupil k francouzskému oknu s výhledem na malý dvorek hýřící východotexaskými letničkami. Kamennou zídku obrůstaly růžové prvosenky, modré olověnce, fialové lantány a žluté potočnice. Zahradu navrhl syn zakladatele firmy Charles Waithe tak, aby sloužila jako útočiště pro klid duše, kde lze pozapomenout na skličující pracovní povinnosti. Dnes tato terapie nezabírala, spíš vyvolávala vzpomínky, které Maryina návštěva podnítila. Vzpomínal na den, kdy se tehdy padesátiletý Charles odvrátil od tohoto okna a zeptal se ho, jestli by neměl zájem o pozici mladšího partnera ve firmě. Ohromilo ho to, nadchlo. Nabídka přišla poté, co v uplynulých osmačtyřiceti hodinách věnoval svůj lístek na vlak Williamu Toliverovi, uviděl na schodech Mary a seznámil se s jejím – v městečku prominentním – manželem a s neméně vlivným Percym Warwickem. Vše se událo tak rychle, že se mu stále ještě točila hlava při pomyšlení, jak k němu byl osud laskavý a zúročil jeho rozhodnutí rozloučit se s jízdenkou na vlak tím, že mu splnil sny – získal zaměstnání v oboru, místo, které mohl nazývat domovem, a přátele, kteří ho přivinuli k hrudi.

Vše se přihodilo jednoho časného říjnového rána roku 1945. Právě ho propustili z armády, žádná práce se na obzoru nerýsovala, neměl kam pověsit klobouk a byl na cestě do Houstonu za sestrou, kterou sotva znal, když vlak krátce zastavil u městečka, nad jehož nádražím se stkvěl poutač: VÍTEJTE V HOWBUTKERU, SRDCI TEXASKÝCH BOROVÝCH LESŮ. Zrovna když vystoupil, aby si protáhl nohy, přiběhl k průvodčímu jakýsi mladičký chlapec se zelenýma očima a havraními vlasy a křičel: „Zdržte ten vlak! Zdržte ten vlak!“

„Máš jízdenku, synku?“

„Ne, pane, já –“

„Tak to si musíš počkat na další. Tenhle je až do Houstonu úplně obsazený.“

Amos se zadíval na chlapcův zarudlý obličej, povšiml si zrychleného, ustrašeného dechu a rozpoznal zoufalství chlapce utíkajícího z domova. Je toho na něj moc, pomyslel si, a vzpomněl si na svou vlastní zkušenost, když se jako patnáctiletý pokoušel utéct od rodičů. Tenkrát se mu to nepovedlo. Teď podal chlapci svou jízdenku. „Tumáš. Vezmi si mou,“ vybídl ho. „Já si počkám na příští.“

Chlapec – o němž později zjistil, že to byl sedmnáctiletý synovec Mary Toliverové DuMontové – vyběhl na nástupní plošinu vagonu a mával mu, zatímco vlak ho odnášel pryč. Do Howbutkeru se už nikdy nevrátil a Amos odtud nikdy neodešel. Zvedl tenkrát vojenský vak a vydal se do městečka s představou, že se zdrží jen přes noc, ale ranní vlak odjel bez něj. Často ho napadalo, jaká se v tom skrývala ironie…, jak Williamův odchod z Howbutkeru byl dnem jeho příchodu do městečka a jak Amos nikdy nelitoval jediného dne, který tu strávil. Až do této chvíle.

Dopřál si palčivý lok skotské a cítil, jak mu alkohol prochází hrdlem jako rozlámané žiletky. Zatraceně, Mary, co vás to sakra posedlo, že jste provedla takovou hanebnost? Přejel si rukou po pleši. Co jen mu proboha uniklo, čím by se dalo vysvětlit – omluvit – to, co udělala? Myslel si, že zná její minulost, stejně jako minulost Ollieho DuMonta a Percyho Warwicka, skrz naskrz. Pokud něco nenašel v písemnostech, uslyšel to z jejich vlastních úst. Přirozeně, on sem dorazil příliš pozdě, než aby mohl být přímým svědkem začátku jejich příběhů, ovšem dal si záležet, aby si všechny mezery ve svých znalostech doplnil. Nikde nepřišel na nic – ani na útržek pomluv, novinový výstřižek, deník, neslyšel ani jediné slovo od lidí, kteří je znali po celý život –, co by vysvětlovalo, proč Mary zpřetrhala Rachelina pouta k tomu, co jí po právu náleží, a zničila tak její celoživotní sen.

Náhlá myšlenka ho přivedla k polici s knihami. Vyhledal jeden svazek a odnesl si ho k psacímu stolu. Nemohla by se odpověď skrývat zde? Historii rodin, které založily Howbutker, nečetl od onoho říjnového rána, kdy pomohl Williamovi k útěku. Když tenkrát došel do městečka, dozvěděl se, že se hledá chlapec, který utekl z domova – syn zesnulého Milese Tolivera, bratra Mary Toliverové DuMontové, jež následně chlapce adoptovala a dala mu všechno. S hořkostí si připomněl, jak kdysi hrubě zacházeli s ním samotným, když ho přivlekli zpátky k rodičům, a tak se vydal do místní knihovny a hledal informace o bohatých DuMontových, jež by mu pomohly při rozhodování, jestli má upozornit úřady, nebo držet jazyk za zuby. Knihovník mu tenkrát podal tuto knihu, kterou napsala Jessica Toliverová, Maryina prababička. Prohlížel si ji nyní a doufal, že objeví klíč k Maryiným pohnutkám, který mu před čtyřiceti lety unikl. Kniha nesla název Růže.

Vyprávění začínalo přistěhováním Silase Williama Tolivera a Jeremyho Matthewa Warwicka do Texasu na podzim roku 1836. Jako nejmladší synové ze dvou prominentních plantážnických rodin v Jižní Karolíně měli jen malou naději, že se někdy stanou pány statků svých otců, a tak se společně vydali založit si své vlastní plantáže na úrodné půdě, která se nachází – jak se jim doneslo – ve východní části nové republiky Texasu. Oba se pyšnili modrou krví coby potomci příslušníků anglické královské rodiny, třebaže pocházeli z rodů, které spolu válčily – Lancasterů a Yorků. Potomci těchto rodin, které stály proti sobě ve Válce růží, se v polovině sedmnáctého století usazovali bok po boku na plantážích v Novém světě nedaleko míst, kde později – v roce 1670 – pomohli založit Charleston. Obě rodiny byly na sobě závislé, a tak pohřbily vzájemné nesrovnalosti předků a podržely si pouze heraldické znaky, jež vyjadřovaly jejich věrnost příslušným rodům v Anglii – své růže. Warwickové pocházející z rodu Yorků pěstovali ve svých zahradách výhradně růže bílé, zatímco Toliverové pěstovali pouze červené, symbol rodu Lancasterů.

Kolem roku 1830 kralovala na americkém jihu bavlna a tito dva nejmladší synové toužili po vlastních plantážích na nějakém místě, kde by mohli založit město, jež by vyjadřovalo nejvznešenější ideály jejich anglické a jižanské kultury. K jejich koloně koňských povozů se přidaly rodiny méně vznešeného původu a nižšího vzdělání, jež nicméně sdílely stejné sny a úctu k tvrdé práci, Bohu a jižanskému odkazu. Součástí kolony byli i otroci – muži, ženy i děti –, na jejichž bedrech se tyto sny měly uskutečnit. Vyrazili na západ jižní cestou, po stezkách, jež dříve zlákaly muže, jako byli Davy Crockett a Jim Bowie. Nedaleko New Orleansu jim vyjel na koni vstříc vysoký a štíhlý Francouz. Představil se jako Henri DuMont a zeptal se, jestli se nemůže ke koloně připojit. Měl na sobě oblek nejlepšího střihu a z nejkvalitnější látky a vyzařovalo z něj osobní kouzlo a kultivovanost. I on byl aristokrat, potomek krále Ludvíka XVI., jehož rodina se uchýlila do Louisiany, aby unikla hrůzám Velké francouzské revoluce. Nepohodl se s otcem ohledně řízení jejich obchodu s exkluzivním zbožím v New Orleansu a nyní měl v úmyslu založit v Texasu velkoplošný obchod podle svých vlastních představ. Silas a Jeremy byli rádi, že se k nim přidal.

Kdyby pokračovali ještě o kus dál na západ k městu, které se nyní nazývá Corsicana, alespoň jak Jessica Toliverová informovala čtenáře, dorazili by na území, které hledali, do oblasti úrodné černozemě, jež měla budoucím vlastníkům poskytovat velké sklizně obilí a bavlny. Jenže v době, kdy kolona povozů překročila řeku Sabine z Louisiany do Texasu, byli už koně i lidé unaveni a vyčerpaný Silas William Toliver se rozhlédl po stráních porostlých borovicemi a protáhlým jižanským hlasem se zeptal: „Co třeba tady?“

Osídlovatelé si otázku, která zněla „How about here?“ předávali a opakovali, a protože jejich výslovnost byla mnohdy nedbalá, ozývalo se na úplném konci toto: „How ’bout cher?“ Tak se stalo, že městečko bylo pojmenováno podle této otázky, na niž všichni shodně odpověděli ano. Otcové zakladatelé se podvolili jednomyslnému názoru, že městečku ponechají toto jméno pouze za podmínky, že se ch změní na k, a bude se vyslovovat tvrdě, tedy „How-but-ker“.

Navzdory dosti nespisovnému jménu městečka byli jeho první obyvatelé rozhodnuti zavést do způsobu života v obci kultivovaný tón podobný tomu, jaký znali nebo chtěli poznat. Shodli se na tom, že se zde mezi borovicemi bude žít tradičním jižanským způsobem. Majiteli plantáží se nakonec stalo jen málo z nich. Z půdy bylo zapotřebí vymýtit příliš mnoho stromů a na stráních se pracovalo obtížně. Nabízela se jiná povolání, kterým se mohl člověk věnovat, pokud byl schopný a ochotný. Někteří se rozhodli pro menší farmy, jiní si zvolili chov dobytka na maso a pár se jich věnovalo chovu mléčného skotu. Řada z nich si vybrala živnosti a podnikání podle přesných požadavků městské plánovací komise, na nichž se dohodli hlasující členové mladé komunity. Jeremy Warwick spatřoval zajištění své finanční budoucnosti v kácení stromů a prodeji dřeva. Zaměřoval se na trhy v Dallasu, Galvestonu a dalších městech vznikajících v nové republice.

Henri DuMont otevřel uprostřed města obchod s textilním a galanterním zbožím, který ve své době překonával elegancí otcův obchod v New Orleansu. Kromě toho nakupoval pozemky a využíval je pro komerční účely a pak pronajímal budovy majitelům obchodů přilákaných do Howbutkeru na základě pověstí o občanské uvědomělosti obyvatel městečka a také o jejich rozvážnosti a o zákonu a pořádku, který zde vládl. Ovšem Silas William Toliver nebyl ochotný věnovat se nějakému jinému zaměstnání. Byl přesvědčen, že jediným povoláním muže je obdělávání půdy, a tak ji spolu se svými otroky začal obdělávat a osazovat bavlníky; zisk používal na rozšiřování svých zemědělských pozemků. Za pár let mu už patřily největší plochy půdy podél řeky Sabine, jež mu poskytovala snadnou přepravu bavlny na vorech do Mexického zálivu.

V životě, jaký si představoval, když odcházel z Jižní Karolíny, si dovolil učinit jedinou změnu. Své sídlo nevybudoval na půdě, kterou vymýtil a vykácel, ale ustoupil manželce a postavil ho ve městě. Jeho žena dávala přednost bydlení na ulici zvané Houston avenue mezi přáteli, jimž tady patřila další sídla inspirovaná jižanským stylem. V této ulici, kterou místní nazývali Zakladatelská, bydlely rodiny DuMontů a Warwicků.

Silas nazval svou plantáž Somerset podle anglického vévody, jehož byl potomkem.

Nikoho nepřekvapilo, že na první schůzi, kde se projednávalo vybudování města, jeho projekt a celková koncepce, bylo odhlasováno, že se otěže vedení svěřují do rukou Silase, Jeremyho a Henriho. Henri studoval světové dějiny a dobře znal Válku růží v Anglii i úlohu, kterou v konfliktu trvajícím třicet dva roků sehrály rodiny jeho druhů. Povšiml si keřů růží s pečlivě obalenými kořeny, jež s sebou s námahou přivezly obě rodiny z Jižní Karolíny, a pochopil jejich význam. Po schůzi učinil hlavám obou rodin soukromý návrh. Co kdyby na znamení jednoty pěstovali ve svých zahradách růže obou barev, co kdyby sázeli bílé i červené růže, aby zde rostly pospolu?

Jeho návrh se setkal s rozpačitým mlčením. Henri položil oběma mužům ruku na rameno a tiše pokračoval: „Určitě mezi vámi dojde k neshodám. Přinášíte si je s sebou pod zástěrkou svých růží.“

„Jsou symbolem naší rodové linie, toho, co jsme,“ protestoval Silas Toliver.

„Samozřejmě,“ souhlasil Henri. „Jsou symbolem toho, co jste jednotlivě, musejí však také vyjadřovat to, co jste společně. Jste muži, na kterých spočívá zodpovědnost. Zodpovědní muži si své neshody vyřeší. Neválčí kvůli nim. Dokud se vaše zahrady budou pyšnit pouze symbolem vašeho rodu a druhý budou vylučovat, bude zde také setrvávat připomínka války – přinejmenším připomínka odcizení – jako alternativního řešení; řešení, které si zvolili vaši předkové v Anglii.“

„A co ty?“ zeptal se jeden z nich. „Jsi v tomhle spolku s námi. Co budeš ty pěstovat ve své zahradě?“

„Co bych pěstoval?“ Henri rozevřel ruce dlaněmi vzhůru, jak to Francouzi dělají. „Červené a bílé růže, co jiného? Budou připomínkou mé povinnosti k našemu přátelství, k našemu společnému úsilí. A kdybych vás někdy urazil, pošlu vám červenou růži jako prosbu o odpuštění. A kdybych ji někdy od vás dostal já, vrátím vám na oplátku bílou růži jako výraz toho, že vše je odpuštěno.“

Muži o návrhu přemítali. „Jsme velmi hrdí, oba dva,“ uznal nakonec Jeremy Warwick. „Pro lidi, jako jsme my, je těžké přiznat vlastní chybu těm, které jsme urazili.“

„A stejně zatěžko je nám vyjádřit odpuštění,“ dodal Silas Toliver. „Pokud bychom měli na svých zahradách oba druhy růží, umožnilo by nám to žádat o odpuštění i odpouštět beze slov.“ Chvíli přemýšlel. „Co když… nám nebude odpuštěno? Co pak? Máme pěstovat i růžové růže?“

„Růžové růže?“ usmál se Henri. „To je příliš neduživá barva pro tak ušlechtilou květinu. Ne, pánové, navrhuji jen bílé a červené. Přítomnost jakýchkoli jiných s sebou nese možnost nemyslitelného. Mezi muži čestných úmyslů a dobré vůle neexistuje přece žádná chyba, žádný omyl lidského úsudku, žádné faux pas, které nelze odpustit. No tak, co tomu říkáte?“

Jeremy místo odpovědi pozvedl sklenici šampaňského a Silas ho následoval. „Tak! Tak!“ souhlasili unisono. „Ať žije červená a bílá! Nechť rostou v našich zahradách navždy!“

Amos si povzdechl a knihu zavřel. Úchvatné čtení, ale pokračovat v něm nemá smysl. Svazek končil optimistickým výčtem potomstva, které mělo přenášet dál slavnou tradici předků; jmenovitě tu byla zmíněna jména Percyho Warwicka, Ollieho DuMonta a Milese a Mary Toliverových. Kniha byla vydána v roce 1901, Mary byl tudíž jeden rok a chlapcům pouhých pět. Odpovědi, jež hledal, se nacházely v jejich pozdějších životech. Růže neobsahovaly nic z Maryina poukazu na jakousi společnou tragédii těchto rodin, která by její činy objasňovala. Co to ale bylo?

Všeobecně se vědělo, že zatímco jejich společenský život byl spojen velmi těsně, pracovali a prosperovali každý zvlášť. Hned na začátku si stanovili pravidlo, že podnikání každého z nich musí vzkvétat i upadat jen jejich osobní zásluhou – bez finanční či jiné pomoci druhých. Amos si pomyslel, že „nebýt věřitelem ani dlužníkem“ není zrovna přátelská zásada mezi přáteli, avšak pokud mu bylo známo, toto pravidlo nikdy nikdo z nich neporušil. Toliverové pěstovali bavlnu, Warwickové těžili dřevo a DuMontové prodávali luxusní textil a nikdy – ani když si Mary Toliverová vzala Ollieho DuMonta – nemísili své obory a nespoléhali na finanční zdroje druhého.

Proč tedy Mary odkázala Somerset Percymu?

Vstoupil jste do našeho života, když už naše životní příběhy byly rozehrány, řekla mu Mary a on byl nyní ochoten věřit, že tomu tak bylo. Chybějící kapitoly by mu mohl doplnit pouze jediný člověk. Toužil rozběhnout se do Warwick Hallu, zabušit na dveře a požádat, aby mu Percy vysvětlil, co vedlo Mary k tomu, že prodala Toliver Farms, jemu odkázala sto padesát roků starou rodinnou plantáž a svou milovanou praneteř připravila o dědictví. Co ji proboha v posledních týdnech života přivedlo k sepsání tohoto nepředstavitelného, neodvolatelného dodatku k závěti?

Jenže jako Maryin právní zástupce neměl na vybranou a musel jenom mlčet a doufat, že důsledky tohoto neočekávaného obratu ve vývoji událostí nebudou tak výbušné, jak se obával. Přál Mary hodně štěstí, až zítra nechá na svou praneteř tuto bombu dopadnout. Pukalo mu srdce, když na to myslel, ale nepřekvapilo by ho ani trochu, kdyby Rachel poslala své tetě na hrob růžové růže. Jak smutný škraloup na Maryině památce! Jak tragické ukončení jejich neobyčejně blízkého vztahu!

Poněkud podnapilý Amos zavrtěl hlavou, zvedl se z křesla a vložil dodatek k závěti i dopis zpátky do obálek. Na okamžik se zadíval na odpadkový koš, pak pokrčil rameny, nejistým krokem došel k registratuře a založil poslední pozdravy Mary DuMontové na jejich místo.

Kapitola třetí

Mary se těžce opřela o hůlku a zůstala stát na chodníku před Amosovou kanceláří, dokud nepopadla dech. V hrdle a očích ji pálilo. Plíce měla jako slisované. Tohle na ni bylo skoro moc. Drahý, věrný, oddaný Amos. Oni si ho nezaslouží. Čtyřicet let… Je to skutečně tak dávno, co sestoupila po schodech v obchodním domě – starostí bez sebe kvůli Williamovu zmizení – a uviděla, jak na ni s otevřenou pusou zírá mladý kapitán 101. výsadkové divize?

Ten okamžik byl v její paměti stejně čerstvý, jako by se mezitím jen párkrát pověsil na stěnu nový kalendář. Bůh musí mít machiavellskou povahu, jestliže vymýšlí tyto krutosti spojené se stárnutím. Starším lidem by mělo být umožněno aspoň správně vnímat čas…, vidět roky v jejich skutečné délce, ne aby jim všechny uběhly jako mžiknutím oka a počátek jim připadal jen nepatrně vzdálený. Staří a umírající by měli být nakonec ušetřeni pocitu, že život právě začal.

No dobrá, lidi v pekle by si také rádi dali sklenici studené vody, pomyslela si s pokrčením ramen a znovu se v duchu vrátila k Amosovi. Je to od ní nevděk, zanechávat mu takový úkol, ale on je skvělý a přepečlivý člověk. Nebude se vykrucovat a svou profesionální povinnost splní. Někteří rodinní právníci by – přesvědčeni, že všechno vědí nejlíp – hodili dodatek k závěti do koše, aniž by se o něm někdo dozvěděl. Amos takový není. Chválabohu, splní její pokyny do písmene.

Začalo se jí zase lépe dýchat, nasadila si sluneční brýle a rozhlédla se po chodníku, zda se již neblíží Henry, aby ji odvezl domů. Poslala šoféra, ať si, zatímco ona bude u Amose, vypije šálek kávy v Radniční kavárně, jenže Henry nejspíš stále ještě flirtuje s Ruby, servírkou asi tak stejně starou jako on. Taky dobře, pomyslela si. Měla v úmyslu dokončit doma ještě jeden úkol a pak budou všechny její záležitosti urovnané. To však počká, rozhodla se a opět se napřímila. Cítila se natolik dobře, že by se mohla ještě naposledy projít po městě, které její rodina pomáhala založit.

Už dávno se kolem celého Radničního náměstí takhle neprošla, neprohlédla si výlohy a nepopovídala si s majiteli krámů, z nichž mnozí patří k jejím dlouholetým přátelům. Nyní ji tu nebývalo vidět tak často jako kdysi. Celá léta dbala na to, aby zůstávala ve styku s lidmi, kteří přispívali k příjemné atmosféře tohoto východotexaského městečka, ať již šlo o majitele malých obchůdků, úředníky, bankovní pokladníky, sekretářky či o ty, kdo řídí město… – radniční bandu, jak jim žertem říkávala. Byla Toliverová a k jejím povinnostem patřilo, aby se občas ukázala mezi lidmi. To byl také jeden z důvodů, proč do městečka přicházela vždycky vyparáděná; druhý pak, že chtěla dělat čest Ollieho památce.

Dnes by na mě byl hrdý, pomyslela si při pohledu na své šaty od Alberta Nipona a lodičky a kabelku z hadí kůže. Bez perel se cítila málem jako nahá – nějak zranitelná –, ale byla to jen její představa a dlouho je postrádat ostatně nebude.

Šoféra Henryho, který byl synovec její hospodyně a pracoval u ní už dvacet let, nalezla podle očekávání v kavárně, kde tlachal s Ruby. Když vstoupila do lokálu, mezi hosty to zašumělo. Jejího příchodu si lidé vždy všimli. Jakýsi farmář v kalhotách s laclem vyskočil od šálku s kávou, aby jí přidržel dveře, a jak procházela kolem dalších stolů, musela mávnutím ruky přimět několik podnikatelů, aby se znovu posadili k talířům s obědem.

„Jak se vede?“ přivítala ji Ruby. „Nejdete mě zachránit před tímhle rošťákem?“

„Až za chvíli, Ruby.“ Mary naznačila, aby Henry zůstal sedět. „Doufám, že to s ním ještě vydržíte. Chci se trošku projít a pozdravit pár lidí. Dej si ještě jednu kávu, Henry. Vrátím se brzy.“

V Henryho tváři se zračilo zděšení. Byl čas, kdy Sassie podává oběd.

„Vy chcete někam chodit v tomhle vedru? Je to rozumný?“

„Ne, ale ve svém věku mám už právo na drobné hlouposti.“

Venku na chodníku se Mary zastavila, aby si promyslela, kudy vyrazí. Rozhlížela se kolem dokola po řadě nových obchodů, které tu vyrostly v posledních několika letech. Hleděla na ně se smíšenými pocity. Howbutker se proměnil v turistickou atrakci. Objevily ho časopisy jako Jižanský život nebo Texaský měsíčník, které velebily půvab jeho architektonického slohu navazujícího na antické tradice, stejně jako regionální kuchyni a čisté toalety. Městečko se stalo oblíbenou víkendovou destinací mladých zbohatlíků prchajících před městskými davy a hlukem do klidného útočiště. Neustále se ozývaly hlasité požadavky zájemců (nikoli místních) o povolení přestavět stylové domy na ubytovny, které by poskytovaly nocleh se snídaní, a vybudovat komerční stavby hyzdící charakter Howbutkeru z dob před americkou občanskou válkou. Městské radě, v níž Amos pracoval a Percy a Mary zasedali jako čestní členové, se zatím dařilo omezovat ve městě šíření všech motelů, řetězců rychlého občerstvení a diskontních prodejen.

To ovšem nepotrvá dlouho, pomyslela si s lítostí Mary při pohledu přes Radniční náměstí na nedávno zřízený butik jisté módní Newyorčanky. Její vlezlé chování a nepříjemný přízvuk byly nápadné jako bradavice na nose, ale Mary si uvědomovala, že město bude nevyhnutelně přitahovat další podobné typy. Až zmizí stará garda, zachování Howbutkeru zůstane na bedrech takových lidí, jako je Gilda Castoniová nebo Max Werner, docela sympatický přistěhovalec z Chicaga, jemuž patří nedaleký nový a velmi oblíbený karaoke bar.

Posmutněle se usmála. Měla by být vděčná, že tito vetřelci, kteří prchli před znečištěným ovzduším, zločinností a kšeftováním s drogami, střeží howbutkerský způsob života horlivěji než potomci původních obyvatel. Jedním z těch několika zbývajících je Matt Warwick. A taky Rachel…

No tak, nemá cenu pořád se k tomu vracet.

Obrátila myšlenky jinam. S poštmistrovou René Taylorovou se už naposled rozloučila, když byla na poště podat balíček; stará přítelkyně ovšem netušila, že to má být poslední rozloučení. Ale bylo by také příjemné navštívit naposled květinářku Annii Castorovou a šéfa First State Bank Jamese Wilsona. Květinářství i banka se bohužel nacházely na opačných stranách kruhového Radničního náměstí a Mary se necítila dost silná na to, aby došla na obě místa. Až se vrátí domů, bude muset ještě vystoupat do podkroví a prohrabat obsah Ollieho starého vojenského kufru. Rozhodla se proto pro banku a s oporou hůlky vykročila směrem k ní. A když už tam bude, může se zároveň podívat do své bezpečnostní schránky. Nic moc v ní neschovává, ale třeba tam zapomněla něco, co by bylo lépe odstranit.

Prošla kolem pánského kadeřnictví a přes skleněnou výlohu kývla na majitele podniku Bubba Speera. Tomu se překvapením rozšířily oči, když ji spatřil. Odběhl od zákazníka na holičském křesle a ode dveří za ní zavolal: „Ale dobrý den! Rád vás vidím. Copak vás přivádí do města?“

Mary se zastavila, aby pozdrav opětovala. Bubba měl na sobě bílou pracovní halenu s krátkými rukávy a Mary si všimla vybledlého modrého tetování na paži. Nejspíš upomínka na válku, pomyslela si. Byla to Korea, nebo Vietnam? Jak je vlastně Bubba starý? V chvilkovém bezmocném zmatení rychle zamrkala. Bubbu Speera znala celý jeho život a žádného tetování si nikdy nevšimla. Pozorovací schopnosti se jí poslední dobou pronikavě zlepšily. Najednou viděla věci, které jí dříve unikaly, ale zároveň začínala mít potíže s chronologickým zařazením událostí i lidí. „Potřebovala jsem projednat pár právních záležitostí s Amosem,“ odpověděla. „Jak se daří, Bubbo? Rodina v pořádku?“

„Toho mýho kluka přijali na Texaskou univerzitu. Díky za dárek k maturitě. Ten šek, co jste mu poslala, se mu určitě šikne. V září si za něj nakoupí učebnice.“

„Tohle mi napsal v děkovném dopise. Ten váš chlapec moc hezky píše. Jsme na něj hrdí.“ Vietnam, usoudila Mary. Musel to být Vietnam.

„To víte…, má kolem sebe spoustu lidí, co od něj hodně očekávají,“ odpověděl holič.

Usmála se. „Opatrujte se, Bubbo. Vyřiďte doma… moje pozdravení.“ Vykročila dál po ulici a v zádech cítila Bubbův zmatený pohled. Teď to vypadá trochu melodramaticky, ale Bubba se bude cítit důležitý, až bude později opakovat, co řekla. Ona to věděla, poví jim. Mary věděla, že umírá. Proč jinak by to říkala? Přispěje to k legendě o ní, která nakonec odumře, jako po Olliem odumřela i legenda o něm, a až jednou odejde generace Bubbových dětí, nebude tu nikdo, kdo by se pamatoval na Tolivery a na to, kým byli.

No budiž! pomyslela si Mary a pevně sevřela rty. Jenom po Percym tu zůstane potomek, který bude pokračovat v rodinné tradici. A jablko nepadlo daleko od stromu! Matt Warwick jí tolik připomínal jejího Matthewa, i když její syn zdědil toliverské rysy, zatímco Matt dědečkovy. Přesto někdy, když se dívala na Matta jako na muže, vídala v něm svého dospělého syna.

Vkročila z chodníku do vozovky. Motoristy odbočující doprava to na chvíli zbrzdilo, ale Mary nespěchala a nikdo netroubil. Tohle je Howbutker. Lidé se tu umějí chovat.

Bezpečně přešla ulici, zastavila se a téměř s údivem se zahleděla na obrovský jilm, jehož větve zastiňovaly celou plochu před vstupem do budovy radnice. Pamatovala dobu, kdy to byl jen mladý stromek. V roce 1914, vzpomínala, v roce, kdy byla dokončena stavba správní budovy – před jednasedmdesáti lety. Pod mohutnými větvemi nyní stála vysoká socha svatého Františka a do jejího podstavce byla vytesána světcova proslulá modlitba.

Mary nejistě vykročila a upřela pohled na lavičku, kde kdysi seděla ve stínu jilmu a naslouchala, jak otec pronáší dedikační řeč. Dělo se to teď znovu, znovu měla pocit, že je mladá a v žilách jí proudí mladá krev. Nevadilo jí tolik ono „V životě umíráme“. Vadilo jí, že se má v umírání cítit tak živá, tak mladá, tak svěží, jako by měla celou budoucnost před sebou. Vzpomínala – pociťovala –, jak je jí zase čtrnáct a jak toho rána sestupuje po schodech v bílých vyšívaných šatech s lemem ze zeleného saténu a stuha ze stejného saténu jí přitom vzadu stahuje vlasy spadající v černých prstýncích až na ramena. Otec se na ni pak zadíval s otcovskou pýchou a prohlásil, že je „okouzlující, až to bolí!“, zatímco matka si natáhla rukavičky a rázně jí připomněla: „Důležité je, jak se člověk chová, ne jak vypadá!“

Upoutala při té slavnosti oči všech…, všech kromě Percyho. Ostatní bratrovi přátelé s ní pošetile koketovali a Ollie poznamenal, jak je najednou skoro dospělá a jak zelený satén zdůrazňuje barvu jejích očí.

Mary zavřela oči. Vzpomínala, jaké bylo toho dne vedro a vlhko, jak měla pocit, že umře žízní, když se zničehonic objevil Percy a podal jí ledový koktejl z drugstoru naproti přes ulici.

Percy…

Srdce se jí znovu rozbušilo jako tehdy, když ho tam náhle spatřila stát – vysokého, plavovlasého a v devatenácti tak hezkého, že se na něj skoro nedalo koukat. Kdysi ho považovala za nesmírně galantního, byl hrdinou všech jejích tajných snů, ale poté co se z ní stala „slečna“, pocítila v jeho zalíbení změnu. Jako kdyby v ní spatřoval nějaký vlastní důvod pro pobavení. Mnohokrát stála před zrcadlem zmatená jeho novým postojem, zraněná výsměchem, který spatřovala v jeho očích. Byla dost hezká, třebaže na ní nebylo nic z růžovo-bělostné delikátnosti porcelánové panenky. Na děvče byla příliš vysoká a měla příliš dlouhé paže a nohy. Její olivová pleť byla ustavičným jablkem sváru mezi ní a matkou, která ji skoro nenechala vyjít z domu bez rukaviček a čepce. Co hůř, zatímco ostatní jí s láskou říkali „Ovečko“, Percy jí dal přezdívku „Cikánečka“, což brala jako urážku své toliverské barvy pleti.

Přesto si uvědomovala, že na kombinaci černých vlasů, zelených očí a oválného obličeje s výraznými toliverskými rysy je cosi nápadně krásného. I její způsoby byly milé, jak se slušelo na příslušnici rodu Toliverů, a ve škole měla dobré známky. V tomto ohledu žádný důvod pro výsměch neexistoval.

Protože nedokázala určit příčinu Percyho náhlého přezírání, vytvořila se mezi nimi jistá osobní antipatie, přinejmenším z její strany. Zdálo se, že si Percy její odpor vůči sobě neuvědomuje, stejně jako si neuvědomoval její obdiv.

Toho dne hleděla na ledový koktejl se zjevným pohrdáním, avšak s velkou vnitřní touhou. (Byl čokoládový, její oblíbený.) Celé dlouhé červencové dopoledne se jí dařilo zachovávat zdání odolnosti vůči vedru i nepříjemné vlhkosti tím, že měla paže neustále diskrétně vzdálené od těla, aby umožnila nepatrnému vánku vnikat do rukávů. A nyní Percyho úsměv a pohár s koktejlem naznačovaly, že on prohlédl její svěží vzezření a poznal, že se ve vyšívaných šatech rozpouští do spodního prádla.

„Tumáš,“ vyzval ji. „Vezmi si. Vypadáš, že se každou chvíli roztečeš.“

Vnímala to jako záměrnou urážku. Toliverské dámy nikdy nevypadají, že se každou chvíli roztečou. Pohodila bradou, zvedla se z lavičky a co možná nejpovýšenějším tónem odsekla: „Je moc zlé, že nejsi natolik džentlmen, aby sis toho nevšímal.“

Percy se zachechtal. „K čertu s džentlmenem. Já jsem kamarád. Pusť se do toho. Děkovat mi nemusíš.“

„V tomhle se nemýlíš, Percy Warwicku,“ odpověděla a vyhnula se ruce s nabízeným pohárem. „Ale poděkovala bych ti, kdybys ten koktejl dal někomu, kdo má žízeň a potřebuje osvěžit.“

Odkráčela pogratulovat otci, který právě domluvil, ale v půli cesty ke schodům do budovy soudu se letmo ohlédla. Percy se za ní stále díval, stále se usmíval a led v poháru se mu v ruce roztékal. Jejich pohledy se v tetelícím se vzduchu na dálku spojily v jakémsi poznání, z jehož intenzity se jí zamotala hlava, a čtrnáctileté tělo zaplavil dosud neznámý pocit. V hrdle se jí zvedl a opět odumřel výkřik překvapení a protestu, ale Percy ho nějak slyšel. Usmál se v odpověď ještě víc, pozvedl pohár směrem k ní, pak se z něj napil a ona pocítila v ústech chuť studené čokolády.

Mary tu chladnou sladkost cítila i teď. Uvědomovala si pot v podpaží a mezi prsy a tentýž pocit, který jí sevřel žaludek a stehna. „Percy…,“ zamumlala.

„Mary?“

Při zvuku důvěrně známého hlasu se otočila stejně hbitě jako čtrnáctiletá, ale byla zmatená. Jak se dostal Percy za ni? Právě ho viděla stát pod jilmem před budovou radnice.

„Percy, lásko moje…,“ pozdravila ho překvapeně, ale hůlka a kabelka jí překážely, takže nemohla rozevřít náruč. „Tos musel ten pohár vypít celý? Víš, chtěla jsem ho tenkrát, úplně stejně, jako jsem chtěla tebe, jenže jsem to nevěděla. Byla jsem moc mladá a hloupá a moc Toliverová. Kdybych jen tehdy nebyla taková husa –“

Pocítila, že jí někdo třese. „Mary…, to jsem já, Matt.“

Kapitola čtvrtá

„Matt?“ opakovala Mary a mrkala do znepokojené tváře Percyho vnuka.

„Ano, prosím,“ přikývl Matt.

Ach Bože, pomyslela si Mary, a zatímco se jí v mysli vyjasňovalo, zkoumala Mattův výraz. Vyzradila velice staré tajemství. Jak se z toho má teď vykroutit? Jenže jí se nechtělo opustit vzpomínky na onen den, když pocity v ní stále přetrvávaly. Jak úžasné bylo vrátit se na těch pár pulzujících minut do doby, kdy byla plná energie a krev v ní vřela. Vidět znovu Percyho v devatenácti…

Sešlost věkem má své výhody.

Usmála se na Matta a poplácala ho po naškrobené košili na prsou. Oblékal si i v létě sako s kravatou, stejně jako jeho dědeček. „Nazdar, drahoušku. Přistihls mě, jak si sama se sebou povídám?“

„Neumím si představit nikoho, s kým byste si mohla popovídat líp,“ odpověděl Matt a oči, jasně modré jako dědečkovy, mu zářily zvědavostí a překvapením. „Moc rád vás vidím. Poslední měsíc jsme vás všichni postrádali, hlavně dědeček. Jdete někam konkrétně? Dovolte mi, abych vás doprovodil.“

„Já jsem se, můj milý, vlastně právě vrátila,“ usmála se tajemně potěšená Mary. „Z minulosti,“ dodala, když spatřila jeho povytažené obočí. Napadlo ji, že ji pozoroval z některého okna radnice a ví, že nikde nebyla. Co na tom ostatně nyní sejde? Matt je natolik mladý, že se se vším vyrovná, a natolik starý, že bude mít pochopení pro nerozvážnosti, jichž se podle toho, co se právě dozvěděl, dopustili ona a jeho dědeček. Pohlédla na něj s láskou. „Ještě jsi nežil dost dlouho, abys měl nějakou minulost, ale jednou ji mít budeš.“

„Brzy mi bude pětatřicet,“ zazubil se Matt. „Tak kam to vlastně jdete?“

„Nejspíš nikam.“ Náhle se cítila unavená. Všimla si, že Henryho vyhnal hlad na chodník, aby se po ní poohlédl. Pokynula směrem ke své limuzíně a šofér nedočkavě vyrazil k Amosově kanceláři.

„Henry už šel pro auto,“ poznamenala. „Doprovodíš mě prosím na roh? Už dlouho jsme si nepopovídali.“ Vsunula ruku pod Mattovu paži a hůlku si přendala do druhé. „Kdypak se budeš ženit, Matte? Určitě máš z čeho vybírat.“

„Asi vás to překvapí. Na vybranou je jich spousta, ale nic pořádného. Mimochodem, jak se daří vaší praneteři? Máme nějakou naději, že nás v dohledné době navštíví? Víte, neviděl jsem ji od chvíle, co zemřel pan Ollie. Pamatuju se, že jí bylo asi šestnáct nebo sedmnáct – už tenkrát to byla krasavice.“

„Sedmnáct,“ zamumlala Mary a náhle se jí stáhlo hrdlo. „Narodila se roku 1956.“

Tohle byla další věc, se kterou měla počítat – dbát na to, aby se k sobě Matt a Rachel nepřibližovali. Od prvního setkání, kdy Rachel bylo čtrnáct, přemýšlela Mary o vrcholné ironii osudu, že se ti dva navzájem přitahují a že by z toho časem mohlo něco být. Při jejich druhém setkání – na Ollieho pohřbu – o tři roky později už bylo zřejmé, co z nich bude: z Rachel farmářka a z Matta dřevař. Kombinace, která by nikdy nefungovala… Rozhodně ne pro Somerset.

Zdálo se jí, že mezi nimi tehdy přeskočila jiskra, spatřila zájem v Mattových očích a obdiv v Racheliných a okamžitě usoudila, že by se ti dva neměli vyskytovat v Howbutkeru současně. Zařídit to nebylo těžké. Matt v té době už dostudoval a převážnou část svého mladého dospělého života trávil podle dědečkových pokynů mimo město a učil se řídit rozsáhlé podnikání firmy Warwick Industries. A když se mu podařilo dostat se na krátké návštěvy a dovolené domů, Mary vždy zajistila, že Rachel měla co dělat někde jinde. Pokud jde o pozůstatky zvědavosti, které by její praneteř mohla chovat ohledně Percyho pohledného vnuka, Mary je likvidovala jednoduše tím, že nikdy nezmínila jeho jméno, a když přece jen náhodou přišlo na přetřes, ihned změnila téma hovoru. Matt byl o pět roků starší a Mary doufala, že v době, kdy Rachel absolvuje Texaskou zemědělskou univerzitu a bude připravená se usadit, on už bude ženatý.

Tyhle pikle se ovšem odehrály mnoho let předtím, než se začal zplna vynořovat obraz tragédie, kterou Mary vytvářela…, a než se Rachel rozhádala s matkou a rozešla se svým vojenským pilotem. Jak mohla předvídat, že Rachel s třicítkou na krku a Matt skoro pětatřicetiletý (věkem byli od sebe stejně daleko jako Mary od Percyho) budou stále ještě svobodní? Matt se usadil natrvalo doma. Převzal vedení Warwick Industries a Rachel – nebýt dodatku k závěti – by se vrátila domů také… Mary se zarazila. Co když zničila něco dalšího, co se mělo stát? To pomyšlení ji bodlo jako nůž do plic.

„Prosím vás, co se děje?“ Matt překryl Maryiny zaťaté prsty svou dlaní a na čele mu znepokojením vyskočily vrásky. „Povězte mi to.“

Mary k němu obrátila zneklidněný pohled. Zdědil po dědečkovi vysokou a statnou postavu, a byl dokonce i zhruba stejně pohledný jako on. Jeho tvář se jí vždycky líbila víc než Percyho. Působila na člověka spíš příjemně než drtivě a měla naprosto jedinečnou přitažlivost. Kromě světle hnědých vlasů a jasně modrých očí na něm neviděla nic, co by zdědil po Percyho manželce, své babičce. „Jak se vede Lucy?“ zeptala se.

Matt se zatvářil bezradně, ale nakonec si vypomohl dědečkovým úsměvem. „Stejně jako vždycky. Pořád plná energie. Právě jsem se vrátil z návštěvy u ní v Atlantě. Až s ní budu příště mluvit, nemám se zmínit, že jste se na ni ptala?“

Mary zvedla ruku. „Panebože, jen to ne! Mohla by dostat infarkt.“

Matt se pousmál. „Vy dvě. Nejspíš se nikdy nedovím, co se to mezi vámi stalo.“ Mám dojem, že už o tom máš docela dobrou představu, pomyslela si pobaveně Mary a napadlo ji, jestli se Matt nebude Percyho vyptávat na to, co zaslechl. Nejspíš ne. Než aby lovil v kalných vodách, raději ponechá vše u ledu. Nemluvě o tom, že by mohl vylovit něco, co by dědečka přivedlo do rozpaků. Ostatně všechno se to stalo už tak dávno!

„Koukám, že mou zvědavost neuhasíte,“ prohodil Matt, „tak se vraťme k Rachel. Kdy můžeme čekat, že přijede příště?“

„Řekla bych tak za dva nebo tři týdny,“ odpověděla Mary a sledovala svou limuzínu zastavující u obrubníku. Byla bílá, starobylá a v bezvadném stavu; tak si kdysi představovala sebe samotnou. „Henry je tady, rozloučím se s tebou, Matte.“

Zahleděla se na něj přes sluneční brýle a hrdlo se jí náhle sevřelo. Vždycky to byl takový dobrý chlapec. Pamatuje si, když se spolu se svou matkou Claudií, Percyho snachou, usadili ve Warwick Hallu. Mattovi bylo tehdy pouhých pár měsíců. Připomínal jí svého jmenovce Matthewa. Matt byl jejich duhou po bouři. Bolest v prsou stoupala. „Matte – “ vypravila ze sebe, ale k jejímu úleku jí vzlyk zabránil, aby větu dokončila.

Matt ji se slovy: „Ale no tak…, copak je to?“ přitáhl k sobě. „Na pláč jste moc hezká.“

Zalovila v kabelce po kapesníku. „A ty máš moc hezké sako na to, aby ti ho někdo promáčel slzami,“ odpověděla a přitiskla papírový kapesníček na mokrou skvrnu na klopě saka, zděšená sama sebou. „Promiň, Matte, nevím, co mě to popadlo.“

„Vzpomínky tohle někdy tropí,“ pronesl s něžným a vědoucím výrazem. „Co kdybychom s dědečkem zašli kolem šesté na drink? Ten poslední měsíc vás postrádal – víc, než dokážu říct.“

„Jestli slíbíš, že se ani slovem nezmíníš o mém… chování.“

„O jakém chování?“

Na pomoc přišel Henry. „Teta Sassie připravuje k obědu šunku, čínský fazolky, kapustu a opečenej kukuřičnej chleba,“ vmísil se do hovoru. „To jí udělá dobře.“

„To přichází úplně jako na zavolanou,“ přikývl Matt, ale Mary zachytila pochybovačný pohled, který si s Henrym vyměnil. Dřív než se dveře automobilu zavřely, naklonil se dovnitř a položil jí ruku na rameno. „Takže večer se uvidíme. V pořádku?“

Pohladila mu ruku. „V pořádku,“ přisvědčila.

Ale v pořádku to samozřejmě nebylo. Něco si vymyslí a požádá Sassii, aby později zavolala do Warwick Hallu a omluvila ji. Poté co byli od sebe celý měsíc, Percy bude vyvádět, ale ona není v takovém stavu, aby se s ním mohla setkat. Potřebuje emocionální a fyzickou sílu pro své zítřejší setkání s Rachel, a navíc má před sebou ještě tu poslední práci v podkroví. „Henry,“ oslovila šoféra a zvedla si brýle, aby osušila poslední slzu. „Byla bych ráda, kdybys pro mě mohl ještě něco udělat, až dojedeme domů.“

Henry na ni vrhl ve zpětném zrcátku nešťastný pohled.

„Před obědem?“

„Před obědem. Chci, abys zašel do podkroví a otevřel ten vojenský kufr pana Ollieho z první světové války. Ať Sassie vezme klíče z horní zásuvky mé komody, abys mohl odemknout víko. Klíče tam pak nech. Nemělo by ti to trvat dlouho a potom už si můžeš dát tu svou šunku a čínské fazolky.“

Henryho oči se ve zpětném zrcátku přimhouřily.

„Cítíte se dobře?“

„Cítím se jako rozumný člověk, jestli se ptáš na tohle.“

„Jo, paní,“ odpověděl, ale jeho hlas zněl pochybovačně.

Než zabočili do široké Houston avenue, nad níž se klenuly stromy, a minuli domy impozantní velikosti posazené za upravenými zvlněnými trávníky, oči jí oschly. „Až dojedeme k domu, vysaď mě u hlavního vchodu, Henry,“ požádala Mary.

Henry po ní vrhl v zrcátku další udivený pohled. „U hlavního vchodu? Vy nechcete, abych zajel k postrannímu vchodu?“

„Ne, Henry, zajeď před dům. Nemusíš vylézat, abys mi pomohl. Zvládnu to sama.“

„Ano, jak myslíte. A co s tím vojenským kufrem pana Ollieho, jak ho poznám?“

„Má nevýraznou zelenou barvu a je opřený vzadu napravo o stěnu. Je na něm vytištěné jméno: CAPTAIN OLLIE DUMONT, US ARMY. Jakmile otřeš prach, nemůžeš to přehlédnout. Kufr už dávno nikdo neotevřel, budeš muset víko nejspíš vypáčit.“

„Jo, paní,“ přikývl Henry a zajel s limuzínou před široké schodiště vedoucí na verandu. Pln obav sledoval svou paní, jak se souká ze zadního sedadla a začíná stoupat k terase s bílými sloupy. Vpůli cesty na něj mávla, aby jel dál, ale on otálel na místě, dokud nestála na posledním schodě. Chviličku nato otevřela přední dveře Sassie, nazývaná Druhá proto, že to byla už druhá Sassie, která sloužila u Toliverů jako hospodyně, a hudrala: „Hm, copak tady pohledáváte? Víte, že to vedro vám nedělá dobře.“

„Mně to nevadí, Sassie, vážně ne.“ Mary promluvila z hlubokého bílého plantážnického křesla, jednoho z mnoha, které zdobilo širokou verandu. „Řekla jsem Henrymu, aby mě vysadil u hlavních dveří, protože jsem si zase jednou chtěla vyjít po těchhle schodech, abych si připomněla, jaké to je, vcházet do domu hlavním vchodem. Už jsem to neudělala strašně dávno, a ještě delší doba uplynula, co jsem tady naposled seděla a pozorovala okolí.“

„Na vokolí není nic ke koukání, až na trávu, jak roste. Všichni lidi jsou vevnitř, kde je chládek. A nenajdete ani jedno stýblo trávy jiný, než co jste viděla, když jste tu seděla naposledy. A proč to děláte zrovínka teďkonc? Svačina je skoro hotová.“

„Oběd, Sassie,“ opravila ji Mary rozhodným hlasem. „Oběd je skoro hotový. Kdy jsme my jižani začali říkat našemu polednímu jídlu svačina?“

„No, asi když mu tak začali říkat všichni vostatní, řekla bych.“

„Hm, všichni ostatní mi můžou být ukradení. Odteď tady máme v poledne oběd. Oběd a večeři. Ostatní si můžou mít svoje svačiny a obědy.“

Sassie pozorovala svou paní shovívavě, s rukama založenýma na širokých bocích. „Pro mě za mě. A teď k vašemu vobědu. Budete připravená jíst asi za deset minut, až Henry sleze z toho podkroví?“

„To bude prima,“ odpověděla Mary. „Dala jsi mu klíče od vojenského kufru pana Ollieho?“

„Jo, dala. Kvůli čemu ho, prokrista, chcete votvírat?“

„Něco odtamtud potřebuju. Po obědě si tam pro to zajdu.“

„A nemůže vám to přinýst Henry?“

„Ne!“ vykřikla Mary a v panice sevřela opěradla křesla. Na Sassiině tmavé tváři se zračilo velké znepokojení, a tak Mary dodala uklidňujícím tónem: „Nikdo kromě mě neví, co tam hledat… Tohle musím udělat sama.“

„No jo, tak jo.“ Hospodyně se tvářila pochybovačně. „Nechcete ledovej čaj?“

„Ne, nic nepotřebuju. Nedělej si se mnou starosti, Sassie. Vím, že se dnes chovám trochu divně, ale je příjemné, když člověk přestane mít na chvíli zábrany.“

„Hmhm,“ zamumlala Sassie. „No tak já se pro vás vrátím, až Henry sleze dolů.“

Mary vycítila, že po ní Sassie vrhla přes rameno ustaraný pohled, a zalitovala, že jí přidělává starosti. Žádný div, že si ona i Henry myslí, že Mary nakonec přichází o rozum. Něco studeného by jí přišlo k chuti. Kéž by byla neodmítla nabídku ledového čaje, ale teď už nechtěla obtěžovat, aby se Sassie musela vracet.

Uvelebila se v křesle a pomalu přejížděla zrakem po široké ulici. Sídlo Toliverů se nacházelo dost vysoko, takže z verandy bylo možné dobře obhlédnout celé okolí. Její praprababička se o to postarala. Jak miluje tenhle dům, tuhle ulici! Od jejích dívčích let se toho moc nezměnilo. Z přístřešků na kočáry byly nyní garáže, ruční zalévání, které obstarávali domácí pomocníci, nahradily postřikovače a několik starých stromů se nakonec pokácelo, ale starobylý půvab široké ulice zůstal týž – malá část Jihu, kterou neodvál čas.

Uvědomí si někdy Rachel, co to Mary stálo, aby ji dokázala připravit o tenhle dům? Pochopí to dítě, co pro Mary představovaly poslední týdny života, kdy si uvědomovala, že je poslední Toliverová žijící v rodinném sídle, v domě, který vybudovali její předkové? Téměř určitě ne. To by od toho děvčete chtěla zatraceně moc…

„No, už si zas něco vykládáte sama pro sebe.“

„Cože?“ Vyplašená Mary zamžourala na hospodyni.

Sassie Druhá stála před ní. „Zas si povídáte sama pro sebe. A kde máte perly? Když jste šla vodsuď, tak jste je měla na krku.“

Mary si sáhla na hrdlo. „Nechala jsem je Rachel – “

„Rachel? Tak takhle to je. Prosím vás, pojďte hned z tý výhně.“

„Sassie!“ Mary se najednou vzpamatovala. Minulost se v jasné přítomnosti rozpadla na kousky. Opět byla sama sebou a držela vše pevně v rukou. Nikdo jí nebude říkat, co má dělat, ani Sassie ne, a ta patří k rodině a právo na to má. Mary namířila na hospodyni hůl: „Půjdu dovnitř, až uznám za vhodné. Vy dva s Henrym se najezte hned. Nalož mi laskavě jídlo na talíř a strč ho do trouby.“

Sassie se netvářila vůbec uraženě, že se ji Mary pokusila vykázat na její místo, a jenom se zeptala: „Hm, a co takhle ledovej čaj?“

„Žádný ledový čaj, Sassie. Přines mi sklenici taittingeru z té láhve, kterou máme v lednici. Ať ti ji Henry otevře. On to umí. Nebo mi radši tu láhev přines. A kbelík s ledem.“

Sassie vyvalila oči. „Šampaňský? Vy chcete šampaňský v tomhle vedru? Vždyť vy přece nikdá alkohol nepijete.“

„Dnes ano. Tak jdi a udělej, co ti povídám, než Henry umře hladem. V autě jsem slyšela, jak mu kručí v břiše, až to připomínalo tygra v kleci.“

Sassie kroutila šedivou hlavou s vlasy jako dráty, ale odešla a zase se vrátila s podnosem, na němž stály požadované věci. Postavila tác s bouchnutím na stolek vedle Mary. „Bude to stačit?“

„Dokonale,“ odpověděla Mary. „Děkuju, Sassie.“ V návalu hluboké náklonnosti vzhlédla k hospodyni. „Už jsem ti řekla, jak moc pro mě znamenáš?“

„Už dlouho ne,“ odpověděla hospodyně. „Ale mně je fuk, co říkáte, stejně vás přijdu každou chvíli zkontrolovat, takže si radši dejte pozor, co si tu vykládáte, jestli nechcete, aby se to tajemství provalilo.“

„Budu velmi pozorně střežit svou vlastní konverzaci, Sassie. A ještě něco. Podařilo se Henrymu otevřít kufr pana Ollieho?“

„Jo.“

„Dobrá.“ Mary uspokojeně pokývla hlavou.

Jakmile Sassie odešla, nalila si plnou sklenku šampaňského a přiložila její okraj ke rtům. Od doby, kdy byla děvče, neokusila nic silnějšího než pár doušků šampaňského v předvečer Nového roku. Věděla o tom své. Alkohol měl tu moc, že ji mohl odnést do časů a míst, na které se téměř celý život pokoušela zapomenout. Nyní se chce vrátit. Chce si na všechno vzpomenout. Tohle bude její poslední možnost návratu do minulosti a šampaňské ji tam odvede. Klidně ho upíjela a čekala na svůj kouzelný koberec. Po chvíli pocítila, jak se pomalu noří do včerejška, a její cesta začala.

MARYIN PŘÍBĚH

Kapitola pátá

HOWBUTKER, TEXAS, ČERVEN 1916

Na židlích rozestavených kolem stolu v advokátní kanceláři Emmitta Waithea, kde vládla truchlivá atmosféra, seděla šestnáctiletá Mary Toliverová spolu s matkou a bratrem. Vůně kůže, tabáku a starých knih jí připomínala otcovu domácí pracovnu, nyní zavřenou a opatřenou černou stuhou nataženou přes dveře. Znovu jí vytryskly slzy; sevřela pevněji sepjaté ruce a sklonila hlavu, dokud okamžik žalu nepominul. Okamžitě pocítila, jak jí na rukou spočinula Milesova konejšivá dlaň. Darla Toliverová, celá v černém, se závojem zakrývajícím jí tvář, seděla z druhé strany vedle Maryina bratra; nejdřív účastně vykřikla a pak rozmrzele dodala: „Přísahám, že jestli Emmitt co nejdřív nepřijde, pošlu Mary domů. Neexistuje žádný důvod, aby tady s námi musela sedět tak brzy poté, co jsme jejího otce pohřbili. Emmitt přece ví, jak si byli blízcí. Nechápu, co ho mohlo tak zdržet. Proč nemůže Mary prostě seznámit s obsahem poslední vůle, až jí to bude vyhovovat?“

„Možná je povinností legatáře, aby byl při takových příležitostech osobně účasten,“ pronesl Miles s formální mnohomluvností, která mu byla vlastní od chvíle, kdy začal studovat na fakultě. „Proto Emmitt trvá na její přítomnosti.“

„Řečičky,“ odbyla Darla syna tónem neobvykle ostrým. „Tohle je Howbutker, miláčku, ne Princeton. Mary je bezvýznamný příjemce, pokud jde o poslední vůli tvého otce. Její dnešní přítomnost zde není ani v nejmenším nutná.“

Mary poslouchala jejich hovor na půl ucha. Od chvíle, kdy jí otec zemřel, se od nich tak citově vzdálila – vzdálila se od všech lidí –, že Miles s matkou o ní často mluvili, jako by tam vůbec nebyla.

Stále ještě nemohla uvěřit, že se zítra, pozítří i všechny následující zítřky na světě probudí, a otec tu nebude. Rakovina si ho vzala příliš rychle na to, aby si dokázala zvyknout na bezprostřední blízkost jeho smrti. Dostatečně ji zdrtila už ztráta dědečka před pěti lety, jenže děda Thomas se dožil jednasedmdesáti. Otci bylo teprve jednapadesát, byl příliš mladý na to, aby ztratil vše, oč usiloval…, vše, co miloval. Po velkou část včerejší noci ležela beze spánku ve svém pokoji a přemýšlela, co s nimi po otcově smrti bude. Co se stane s plantáží? Miles nic z ní nechtěl. To věděli všichni. Toužil jen po tom, aby se stal profesorem a mohl na univerzitě vyučovat historii.

Matka o Somerset nikdy zvlášť nestála a o jeho chodu toho věděla pramálo. Darlin zájem se omezoval jen na to, že je manželkou Vernona Tolivera a paní sídla na Houston avenue. Pokud Mary věděla, matka se jen zřídka odvážila z města až tam, kde plantáž začínala a rozprostírala se akry a akry daleko podél cesty, téměř až do vedlejšího okresu. Na jedné straně ležel Dallas a v opačném směru Houston; to byla města, kam matka ráda zajížděla vlakem na nákupy a zůstávala tam i přes noc.

Minulo mnoho červnů, ale matka nikdy neviděla pole posetá tisíci bavlníkových květů v barvách od krémově bílé až po slabě červenou. Mary si nenechala ujít žádný. Teď tu zbyla jen ona jediná, kdo dokáže prožít to vzrušení při pohledu na květy, postupně se až do srpna měnící v tvrdé tobolky; a pak se náhle – tu a tam v moři zelené – objeví bílá skvrnka. Ach, a pak pozorovat, jak se posléze ta bělostnost šíří, a vyjíždět na koni, jak to dělávala s otcem a dědou Thomasem, do té nesmírné rozlohy bílých chomáčků na zelených stoncích vlnících se od obzoru k obzoru a vědět, že tohle vše patří rodině Toliverových.

Neexistovala žádná větší radost nebo vytržení; a nyní před ní stojí děsivá možnost, že by vše mohlo být už brzy totam. Ohromující myšlenka ji napadla před svítáním. Co kdyby matka plantáž prodala! Jako nová paní Somersetu by s ní mohla volně a po libosti nakládat a nikdo by ji nezarazil.

Dveře přilehlé kanceláře se otevřely. Vstoupil Emmitt Waithe, dlouholetý právní zástupce Toliverových, překypující omluvami, že je nechal čekat, avšak Mary okamžitě vycítila, že v jeho chování je cosi divného a se zpožděním to nemá nic společného. Ať už to bylo ze soucitu s jejich žalem nebo z jiného důvodu, nebyl schopen se jim podívat do očí. Horečně popocházel z místa na místo, což bylo neobvyklé u muže tak málomluvného a s tak úspornými pohyby, a projevoval nepřiměřenou starost o jejich pohodlí. Nedají si čaj nebo třeba kávu? Mohl by požádat sekretářku, aby zaběhla Mary pro limonádu –

„Emmitte, prosím,“ přerušila ho Darla ve snaze ho uklidnit, „nepotřebujeme nic jiného, než abyste byl stručný. Všichni jsme citově na konci sil a prosili bychom vás…, abyste pokračoval, prominete-li mi má slova.“

Emmitt si odkašlal, chvíli na Darle ulpěl zvláštním pohledem a pak se do toho pustil. Nejdřív vytáhl dopis z obálky ležící na hromadě jakýchsi úředních listin, které si přinesl s sebou. „Tohle je, ehm, dopis od Vernona, který napsal krátce před smrtí. Přál si, abych vám ho přečetl, dřív než vám vyjevím obsah jeho poslední vůle.“

Darliny oči za závojem zvlhly. „Ovšem,“ přikývla, natáhla se po synově ruce a stiskla mu ji. Emmitt četl:

Nejdražší ženo a děti,

nikdy jsem se nepovažoval za zbabělce, ale nyní zjišťuji, že nemám odvahu seznámit vás s obsahem své poslední vůle ještě za svého života. Dřív než si ji přečtete, dovolte, abych Vás ujistil, že vás všechny z celého srdce miluji a velice si přeji, aby mi okolnosti dovolily spravedlivější a štědřejší rozdělení majetku. Darlo, moje milovaná manželko, prosím, abys pochopila, proč jsem musel učinit to, co jsem učinil. Milesi, můj synu, nemohu očekávat, že to pochopíš, ale jednoho dne snad bude Tvůj dědic vděčen za dědictví, které Ti zanechávám a svěřuji, abys ho zachoval pro své potomky.

Mary, přemýšlím, jestli tím, že jsem na Tebe takto pamatoval, neprodlužuji prokletí, které sužuje Toliverovy od chvíle, kdy byla na Somersetu pokácena první borovice. Zanechávám ti bezpočet povinností a velkou zodpovědnost a doufám, že Tě neuvrhnou do postavení, které by bránilo Tvému štěstí.

Váš milující manžel a otec

Vernon Toliver

„To je nějaké divné,“ promluvila Darla do ticha, zatímco Emmitt opět skládal dopis a vsouval ho do obálky. „Co myslíte, že měl Vernon na mysli tím ‚spravedlivějším a štědřejším rozdělením‘ majetku?“

„Hned to zjistíme,“ poznamenal Miles a hubená tvář mu ztvrdla.

Mary byla velice tichá. Co otec myslel tím „bezpočtem povinností a velkou zodpovědností“? Má to něco společného s jeho posledními slovy, která k ní pronesl a která ona pokládala za nesouvislé mumlání umírajícího, znovu prožívajícího strašnou noční můru? Ať to stojí cokoli, jakékoli úsilí, dostaň tu půdu zpátky, Mary.

„Dostal jsem pokyny, abych vás seznámil ještě s jednou věcí, než přečtu poslední vůli,“ promluvil Emmitt a zvedl další listinu. Podal ji přes stůl Milesovi a vysvětlil: „Je to zástavní list. Než se Vernon dozvěděl, že je smrtelně nemocný, vypůjčil si peníze od bostonské banky a jako záruku jim nabídl Somerset. Vypůjčené peníze šly na splátky dluhů spojených s plantáží a na nákup další půdy, na níž se měla pěstovat bavlna.“

Miles přeletěl očima dokument a zvedl hlavu. „Čtu to správně? Desetiprocentní úrok na deset let? To není nic menšího než zlodějna!“

„Kde jste žil, Milesi?“ Emmitt rozpřáhl ruce. „Farmáři tady v okolí platili za výsadu zadlužit se u těch velkých východních zprostředkovatelů hypoték a komerčních bank dvakrát tolik. Kdyby si vypůjčil na sklizeň, zaplatil by značně vyšší poplatek, ale tím, že zastavil pozemky, mohl dostat peníze levněji, jestli to tak lze říct.“

Vyděšená Mary seděla bez hnutí. Pozemky jsou zastavené… To už nepatří Toliverům? Teď pochopila význam prosby umírajícího otce…, to jeho zoufalství. Ale proč se obracel na ni?

„Co když sklizeň nepostačí?“ zeptal se Miles příkře. „Pravda, bavlna teď dost vynáší, ale co když budeme mít špatnou úrodu? Bude to znamenat, že o plantáž přijdeme?“

Emmitt pokrčil rameny. Mary pohlédla nejdřív do právníkovy vážné tváře a pak do bratrovy, celé brunátné, a poprvé promluvila: „Sklizeň bude stačit!“ vyhrkla málem hystericky. „A o plantáž nepřijdeme. Takovou myšlenku pusť z hlavy, Milesi!“

Miles tvrdě udeřil dlaní do opěradla židle. „Bože všemohoucí! Na co to táta myslel, že kupoval další půdu, když tím vystavil nebezpečí tu, kterou máme? Proč nás k čertu zapletl do dalších dluhů a nakoupil stroje, o kterých si myslel, že je musíme mít hned teď? A já se domníval, jaký je to mazaný obchodník.“

„Kdyby ses zajímal trochu víc o jeho záležitosti, byl bys věděl víc o tom, co dělá, Milesi,“ bránila Mary otce. „Není spravedlivé obviňovat tátu za rozhodnutí, když jsi mu ani jednou při tom rozhodování nenabídl pomoc.“

Milese její výbuch zarazil. Hádali se málokdy, třebaže byli hodně rozdílní. Miles byl idealista, už nyní tíhl k marxismu, který zastával názor, že majetek a zisk by měly být vládnoucí třídě odebrány a rozděleny spravedlivěji masám. Ošklivil si pachtovní systém, kterému se dařilo v bavlníkovém pásu, protože věřil, že byl navržen tak, aby udržoval zchudlého nájemce v podřízeném postavení vůči plantážníkovi. Otec s jeho postojem zásadně nesouhlasil a tvrdil, že má-li plantážní systém dobré řízení, osvobodí nájemce od nutnosti být vlastním pánem. Mary stála bezvýhradně na otcově straně.

„Miles se stěží mohl zajímat o otcova rozhodnutí, Ovečko, vždyť byl poslední čtyři roky pryč, ve škole.“ Darlin závoj se při tom mírném pokárání zachvěl. „Co se stalo, stalo se. Jestli budeme potřebovat peníze, prostě část Somersetu prodáme. Kdyby byl tvůj otec věděl, že umírá, nikdy by další půdu nepřikupoval. Teď na nebi určitě pochopí, proč musím odčinit tu škodu, kterou nikdy nechtěl způsobit. Není to tak, Emmitte? Přečtěte nám laskavě závěť, abychom s tím už skončili. Mary nevypadá dobře. Musíme ji dopravit domů.“

Emmitt vrhl poslední zvláštní pohled na Darlu a pomalu zvedl dokument a začal nahlas číst. Když dočetl, všichni zůstali sedět, jako by oněměli, příliš ohromení, než aby mohli promluvit.

„Já… nevěřím tomu,“ zašeptala Darla konečně. Oči za závojem se jí z úleku leskly. „Vy chcete říct, že Vernon odkázal celou plantáž… Mary, až na ten úzký pruh podél Sabine? To je všechno, co má náš syn od otce dostat? A Mary má dostat i dům? Já nebudu mít nic, jen nějaké peníze z banky? Ale… tam toho moc být nemůže, protože Vernon použil každý cent na splacení hypotéky.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil právník, zatímco nahlížel do bankovní knihy, kterou měl u sebe. „Je vám ale jasné, Darlo, že máte zákonné právo žít v domě a dostávat dvacet procent ze zisku z pozemků, dokud se znovu neprovdáte nebo nezemřete. Vernon to v poslední vůli výslovně uvedl.“

„To bylo… velice velkomyslné,“ ucedila se sevřenými rty.

Mary seděla dál bez hnutí s rukama pevně sepjatýma a přála si, aby na ní nebylo vidět, jak se jí ulevilo – jak obrovskou má radost – a ta radost jí zaplavuje zarmoucené srdce. Plantáže jsou její! Otec – předvídající, že by je matka prodala – zanechal plantáž v rukou Toliverové, která by se jí nikdy nevzdala. Nezáleží na tom, že podle poslední vůle má Miles právo zplnomocněného zástupce nad Somersetem, dokud ona v jednadvaceti nebude moct podle zákona převzít jeho správu. Kvůli matčiným dvaceti procentům se bratr bude mít na pozoru, aby nezasahoval do jeho slibně se vyvíjejícího chodu ani do přednostního splácení hypotéky.

Miles vstal a měřil místnost pevnými kroky, jak to dělával, byl-li rozrušený. „Vy mi tu říkáte“ – obrátil se podrážděně k právnímu zástupci – „že živobytí mé matky bude po zbytek jejího života záviset na zdaru plantáže a že bude připravena i o vlastní domov?“

Emmitt si pohrával s jakýmisi papíry a vyhýbal se jeho pohledu. „Tím, že je dům svěřen Mary, bude zajištěno, že vaše matka bude mít vždycky domov, Milesi. Často se v podobných situacích stává, že domy se neuváženě prodají a peníze z prodeje jsou brzy pryč. A dovolte mi připomenout, že dvacetiprocentní zisk není žádná almužna. S tím, jak se teď bavlna prodává, zvlášť jestli Spojené státy postihne válka, měl by Somerset dosáhnout ohromných tržeb. Vaše matka bude moct žít opravdu velmi spokojeně.“

„S nižšími výdaji, a pokud nepřijde zlá sklizeň,“ zašeptala Darla.

Emmitt pohlédl na Milese přes obroučky brýlí. „Bylo by dobře, kvůli vám, kdyby váš syn dohlédl na to, aby nepřišla.“ Právník se na chvíli odmlčel, jako by zvažoval, má-li ještě něco dodat. Zřejmě se rozhodl, že ano, protože odložil pero na stůl a opřel se dozadu v křesle. „On vlastně Vernon neměl jinou možnost než stanovit poslední vůli takto.“

Miles stále ještě stál a očividně plný opovržení se zeptal: „Vážně? A pročpak?“

Emmitt pohlédl zpříma na Darlu. „Obával se, že byste mohla tu plantáž prodat, má milá – jak jste navrhovala sotva před pár minutami. Tímto způsobem se budete moct i nadále těšit ze všeho, co Somerset vynese, což bylo ostatně stejné i za Vernonova života, a plantáž i dům zůstanou v rodině Toliverových.“

„Až na to, že stejně jako dřív, kdy mě podporoval manžel, nyní budu závislá na své dceři, pokud jde o živobytí a střechu nad hlavou.“ Darla mluvila tak malátným hlasem, že se závoj sotva pohnul.

„A to nemluvím o tom, že narušil moje plány na dalších pět let,“ poznamenal Miles a horní ret se mu třásl vztekem.

Darla uvolnila stisk rukou, které dosud svíraly opěradlo židle, a složila je do klína. „Mám tomu tedy rozumět tak, že okolnosti, které můj manžel zmiňuje v dopise, souvisejí s obavami, že bych mohla prodat plantáž, nebo – v případě, že bych tak neučinila, bych ji jistě špatně spravovala? Jsou toto důvody, které znemožňují – jakže to vyjádřil? – ‚spravedlivější a štědřejší rozdělení majetku‘?“

„Myslím, že jste, ehm, pochopila manželovy důvody dokonale, Darlo.“ Výraz Emmittovy tváře změkl ve zřejmé naději, že ji ukonejší. „Vernon věřil, že Mary je z Toliverů ten nejvhodnější člověk, který dokáže časem plantáže spravovat. Zdá se, že zdědila nejen schopnost postarat se o pozemky, ale také oddanost a věrnost vůči Somersetu a vůči způsobu života, který nabízí. Myslel si, že Mary dokáže, aby se plantáž vyplácela, abyste z toho měli prospěch všichni, a uchová ji pro příští generace, což bude zahrnovat i vaše děti, Milesi.“

Na Milesově tváři se zračilo zjevné znechucení; postavil se za matčinu židli a položil jí účastně ruku na rameno.

„Chápu…“ Darlin hlas nevyjadřoval žádné emoce. Velice promyšleně zvedla závoj a klidně ho zastrčila mezi černá pera svého obrovského smutečního klobouku. Byla to navýsost pěkná žena s hladkou alabastrovou pletí a velkýma zářivýma očima. Její syn zdědil jejich jantarový odstín, kaštanové vlasy a tvar malého, pikantního nosu. Naproti tomu Mary byla obdařena neobyčejnou kombinací rysů, kterými se vyznačovali Toliverové již od dob anglických Lancasterů. Všichni tvrdili, že nemůže být nikým jiným než dcerou Vernona Tolivera.

Mary rozechvěle pozorovala, jak matka vstává ze židle; chladná, nepřístupná postava, skoro cizinka v tom ponurém černém oblečení. Znepokojilo ji, že si matka zvedla závoj, stejně jako ji znepokojoval neznámý lesk očí. Všechny známky žalu byly pryč. Bělmo očí měla naprosto čisté. Vstal i Emmitt.

„Musím vám položit ještě jednu otázku, Emmitte, vzhledem k tomu, že s těmito věcmi nejsem obeznámena…“

„Ovšem, má milá. Cokoli.“ Emmitt se mírně uklonil.

„Obsah té závěti… bude zveřejněn?“

Emmitt svraštil rty. „Závěť je veřejný dokument,“ vysvětloval se zřejmým váháním. „Jakmile bude ověřena, stane se soudním protokolem a každý, zvláště věřitelé, si ji mohou prostudovat. Také…“ Právník si odkašlal a vypadalo to, že není ve své kůži. „Závěti, které jsou zařazeny k ověření, se objeví v novinách. Je to kvůli těm, kdo si třeba budou činit nárok na pozemky.“

„S vyloučením členů rodiny,“ ucedil Miles.

„Takže kdokoli je zvědavý na podrobnosti závěti, může se je dozvědět?“ zeptala se Darla.

Emmitt přikývl. Zdálo se, že z Darlina strnulého těla vyprchala síla. „Čert vem tátu!“ zvolal Miles a odstrčil matčinu židli, aby mohla projít.

„Ehm… Slíbil jsem Vernonovi ještě jednu věc, Darlo,“ zadržel ji Emmitt. Otevřel skříňku za sebou a vytáhl vázu s jedinou červenou růží. „Váš manžel mě požádal, abych vám po přečtení závěti předal tohle. Vázu si každopádně ponechte.“

Darla rukou v rukavičkách zvolna uchopila nádobu se štíhlým hrdlem, zatímco děti z matky nespouštěly oči. Chvíli si ji prohlížela, pak ji postavila na Emmittův stůl a růži z ní vytáhla. „Tu vázu si nechte,“ pousmála se tak podivně, že všichni trochu ucouvli. „Jdeme, děti.“

Darla Toliverová odcházela rychlým krokem a u dveří odhodila červenou růži do nádoby na odpadky.

Kapitola šestá

Cestou domů v bryčce tažené toliverskými araby seděla rodina beze slova, Mary v nejzazším koutě. Všichni bez hnutí zírali přes slídová okna a vypadali přitom stejně truchlivě, jako když jeli před čtyřmi dny na pohřeb Vernona Tolivera. Onoho dne cítila Mary ve voze citelnou prázdnotu, dnes však byl plný hrozivé, neviditelné síly, která se zdála být schopná odtrhnout ji od matky i od bratra a je dva od vzpomínky na manžela a otce, kterého oba dřív milovali.

Pohlédla na matku. Věděla o té legendě o růžích a pochopila, z jakého důvodu otec zařídil, aby matka růži dostala, i hrozivý význam toho, že ji odhodila do odpadkového koše u dveří pana Waithea. Mary hleděla ustaraně na matčin bledý, neúprosný profil, naplněna sklíčenou jistotou, že otci nebude nikdy odpuštěno, co učinil.

A co učinil? Otec pouze zajistil, že plantáž i rodinný dům zůstanou v rukou Toliverů. Ve finanční tísni nebo v případě, že by se znovu provdala – což by ji mohlo přinutit k životu někde jinde –, jejich matka by vše prodala. A kdyby odkázal půdu Milesovi, zaručil by ztrátu jejich dědického práva. Tím, že to odkázal jí, zachoval toto právo jejich potomkům.

Jestliže je to takto, proč je matka tak nešťastná? A koneckonců i Miles? Začas nastoupí učitelskou dráhu. Pět let není dlouhá doba. Během této doby Mary nepromarní ani minutu a naučí se všechno možné o řízení plantáže. Ku pomoci má Lena Deetera. Je to vynikající hospodář, čestný a pilný, loajální k Toliverům a nájemci si ho velice váží. Co se nenaučila od dědečka a otce, naučila se od něj. Miles tu nejspíš nebude muset být neustále, až do jejích jednadvaceti. Dva roky by měly stačit, pak si bude moct jít za svým a ona mu bude posílat listiny, které bude potřeba podepsat. Do té doby už si vybuduje postavení a bude schopná řídit Somerset sama.

Pozdě odpoledne zašla Mary za matkou, aby jí předložila své argumenty a obhájila tak otcovo rozhodnutí. Zastihla Darlu na lenošce v pokoji, který dřív sdílela s manželem. Bohaté kaštanové vlasy měla rozpuštěné a místo pracného účesu s velkou stočenou vlnou jí splývaly na ramena. Pozdní slunce vrhalo bledou zář přes vzdušné žluté draperie. Sklíčená Mary přemýšlela, jestli ten matčin světlý, levandulový domácí oděv něco neznamená – jakési zřeknutí se smutku. Černé šaty a klobouk nebylo nikde vidět a stejně tak ani množství kondolenčních květin, které matka, poté co odnesli manželovo tělo k pohřbení, přikázala poslat nahoru. Mary již předtím potkala Sassii, která scházela dolů s náručí plnou ještě čerstvých kytic, a naplněna hroznou předtuchou se jí zeptala: „Co to má všechno znamenat?“

„Co by to asi tak mohlo bejt?“ Hlas hospodyně potemněl smutkem. „Podle mě to tady už nikdá nebude stejný jako dřív.“

Mary měla stejný pocit, když tu teď stála a s úzkostí pozorovala matku na lenošce. Z jejích bílých nehybných rysů a toporného držení těla vyzařovala děsivá odtažitost. Veškerá vřelost a nálada jako by v ní vyhasla. V levandulovém saténovém župánku ležela chladná, nepřístupná cizinka.

„Ptáš se mě, co jiného mohl udělat?“ Darla zopakovala Maryinu otázku. „Já ti to povím, milá dcero. Mohl mě milovat víc, než miloval svou půdu. Tohle mohl udělat.“

„Ale mami, ty bys ji prodala!“

„Nebo to aspoň,“ Darla pokračovala se zavřenýma očima, jako kdyby Mary nic neřekla, „mohl rozdělit napůl mezi našeho syna a dceru. Ten proužek, co Miles zdědil, je skoro bezcenný. Každé jaro ho řeka zaplaví. Před dešti ani po nich tu nic nedozraje.“

„Přesto je to součást Somersetu, mami, a víš přece, že Milesovi na plantáži nikdy nezáleželo.“

„Přinejmenším,“ pokračovala Darla tímtéž bezvýrazným hlasem, „mohl vzít v úvahu moje city a mohl také vědět, jak to bude vypadat v očích všech našich přátel, že ponechal starost o zabezpečení manželky v rukou dcery.“

„Mami…“

Darla, s očima stále zavřenýma, mluvila dál. „Láska tvého otce, Mary, byl můj největší poklad. Jaká čest být jeho manželkou, být vybrána ze všech žen, se kterými se mohl oženit, a některé byly hezčí než já…“

„Nikdo není hezčí než ty, mami,“ šeptala Mary a zalykala se přitom žalem.

„Jeho láska mi dala život, dala mi postavení, udělala mě důležitou. Teď cítím, jako by to všechno byla pouhá přetvářka, něco, co jsem si mohla užívat, dokud žil. Ve smrti si to všechno zase vzal, všechno, co jsem si myslela, že pro něj znamenám a on pro mě.“

„Ale mami –“ Nedostávalo se jí slov. Nedostávalo se jí slov, protože hluboko ve svém šestnáctiletém srdci Mary věděla, že matka mluví pravdu. Zachování plantáže nakonec znamenalo pro otce víc než hrdost jeho manželky, její city a zaopatření. Zanechal ji doslova bez haléře, závislou na dětech a vystavenou ponížení v howbutkerské společnosti.

Mary, která už v té době špatně snášela slabosti, mohla sotva vinit matku, že se cítí otřesená a prázdná, připravená dokonce i o vzpomínky, které by jí přinesly útěchu. Klekla si vedle lehátka a slzy jí stékaly po tvářích. „Táta ti nechtěl ublížit, vím, že nechtěl.“

Položila si hlavu na matčinu hruď, ale i když její slzy smáčely levandulový satén, cosi v ní, hluboko pod jejím žalem, jásalo, že Somerset připadl jí, a Mary si přísahala, že si ho udrží, ať jí přinese jakékoli strádání, a nikdy se plantáže nevzdá. Nikdy v životě. Matce to nějak vynahradí…, bude těžce pracovat, aby Somerset dokázal zaplatit hedvábí i satén, které matka měla tak ráda. Somerset se stane tak velkým a mocným, jméno Toliverů tak významené, že se nikdo neodváží pronést nějakou poznámku o matce. A za nějaký čas všichni zapomenou na zradu Vernona Tolivera a uvědomí si, jak správně učinil, když takto naložil se svými statky. Všichni uvidí, v jaké vážnosti chovají Darlu Toliverovou její děti i vnoučata a bolest odezní.

„Mami?“

„Jsem tady, Mary.“

Jenže tu nebyla, jak jí napovědělo hluboké bodnutí instinktu. Už nikdy nebude tou matkou, kterou s Milesem znávali. Mary by dala cokoli na světě, aby ji zase viděla stát na nohou, normální a důvěrně známou, krásnou a šťastnou i v tom žalu. Cokoli kromě Somersetu, poopravila svou myšlenku, a ten dodatek ji vyděsil, vyděsila ji ta hranice, kterou její láska nedokázala překročit.

Přesně tak, jak to nedokázal ani její otec.

Pocit ztráty jí pronikl až do duše, stejně silný jako ve chvíli, kdy otcova ruka vyklouzla navždy z její. „Mami! Mami! Neopouštěj nás, neopouštěj nás!“ vzlykala, a když třásla tou nehybnou postavou v levandulovém saténu, cítila, jak se jí zmocňuje hysterie.

Toho večera, kdy seděla v příšeří soumraku v předním salonku, si Mary uvědomila, že ji ode dveří s černými závěsy někdo pozoruje. Byl to Percy Warwick. Měl klidný, vážný výraz, který si vyložila jako nesouhlas. Miles už jistě jemu i Olliemu pověděl všechno o závěti a není pochyb, že oba sdílejí Milesův názor.

Tvořili bratrství tří – Miles Toliver, Percy Warwick a Ollie DuMont. Od útlého dětství byli nerozluční a udržovali tak přátelství, na jehož počátku stáli jejich dědové a v němž pokračovali jejich otcové. Když otce pohřbívali, její pozornost zaujali ti tři stojící pospolu. Jak se od sebe lišili! Ollie, malý, zavalitý a zábavný, věčný optimista. Miles, vysoký, hubený, seriózní, zarytý bojovník za svou věc. A Percy, největší a nejhezčí z těch tří, prozíravý a rozumný… Apollo, který nad nimi všemi bdí. Na chvíli pocítila závist. Jak by to bylo uklidňující, kdyby se mohla těšit z přátelství, jako bylo to jejich. Jejími jedinými přáteli byli otec a dědeček.

„Smím dál?“ zeptal se Percy hlasem, který v tom nadcházejícím letním podvečeru zazněl hluboce a zvučně.

„To bude záležet na tom, cos mi přišel říct.“

Odpověď vyvolala na jeho rtech povědomé, pobavené pousmání. Nikdy spolu s Percym nevedli žádné hovory. Přeli se. Bylo tomu tak několik posledních let o prázdninách, kdy se hoši vraceli domů z Princetonu. Stejně jako Miles a Ollie, i Percy ukončil studia v červnu a pak začal pracovat v otcově dřevařské společnosti.

Uchichtl se a vešel dovnitř. „Pořád nabroušená, když jde o mě. Předpokládám, že žádný brousek zatím nepotřebuješ.“

„Předpokládáš správně.“

Jak je hezký, pomyslela si zdráhavě. Soumrak jako by prohloubil lesk jeho světlých vlasů a sytě bronzovou barvu pleti. Celé léto pracoval venku s ostatními dřevaři a výsledkem bylo štíhlé, pevné tělo. Vyrozuměla, že tam na východě je spousta dívek… Růžovo-bělostné porcelánové panenky. Slyšela, jak si Miles s Olliem dělají legraci z jeho úlovků.

Zaujala opět původní pozici, opřela hlavu o opěradlo židle a zavřela oči. „Miles se už vrátil?“ Její hlas zněl v důsledku únavy a žalu drsně.

„Ano. Odešel s Olliem nahoru za tvou matkou.“

„Předpokládám, že ti řekl o závěti. Samozřejmě nesouhlasíš.“

„Samozřejmě. Tvůj otec měl nechat plantáž i dům tvé matce.“

Mary zvedla zlostí a překvapením hlavu. Percy byl známý tím, že se zdržoval soudů. Nikdy se nevyjadřoval slovy, že by někdo něco měl, když přišla řeč na záležitosti někoho jiného. „Jakým právem se vyjadřuješ k tomu, co měl můj otec udělat?“ Zastavil se těsně za jejím křeslem s rukama v kapsách a tváří ve stínu a vážně na ni hleděl.

„Právem někoho, komu moc záleží na tobě, tvém bratrovi a matce. Tímhle právem.“

Probodl její pobouření jako oštěp útočnou zmiji. Odvrátila hlavu a přitom mrkala a polykala ten knedlík v krku, slzy opět na krajíčku. „Pokud ti na nás záleží, nech si svůj názor pro sebe, Percy. Otec věděl, co dělá, a říkat, že ne, věci v téhle době jen zhorší.“

„Říkáš to proto, že obhajuješ otce, nebo protože máš pocit viny, že na tebe nezapomněl?“

Mary zaváhala, chtěla – potřebovala – mu důvěřovat, pokud jde o pravdivost jejích citů, ale měla strach, že by se v jeho očích ještě víc snížila. „Co si myslí můj bratr?“ zeptala se a vyhnula se tak jeho otázce.

„Myslí si, že jsi radostí bez sebe, že jsi zdědila Somerset.“

A je to. Názor mého bratra je na světě, pomyslela si, a to poznání bylo jako říznutí nožem. Byla přece tak opatrná, aby nevyzradila své nadšení, a přesto neobalamutila ani Milese, ani matku, a oni ji za to budou nenávidět. Slzy ji pálily v očích a ona znenadání vztekle vyskočila z křesla a stoupla si k oknu. Bledý měsíc už vyšel. Pozorovala, jak se jí před očima mění ve stříbrný proužek.

„Cikánečko…,“ slyšela, jak Percy mumlá, a než se nadála, přistoupil k ní a přitáhl si její uslzenou tvář pod bradu. Okamžitě mu začala s brekem huhlat do kravaty.

„Miles mě o-obviňuje, že… že táta napsal takhle tu závěť, viď? A máma t-taky. Ztratila jsem je, Percy, ztratila jsem je stejně jako tátu.“

„Byl to pro ně nečekaný šok, Mary,“ vysvětlil a hladil ji po vlasech. „Tvoje matka se cítí zrazená a Miles je rozzlobený kvůli ní, ne kvůli sobě.“

„Ale… ale nemůžou přece dávat mně vinu za to, že mi táta všechno odkázal. Nemůžu si pomoct, že miluju plantáž, stejně jako si Miles a matka nemůžou pomoct, že ji n-nemilujou.“

„Já vím,“ pronesl hlasem plným laskavého porozumění. „Ale můžeš napravit, co se stalo.“

„Jak?“ zeptala se a zvedla přitom hlavu, aby slyšela tu navrhovanou moudrost.

„Prodej Somerset, až ti bude jednadvacet, a rozděl se s nimi o zisk z prodeje.“

Mary by nemohla být vyděšenější, ani kdyby se podívala nahoru a viděla, jak mu z hlavy vylézají hadi. Vyprostila se mu z náruče. „Prodat Somerset?“ Nevěřícně na něj zírala. „Ty mi navrhuješ prodat Somerset, abych utišila mámino a Milesovo zklamání?“

„Navrhuju ti, abys to udělala a zachránila tak váš vzájemný vztah.“

„To si mám kupovat svůj vztah s nimi?“

„Ty to překrucuješ, Mary, buď abys ulevila svědomí, nebo proto, že jsi tak zaslepená svou posedlostí Somersetem, že nevidíš skutečné kořeny matčina a bratrova zármutku.“

„Já to vidím!“ křičela Mary. „Já vím, jak se máma a Miles cítí! Jenže žádný z vás nevidí, že jsem z úcty k otci zavázána vyplnit jeho přání.“

„On přece neřekl nic o tom, že nemáš plantáž prodat, až ti bude jednadvacet.“

„Copak by mi ji odkázal, kdyby si myslel, že ji mám prodat?“

„Co se stane, až budeš ve věku na vdávání a tvůj manžel se nebude chtít dělit o manželku s plantáží?“

„Já bych si nikdy nevzala muže, který by nechápal a nepodporoval to, co cítím vůči Somersetu.“

Po tomto prohlášení se Percy odmlčel. Její stuha do vlasů spadla na podlahu. Sehnul se, zvedl ji a složil vpůli. Položil jí stuhu přes rameno. „Jak víš, že bys nemohla milovat muže, který by nechoval vůči Somersetu stejné pocity jako ty? Kromě Howbutkeru jsi nic nepoznala. Nikdy se tu nevyskytlo nic jiného, co by tě zaujalo, kromě plantáže. Nikdy jsi nezažila nic jiného než být Toliverová. Mělas velice omezenou existenci, Mary.“

„Já o žádnou jinou existenci nestojím.“

„Nemůžeš dospět k takovému závěru, pokud neznáš nic, s čím bys to mohla srovnat.“

„Ano, můžu. A stejně, není pravděpodobné, že bych takové srovnání mohla udělat, ne?“

Slyšeli, jak Miles s Olliem scházejí ze schodů. Mary ke svému překvapení zjistila, že lituje toho vyrušení, protože – musela si přiznat – postrádá útěchu Percyho náruče. Tak blízko něj ještě nikdy nestála. Dosud nevěděla, že má pod levým okem malou pihu, ani si nevšimla neobvyklého stříbřitého kroužku kolem zorniček. „Ty jsi se mnou nikdy nesouhlasil, viď?“ zeptala se a ta otázka z ní vylétla naprosto nečekaně.

Percy nadzdvihl tmavě plavé obočí. „‚Nesouhlasil‘ není ten správný výraz,“ odpověděl.

„Tak jsi mě neměl rád.“ Zadržela dech a čekala na potvrzení svých slov.

„Tak to taky není.“

„Tak jak to je?“ Tváře jí hořely, ale byla odhodlaná dozvědět se, jak přesně o ní Percy smýšlí. Pak může jít k čertu a ona už o jeho názoru nebude přemýšlet. Už na to dál nebude zvědavá.

Dřív než mohl odpovědět, vešel do pokoje Miles a za ním funěl Ollie.

„Tady jsi!“ zvolal její bratr a Mary na kratičkou chvíli zadoufala, že přišel hledat ji. Jenže on hledal Percyho, uvědomila si, protože jí si nevšímal a oslovil přítele. „Nevěděl jsem, jestli jsi odešel nebo ne. Nezůstaneš na večeři? Máme spoustu jídla, ale Sassie to bude chtít vědět.“

„Já tu nezůstanu,“ řekl Ollie a podíval se na Mary, jako by zůstat chtěl. Usmál se na ni láskyplně a ona mu odpověděla mírným pousmáním.

„Bohužel, já taky nemůžu zůstat,“ odpověděl Percy. „Budeme mít hosty a matka očekává, že převezmu roli hostitele.“

„Co jsou zač?“

„Dcera bývalé matčiny spolubydlící, když chodily na Bellington Hall v Atlantě, a její otec. To děvče se tam chce zapsat letos na podzim. Její matka zemřela, a tak si přijdou popovídat o té škole k nám.“

„To je aspoň záminka, kterou tatík udal, aby ji mohl přivést na návštěvu,“ poznamenal Ollie a významně mrkl na Milese.

„No, otec vypadá na člověka, co má v rukávu postranní úmysly, a moje matka si myslí, že jejich návštěva je trik,“ připustil Percy, „jenže copak si většina matek nemyslí, že každá dívka má spadeno na jejich syna?“

Aspoň s jednou dívkou si Beatrice dělat starosti nemusí, pomyslela si Mary, která pocítila bodnutí žárlivosti příčící se zdravému rozumu, že jiná dívka si dělá nároky na Percyho pozornost při večeři. Záměrně se obrátila k Olliemu a položila mu ruku na rukáv. „Ollie, určitě nechceš zůstat? Dnes večer by nám tvoje veselá společnost udělala dobře.“

„Rád bych, Ovečko, ale pomáhám otci s inventurou po skončení letní sezony. Možná zítra večer, jestli to pozvání bude platit.“

„Pro tebe platí vždycky, Ollie.“

Jestliže si Percy všiml, že ho vyloučila ze svých citů, nedal to najevo. Namísto toho ji obdařil svým známým úšklebkem. „Dokončíme náš rozhovor jindy, Cikánečko. Pamatuj si, kde jsme přestali.“

„Jestli nezapomenu,“ odbyla ho Mary a nasupila se, když užil přezdívky, o níž věděl, že ji nesnáší.

„Nezapomeneš.“

„Ta návštěvnice…, jak se jmenuje a jaká je?“ zajímal se Miles, který vyprovázel přátele z domu.

„Lucy Gentryová, je docela příjemná. O jejího otce moc nestojím.“

Zbytek rozhovoru byl pro ni ztracen, jelikož Miles je vyvedl ven. Z okna salonku pozorovala „hochy“, jak je rodiny nazývaly, kráčet po cestě před domem k jejich rychlým novým vozům Pierce-Arrow, které dostali od svých otců jako dar k dokončení studia. V červnu Milese zmátlo a zklamalo, že na něj nečekal stejný dar ve stáji, která se teprve měla přeměnit na garáž, jelikož Toliverovi neměli žádný z těch nových automobilů. Nyní pochopil, proč se dar omezil na svazky encyklopedie v pěkné vazbě, které měl používat ve svém příštím povolání učitele dějepisu.

Podivný smutek prohloubil její sklíčenost. Kéž by byli s Percym dokončili svůj rozhovor. Ona se k tomu tématu už určitě nikdy nevrátí a on na něj nejspíš zapomene ve chvíli, kdy vycouvá z příjezdové cesty. Nikdy se už nedozví ten přesný výraz, který by zvolil k popsání toho, co k ní cítí, ale mohla to uhádnout. Je to lítost – lítost, že je Toliverová, že bere své dědictví tak vážně. Nechápala, proč Percy bere to své tak na lehkou váhu. Byl jediný dědic, a měl tedy chránit a zachovat odkaz své rodiny. Ollie, ten nenucený a veselý člověk, pohlížel na své povinnosti jako DuMont s mnohem větší vážností. Zlobilo ji Percyho pohrdání tím, co nazýval posedlost Somersetem, protože on sám totéž zanícení vůči Dřevařské společnosti Warwick necítil.

Tak tohle se stalo z těch, kteří nedbali na své prvotní kořeny, pokud je úplně neodhodili. Warwickové a Toliverové přijeli do Texasu jako pěstitelé bavlny, jenže Percyho rodina ihned přesedlala na dřevařství, zatímco Toliverové zůstali věrni původnímu povolání. Teď to zplna pochopila. Percy pohlíží na Dřevařskou společnost Warwick jako na prostředek k zajištění živobytí. Pro ni byl Somerset způsob života.

Uspokojena tímto rozlišením odebrala se do jídelny, kde bylo na dlouhém mahagonovém stole prostřeno pro ni a Milese jako obvykle. Její bratr už seděl u stolu. Jedli beze slova v horké, žlutavé záři petrolejových lamp, uzavření do sebe a vzdálení, a nepřítomnost rodičů v čele stolu vyvolávala dojem, jako by tam seděli sklíčení duchové. Kdo je ta Lucy Gentryová? přemýšlela Mary, zatímco se nutila k jídlu. A má na Percyho spadeno, jak ji podezírá jeho matka?

Kapitola sedmá

„Mary, můžeš na chvíli přijít do pracovny?“

Překvapená Mary zvedla oči od hrášku, který loupala do zástěry na klíně. Miles přišel ke dveřím kuchyně. „Ovšem,“ přikývla, znepokojená jeho tónem. Byl v těchto dnech tak strohý, vůbec se nepodobal onomu něžnému bratrovi, který si ji vždy dobíral, bratrovi, jak ho znávala. Toužila mu vyhovět, a tak chytla zástěru a přesypala hrášek do košíku na Sassiině klíně. Podívaly se na sebe se zdviženým obočím. Ten poslední měsíc se hospodyně často dala slyšet, že je to „hanba do nebe volající“, jak pan Miles jedná se svou sestřičkou.

Mary poslušně následovala štíhlou bratrovu postavu do místnosti vedle knihovny, odkud jejich otec dříve spravoval plantáž. Miles jí začal říkat spíš „pracovna“ než „tátova kancelář.“ To byl jeden z mnoha detailů v souvislosti s plantáží, který jí působil starosti. Miles záhadně přicházel a zase odcházel se somersetskými červenými účetními knihami v podpaží. Mary ho chtěla požádat, aby ji nechal do nich nahlédnout, ale neodvážila se. Teď nebyl čas, aby prohlašovala něco o vlastnictví – trvat na tom, aby se směla podívat, jak bratr spravuje Somerset. Obávala se, že Miles uvádí v život svou teorii, která kdysi při večeřích u Toliverů vyvolávala tolik sporů mezi otcem a synem.

Vernon Toliver byl přesvědčen, že majitel půdy by měl důsledně dohlížet na všechno: od toho, jak nájemce zachází s manželkou, až k tomu, jak se chová ke svému koni. Jeho syn nesouhlasil s otcovým postojem při jednání s lidskými bytostmi a líčil samotný pachtovní systém jako zlý a despotický. Vernon Toliver si stál na svém: není nic zlého na tom, když člověk pronajme pozemky někomu, kdo si nemůže dovolit vlastní farmu, a získá za to část úrody. Nemorálnost vyplývá pouze z toho, když ti lidé nedostanou za svou práci slušně zaplaceno a když jim majitel neposkytne „zařízení“, k němuž se ve smlouvě zavázal. Není zodpovědný za špatnosti jiných plantážníků. Nemůže napravit nekalé praktiky pachtovního systému. Může pouze svým příkladem ukázat, jak má ta práce vypadat. Copak Miles nevidí, že nájemci na Somersetu jsou nejlépe oblékaní, živení, mají nejlepší bydlení a že se s nimi zachází nanejvýš slušně, nejlépe ze všech ve východním Texasu?

Miles namítal, že jejich nájemci jsou ovšem stále jen vazalové a oni velcí, nesmírně obávaní pánové. Měl by existovat zákon, který by dal nájemcům právo pachtovným vykoupit půdu, kterou obhospodařují. Jakmile by byla volná a bez závazků, platili by majiteli pozemku jistý poplatek doživotně.

Mary vídala, jak otec při těchto návrzích u večerní tabule bledne.

Nyní měla pocit stejného poklesu krevního tlaku při pomyšlení, že by se Miles mohl pokoušet dokázat, že liberální zacházení s nájemci vyústí ve větší blahobyt pro všechny. Sklizeň vypukne ani ne za měsíc a je potřeba každého centu na zaplacení hypotéky. Hrozně moc si potřebovala promluvit s hospodářem Lenem, jenže Miles si bral bryčku s araby každý den, takže ve stáji zbyla pouze stará kobyla a ta byla pro cestu na plantáž nespolehlivá. Mary měla cukání seznámit se s otcovými účetnickými metodami, ovšem když účetní knihy neměl zrovna bratr, byly uzamčené v zásuvce v pracovně. A jediný klíč k ní měl Miles.

Milovala bratra, ale začínala na něj pohlížet také jako na protivníka všech svých nadějí a snů, a zejména jako na protivníka otcových přání a jeho památky. V domácnosti Toliverových se utvořily dva tábory. V jejím byla pouze Sassie. Všichni ostatní – další pomocníci, matka a všichni jejich přátelé až na neutrálního Ollieho – stáli na Milesově straně. Bože chraň, ale ona si dokonce přála, aby se Milesovi něco stalo, nějaká malá nehoda, která by ho přiměla, aby jí plantáž předal. Přinejmenším doufala, že ho nové povinnosti znudí a on si uvědomí, že se na plantážníka nehodí.

„Týká se to mámy?“ zeptala se a posadila se do křesla proti otcovu velkému borovicovému psacímu stolu, což byl dárek od Roberta Warwicka Jamesi Toliverovi z roku 1865.

„Týká se to tebe,“ odpověděl Miles suchopárným tónem, kterým začal mluvit, když se stal pánem domu. Usadil se s profesorskou povýšeností za psací stůl, opřel se o něj lokty, dlouhé elegantní prsty měl sepjaté a francouzské manžety naškrobené jako své způsoby. „Mary, jsem si jist, že si uvědomuješ, že toto je pro nás všechny velmi těžko snesitelná doba.“

Mary přikývla a chtělo se jí plakat nad tím, jak se mezi nimi vytratila veškerá vřelost.

„V naší rodině se přihodilo cosi, co jde nad rámec žalu nad ztrátou táty. Žal by nás měl vlastně spojovat. Namísto toho ta závěť způsobila, že ve mně a v matce zůstalo velmi málo pochopení pro tátu. Cítíme hořkost a cítíme se podvedeni. Maminka se cítí ponížená. Žádný z nás k tobě nebyl spravedlivý, to si uvědomuju. Vnutili jsme ti pocit viny, že můžeš za to, co se stalo, a já toho lituju, Mary, opravdu toho lituju. Nicméně pravda je taková, že se na tebe stěží můžu podívat, aniž cítím, že jsi jaksi zodpovědná za podmínky té poslední vůle.“

„Milesi…“

Zvedl ruku. „Nech mě to dopovědět a pak si k tomu můžeš říct své. Bůh ví, že jsem tu plantáž nechtěl, ale měla připadnout matce. Ona měla mít právo ji prodat, nebo si ji ponechat. Ona měla zaujímat první místo v otcově náklonnosti, ne Somerset a ani ty ne. Takhle to cítí ona i já. A taky máme pocit, že tě tátovo rozhodnutí blaží.“

„Jenom proto, že budu pečovat o naše dědické právo,“ přerušila ho Mary. „O maminku se postarám. Nic jí nebude chybět – “

„Mary, prokristapána, maminka nepotřebuje tvoji dobročinnost. Copak to nechápeš? Vžij se do jejího postavení. Jak myslíš, že by ses cítila ty, kdyby dal tvůj manžel přednost dceři před tebou, kdyby vydal tebe na milost její dobročinnosti?“

„Já bych nezavrhla svou dceru pro něco, co by udělal můj manžel!“ Plakala, neboť ji bolelo, jak se poslední dobou matka odvrací ke zdi, kdykoli Mary vstoupí do jejího pokoje.

Miles zvedl ruce dlaněmi vzhůru, aby ukázal, že uznává její stanovisko. „Chápu, že jsme v tobě mohli vyvolat takové pocity, a je mi to opravdu líto.“

„V posledním měsíci by mi přišlo vhod trochu mateřské a bratrské lásky, Milesi, hrozně mi chybí táta…“

„Já to vím,“ ujistil ji a na chvíli zjihl, „ale kvůli tomuhle jsem si tě sem nevolal. Chci, abys mě vyslechla, dřív než vyskočíš a pošleš mě k čertu. Na tvém místě bych to ale nedělal. Rozumělas?“

Mary rozuměla. Milesův pronikavý pohled jí připomněl, že on je zplnomocněn ke spravování Somersetu. Ona i plantáž mu budou příštích pět let vydány na milost.

Mary přikývla a Miles se znovu narovnal na stářím sešlé židli a nasadil poučující výraz. „Myslím, že by sis měla udržovat od maminky mírný odstup. Hodlám tě poslat do školy, abys dostudovala. Jedna pěkná je v Atlantě, ta by se pro tebe výborně hodila. Mám ještě nějaké peníze, které mi zanechal děda Thomas, a těmi ti zaplatím jeden školní rok.“

Mary na něj zírala v němém údivu. On ji chce poslat tam, kam kdysi odešla Beatrice… Pryč z plantáže…

„Jmenuje se to Bellington Hall,“ pokračoval Miles, jako by ho pohled na sestřinu bolest vůbec nevzrušil. „Studovala tam Beatrice Warwicková. Možná si vzpomeneš, že se o té škole rovněž zmínil Percy v souvislosti s jejich hostem Lucy Gentryovou. Bývalo by záhodno, kdybys souhlasila, že se s ní setkáš, když tu byla, protože s ní budeš bydlet na pokoji.“

Byla tak zděšená, že se nezmohla ani na slovo.

„Odjedeš za tři týdny, kdy začíná podzimní semestr. Dám pokyny Sassii, aby ti připravila šaty.“

Konečně se jí vrátil hlas. Měla vnitřnosti jako v ohni, jako by jí žaludek zachvátil ničivý požár. „Milesi, prosím, neposílej mě pryč. Musím zůstat tady a pomáhat Lenovi s řízením plantáže. Čím víc se toho naučím a čím dřív, tím líp. Nedokážu si představit život mimo Howbutker, my to s mámou zvládneme.“

„Vy dvě s maminkou to můžete zvládnout jedině tehdy, když mi dovolíš, abych plantáž prodal.“ Miles zvedl výstražně prst, protože viděl, jak Mary sevřela opěrky židle s jasným úmyslem neuposlechnout jeho předchozího varování. „Jelikož jsi neplnoletá, nemůžeš vlastnit nebo prodávat pozemky, což já, jako opatrovník tvého majetku, můžu. Nikdy bych to ovšem neudělal proti tvé vůli, jak táta dobře věděl.“

Mary vyskočila a krev jí bušila ve spáncích. „Zásadně odmítám dát ti k tomu svolení!“

„Toho jsem si hluboce vědom, sestřičko. Takže… půjdeš do Bellington Hallu.“

„To mi nemůžeš udělat.“

„Můžu a udělám.“

Mary na něj zírala, jako by mu zničehonic vyrostly rohy. To není pravda. Není přece možné, aby byl bratr takto krutý. „To Percy ti nakukal, abys plantáž prodal, viď? Je Bellington Hall taky jeho nápad?“

Miles ohrnul ret. „Věř mi, že pokud jde o mou rodinu, mám na věci vlastní názor. Percy nenavrhoval nic ohledně prodeje plantáže a o Bellington Hallu jsem se dozvěděl od jeho matky. Kdyby to nebyla tahle škola, byla by to jiná. A teď si sedni!“

Mary zacouvala ke své židli. „Děláš hroznou chybu…“

„Jsem rozhodnutý, Mary. Největší starost mi teď nepůsobíš ty, ale maminka. Pro tebe může být útěchou, že v jednadvaceti přejde plantáž na tebe. Máma takovou útěchu nemá. Takže půjdeš do Bellington Hallu a dáš jí možnost, aby se vyrovnala s tou nespravedlností – a musím dodat, i se svými city vůči tobě. Tvá nepřítomnost by mohla způsobit, že zase získáš její přízeň. Neustálá přítomnost zde nikoli.“

Jeho slova byla tak zraňující a byla vyslovena tak úsečně, jako by je odštípal z ledu. Mary se sesula do židle a cítila slabost v nohou. Chce tím říct, že pokud zde zůstane, matka ji už nikdy nebude milovat? Ale to je nesmysl. Je její dcera. Matky možná načas pozmění své city vůči svým dětem, ale nepřestanou je milovat navždy – nebo ano? Cítila se opuštěná, jako by holýma rukama odrážela smečku vlků, a sevřela si pevně paže na hrudi. „Co když odmítnu odjet?“

Miles vyloudil na rtech pousmání. „Myslím, že bys nechtěla znát důsledky.“

„Stejně mi to pověz.“

Její bratr se naklonil kupředu a upnul pohled na její vzpurnou tvář. „Použiju peníze po dědovi Thomasovi a odvezu mámu do Bostonu, kde nebudu mít problém se sehnáním místa učitele. Znám tam několik vhodných starších pánů – zámožných obchodníků, kteří neztratí ani minutu a přijdou naši krásnou matku navštívit. Pravděpodobně se velmi brzy znovu provdá a přenese se přes tuhle –“ opsal rukou kruh, v němž zahrnul dům a vše, co představuje – „nepříjemnou upomínku. Mám právo na vlastní život a maminka má právo na znovuvybudování toho svého. Jestli to znamená, že ti nebudu moct přijít na pomoc jako opatrovník, tak nebudu. Navíc prodám ten pruh země podél Sabine, abych si trochu přilepšil. Upozorňuju tě, Mary, že jestli nepřistoupíš na kompromis se mnou v téhle velice tragické situaci, udělám přesně to, čím jsem ti právě pohrozil.“

Mary velice pozvolna uvolnila paže, neboť si uvědomila rozsah bratrovy moci. Tohle není žádná planá hrozba. Miles vymyslel jiné východisko pro matku. Od toho, aby odjel a odvezl matku do Bostonu, ho odrazuje jen velmi tenké pouto, které ho váže k Somersetu, jejich otci a jí samé. I odhlédne-li se od starostí s hypotékou, Miles věděl, že nechat Mary a Lena spravovat plantáž bez přítomnosti některého z mužských zástupců Toliverů a jeho podpisu by určitě Somerset poškodilo. Kdyby matku odvezl do Bostonu, pošpinilo by se rodinné jméno. Potvrdilo by se všem klevetníkům, že Vernon Toliver se tím, že odkázal majetek dceři, zachoval nespravedlivě k manželce.

Miles se znovu předklonil v křesle a zasunul prsty do kapsiček vesty. „Takže?“ zeptal se se samolibě pozvednutým obočím.

Mary ještě nebyla ochotná se vzdát. „Ten pruh země podél Sabine můžeš tak jako tak prodat. Co ti v tom brání?“

Miles chvíli neodpovídal. „Tátovo přání, abych ho uchoval pro svého syna.“

Slzy vytryskly bez varování a vidění se jí rozmazalo. „Milesi, co se to s námi stalo? Bývali jsme spolu tak šťastní.“

„Plantáž – to se s námi stalo,“ odpověděl její bratr a vstal, aby naznačil, že slyšení končí. „Plantáž představuje kletbu pro ty, kteří jsou jí posedlí, Mary. Vždycky to tak bylo a já jsem nakloněn myšlence, že to tak vždycky bude. Posedlost tou půdou způsobila, že dobrý člověk, jako byl náš otec, zavrhl milující manželku a rozdělil rodinu vedví. Věděl, co dělá. Proto žádal maminku, aby mu odpustila.“

Mary obešla stůl a uslzenýma očima se upřeně zahleděla na bratra. „Milesi, mám tebe i maminku strašně ráda.“

„Já vím, Ovečko, taky se mi po nás všech stýská, po tom, jací jsme bývali. Zvlášť mi chybí sestřička. Mamince taky, to vím jistě. I hochům. Tolik jsi pro nás znamenala.“

Rozplývala se v slzách. „Znamenala? A už… neznamenám?“

„Hm, jenom že… se z tebe stala taková… Toliverová.“

„A to je špatné?“

Miles si povzdechl. „Znáš mou odpověď. Zvlášť špatné to bude, jestli tě postihne ta kletba, o které se táta zmínil v dopisu.“

„O jaké kletbě to mluvíš? Nikdy jsem o žádné neslyšela.“

„Má to něco společného s plozením dětí. Žádný majitel Somersetu nezplodil nikdy moc dětí – nebo nevychoval,“ vysvětlil stručně. Obrátil se a vytáhl z poličky za sebou svazek vázaný v kůži. „Tady si můžeš všechno o tom přečíst. Je tu vyobrazení a celý rodokmen. Našel jsem to mezi tátovými papíry. Vůbec jsem nevěděl, že to existuje. Ty ano?“

„Ne. Táta se o tom nikdy nezmínil.“ Mary přečetla titul na prastaré obálce: Toliverové. Rodinná historie od roku 1836.

„Táta měl strach, že pokud ti odkáže pozemky, odsoudí tě k tomu, že nebudeš mít děti nebo že tvoje děti nebudou dlouho žít. Než jsme se objevili my, nikdy nepřežil víc než jeden Toliver, aby mohl zdědit plantáže, ale kdo ví? Naše mládí ještě neskončilo.“ V očích se mu cynicky zablýsklo. „Děda Thomas byl jediný ze své generace, kdo přežil, a táta byl jediný ze své. Až si přečteš, co se tam píše, pochopíš tátovo poselství… a jeho starost.“

Projelo jí neblahé tušení. Ještě ani jednou neuvažovala o tom, jak je divné, že dědeček i otec byli jedinými, kteří přežili, aby udržovali dědictví Somersetu. Oba měli několik sourozenců, nyní mrtvých. Kde byla tahle kniha po celá ta léta? To ji otec schválně před ní schovával – před ní, která byla ustanovena, že bude nositelkou rodinné tradice?

Miles jí zvedl bradu chladnými konečky prstů. „Tak co,“ oslovil ji tiše, „půjdeš do Bellingtonu?“

Cítila, jak se v ní všechno sevřelo, a zasípala: „Ano.“

„Dobrá. Takže domluveni.“ Upravil si francouzské manžety a znovu se usadil za stůl, aby naznačil, že hovor skončil.

„Lucy říká, že se ti Bellington Hall bude líbit,“ prohodil Miles, když už byla ve dveřích.

Zastavila se a podívala se na něj. „Jaká je ta Lucy?“

„Ne tak hezká jako ty, jestli se ptáš na tohle.“

Prudce zčervenala. „Ovšemže ne!“

„Ale jdi. Ovšemže ano. Je malá a drobná a na těch správných místech zaoblená jako míč. K nakousnutí, řekl bych. Líbí se mi, ačkoli tobě se asi líbit nebude. Proč ses na ni nešla podívat, když tu byla?“

„Držím smutek, Milesi, pokud sis nevšiml.“

„To je, má milá, poznámka pod tvou úroveň. Prostě jsi žárlila, že tráví tolik času s Percym.“

„Takový nesmysl,“ odfrkla si Mary a hlas jí přetékal opovržením. „Jestli se mi nebude líbit, proč s ní mám bydlet na pokoji?“

Miles vnořil pero do kalamáře. „Zdálo se nám, že to bude nejlepší pro vás obě,“ odpověděl a psal.

Věděla, že se vyhýbá jejímu pohledu. „Komu? Tobě? Percymu? Jeho matce?“

„Beatrice a Percy v tom nejedou. Navrhla to Lucy, když jsem promluvil o možnosti, že tě možná pošlu do Bellingtonu, a taky já jsem rozhodl, že byste měly bydlet spolu. Můžete na sebe vzájemně dávat pozor. Máte mnoho společného. Ani jedna z vás nemá peníze. Nebudete muset trpět, jako kdybyste bydlely s někým, kdo je má. Jste stejně staré. Je to dokonalé uspořádání. Už jsem o tom mluvil i s ředitelkou.“

Mary zuřila; podívala se zle na bratra a hlavou ukázala na dopis. Jsou všichni muži pitomci, nebo do té kategorie patří jenom Miles? Mnoho společného, to určitě! Slyšela od Sassie, a ta to měla od Warwickovic kuchařky, že ta holka je do Percyho blázen. On je to jediné, co má Mary a Lucy Gentryová společného. Ta holka ji bere jako pojítko s Warwick Hallem.

„Máš ještě něco?“ zeptal se Miles a jí se zdálo, že unaveným hlasem.

Předchozí okamžik něžnosti už byl minulostí jako popel na vychladlém roštu. Mary cítila vůči bratrovi jen mrazivou nechuť. Přitiskla si knihu k prsům a trhnutím otevřela dveře, aniž mu odpověděla. „Hezké počtení, sestřičko,“ zavolal Miles, když za sebou přibouchla. „Doufám, že tě ta kniha moc nerozhodí.“

Strčila hlavu zpátky do dveří. „Určitě ne, protože nevěřím na kletby. Mám v úmyslu mít hodně dětí.“

„Uvidíme,“ řekl Miles.

Mary si knihu odnesla do svého pokoje a usadila se s ní k oknu, aby si ji prohlédla. Letitá kožená vazba držela pohromadě jen díky koženému provázku protaženému dvěma dírkami a zavázanému na pevný uzel. Napřímila se, aby nepodlehla podivnému pocitu strachu, a otevřela knihu na první straně.

Některé z genealogických skutečností znala. Jiné nikoli. Silas Toliver, Maryin pradědeček a patriarcha texaského klanu, se narodil v roce 1806. Když přišel do Texasu s manželkou a synem Joshuou, bylo mu třicet. Rok nato, 1837, se narodil druhý syn Thomas Toliver, Maryin milovaný dědeček. Joshua zemřel, když ve dvanácti spadl z koně. Bratr, který přežil, se ujal Somersetu v roce 1865 po smrti Silase. Téhož roku se Thomas stal hrdým otcem chlapečka Vernona, Maryina otce. V následujících letech se mu narodili ještě další syn a dcera. V době, kdy Vernon zdědil Somerset, už ani jeden ze sourozenců nežil. Bratr mu zemřel, když ho v patnácti uštkl jedovatý ploskolebec vodní, a sestra podlehla ve dvaceti komplikacím při porodu jediného dítěte, které se narodilo mrtvé, takže Vernon zůstal jediným dědicem Toliverů.

V kronice byly vložené vybledlé fotografie Toliverových potomků. Mary si je důkladně prohlédla. Všechny děti vypadaly zdravé a plné života. Jejich smrt byla náhlá a neočekávaná. Dnes tu a zítra pryč. S pocitem bolestné účasti s jejich rodiči a přeživšími sourozenci zaklapla knihu a uložila ji do šuplíku v sedátku u okna. Pak, aby si pozvedla náladu, svlékla si propínací zástěru a šaty a postavila se před vysoké zrcadlo. Potěšilo ji, co viděla. Možná není drobná a k nakousnutí a „zaoblená na těch správných místech“, ale věděla, že je přitažlivá a její dlouhé, pružné tělo je jako stvořené pro rození dětí. Periodu měla přesnou jako hodinky. Bude mít spoustu dětí – o tom Miles nemusí pochybovat. Její otec – dej Bůh pokoj jeho duši – si nemusel dělat starosti, že ohrozil její plodnost nebo zkrátil dlouhý život jejích dětí tím, že jí svěřil Somerset. Ať už věřil v cokoli nebo ať už kniha naznačovala cokoli, žádné toliverské prokletí neexistuje. Smrtelné úrazy, které postihly dědice, byly v době jejich života obvyklé. Percy a Ollie jsou také jedinými žijícími dědici rodinných podniků. Jsou taky ohroženi kletbou? Ovšemže ne. Přejela si rukama po pevně stavěném těle mezi plnými ňadry a štíhlými boky. A Percy Warwick si taky může ušetřit obavy, že by se mohla zamilovat do někoho, kdo by nebyl ochoten starat se spolu s ní o plantáž. Na muže, který by takový nedostatek měl, by ani nepohlédla. Nevzala by si nikoho, kdo by stál mezi ní a jejím údělem. Muž, kterého si vezme, ji bude podporovat v rozmnožování toliverské linie a převedení Somersetu do dalšího století. Představa nějaké kletby je směšná.

Kapitola osmá

ATLANTA, ČERVEN 1917

Mary dobalila, zavřela poslední kufr a vychutnávala si zvuk té definitivnosti. Tohle pro ni bohudíky znamená konec věznění v Bellington Hallu. Ten rok je konečně za ní a ona jede domů. Za tři dny vstoupí na půdu rodného města a nikdy ho už neopustí, pokud nebude chtít. A ona chtít nebude, pomyslela si divoce a prudce stáhla kufr z postele. Jestli z tohoto promarněného roku v Bellingtonu nezískala nic víc, aspoň se utvrdila v tom, co věděla již při příchodu – že si nepřeje žít nikde jinde než v Howbutkeru, že si nepřeje nic než pěstovat bavlnu.

Kde vězí pro všechno na světě ta Lucy? Musel by ji vzít čert, kdyby byla kvůli té holce nucena odložit svůj odjezd. Ředitelka ji nejspíš poslala za nějakou pochůzkou, aby se nemohla ukázat včas. No, jestli si slečna Peabodyová myslí, že Mary zmešká vlak proto, aby se rozloučila se spolubydlící, tak to se v ní mýlí, stejně jako se v ní mýlila v den, kdy se setkaly poprvé.

Dovlekla kufr před dveře a postavila ho vedle ostatních, aby je pak nosič mohl naložit. Odjíždí z koleje jako poslední. Na to slečna Peabodyová dohlédla také – byl to její poslední úder do ochranného pancíře, který si Mary vybudovala proti Bellington Hallu a zejména proti ředitelce.

Dveře do pokojů v celé chodbě zely dokořán, jejich obyvatelky odešly a tichem se vznášela němá ozvěna jejich hlasů. Mary stála ve dveřích, poslouchala a už nyní si jen s obtížemi vyvolávala v duchu tváře dívek, s nimiž bydlela ve stejném křídle. Ačkoli byly stejně staré jako ona, zdály se nesnesitelně mladé, plnily si hlavu hloupostmi, které se jim do nich učitelky snažily nacpat. Mary vycítila jejich potěšení z toho, že je poslední studentkou, která smí areál opustit.

Všechny kromě Lucy.

Pocítila bodnutí výčitek. Měla by se stydět, že doufá, že se Lucy nestihne vrátit do pokoje, dřív než Mary odjede na nádraží. Jenomže Lucy by proměnila jejich loučení v hroznou, sentimentální scénu a Mary už měla podobných výlevů od spolubydlící dost.

Kromě toho se vrací do i tak dost velkého emocionálního zmatku. Všechno v Somersetu se hroutí. Jak se obávala, Miles uvedl v život představu o majiteli půdy, o níž se s otcem tak dlouho dohadovali, s předvídatelnými důsledky. V březnu, znechucená novinkami z plantáže, protože Miles do svých nepříliš častých dopisů zařadil i žalostně málo zpráv o Somersetu, napsala Lenovi. Hospodář odpověděl obratem a v pracně sesmoleném listu psaném tužkou, kterou se podle ní často dotýkal jazyka, vylíčil tak zdvořile, jak mu jen jeho rozmrzelost dovolila, politováníhodný stav záležitostí na Somersetu.

Zděšená Mary si ten problematický stav v duchu představila. Aby dokázal, že liberální zacházení s nájemci přinese větší užitek všem, Miles nařídil Lenovi, ať odloží stranou přehled odvodů a vykonané práce, zamračený výraz, pomyslný bič a jde na ryby. Nájemci žádný dozor nepotřebují, řekl mu. Každý bude pracovat podle svého vlastního příkazu. Mají rodiny, které musejí živit, půdu, o kterou se musejí starat, bavlnu, kterou je třeba pěstovat. Udělají to a víc. Len uvidí výsledky v den účtování. Dej člověku jeho důstojnost a volné ruce, aby si vládl sám, a jeho životní elán nebude znát hranic.

V důsledku toho, psal Len, nájemci, kterým bylo jedno, že toho budou mít pro sebe a své rodiny méně, polevili. Letos vyprodukují méně žoků z akru, nemluvě o tom, o co se přijde kvůli květopasu bavlníkovému. Zdá se, že pan Miles nebere věci za správný konec a možná bude zapotřebí, aby se slečna Mary vrátila domů a s bratrem si promluvila.

Když Mary dočetla Lenův dopis, málem se rozplakala. „Ten mizera Miles!“ vykřikovala a chodila po pokoji sem a tam. Věděla, že se to stane. Bez Lenova hrozícího „pomyslného biče“, což nebylo nic víc než soustavné dohlížení na nájemce, musely výtěžky nutně klesnout. Vzhledem k množství peněz potřebných k nakoupení semen, hnojiv, zařízení, na údržbu a opravy, budou mít sotva na hypotéku. „K čertu s ním! K čertu s ním! K čertu s ním!“ kvílela a chtěla se rovnou sebrat a s bratrem si to vyřídit. Nemá žádné právo uspokojovat své socialistické choutky na úkor plantáže!

Rozhodla se, že si sbalí věci, když dorazil dopis od Beatrice Warwickové.

Beatrice bez obalu, jak jí bylo vlastní, psala, že se doslechla od Milese, že Mary v Bellington Hallu dobře nezapadla. V tom případě se domnívá, že jak zná jejich energickou Ovečku, Mary bude mít v plánu vrátit se domů před koncem semestru. Beatrice jí píše proto, aby to nedělala. Stav Maryiny matky se nezlepšil. Stýká se pouze s Milesem, Sassií a Tobym Turnerem, jejich údržbářem. Straní se všech ostatních, včetně Beatrice. Dům je tmavý, má zavřené okenice a žádná návštěva už tam ani nezavítá. Podle jejího názoru není v této době Houston avenue vhodné místo pro Mary. Její přítomnost by Milesovi jen přidělala starosti a ztížila by matčino zotavování. Vše, co může Mary v tuto chvíli udělat, je poskytnout Darle čas, aby si uvykla na podmínky závěti, které už vešly ve všeobecnou známost a hodně se o nich mluví.

Mary četla dopis ve stavu zoufalství a vzteku. Bylo neslýchané, aby některý z členů jedné z rodin zasahoval do osobních záležitostí druhých dvou, aniž byl o to požádán. Beatrici o to určitě požádal Miles. Vykreslil strašný obrázek její vzpoury v Bellingtonu a Beatrice v obavách o nejlepší přítelkyni svolila, že dopis napíše.

Mary s těžkým srdcem dopis složila a došla k rozhodnutí, že nemá na vybranou; musí přečkat ten rok v Bellingtonu a modlit se, aby to s matkou a Somersetem dopadlo co nejlépe. Ceny bavlny prudce stouply kvůli poptávce vyvolané válkou v Evropě. Jejich zisk vyrovná pro tuto chvíli Milesovo pitomé jednání a před příští dobou setby bude už Mary doma.

Vzápětí dopadlo několik dalších ran. V dubnu vyhlásily Spojené státy válku Německu. Kongres schválil zákon o základní vojenské službě nařizující všem tělesně zdatným mužům povinnou vojenskou službu. Mary, která se obávala nejhoršího, zatajila dech. Len Deeter bude bezpochyby mezi prvními ve městě, koho povolají. Kdo tam zbude, aby ho nahradil?

Pak, aby těch hrůz nebylo málo, obdržela prvního června dopis od Milese, že spolu s Percym a Olliem narukovali a v červenci se mají hlásit ve výcvikovém táboře pro důstojníky v Georgii. Nejdřív ze všeho ji napadlo, jak může Miles sloužit jako zplnomocněný správce Somersetu, když bude tak hrozně daleko od Howbutkeru. Pak si uvědomila, že Milese můžou zabít nebo zmrzačit a totéž se může přihodit Percymu a Olliemu. Z toho zděšení, hrůzy a vzteku se rozplakala. Jak mohli Abel DuMont a Warwickovi dopustit takovou idiotskou věc? Jako jediní synové mohli hoši argumentovat tím, že jsou doma nepostradatelní, především Miles, jehož rodina je na něm závislá. Jak by mohl odejít a opustit matku? Jak by to mohl udělat mladší sestře? Musí se dostat domů a to bláznovství mu vymluvit.

„Už máte zabaleno, jak vidím.“

Ten bystrý postřeh přišel od Elizabeth Peabodyové, ředitelky školy. Stála v otevřených dveřích, skřipec na nose a psací podložku přitisknutou pod paží.

„Ano, mám,“ odpověděla překvapená Mary. Neočekávala, že jí odjezd přijde povolit sama slečna Peabodyová. Na odchod ostatních dívek na patře dohlížela správkyně nebo její pomocnice z řad studentek, k nimž patřila i její spolubydlící Lucy Gentryová, a Mary v koleji zbyla jako poslední, takže pro tento úkol nebyl nedostatek personálu. Pro podlou slečnu Peabodyovou bylo příznačné, že neposlala Lucy. Přišla si na mně ještě jednou smlsnout, pomyslela si Mary a schválně se od ředitelky odvrátila, aby si natáhla kabátek od svého cestovního obleku.

„Kolik zavazadel?“

„Čtyři.“

Elizabeth Peabodyová si rychlými, přesnými tahy něco poznamenala na psací podložku. Poté co vešla do pokoje, střelila kritickým okem po svlečených postelích a holých stěnách, otevřených a prázdných šuplatech a skříňkách.

„Prohlédla jste si všechno řádně, abyste se ujistila, že jste tu nic nezapomněla? Škola nezodpovídá za to, co zde po studentce zůstane, jakmile oficiálně opustí kampus.“

„Nic tady po mně nezůstane, slečno Peabodyová.“ Slečna Peabodyová zaostřila pohled na Mary a její achátové oči za skřipcem zajiskřily. V tom pohledu bylo znechucení a Mary ho přijala s chladnou lhostejností, která ji od počátku odlišovala od ostatních studentek. „Tím si můžete být jistá,“ poznamenala ředitelka. „Myslím, že u nás ještě nikdy nevystudovala studentka, která by škole přispěla tak málo a tak málo z ní získala.“

Mary se nad tím prohlášením zamyslela a odpověděla s vyrovnaným úsměvem: „Hm, to není pravda, slečno Peabodyová. Naučila jsem se, že souvětí, které jste právě pronesla, obsahuje dvě věty vedlejší.“

„Jste nemožná.“ Ředitelčina ruka sevřela viditelně tužku. „Nemožná, svéhlavá, sobecká dívka.“

„Ve vašich očích, možná.“

„Naučila jsem se věřit svým očím, slečno, a ty ve vás vidí mladou ženu, která se dožije toho, že bude litovat rozhodnutí, jež učinila.“

„O tom pochybuji, slečno Peabodyová.“

Ředitelka narážela na její odmítnutí stát se polovinou slavného páru; Bellington Hall byl totiž známý svým úspěšným hledáním nápadníků. Mary hned zpočátku zjistila, že mnoho rodičů posílá své dcery do této školy, aby se pro ně našli vhodní manželé mezi bohatými bratry, bratranci, mladistvými strýčky a dokonce i ovdovělými otci spolužaček. Muž, kterého Mary odmítla, se jmenoval Richard Bentwood; byl to zámožný majitel textilní manufaktury a bratr jedné z mála dívek, jež si Mary oblíbila. „Vzhledem k tomu, že Amanda zde stráví ještě další rok,“ dodala Mary, „snad budete úspěšnější, až budete jejího bratra představovat někomu pro něj vhodnějšímu, než jsem byla já.“

„Pan Bentwood nepotřebuje mé služby, abych ho představovala vhodným ženám, slečno Toliverová. Můžete si být jistá, že jich v jeho společenských kruzích bude nadbytek, zatímco vy nejspíš druhého Richarda Bentwooda ve svých nepotkáte.“

Mary se otočila, aby si připevnila klobouk s měkkou krempou, dřív než slečna Peabodyová mohla zpozorovat, že trefila do černého. Ředitelka měla svým způsobem pravdu, ačkoli Percy, Ollie a Charles, syn Emmitta Waithea, se mohli měřit s kterýmkoli mužem, včetně Richarda Bentwooda. Potíž byla v tom, že žádný z těchto chlapců není pro Mary, a tak se zamýšlela nad tím, že když odmítla Richardovu nabídku k sňatku, kde a kdy vůbec ještě potká někoho jemu podobného. Byl pro ni ten správný v každém ohledu, až na jeden, na němž záleželo. Čekal by od ní, že až se vezmou, předá Somerset nějakému správci a manželé budou žít v Charlestonu. To bylo ovšem nemyslitelné; přesto tu noc, kdy se navždy rozloučili, zažila neznámou paniku. Co když se nenajde nikdo, kdo by jí dokázal rozproudit krev jako Richard? Co když se v jejím budoucím životě už nevyskytne nikdo, koho by si chtěla vzít a mít s ním děti?

Mary ke své úlevě zaslechla, jak nosič na chodbě zvedá její zavazadla, jenže ředitelka s ní ještě nebyla hotová. Zatímco si Mary navlékala rukavice, pokračovala: „Dozvěděla jsem se, že zdatní dědici vašich vládnoucích rodin půjdou do války. Doufejme, že k nim bude osud laskavý a ušetří je, aby se mohli stát pokračovateli rodu. Avšak podle toho, co jsem četla o zákopové válce v Evropě, je důvod pochybovat o její obecné prospěšnosti. Pokud to ti mladíci nepřežijí –“ ředitelka se dotkla v předstírané hrůze tváře – „nebude už moc z čeho vybírat, že?“

Mary cítila, jak bledne. Hlavou jí proběhly představy, které ji pronásledovaly od chvíle, kdy se dozvěděla, že hoši narukují. Viděla jejich těla ležící v kalužích krve na nějakém zapomenutém bojišti, Miles rozvalený jako strašák, Percyho světlovlasá hlava navždy tichá, v Ollieho šibalských očích světlo navěky uhaslé.

Otevřela kabelku, malou taštičku z korálků kombinovaných se želvovinou, jeden z posledních nákupů z obchodního domu DuMontových. „Tady je klíč od pokoje,“ řekla beze stopy lítosti. „Tím by to mělo být vyřízené, slečno Peabodyová. Musím stihnout vlak.“

Mary při odchodu z pokoje očekávala, že ji ředitelka zavolá zpátky. Tak nějak se chová čarodějnice, která si vždycky najde nějaký důvod, aby člověka zadržela – nezaplacené školné, smyšlená úhrada škody, ztracená kniha. Bylo zřejmé, že ředitelka je šťastná, že se jí zbaví, asi stejně, jako je šťastná Mary, že Bellington Hall opouští; a tak proběhla chodbou ke schodišti a na svobodu.

Dole pod schody zastihla vrátného Samuela, jak na ni čeká. Přivítal ji pousmáním zlatých zubů. „Věděl jsem, že budete celá nedočkavá, abyste už odjela, slečno Mary. Drožka je na cestě. Jak dlouho jste nebyla doma?“

„Moc dlouho, Samueli.“ Podala mu s vděčným úsměvem pěticent. „Neviděl jste slečnu Lucy?“

„Ta bude na Kopci. Prošla tudy asi před dvaceti minutama.“

„Na Kopci?“ vykřikla Mary. „Proč by tam chodila zrovna teď?“ Kopec byl poštovní úřad pro kampus a říkalo se mu tak, protože stál na vyvýšenině pořádný kus cesty odtud. Lucy nikdy nedostávala vlastní poštu, ale trvala na tom, že bude Mary doprovázet, kdykoli se spolubydlící šla podívat do své schránky, pro případ, že by tam byla nějaká zpráva od Percyho.

Drožka tažená koněm vrachotila dovnitř širokou kovanou branou. „Tak už pojedete, slečno Mary,“ oznámil Samuel a myšlenka na Lucy odvanula jako prach pod koly povozu.

„Díkybohu!“ zvolala Mary.

Samuel naložil její zavazadla a už jí chtěl pomáhat do dvoumístné drožky, když vtom vykřikl známý hlas: „Mary! Mary! Samueli, zastavte tu drožku!“

„To je slečna Lucy,“ poznamenal Samuel zbytečně.

Mary si povzdechla. „Bohužel.“

Dívala se, jak k ní běží postavička s podkasanou nabíranou sukní nemoderních šatů, a cítila, jak chvilku mrzutosti vystřídal příval viny, tak často spojený s Lucy Gentryovou – mrzutosti, protože to děvče se k ní přisálo jako pijavice hned první den po příchodu do Bellington Hallu, a viny, protože Lucy byla kromě Amandy jediná spolužačka, která se k ní chovala přátelsky. Otráveně se k ní obrátila. „Proč ses rozhodla chodit na poštu, když víš, že musím chytit vlak?“

„Pro tohle.“ Lucy zamávala obálkou před Maryiným obličejem. „Klidně si nastup. Jedu s tebou. Samueli, zavolejte panu Jacobsonovi, prosím, ať mě mlékařský vůz vyzvedne před nádražím.“

„Slečna Peabodyová vás bude hledat,“ varoval ji Samuel.

„To je mi fuk,“ ujistila ho Lucy a strkala Mary do vozu a zároveň si povytahovala sukni a štrachala se za ní.

Mary se špatně skrývanou nelibostí udělala místo spolubydlící v objemné sukni. „Co je to?“ zeptala se a ukázala na obálku.

Lucy vytáhla s dramatickým gestem složený dopis. „Tady stojí, že jsem dostala zaměstnání. Díváš se na právě přijatou učitelku franštiny na Mary Hardin-Baylor v texaském Beltonu.“

Mary stiskla zuby dolní ret, aby nedala najevo zklamání. Tajně doufala, že Lucy to místo nedostane. Belton je vzdálený jen půlden cesty vlakem od Howbutkeru a ona bude otravovat. O víkendech, kdy bude mít Mary plné ruce práce s obnovováním pořádku na Somersetu a dohlížením na matku, Lucy bude očekávat, že ji na Houston avenue ubytují. Mary by se cítila jinak, kdyby spolubydlící přijela na návštěvu z náklonnosti vůči ní, ale obě dvě dobře věděly, že tak tomu není. Lucy byla směšně, bláznivě zamilovaná do Percyho od chvíle, kdy se prvně setkali. Mary pro ni představovala spojení k Percymu, a pro Mary zase Hardin-Baylor představovala přístup k Warwick Hallu.

„Já to nechápu,“ poznamenala Mary. „Proč chceš tu práci teď, když Percy nastupuje do armády? Copak ti slečna Peabodyová nenabídla líp placené zaměstnání?“

„Jaké místo by mohlo být vhodnější, když chci čekat na Percyho návrat?“ Vzrušení rozzářilo Lucyiny jasně modré oči. „Takhle budu blíž k Houston avenue. Budu ho moct vidět, až ho z armády pustí na pár dní domů mezi boji. Necháš mě u sebe, viď…, až přijede na dovolenou?“ Zamrkala hustými rovnými řasami, které rámovaly oblouk jejích víček jako u panenky.

Ta holka je ale opovážlivá! pomyslela si Mary a snažila se zakrýt rozmrzelost. Kde se v ní bere to přesvědčení, že ji Percy bude chtít vidět? „Lucy, kluci jedou do Francie. Mám velice vážné pochyby, že někoho z nich pustí domů, přes oceán, na pár dní dovolené. Možná budou pryč až do konce války.“

Lucy vyšpulila spodní ret a zastrčila dopis opět do obálky. „To nevadí. Tak jako tak můžu přijet na návštěvu a procházet se po ulici k jeho domu a posílat mu pusinky, které si najdou cestu do jeho pokoje, do jeho postele…“

„Ale Lucy…“

„Nenasazuj na mě ten žalostný tón, Mary Toliverová. Tohle je to, co ho přivede domů. Vím, že ho to přivede!“ Lucy sepjala drobné ručky s dolíčky a na její porcelánově čisté pleti naskákaly horečnaté skvrnky. „Budu chodit každý den ke zpovědi a taky zapalovat svíčku za jeho bezpečný návrat. Každou noc odříkám padesátkrát Zdrávas Maria a desetinu svého platu věnuju kostelu, aby kněz sloužil mši za Percyho – a za tvého bratra a Ollieho DuMonta taky, samozřejmě.“

Mary si zlehka odkašlala do kapesníku. Lucy je katolička, a to představuje další ránu jejím nadějím na získání Percyho. Warwickové jsou skalní metodisté a Jeremy zednář třiatřicátého stupně. Mary pochybovala, jestli tolerance rodiny vůči všem vyznáním, rasám a náboženstvím bude zahrnovat i jediného syna v případě sňatku s katoličkou.

„Jakmile tady skončím,“ pokračovala Lucy, „vypravím se do Beltonu, abych si našla nějaké ubytování. Pak odtamtud…“ Podívala se se zvednutým obočím na Mary. „Třeba mě moje drahá přítelkyně pozve, abych u ní strávila týden nebo tak, abych mohla vidět, ty víš koho.“

Mary se neklidně zavrtěla. „Nechci ti hatit plány, Lucy, ale nemám ponětí, jak na tom matka zrovna je, a Miles má odjet a začne sklizeň…“

Lucyin natěšený výraz se změnil ve výraz vzpurného dítěte. „Sklizeň začne až v srpnu.“

„Což znamená, že budu mít sotva dost času, protože se musí tisícero věcí udělat – a napravit, jak znám Milese.“ Mary si v duchu povzdechla. Lucy až moc dobře věděla, jak se trápí kvůli špatné správě Somersetu. „Prostě nebudu mít čas, abych se ti mohla věnovat.“

„A jak tedy mám vidět Percyho, dřív než odjede?“ naříkala. „Určitě nemůžu očekávat, že mě pozve paní Warwicková. Rodina bude mít plné ruce práce, aby ho vypravila do té války, a budou s ním chtít strávit co možná nejvíc času.“

Proč nemůžeš mít stejné ohledy na mou rodinu? chtělo se vykřiknout Mary. Lucy předvedla další ukázku necitlivosti, nebrala vůbec v potaz delikátnost situace, a to byl další z důvodů, proč o ni Percy nikdy nebude mít zájem.

„Nebudu tě nijak obtěžovat, Mary, opravdu ne.“ Lucyiny oči přetékaly naléhavou žádostí. „Nebudeš se muset kvůli mně ani žďabíček vyrušovat z práce.“

„Protože budeš v jednom kuse posílat pusinky k Warwick Hallu, je to tak?“ pousmála se Mary a jako vždy ustoupila. Když o tom teď tak uvažuje, možná že častější styk s Percym věci prospěje. Percy je čestný, když nic jiného. Až uvidí Lucyino poblouznění (a kdo by ho mohl nevidět?), utne to v samém zárodku. Nikdy by neodešel do války a nenechal ji, aby si myslela, že bude opětovat její city.

Mary se hned cítila lépe a pohladila spolubydlící po ruce. „Nejspíš mě tvoje společnost bude těšit. Dej nám vědět, kdy přijedeš, a já pro tebe pošlu někoho na nádraží.“ Když spatřila kamarádčin nadějeplný výraz, dodala: „Ne, Lucy, nemůžu ti slíbit, že to bude Percy.“

Kapitola devátá

Když se Mary konečně usadila ve vlaku, zamávala Lucy čekající na nástupišti na mlékařský vůz a upírající zoufalý zrak na Maryino okno, dokud vlak nevjel do zatáčky a nezmizel jí z očí. Mary si sundala klobouk a unaveně vydechla. Lucy Gentryová ji vyčerpala.

Ještě teď se nevzpamatovala z otřesné scény, která se odehrála dvě noci předtím, kdy se Lucy dozvěděla, že Percy nastupuje do armády. Toho večera, kdy se zeptala, jestli Mary nedostala nějaký dopis „z domova“ – opovážlivost, která ji nikdy nepřestala dráždit – , a Mary jí neochotně podala Milesův dopis a pak čekala, až začne povyk. A ten také začal.

Lucy plakala a láteřila, kvílela a klela, co jí síly stačily, knihy létaly vzduchem, šatstvo se válelo po zemi a vycpaný medvídek plachtil z okna. Mary ještě nikdy nebyla svědkem takového žalu a vzteku, ani neslyšela taková slova. Všechny dívky z patra se seběhly a stejně tak i správkyně, která stále opakovala: „Jářku, to snad ne!“, a všechny pozorovaly Lucy, jak bojuje s pomyslnými duchy, kteří ji posedli, a pere se s každým, kdo se ji snaží uklidnit.

Mary se od ní držela stranou a pak se konečně Lucy svezla na zem v rohu pokoje a zakryla si pažemi slzami zalitou tvář. Dívky, které se mezitím shromáždily, se začaly rozcházet a Mary dokázala přesvědčit správkyni, že by i ona měla odejít spát. Lucy bude brzy v pořádku. Obdržela nějakou otřesnou zprávu a tohle je její způsob, jak se s tím snaží vypořádat.

Mary šla potom za Lucy schoulenou v koutku a objala ji, jako by Lucy byla dítě. Její statné tělíčko se zdálo přes flanelovou košili nepřirozeně vlhké a teplé. Vydávalo slabý odpudivý pach, jako by hořkost její zuřivosti pronikala póry těla ven. Přesto ji Mary objímala, dokud nepocítila, že poslední vzlyk přestal otřásat jejím tělem.

„P-proč n-nepožádal o odklad?“ Lucy lapala po dechu a škytala. „On m-má právo na – na odklad.“

„Proč o něj nepožádal nikdo z nich?“ odpověděla Mary a odhrnula Lucy z čela vlhkou ofinu. „To není jejich způsob.“

Lucy sevřela Maryinu ruku. „Nezabijou ho!“ vykřikla a modré oči jí horečně zářily. „Vím, že se vrátí domů. Vím to! Uzavřu smlouvu s Bohem. Slíbím, že budu hodná. Vím, že dokážu být hodná. Nechám – “

„Nadávání?“ nadhodila Mary s pousmáním a ulevilo se jí, když viděla, jak se tváří spolubydlící šíří stydlivý úsměv.

„To taky, při Bohu, jestli budu muset.“

Příštího dne ráno se Mary probudila a zjistila, že Lucy je už pryč a nemá ustlanou postel. Zanechala tu vzkaz: „Jsem na mši. Lucy.“

Mary, stále ještě udivená hloubkou citů, jichž byla svědkem, a zděšena jejich upřímností, ustlala postel a vyměnila povlečení na polštářích, neboť to původní bylo promáčené od slz, které Lucy prolévala po celou noc. Spolubydlící ji hluboce zneklidnila. Jak je možné chovat takové city k muži, kterého sotva zná, a upnout se k naději, že by o ni mohl stát?

Lucy Gentryová nemá u Percyho Warwicka naději. Žena, kterou si vyvolí, bude krásná, inteligentní a kultivovaná, dáma každým coulem. Nikdy se nespokojí s ničím menším a Lucy, byť svým nepředvídaným způsobem okouzlující, připadala Mary rozhodně jako něco menšího. V její mluvě a způsobech byla jakási hrubost, kterou by Percy shledal pohoršlivou. Učila se dobře a byla považovaná za bystrou studentku, avšak to, co ostatní považovali za inteligenci, Mary hodnotila čistě jako protřelost. Vypozorovala, že Lucy si dává záležet, aby vzbudila dojem, že je sečtělá. Prolistovala knihu, přečetla si nadpisy a měla tu podivuhodnou schopnost naznačovat s pomocí pár drobtů, že vlastní celý bochník. Mary navíc Lucy podezírala, že dosahuje dobrých školních výsledků na základě podvádění. Jako pomocnice učitelek měla přístup k rozpisu zkoušek a testů a Mary byla přesvědčená, že se proto díky své prapodivné schopnosti vždy dozví, co a kdy na zkoušky nastudovat.

I její chudoba byla předstíraná. Pravda, Lucy byla „stipendistka“, studentka, která má oprávnění, avšak ne prostředky ke studiu na Bellington Hallu. Nicméně matka jí odkázala malý svěřenecký fond, který by mohla použít k obměně nemoderního šatníku, jehož pár kousků viselo ve skříni v ložnici. Ty šaty sloužily jako jakýsi transparent. Jestli si Lucy nemohla dovolit předvádět se v tom nejlepším, bude nosit to nejubožejší. Mary nedokázala zcela pochopit smysl tohoto prohlášení ani věřit v jeho upřímnost. Byla to směšná vzpoura, spíš póza než stanovisko, ačkoli viktoriánský šatník získal Lucy oblibu u dívek stejně jako u personálu.

Mary nad těmi drobnými nedostatky mávla rukou jako nad nepatrným kazem na jablku. Můžeš kaz okousat kolem, ale pro Percyho to není. Percy by si vybral nejlepší jablko ze všech.

Jednoho dne podrážděná Mary oznámila Lucy, že si je vědoma jejího směšného pobláznění do Percyho, a řekla jí, že je pitomá, jestli dovolí, aby to ovlivnilo její rozhodnutí ohledně budoucnosti. Tehdy Lucy zareagovala nesmyslným prohlášením: „Ty ho chceš pro sebe!“

Mary to natolik zaskočilo, že ze sebe mohla sotva vypravit slovo. „Cože?“ vykvikla.

„Slyšelas mě,“ nasupila se Lucy. „Nepokoušej se to popírat. Šilháš po něm celý život.“

Mary slyšela hlas spolubydlící, jako by vycházel z hluboké studny. Ona že by – měla políčeno na Percyho? To Lucy by měla větší šanci. „Ale to je směšné,“ namítala. „Především, já o Percyho nemám zájem, ale i kdybych ho měla –“ a zvedla ruku, aby zarazila Lucyin okamžitý protest – „on nemá ani ten nejmenší zájem o mě. On mě dokonce ani nemá rád.“

„Že tě nemá rád?“ Lucy vypadala zmateně. „Proč ne?“

„Má to spojitost s tím, jak se díváme na své rodiny, kým jsme a o co nám jde.“

„Ty myslíš rodiny Toliverových a Warwickových?“

„Ano. Lišíme se s Percym v tom, jakou důležitost přikládáme svému dědictví, svým… povinnostem. Já mám na to jiný pohled než on. Je moc složité do toho proniknout, ale věř mi, že k sobě nechováme žádnou zvláštní náklonnost. Z mé strany máš volné pole, pokud jde o Percyho. Jenom… prostě…“

„Prostě co?“ naléhala Lucy a přimhouřila modré oči.

Mary se kousla do rtu a neodpověděla. Toužila po tom, aby mohla říct: Prostě jen nejsi žena, o jakou by stál. Nemáš krásu, intelekt ani jemnost cítění, které by Percyho přitahovaly.

Lucy ji bedlivě pozorovala a pak pohodila hlavou a krátce se zasmála. „Prostě jen pro něj nejsem dost dobrá, co?“

Mary zvažovala slova. Jelikož pootevřela dveře, měla teď příležitost vyslovit pravdu bez obalu, ale neměla srdce to udělat. „Otázka nezní být dost dobrá, Lucy. Ty jsi dost dobrá pro kteréhokoli muže, prokristapána. Jde jen o to, že já vím, jaký je Percyho typ, to je všechno.“

„A to já nejsem.“

„No… ne, nejsi.“

„A kdo to tedy je?“

„Delikátní porcelánová panenka. Sladkost. Laskavost. Ani kapka žluči v krvi.“

„Absolutní nuda!“ zvolala Lucy. „A co vášeň? Sex?“

Mary překvapením poklesla brada. Jak ta holka zná takovéhle věci? Kdyby ji slečna Peabodyová zaslechla, nejspíš by ji ranila mrtvice. Odpověděla dostatečně vyrovnaným hlasem: „Myslela bych si, že Percy bude považovat příjemnou povahu u ženy, je-li opravdová, za sexuálně povzbuzující.“

„Mary Toliverová!“ Lucy dupla malou nožkou. „Ty mi chceš namluvit, že jsi žila prakticky vedle Percyho Warwicka celý život a vůbec sis neuvědomila, jaké ženy se mu líbí? Ovšemže Percy vyžaduje u ženy zápal a žár. K čertu s porcelánovýma panenkama. Líbí se mu žena, u které si nemusí dělat starosti, že se mu sesype, taková, kterou může uchvátit, která dokáže opětovat jeho výpad –“

„Lucy!“ Mary vyskočila, na tvářích jí vyrazily červené skvrny a srdce jí bušilo jako o závod stejně jako tehdy v létě před třemi roky, kdy Percy zachytil její pohled před radnicí a vpil se do ní očima. „Já nechápu, jak toho můžeš tolik vědět o Percyho sexuálních preferencích, když ses s ním sotva setkala, ale nech si to pro sebe. Možná máš pravdu, ale jestli ano, pak máš smůlu.“

„Proč?“ naléhala Lucy.

„Protože jsi moc… Jsi moc malá.“

Lucy se znovu zasmála. „No, uvidíme. To nebude neřešitelný problém a já se vsadím, že si s ním Percy určitě bude vědět rady.“

Tento rozhovor pročistil ovzduší mezi nimi a bylo je vidět tak často spolu, že je všichni pokládali za nejlepší kamarádky. Nebyly však nic podobného a obě to věděly. Mary by nikdy nesvěřila své soukromé myšlenky někomu, kdo má tak pochybnou schopnost uchovávat tajemství, a Lucy si zase byla velmi dobře vědoma Maryina upřímného nesouhlasu s jejím úsilím polapit Percyho; k tomuto nesouhlasu se ovšem stavěla se svou obvyklou dobrosrdečností, kterou nic nerozhází.

„Možná nejsem dost dobrá pro něj v tvých očích, Mary Toliverová, ale budu dost dobrá v jeho. Má láska k němu ho zaslepí.“

„On už poznal lásku mnohých, Lucy. A žádné se nepodařilo ho zaslepit.“

„Jo, ovšem on nepoznal nikdy lásku, jako je ta moje. Oslní ho natolik, že až prozře, budu v jeho očích ženou, kterou si zasluhuje. Stanu se jí svou láskou.“

Mary se ve vlaku opřela hlavou o opěradlo a zavřela oči, vděčná za klapot kol, která ji unášejí domů. Ubohá, ubohá Lucy. Naděje na to, že se do ní Percy zamiluje, má asi tolik jako loď, která doufá, že bude plout po suché zemi.

Kapitola desátá

Příští den ráno byla Mary připravená na první vyzvání k snídani už v šest hodin. Strávila strašnou noc. Házela sebou, zdálo se jí, že je odsouzená cestovat Jižním Pacifikem až do smrti a že zahlédne vzdálené obrysy Howbutkeru pouze přes okénko pullmannu, který bez zastavení prosviští stanicí. Vzbudila se otřesená a srdce jí v nedýchatelném vzduchu divoce bušilo. Sotva usnula, noční můra tu byla znovu, tentokrát s Lucy Gentryovou, která se usmívala a mávala jí z vlakového nástupiště, zatímco vlak se jen míhal kolem.

Pořádná snídaně a tři hrnky kávy, pro ni neobvyklé, spláchly pachuť neklidné noci a Mary se vrátila do svého kupé, aby zde přečkala poslední etapu cesty do Howbutkeru. Klobouk si nenasadí dřív, než zahlédne bílé předměstí Dolíku, městečka postaveného společností Warwick, kde bydleli tovární dělníci v úhledných borovicových domcích s verandami, bílými sloupkovými ploty a dlážděnými ulicemi. Teprve tehdy bude vědět, že její dlouhá cesta záhy skončí.

Nebyla doma od srpna minulého roku, kdy ji Miles vyprovodil na vlak. Když nadhodila, že se vrátí na Vánoce, tvářil se znepokojeně.

„Počkej, dokud pro tebe nepošlu, Mary. Jestli se situace nebude vyvíjet tak, abys mohla přijet, pokus se zařídit si pozvání na prázdniny od kamarádky.“

„Ale Milesi, Vánoce…“

Cítil se trapně, a tak ji neohrabaně objal. „Mary, maminka na tom není dobře. Vidělas to sama, vždyť se na tebe ani nepřišla před tvým odjezdem podívat. Můžeš tomu prospět, jen když odjedeš… a zůstaneš mimo, dokud to s ní nebude lepší. Lituju, ale takhle to je.“

Zachvěla se tehdy podivnou hrůzou. Objala bratra pevně kolem pasu a zeptala se tichým, prosebným hláskem. „Milesi, není to tak, že mě máma nenávidí, že ne?“

Mlčel, a Mary pochopila. „Milesi, ne…“

„Pššt, teď nebreč. Pokazíš si hezkou tvářičku. Pokus se z toho roku vytěžit to nejlepší. Ať jsme na tebe pyšní.“

„Já jsem ji vlastně ztratila, viď?“ Její ztrhaný výraz žadonil, aby jí odporoval.

„Zvykneš si na to, Mary. Zvykneš si na všechny ztráty ve svém životě, protože ty stojíš o jedinou věc, a ta tě nemůže opustit.“ Koutek úst se mu nevesele zdvihl. „Zradí tě? Velice pravděpodobně. Zklame tě, vysaje… naprosto, ale neopustí tě nikdy. Svým způsobem máš víc štěstí než kdokoli z nás. V každém případě máš víc štěstí než máma.“

„Mohla bych o Somerset přijít,“ připomněla mu. „Jestli nezvládneme tu hypotéku, mohla bych taky o plantáž přijít.“

Miles se laškovně dotkl špičky jejího nosu a vymanil se z jejího objetí. „Koukni, jak rychle se bolest ze ztráty jednoho zapomene při možnosti ztráty, která je pro tebe důležitější!“ zavtipkoval a zároveň ji zranil svým úsměvem cizího člověka. Jakmile se usadila u okénka, krátce jí zamával, ale hned nato se obrátil a odešel ještě dřív, než vlak vyjel z nádraží.

Na vánoční prázdniny odjela s Amandou do Charlestonu a tehdy ji Amandin snědý, hezký starší bratr Richard jako první muž v jejím životě políbil na rty. Došlo k tomu pod jmelím. Zvedl jí bradu, aby naznačil svůj úmysl, a ona byla natolik překvapená, že necouvla. Ve chvíli zjistila, že odpovídá na tlak jeho rtů a jeho mužné objetí. „Ach,“ vydechla, když se od sebe odtrhli, překvapená a rozpačitá sama ze sebe, a to tím víc, že zahlédla jiskru v Richardově oku a jeho vědoucí pousmání. Zdálo se, že jím vyjadřuje, že objevil dosud neodkrytý zdroj a má v úmyslu vytěžit ho pro sebe. V okamžiku vylétla na svou obranu. Ustoupila od nebezpečné zóny visící zeleně. „To jste neměl dělat.“

„Myslím, že jsem si to nemohl odepřít,“ namítl. „Jste moc krásná. To je jistě důvod, abyste mi odpustila.“

„Jen jestli slíbíte, že se to už nebude opakovat.“

„Bohužel nikdy neslibuju nic, co nejsem schopen dodržet.“

Přijala jeho ruku, aby ji dovedl do jídelny, ale ten zážitek jí otřásl. Instinktivně věděla, že musí tenhle… nový poznatek o sobě zatajit před muži, kteří by ho mohli proti ní využít. Už mu nedovolím, aby mě políbil, přísahala si – slib, který i jí přišlo zatěžko dodržet.

Mary ze sebe setřásla vzpomínku na jejich vzájemně sdílenou vášeň. Mezi borovicemi se objevil první bílý záblesk Dolíku. Mary si sotva povšimla, že se počet domů rozrostl, neboť zpomalující a pískající vlak periferii objížděl. Kolem ní se mihla pěkná moderní stavba s novým výrazným nápisem DŘEVAŘSKÁ SPOLEČNOST WARWICK. Připomněla si, že Miles jí psal, že se společnost rozmáhá a že na upravených pozemcích vyrostl nový komplex kancelářských budov. Při zběžném pohledu to sotva zaznamenala. Byla soustředěná na jiné věci.

Miles jí měl přijít k vlaku naproti, ale na zprávu ohledně doby a data příjezdu, kterou mu poslala, jí neodpověděl. V následujících dnech si dělala starosti, kde vezme peníze na lístek, jestli jí je Miles nepošle. Nakonec, neschopná unést dál to napětí, poslala Milesovi telegram na jeho účet, výstřednost, kterou si rozpočet Toliverů mohl sotva dovolit. V průběhu týdne jí zaslal přesnou sumu, avšak bez jakékoli doprovodné zprávy. Dotklo se jí to, pokládala skutečnost, že jí bratr ani pár řádky nevítá doma, za projev neodpustitelné hrubosti a žila ve stavu neblahé předtuchy, jakého přijetí se jí doma dostane.

Vlak znovu zapískal a Mary, se srdcem neovladatelně bušícím, si před malým zrcátkem nad umývadlem nasadila klobouk. Byl stejně nemoderní jako její šaty, i když ne tolik jako Lucyin. Vypadalo to, že střih ženského oblečení se mění každou sezonu, a ona měla od otcovy smrti v šatníku jen pár nových kousků. Finanční neúspěch Toliverů byl zřejmě v Howbutkeru dobře známý. Brzy poté, co přijela do Bellingtonu, napsal Abel DuMont Mary dopis, v němž se jí ptal, jestli by nezvážila možnost nosit jeho šaty jako reklamu pro obchodní dům DuMont. „Tvoje postava a držení těla odpovídají výtečně novému stylu ženského odívání,“ vysvětloval, „a nedokážu ti vypovědět, jakou službu bys nám prokázala, kdybys souhlasila, že budeš předvádět náš sortiment. Veškeré oděvy i módní doplňky by sis pochopitelně ponechala jako malou připomínku mého vděku.“

Mary přejela rukou skvělé oblečení zaslané společně s dopisem a pak ho zdráhavě zabalila a vrátila. „Mnohokrát vám děkuji za laskavou nabídku,“ napsala, „ale my oba přece víme, že vaše šaty nepotřebují reklamu zde v Bellington Hallu, tak dobře obeznámeném s módou. Každý tady zná vaši firmu i krásu a jakost vašeho zboží. Chci vás nicméně ujistit, že až mi to mé poměry dovolí, nikdy si nekoupím oblečení jinde než v obchodním domě DuMont.“

Působilo jí bolest odmítnout příležitost, kdy jí Abel chtěl projevit laskavost, ale byla si jistá, že pochopí, že na to gesto pohlíží jako na porušení smlouvy, jíž se rodiny řídily od založení Howbutkeru.

Pozorně si prohlížela svou tvář v zrcadle kupé a přemítala, jestli se za ten rok, co byla pryč, změnila. Richard ji upozornil na dokonalou souměrnost jejích rysů. Poslední noc, kterou strávili spolu, kreslil ukazováčkem linii přímo od V, které tvořilo hranici vlasů až k důlku uprostřed brady. „Vidíš? Všechno tady“ – políbil ji na levou tvář – „odpovídá přesně všemu tady…“ A políbil ji na pravou tvář. Pak uchopil do dlaní její tvář a přitáhl Mary k sobě, aby ji políbil na ústa, ale ona ztuhla a odtáhla se.

„Ne, Richarde.“

V pěkných tmavých očích se objevilo zklamání. „Proč ne?“

„Protože to… nemá smysl, proto.“

Zamračil se. „Proč to nemá smysl?“

„Přece víš. Říkala jsem ti to mockrát.“

„Somerset?“ Při vyslovení toho jména ohrnul ret, jako by to bylo něco nechutného. „Myslel jsem, že jsem tě tomu soupeři odlákal.“

„Spletl ses. Lituju, Richarde.“

„Nelituješ dost, jak se obávám, že možná budeš litovat jednoho dne, má drahá.“

Vlak konečně zastavil. Mary vystoupila, zhluboka vdechla horký, dusný vzduch rodného města a přitom přeletěla pohledem nástupiště a pátrala po Milesovi. Byla sobota a nádraží se hemžilo lidmi. Pokynula hlavou přednostovi a několika farmářům a lidem z města, které znala, včetně matky bývalé spolužačky. To uplynul skutečně teprve rok od chvíle, kdy zdravila touž ženu v témž klobouku, která tehdy čekala, až nastoupí a vyrazí na každoroční výlet do Kalifornie, aby navštívila dceru? Mary sama zde tenkrát čekala, aby přivítala Milese, který se vracel z Princetonu, protože otec ležel nemocný doma a matka o něj pečovala. Přesto bylo tenkrát všechno v domě přichystané na jeho návrat domů, stůl byl prostřený, šampaňské se chladilo a celý dům zářil naaranžovanými jarními květinami. Za méně než měsíc byl otec mrtvý a život ani jednoho z nich už nebyl jako dřív.

„Dobré jitro, paní Draperová,“ pozdravila. „Předpokládám, že se opět chystáte na svou červnovou návštěvu Sylvie, je to tak?“ Kde vězí pro všechno na světě ten Miles?

Paní Draperová se dotkla rukou v rukavičce kameje na nehlubokém výstřihu blůzy v gestu ostýchavého překvapení. Mary si odjakživa myslela, že se paní Draperová takto chová, protože takto se podle ní chovají ti, kterým se dostalo dobrého vychování. „Na mou duši, jestli mě zrak neklame, tak tohle je Mary Toliverová. Takže ty ses asi vrátila zpátky domů ze školy, kam tě poslali. V životě bych tě nepoznala, tolik ses změnila! Nejlíp bych to asi vyjádřila slovy, že vypadáš starší.“

Mary se pousmála. „Ten popis poslouží jako kterýkoli jiný,“ odpověděla. „Vy zato vypadáte, jako že jste se nezměnila vůbec, a jsem si jistá, že Sylvie se také nezměnila.“

„Jsi moc laskavá.“ Mary mohla za jejím přihlouplým úsměvem snadno číst myšlenky, které zaslechla jednoho dne, kdy je paní Draperová vyslovila nahlas před jedním obchodníkem. Její Sylvie a ta namyšlená Mary Toliverová si nikdy nerozuměly tak dobře, jak by se dalo čekat vzhledem k tomu, že vyrůstaly spolu, a vzhledem k tomu, že jejímu Andrewovi tak dobře vynášel jeho obchod se sedly a jezdeckými botami. Není přece nic špatného na tom, když si člověk vydělává na živobytí v obchodě! Copak tohle nedělá Abel DuMont každý den, jen ve větším stylu? Ne, Maryina nafoukanost pochází z toho, že Toliverové vlastní usedlosti. Každý ví, že Toliverovi si o sobě myslí bůhvíco, myslí, že jsou něco víc než ostatní lidi ve městě, až na Warwickovy a DuMontovy. Nemluvě o tom, že ti, na které se dívají svrchu, platí své účty, zatímco Toliverovic panstvo ne.

To vše Mary vytušila, zatímco netrpělivě bloudila očima po nástupišti a hledala Milese; a trvalo jí pár vteřin, než pochopila dosah slov, která se z paní Draperové jen hrnula.

„… A my byli všichni v šoku, když jsme to zjistili. Chudinka malá. Kdyby kdokoli z nás mohl cokoli… Jen si to představ. Darla Toliverová v těch… zvláštních nesnázích.“

Mary upnula pozornost znovu k paní Draperové. „Prosím? Jaké zvláštní nesnáze? O čem to mluvíte?“

Prsty paní Draperové opět vylétly ke kameji. „Ach jémináčku,“ zvolala a malá očka zářila potěšenou hrůzou. „Chceš říct, že nic nevíš? Chuděrko. Asi jsem moc mluvila.“ Oči se jí rozzářily ještě víc, když za Maryinými zády spatřila příchozího.

Miles! pomyslela si Mary a zoufale se jí ulevilo.

„Dobrý den, Percy,“ rozplývala se paní Draperová. „Zastihl jste mě, zrovna když vítám naši Mary doma!“

Kapitola jedenáctá

„Slyšel jsem,“ pronesl Percy hlasem ostrým jako dýka. „Ahoj, Cikánečko,“ obrátil se k Mary a jeho hlas byl nyní znatelně vřelejší; a vzápětí si ji přitáhl do ochranné náruče. „Vítej doma.“

Nenáviděná přezdívka jí z nějakého důvodu zazněla v uších důvěrně jako milovaná píseň. Vděčně k němu zdvihla tvář a přijala polibek na tvář. „Jsem tak šťastná, že tě vidím,“ řekla a myslela to upřímně. „Přišel jsi místo Milese?“ Měl na sobě béžový oblek a pevně uvázanou kravatu a nikdy jí nepřipadal krásnější; vyzařovalo z něj mládí, zdraví a mužná síla.

„Je doma, aby dohlédl, že je vše připraveno na tvůj návrat. Nevěřil, že by to zvládl někdo jiný než on sám, a tak jsem skočil po příležitosti, že budu první, kdo tě doma uvítá.“

Byla to samá lež kvůli našpicovaným uším paní Draperové, to Mary věděla, ale byla mu vděčná, jako kdyby mluvil pravdu. Něco se doma muselo stát. Její matka se zachovala špatně, když si uvědomila, že se jí dcera vrací domů, a Miles byl nucen zůstat doma, aby to dal nějak do pořádku. Zřejmě zavolal Percyho do kanceláře – jen kvůli ní by se Percy přece neoblékal do tak elegantního obleku – a ten všeho nechal a spěchal na nádraží.

„To je od tebe hezké,“ řekla Mary a obdařila Percyho pohledem, kterým mu dávala najevo, že pochopila, jaká je skutečnost, a oceňuje jeho smyšlenku.

Percy se otočil k paní Draperové s rukou stále obtočenou kolem Maryina pasu. „Jestli nám teď prominete, radši bych to děvče odvedl domů. Matka nedočkavě čeká na její návrat.“

„Vážně?“ předla paní Draperová. „To je ale milá změna. Jsem si jistá, že Mary bude přesně to, co doktor naordinoval.“

„Bezpochyby. Přeju hezký, dlouhý výlet, paní Draperová.“

„Děkuju, Percy.“ Ruka se opět zdvihla ke kameji a paní Draperová unyle zamrkala; Mary zaznamenala, že tuto změnu chování v ní podnítila Percyho přítomnost.

„Díky, žes mě zachránil,“ obrátila se k němu, jakmile se ocitli z doslechu paní Draperové. „To je ale nepříjemná ženská.“

„Je příšerná,“ souhlasil Percy. Uchopil Maryinu ruku a zavěsil si ji na paži. „Je mi líto, že jsem nepřišel dřív, abych jí v tom přepadení zabránil.“

„Hm, já jsem za ní vlastně šla sama. Zdálo se mi, že mě nepoznala.“

„Chápu proč.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Percy se zastavil a zeptal se s předstíraným překvapením: „Ale no tak, Mary Toliverová, neříkej mi, že lovíš komplimenty – a ještě ke všemu u mě!“

Začínala se čertit. Cítila, jak se opět dostává do té staré obranné pozice, dokud se mu nepodívala do očí. Zahlédla v nich pobavení, ale žádný výsměch. Měl obdivný, dokonce pyšný výraz. Zlehka se zasmála. „Ačkoli bych možná byla zvědavá, co by mi uvízlo na háčku; nikdy mě ale nepřistihneš, že bych házela udičku do tvého rybníku, Percy Warwicku.“ Šli dál. „Tak mi pověz, co se snažila ta hrozná ženská naznačit, když říkala, že matka je ve zvláštních nesnázích. To kvůli mámě jsi přišel ty místo Milese?“

Přikryl dlaní její ruku a pevně ji sevřel, jako by chtěl zajistit, aby Mary při jeho odpovědi neklopýtla. „Tvoje matka má problémy s pitím, Mary. Je… Stala se prostě závislou na alkoholu.“

„Cože?“ Mary se na místě zastavila, neschopná další chůze. „Chceš říct… Máma je alkoholička?“

„Bohužel.“

„Ale jak? Kde ten alkohol vzala?“

„Tvůj otec měl docela slušnou zásobu ve sklepě pro případ prohibice. Ona to objevila, a dřív než na to Miles nebo Sassie přišli, už bylo pozdě.“

Ta děsivá představa ji ochromila… Její matka… – alkoholička? Slýchala už to slovo kořala, které se používalo o lidech závislých na láhvi, odporné, hnusné slovo popisující individua bez sebeovládání. „A vědí to všichni kromě mě,“ povzdechla si. „Patrně celé město.“

Percyho výraz se změnil. V očích se objevil ostrý záblesk. „Tohle je tvoje hlavní starost? Že bude jméno Toliverů pošpiněno?“

Ovšemže ne! chtělo se jí vykřiknout, protože ji ranil jeho závěr. Měla starosti o matku. Poslední veřejná ostuda způsobí, že bude muset zůstat zavřená ve svém pokoji do smrti. Pustila se jeho paže. Během její nepřítomnosti se pranic nezměnilo, určitě ne mezi nimi dvěma. Všechno, všechno zůstalo stejné. „Měli mi to říct.“

„Miles nechtěl, aby ses to dozvěděla. K čemu by to bylo dobré?“

„Mohla jsem přijet. K čemu vlastně bylo dobré, že jsem odjela?“

„Za pokus to stálo, Mary – byla to od tebe malá oběť, nemyslíš?“

Mělo cenu mu to vyvracet? Ohledně ní už se rozhodl. Bylo jí nanic, a tak otevřela korálkovou kabelku a pronesla cvičeným bellingtonským způsobem: „Tady jsou lístky k vyzvednutí zavazadel. Kdybys byl tak hodný, jsou to čtyři kufry. Jsou v nádražní budově.“

Percy něžně přikryl nataženou dlaň. „Je mi líto, že sis od uvítání doma slibovala něco jiného, Cikánečko.“

„Učím se nevkládat naděje do toho, na co nemůžu sama dohlédnout,“ odpověděla se zvednutou bradou a s námahou potlačila slzy. Percy soudil jenom ji, nikoho jiného.

Vzal jí lístky z prstů a pozvedl hřbet ruky v rukavičce ke rtům, zatímco očima pátral v jejích očích. „Pevně doufám, že jsem v tomhle ohledu výjimka.“

Zajíkla se a stáhla ruku. „Jediná výjimka v tomhle ohledu je naděje, že mě nebudou mylně posuzovat lidi, na kterých mi záleží. Tak jak se dostaneme domů?“

Percy zakroutil hlavou, jako že s ní není rozumná řeč. „Mám tu svůj červeno-žlutý pierce-arrow. Zaparkoval jsem pod stromy u půjčovny vozů. Počkej na mě ve stínu.“

Nablýskaný kabriolet s nízkým podvozkem byl na parkovišti nápadný jako arabský plnokrevník mezi mulami. Mary nešťastně postávala vedle vozu a jeho eleganci si sotva uvědomovala. Vzrušení z návratu domů vyprchalo a ona se teď hrozila prvního pohledu na matku a očekávaného setkání s Milesem. Jaký byla hlupák, když se těšila, až ho zahlédne z okénka svého kupé, zatímco vlak bude supět do nádraží. Představovala si, jak s ním jede v bryčce a probírají spolu místní klípky a novinky z plantáže. Dokonce napůl doufala, že ji matka ráda uvidí a že než Miles odejde do války, budou zase pospolu jako rodina.

„Je matka v péči nějakého lékaře?“ zeptala se Percyho, zatímco ukládal zavazadla na zadní sedadlo dvoumístného vozu. „Má léčení nějaký efekt?“

„Doktor Goddard za ní dochází, ovšem jeho schopnosti jsou v téhle oblasti omezené. Doporučil totální abstinenci a Miles se Sassií ji prosazujou.“

„Dobrý Bože,“ povzdechla si Mary, když si představila, jaké to muselo být martyrium. „Zotavuje se?“

„Ne z potřeby alkoholu, ale teď je už aspoň čistá. Miles ji musel střežit jako jestřáb, aby měl jistotu, že nepadne na láhev. Se Sassií se střídali, i moje matka jim vypomohla, kdykoli ji požádali. Někdy, když si potřebovali odpočinout nebo když Miles musel na plantáž, byli nuceni přivázat ji k posteli. Je mi to líto, Mary. Říkám ti to, jen abych tě na tu situaci připravil. Potřebuješ vědět, do čeho jdeš.“

Na hrudi cítila nepříjemný tlak. „Určitě veškerý alkohol vyházeli.“

„Veškerý, který nevypila nebo neschovala. Pořád jsou ještě poschovávané láhve v domě i v okolí.“ Otevřel dveře u spolucestujícího. „Mám tu cestovní plášť, jestli si chceš zakrýt šaty a klobouk. Mám i ochranné brýle. Já brýle nosím. Prach z cesty je v tomhle ročním období příšerný.“

„Je moc teplo. A kromě toho chci vidět krajinu.“

„Pokusím se nejet rychleji než třicet mil za hodinu.“

Nastoupili si a Percy nastartoval. Mary okouzleně naslouchala, jak se pod dlouhou, nablýskanou červenou kapotou stroj proškytal k životu. Dosud jela jen v jediném voze, který netáhli koně – byl to rolls-royce Richarda Bentwooda, a ten si automobil přivezl z Anglie. „Doufám z celého srdce, že Miles neutratil peníze za něco podobného,“ poznamenala s nelibostí, když se rozjeli k údivu všech obdivovatelů, kteří stáli kolem s ústy dokořán.

Percy se uchichtl. „Ne, znáš Milese. Myslí si, že motorová vozidla jsou dalším příkladem degenerace, kterou přináší kapitalismus.“ Zabočil na silnici do Howbutkeru. „Mimochodem, myslel jsem to vážně, když jsem říkal, vítej doma.“

„To je od tebe dost nepatřičné, když se vezme v úvahu, že ani ne za měsíc odjedeš bůhví na jak dlouho.“ Už nedodala: Možná navždycky, protože se jí srdce sevřelo známým strachem. „Můj bratr a jeho záležitosti! To on tebe a Ollieho vytáhl s sebou, co?“

„Ollie si myslel, že by někdo měl jít s ním a dohlížet na něj, Cikánečko. Jinak by se nechal zabít.“

„A kam jde Miles a Ollie, jdeš i ty – abys dával pozor na ně oba.“

„Tak nějak.“

Ten smutek, ta zbytečná ztráta, to bylo přespříliš. Její zlost na Milese dostala pachuť jako po požití zkažené ryby. Jak tohle může udělat nejlepším přátelům a jejich rodinám? Jak může opustit vlastní matku v tom novém trápení, zříct se své zodpovědnosti vůči jejich plantáži? Nemá ale smysl, aby se svěřovala se svým znechucením Percymu. Ten nechce slyšet proti Milesovi ani slovo.

„Co se stane s touhle hračkou, až odjedeš do Evropy?“ zeptala se.

„Buď vůz prodám, nebo ho dám tátovi, aby mi ho opatroval, dokud se zase nevrátím domů. Matka v tom odmítá jezdit, ale táta nebude proti projížďce, aby se motor trochu promazal.“

Oči ji náhle začaly pálit a byla nucena sledovat krajinu pozorněji. Po chvíli řekla: „Dej ho otci, aby ti ho opatroval.“

Cítila, jak se k ní překvapeně otočil. „Tak jo,“ přikývl. „Dám ho tátovi, aby se mi o něj postaral.“

Chvíli jeli mlčky a Mary seděla otočená a pozorně hleděla na svou stranu silnice. Svída krvavá už odkvetla, ale výhonky popínavé vistárie byly bujné a světlefialové hrozny květů zaplavovaly ploty, besídky a větve stromů. Bavlníková pole Somersetu stála v plném květu a ty květy zářily bezpočtem barev, které západy slunce východního Texasu na vrcholu léta nabízejí.

Mary se na ten obraz soustředila. Všichni, které milovala, dědeček a otec, bratr i matka, jsou pryč. Zůstal jí pouze Somerset, a ten na ni čeká. Ta půda jí patří a ona se o ni má starat rok po roce, sklizeň po sklizni, dokud bude živa. Jak jí řekl Miles, nikdy ji neopustí. Možná přijde květopas bavlníkový a sucha a záplavy. Někdy se bude muset běžet ukrýt, bohatou úrodu mohou umlátit kroupy, ale až se ta zkáza odklidí, země tu přesto zůstane. S půdou má člověk vždycky naději. S lidmi ji často nemá.

Percy nadhodil: „Předpokládám, že tvoje první kroky povedou do Somersetu.“

Zvláštní, jak dokáže číst její myšlenky. „Ano,“ odpověděla stručně. Řekl to, jako by taková návštěva ihned po příjezdu představovala vrchol nevhodného chování.

„Dřív než se pustíš do Milese za to, jak tu plantáž spravoval, měla bys pár věcí vědět.“

„Vážně?“ Zdvihla tázavě obočí. Neexistovalo nic, co by Percy mohl říct, aby zlehčil bratrovo mizerné hospodaření a špatné zajišťování jejich živobytí.

„Pamatuj, že tvůj bratr má poslední slovo, pokud jde o plantáž, dokud ti nebude jednadvacet.“

„To mi nemusíš připomínat.“

„Ale musím ti připomenout, že jestli se tvůj bratr rozhodne, může změnit charakter plantáže, a pak už by to nebyl Somerset, jaký chceš zachovat. I na to pamatuj.“

Mary na sedadle ztuhla a upřela na něj vyděšený pohled. „Co tím myslíš?“

„Existují i jiné způsoby než pěstování bavlny, aby země poskytovala výnosy, Cikánečko.“

„Percy, o čem to mluvíš? Co udělal Miles? Co navrhuje dělat?“ Hněvivá slovy z ní vylétla a vítr jí je oderval od rtů, zatímco otevřený pierce-arrow uháněl dál. Uvědomila si, že na sebe křičí. Abyste se s tím druhým mohli v tom zatraceném autě dorozumět, musíte řvát.

„Budeš mě poslouchat, ty malej trulante, dřív než vyskočíš a budeš dělat závěry ohledně Milese? Já ti říkám, co neudělal, a všechno jen kvůli své sestřičce.“

„Pověz mi to,“ požádala a zhluboka se nadechla.

„Mohl začít pěstovat cukrovou třtinu. Hned potom, co jsi odjela do školy, přišel za ním jeden pěstitel z New Orleansu a dal mu moc hezkou nabídku. Miles ho odmítl, a totéž udělal mému otci. Táta si chtěl plantáž pronajmout a deset let tam chtěl pěstovat stromy.“

Mary se nezmohla ani na slovo. Cítila tlak v očních důlcích. Těžce polkla a teprve pak řekla: „Kdyby to udělal, půda by se už nikdy nedala rekultivovat.“

„Byla by to taková tragédie, Mary?“ Percy pustil jednou rukou volant a sáhl po jejích rukou. „S bavlnou je konec tak jako tak. Nastupují umělé tkaniny. Další země začínají vstupovat do soutěže o světové trhy, které Texas ovládal po tak dlouhou dobu. A jako by to nestačilo, květopas teď skoro úplně zničil celý bavlníkový pás na Jihu.“

„Percy – Percy – “ Mary mu vyškubla ruku. „Buď zticha, slyšíš! Buď už zticha! Nevíš, co říkáš. Bože můj, k čemu se to tady vracím?“

Percy mlčel, oči upřené na silnici. Po chvíli prohodil tiše, aniž na ni pohlédl: „Mrzí mě to, Mary. Věř mi, že mě to upřímně mrzí.“

„Mělo by tě to mrzet,“ odvětila. „Už ten nápad tvého otce, že využije naší situace a nabídne Milesovi – důvěřivému, bezbrannému Milesovi – příležitost vysadit tam stromy. Ujišťuju tě o jednom, Percy Warwicku, že v Howbutkeru v Texasu klesne jednoho čtvrtého července na Den nezávislosti teplota pod nulu, dřív než jediná borovice Warwicků vůbec zapustí kořen do půdy Toliverů!“ Úplně se třásla zlostí.

Dojeli k místu vedle silnice, kde bylo možné zatočit do protisměru. Percy sem zajel, pierce-arrow se zakvílením zastavil a zpod jeho kol se zvedl prach. Vystrašená Mary mimoděk sáhla po klice dveří a chtěla utéct, ale Percy ji popadl za volné zápěstí a zároveň si strhl ochranné brýle. Mary ho ještě nikdy předtím neviděla rozzlobeného a pohled na něj ji ochromil. Vzpomněla si, jak Beatrice jednou popisovala její matce, do jaké míry se Percy dokáže rozhněvat: Nestává se často, že vybuchne, ale když k tomu dojde, je to ta nejděsivější věc, kterou kdy uvidíš. Ústa mu ztvrdnou jako železná past a oči ztratí barvu. A je tak silný! Pane na nebi, dokázal by tě přelomit jako párátko. Díkybohu že se ten můj chlapec rozzlobí, jen pokud jde o spravedlivou věc.

Spravedlivá věc…

„Neopovažuj se špatně vykládat otcův pokus přijít na pomoc tvojí rodině jako způsob jak posloužit Warwickům,“ ucedil a oči v zarudlé tváři připomínaly kousky ledu. „Jestli se zmůžeš jen na tohle, pak jsi zabedněnější, než jsem si myslel.“

„On se měl zmoct na víc než jen přijít s takovým návrhem za mými zády,“ bránila se Mary a pokoušela se vyprostit z bolestivého sevření Percyho ruky. „Ví, co bavlna znamenala pro mého otce. Proto taky odkázal Somerset mně, a ne Milesovi!“

„Táta si možná myslí, že nejsi stejně posedlá jako tvůj otec. Možná si myslí, že jelikož jsi žena, budeš chtít i něco jiného než jen květopasem napadenou plantáž a systém nemoderního nevolnictví, kterému bys zasvětila život. Možná si myslí, že protože se za mě provdáš, Somerset se tak jako tak zalesní.“

Spadla jí brada. „Cože?“

„Slyšelas dobře.“

„Co to – provdat se za tebe?“ Zírala na něj oněmělá úžasem. „Zalesnit Somerset? Děláš si legraci, viď?“

„Připadá ti to jako legrace?“

Natáhl se po ní. Byla tak pobouřená absurdností jeho předpokladů, že měla ústa stále ještě otevřená, když přiložil pevně své rty na její. Zápasila a odstrkovala ho, prskala a vřískala, ale nebylo to k ničemu. Žena v ní, zrádkyně počestné dívky, která přestála Richardovy útoky, pod Percyho výpadem zplna rozkvetla. Její tělo prudce vzplanulo a smysly žhnuly. Opatrnost a dobré způsoby daly vale zábranám a Mary se poddala své touze po něm; vítala, že se jí zmocňuje, stejně jako vítala zábrany dané oblečením. Nakonec se vrátil čas i přítomnost a ona ležela vyčerpaná a rozpálená v jeho náručí, vědoma si toho, že má cestovní oblečení pomuchlané, vlasy rozcuchané, rty obolavělé, a klobouk se jí válel kdesi v prachu cesty.

„Bože, smiluj se,“ vydechla, příliš zesláblá, než aby dokázala zvednout hlavu z ohbí jeho ramene.

„A teď tady po tom se ještě pokoušej prohlašovat, že k sobě nepatříme.“

Nebylo možné něco namítat. Když se předtím usadila v tomhle pekelném stroji, cítila se svázaná pevně jako žok bavlny, a teď byly dráty přestřiženy, ona se uvolnila na všechny strany a věděli to oba. Ale tohle by nikdy nefungovalo. Oni by nikdy nefungovali. „Na tom nesejde,“ odpověděla. „Já nemůžu – nevezmu si tě. Myslím to vážně, Percy.“

„Uvidíme, jak se budeš cítit, až se vrátím z Evropy; to už budeš mít za sebou povinnosti při spravování plantáže o výměře pěti tisíc akrů, boj s květopasem, starost o pár stovek rodin pachtýřů a taky budeš muset udržovat hospodáře ve střízlivém stavu. A to nemluvím o péči o matku a o životě z ruky do úst. Přál bych si, abych si tě mohl vzít ještě před odjezdem,“ políbil ji na čelo a nechal ji, aby si to domyslila, „aspoň budeš mít na starosti mou mámu a tátu, dokud se nevrátím.“

„Ty si ale troufáš!“ ušklíbla se Mary; našla v sobě sílu a vymanila se z jeho objetí. „Co když to po tvém návratu budu ohledně nás dvou cítit stejně?“

„Nebudeš.“ Usmál se nikoli se samolibostí Richarda Bentwooda, ale s klidnou, neotřesitelnou sebedůvěrou v to, že ji zná.

Nějak se jí podařilo doškobrtat zpět na sedadlo, aby si uhladila šaty. „Pusť to z hlavy, Percy Warwicku. To se nestane.“ Poohlížela se po klobouku a uviděla, že přistál na poli, kde ho jakási kráva spokojeně žvýká.

„Stane se to,“ ujistil ji a nastartoval motor.

Když znovu vjížděli na silnici, Mary se na něj nemohla ani podívat. Nyní se v jejím středu objevil nový nepřítel, mnohem záludnější než květopas bavlníkový, vražednější než kroupy, záplavy či sucha, děsivější než kartel bostonských bankéřů číhajících, aby jí mohli Somerset zabavit. Teď už věděla, co se skrývá za jejím podivným odporem vůči němu v těch několika posledních letech. Měl moc způsobit, že ho Mary bude milovat. Dokázal oslabit její vůli a podrobit ji své. Sňatek s ním by znamenal spojení jejich zájmů, rozšíření lesních porostů Warwicků na úkor Somersetu. Vtáhlo by ji to dovnitř, ona by se ztotožnila s Warwicky, ztratila by to zvláštní odlišení související s rodem Toliverů. Jejich děti by byly vychovávány jako Warwickové a linie Toliverů by vyhynula. Miles není žádný Toliver. Je synem své matky, je Henley, vizionář se slabou vůlí. Ona je jediný skutečný zbývající zástupce Toliverů. Z ní vzejdou synové, kteří budou udržovat rodovou linii, jedině však tehdy, až se provdá za muže, který bude sdílet její závazky. Percy Warwick takovým mužem není.

„Pro nás oba by bylo záhodno,“ promluvila a hleděla přitom přímo před sebe, „abychom se už nikdy znovu nedostali do podobné situace.“

„Nic neslibuju, Cikánečko,“ odvětil.

U dveří domu natáhla formálně ruku. „Díky, žes mi přišel k vlaku naproti, Percy. Není zapotřebí, abys chodil dovnitř.“

Percy její ruku nevzal na vědomí a paže mu vklouzla kolem jejího pasu. „Nedělej si starosti s tím, o čem jsme mluvili,“ řekl. „Může to počkat, až se vrátím.“

Pozvedla tvář a zahleděla se mu přímo do očí. „Toužím z celého srdce, aby ses vrátil, Percy, ale ne ke mně.“

„Musí to být k tobě,“ ujistil ji. „Nemůže to být nikdo jiný. A k Milesovi se chovej vlídně. Tenhle rok byl jako lovecký pes, kterého obklíčili vlci. Jestli se něco naučil, pak to, že není žádný farmář. Všechno zbabral, určitě na to budeš poukazovat, ale dělal, co mohl.“

Mary přikývla, aby naznačila, že to chápe. „Hodná holčička,“ pochválil ji, přitáhl si ji k sobě a zlehka ji políbil na rty. Vzepřela se náporu své vášně, ale Percyho pobavený pohled naznačoval, že její úsilí bylo marné. „Uvidíme se později,“ rozloučil se a nechal ji stát u schodů. Slyšela, jak se za ní otvírají dveře a Sassie křičí na uvítanou, ale uplynulo ještě pár dlouhých vteřin, než dokázala odtrhnout oči od Percyho, který sebevědomě kráčel k autu.

Kapitola dvanáctá

HOWBUTKER, ŘÍJEN 1919

Vlak měl zpoždění. Mary se podesáté v deseti minutách podívala na své hodinky přišpendlené na nemoderním tmavozeleném seržovém kostýmku a znovu se zahleděla na prázdnou trať.

„Vlak se nejspíš opozdil při odjezdu z Atlanty,“ prohodil Jeremy Warwick, aby uvolnil vzrůstající napětí v jejich skupince shromážděné na nástupišti. Byli zde čtyři – Jeremy a Beatrice Warwickovi, Abel DuMont a Mary – a postávali uprostřed většího houfu lidí, který přišel na nádraží uvítat „hochy“ doma z války. Byla tu středoškolská kapela, seřazená a připravená spustit americkou hymnu ve chvíli, kdy nějaká postava v uniformě vystoupí z vlaku a stane na zemi. Nad vchodem do nádraží visel transparent s nápisem VÍTEJTE DOMA, CHLAPCI Z HOWBUTKERU a další podobný se táhl přes kus Radničního náměstí, neboť na tento den byl ještě naplánován slavnostní průvod.

Válka skončila již téměř před rokem, ale to se netýkalo Milese, Percyho a Ollieho ani tisíců dalších příslušníků amerických expedičních jednotek (AEF) přesunutých do Francie – buď kvůli nedostatku lodí, které by je odvezly domů, nebo kvůli povinnostem, které měla okupační armáda v Německu.

Jediný Percy měl přijet domů nezraněný. Miles se ke konci války vážně otrávil plynem a kapitáni Warwick a DuMont, kteří ho nechtěli opustit, se nabídli, že po příměří dobrovolně zůstanou a pomohou při demilitarizaci nepřátelského Porýní. Brzo po Vánocích utrpěl Ollie, jako příslušník okupačních vojsk, zásah granátem, který mu málem utrhl celou nohu.

Pro rodiny navracejících se vojáků to znamenalo dlouhých dvacet šest měsíců. Už samotná válečná léta byla pro ně dost znepokojující, neboť noviny stále psaly o trvalém, nevýslovném utrpení a útrapách bojů, které vojáci podstupovali, a potom začala v celém vojsku řádit chřipka; za týden skosila až deset tisíc mužů. Brzy poté zprávy o konci války způsobily rodinám ještě větší muka svými příběhy o zraněných mužích, které ještě v kritickém stavu přemisťovali z polních lazaretů do předsunutých táborů, kde byli zranění ponecháni, aby se zotavovali bez lékařských potřeb a lékařského dohledu.

Po takovýchto zprávách naděje rodin poklesly na nejnižší míru za celou válku. Už i tak bylo dost zlé představovat si chlapce ve válečných zákopech, chvějící se ve stanech postavených na močálech, bez dostatku topiva nebo přikrývek za nejkrutější zimy, jakou Evropa pamatovala, ovšem myslet na Milese a Ollieho, zraněné a opuštěné, odříznuté od domova, a na Percyho, který snad každý den čelí podobnému osudu, to bylo horší než noční můra.

Ani na jednu stranu Atlantiku nedocházela prakticky žádná pošta. Těch pár dopisů, které se sem ze zámoří dostaly, naříkalo nad otřesnou poštovní službou a rodiny – které spolu sdílely každý dopis – mohly mezi žertovnými řádky zaslechnout žalostné výkřiky opuštěnosti.

Beatrice Warwicková, která to Lucy nedokázala odepřít, dovolovala, aby se dívka pečlivě probírala synovými dopisy, jedním po druhém. Tou dobou byla už někdejší Maryina spolubydlící pevně usazena u Mary Hardin-Baylor a o víkendech často navštěvovala Houston avenue, kde se jí podařilo vetřít se k Warwickům díky jejich vynucené zdvořilosti. A výsledkem byl pokoj pro hosty. Lucy dala přednost nedobrovolné pohostinnosti Warwicků před nedostatkem jakékoli v neradostném Toliverském sídle o kousek dál v ulici.

Dnes tady přirozeně bude, pomyslela si Mary s povědomým podrážděním, když se podívala patřičným směrem. Lucy, štíhlejší a oblečená podle módy ve slušivém kostýmku slézové barvy, jehož přiléhavá silueta a zkrácená délka sukně podtrhávaly postavu, poodešla, aby se v odrazu nádražních oken znovu ujistila o svém zjevu. Panebože, jak se ta holka dokáže vetřít všude, kam se vetřít rozhodne. Mary se prostřednictvím kuchařky Warwickových doslechla, že Beatrice – silná žena, již bylo obtížné přechytračit – je v rozpacích, co si počít s tou dotěrou, která se z Lucy vyklubala.

Když se pro ni Percyho rodiče před chvílí zastavili v nablýskaném novém packardu – Lucy se čepýřila na zadním sedadle – vypadala někdejší spolubydlící potěšeně, že vidí Mary ve starém zeleném seržovém kostýmku. „Vypadáš báječně!“ vykřikla, když Mary zvedla nemoderní dlouhou sukni, aby si přisedla. „V tom ses mi líbila celé roky!“

„Percymu taky,“ utrousila Beatrice z předního sedadla. „Je od tebe moc pozorné, že sis na sebe vzala něco, co si bude pamatovat, Ovečko. Tolik se toho tady změnilo od chvíle, kdy hoši odešli.“

Lucy zmlkla a pohled na její našpulená ústa Mary prozradil, že si uvědomila, že byla rázně odkázána na své místo. Mary pocítila k Beatrici Warwickové nával vřelosti. Věděla, že si jí Beatrice považuje a má ji ráda, dokonce víc než vlastní matka. Nestrpěla by, aby se někdo choval povýšeně k někomu z jejich středu, a už vůbec ne jakási cizí osoba, jejíž choutky na syna byly nad slunce jasné.

Mary na ni pohlédla s láskou, jak sedí odhodlaně vedle manžela – v drahém černém oblečení, s černými rukavičkami a kloboukem. Do „vdovského smutku“, jak to všichni nazývali, se oblékla toho dne, kdy hoši odešli do války, a od té doby chodila v černém. Nebylo to podle ní proto, že by nevěřila ve vysvobození hochů ze spárů smrti. Byl to její způsob protestu proti válce obecně, proti hlouposti národů nechat se vtáhnout do různých zvěrstev, jen aby si vyjasnily své odlišnosti. Říkala, že nosí smutek za všechny syny, kteří se už nevrátí domů.

Na nástupišti Mary odvrátila zrak od Lucy a zahleděla se na Abela DuMonta. Z jeho výrazu mohla usoudit, že Ollieho otec, který ovdověl, když bylo Olliemu deset, si v duchu představuje tragickou chvíli, až syn sestoupí z vlaku o berlích. Už předem ho objednal u chirurgů v Dallasu, aby nohu spravili co možná nejlépe. Mary bylo otce líto, a tak vsunula pod jeho paži ruku v rukavičce, která měla skrýt stopy po těžké práci. Namísto úsměvu se mu prohloubily vrásky pod očima a na znamení porozumění ji pohladil po ruce. Mary doufala, že jí odpustil, že nemá na sobě ty krásné šaty s přehozem, které nechala viset na ramínku ve skříni. Předváděla je jednou na módní přehlídce obchodního domu DuMont. Všechny mladé ženy z města, které se tehdy jako ona prošly po rampě, dostaly pak předvedené šaty jako odměnu za účast. Mary si byla jistá, že přehlídku uspořádali kvůli ní a že je to další způsob, jak může Abel vpašovat do jejího šatníku nové šaty u příležitosti návratu domů. Ocenila to gesto, ale Toliverové nebyli ještě připraveni na charitu.

Z velké dálky se ozvalo zapískání dlouho očekávaného vlaku. „Slyším ho!“ vykřikl kdosi a dav se pohnul a přesunul se k malé vybrané skupince, která pokročila blíž k okraji nástupiště.

Mary cítila, jak jí srdce málem vyskakuje z hrudi, když vlak znovu zapískal a v dáli se objevila tenká spirála kouře. Jak se asi změnil… Percy Warwick, hvězda tohoto města. Válka ho musela určitě změnit. Vrátí se s týmiž nenucenými způsoby, živým smíchem, s tou sebedůvěrou, s níž vždy hleděl na život? Bude se s ní ještě chtít oženit?

I teď jí krev začala proudit rychleji, když si vzpomněla na poslední okamžiky, které společně strávili na tomto místě přede dvěma roky. Před očima všech si ji přitáhl do náruče… Malá enkláva soukromí uprostřed davu. Od té doby, co ji tenkrát dovezl domů od vlaku, ho do dne, kdy sám odjel do výcvikového tábora pro důstojníky, nevídala často; neviděla ho ani v onom týdnu, kdy se vrátil domů před odjezdem do zámoří. I kdyby byla netrávila každý den na plantáži a večery tím, že luštila Milesovy účetní knihy, Percy by se podle jejího názoru sotva pokoušel s ní setkat. Zaujal vyčkávací taktiku, tím si byla jistá – čekal, že až se sám vrátí domů, bude mít už Mary po krk práce se správou Somersetu, a doufal, že bude svým usilovným snažením k smrti unavená.

„Moje úmysly stále platí, Mary,“ řekl jí toho dne. „Až se vrátím, hodlám se s tebou oženit.“

„Nikdy,“ zapřísahala se a srdce jí bilo tak zběsile, až si byla jistá, že ho Percy slyší. „Ne, jestli to znamená vzdát se Somersetu.“

„Tou dobou už to pověsíš na hřebík.“

„Nikdy, Percy. Musíš to takhle přijmout.“

„Přijímám jen to, že chci, abychom se vzali.“

„Proč?“ Hodila po něm tou otázkou a ukládala si do paměti, jak se mu slunce odráželo od vlasů, jak má opálenou pleť a jasné oči. Čapku svíral pod paží. „Přemýšlela jsem o tom a dospěla jsem k názoru, že to je… prostě jen sexuální touha mezi námi. Je to tak, ne? Myslím, že se ti ani nelíbím.“

Zasmál se. „Co s tím má líbení společného? A samozřejmě že je tu sexuální touha, ale já si tě chci vzít, protože tě miluju. Miloval jsem tě odjakživa, od chvíle, kdy ses na mě usmála přes příčky postýlky. Nikdy jsem neuvažoval o tom, že bych si vzal někoho jiného.“

Nevěřícně ho poslouchala. Percy…, který mohl mít každé děvče, jehož by se mu zachtělo…, je do ní zamilovaný od jejího narození? Jak to, že jí to uniklo?

Tento okamžik si v těch dvaceti šesti měsících jeho nepřítomnosti prožila tisíckrát… Pamatovala si, jak si znovu nasadil čapku, objal ji kolem pasu, přitáhl si ji k sobě a políbil ji…, jak se od sebe odtrhli, ochromení touhou, a vpíjeli se jeden druhému do očí. Sotva si byla vědoma závanu překvapení kolem nich, bratrova polekaného pohledu, Beatricina zvednutého obočí, Abelova rychle odvráceného pohledu a nakonec… Ollieho odevzdaného úsměvu, když k ní přistoupil, poté co Percy poodešel ke svým rodičům.

„Nedělej si starosti, Mary,“ řekl s vážným pohledem a ani na ni nezamrkal. „Dohlédnu na to, aby se vrátil celý.“

„Ollie, drahoušku…“ Hlas se jí zadrhl, když vyslovila jeho jméno. Teprve teď si uvědomila to, co při své slepotě a sebestřednosti dřív neviděla. I Ollie je do ní zamilovaný. Teď se skláněl před soupeřem a přenechával pole působnosti Percymu.

„Dohlédni taky na sebe, Ollie,“ připomněla mu a pevně ho objala; uniforma šitá na míru už mu byla moc těsná díky kilogramům, které nabral o dovolené doma.

Když teď myslela na Ollieho, zamrazilo ji při podezření, které ji často pronásledovalo od chvíle, kdy dočetli telegram se zprávou o jeho zranění. Několik následných dopisů nenabídlo příliš podrobností. Rodiny se dozvěděly pouze to, že Percy s Olliem drželi hlídku, když poblíž dopadl ruční granát. V těch tichých, temných hodinách četných bezesných nocí se Mary ptala sama sebe: Mohlo se stát – bylo by možné –, že se Ollie pro Percyho obětoval?

Kolem ní se prodíral rukávek slézové barvy a Mary se podrážděně obrátila ke kamarádce. „Lucy, nech přece Warwickovy, aby se se synem objali nejdřív sami.“

Lucyiny modré oči potemněly dotčením nad tou křivdou. „Myslíš, že bych to neudělala, Mary Toliverová? Zrovna ty bys mohla pochopit, co k Percymu cítím.“

„Myslím, že tu není nikdo, kdo by nechápal, co k Percymu cítíš.“

„Víš naprosto přesně, co mám na mysli.“ Lucy podrážděně šeptala, aby ji Warwickovi nemohli přeslechnout. „Kdokoli jiný by se mohl domnívat, že si myslím, že mám u Percyho naději, ale ty víš, že já vím, že ho nikdy nedostanu. Nic mi ale nemůže zabránit, abych ho nepřestala milovat, abych se za něj nepřestala modlit a byla ráda, že je v bezpečí domova, dokud se nezamiluje do někoho jiného!“

„Možná tvoje hrdost?“ nadhodila Mary. Jak se může nějaká žena bez sebemenšího náznaku studu otevřít bolesti jako štěně, které vesele vystavuje bříško, aby ho do něj kopli?

„Hrdost?“ uchichtla se Lucy. „Konina! Hrdost není nic jiného než řemen, který tě uváže k omezenému prostoru, takže nemáš šanci se podívat, co je na druhé straně hory. Radši se na tu hrdost pořádně podívej, zlato. Mohl by to být tvůj konec.“

„Už jsou tady!“

Vlak zpomaloval, vjížděl do nádraží. Všichni otočili hlavu ve směru příjezdu. Abel sevřel pevněji hůl a důstojně se narovnal. Mary pocítila, jak ji pálí v očích, a Lucy byla zapomenuta. Po tvářích Jeremyho Warwicka už slzy stékaly a Beatrice vytáhla z černého rukávu šatů objemný kapesník s krajkovým okrajem a přidržela si ho u úst. Kapelník pozvedl taktovku. Přednosta stanice se postavil důležitě u místa, kde vlak zastaví.

„Vidím je!“ halekal jakýsi člověk, který běžel naproti vlaku. Mary v něm poznala farmáře, jenž ztratil syna v bitvě u lesa Belleau. Strhl si klobouk a začal mávat a pokřikovat na tváře vykukující z oken vlaku. Mary se náhle zmocnila bolestná touha, aby tu s ní stála její matka, jenže ta ležela doma, zesláblá a vyhublá se ztrácela v posteli. Její dlouhý boj s alkoholem konečně skončil, ale byl vykoupen možná za příliš vysokou cenu. Pouze čas a ochota matky žít to ukážou. Snad napomůže Milesův návrat domů. Snad přijel včas, aby ji zachránil a aby zase mohli tvořit rodinu.

Lucy jí zaječela do ucha. Vlak se skřípěním zastavoval a všichni lidé na nástupišti zírali do otevřených oken a pátrali po známých tvářích v uniformách. Přednosta stanice vyskočil na stupátko.

„Proč jim to tak dlouho trvá?“ hartusila Lucy.

„Nejspíš se tlačí v uličce a čekají, až budou moct vystoupit,“ odpověděla Beatrice.

„Třeba Ben upozorňuje chlapce na ten dav, který je tu čeká,“ domýšlel se Jeremy; měl na mysli přednostu stanice.

„Nebo můj syn potřebuje pomoc,“ prohodil Abel. „Takovou věc telegrafují dopředu, víte?“

„Ben by nám o tom řekl,“ prohlásila Beatrice uvážlivě.

„Tak kde sakra jsou?“ zakvílela Lucy, zatímco lidé netrpělivě podupávali.

Přednosta se znovu objevil a rychle slezl ze stupátka, z něhož budou za chvíli ty vzácné osoby sestupovat, a zvedl ruce ke shromážděným. „Takže, vážení, kapitáni Toliver, Warwick a DuMont budou venku každou chvíli. Prosím, abyste všichni kousek ustoupili, kromě rodin. Mějte na paměti, že ve vlaku jsou i další cestující. Nechte je laskavě projít k nádražní budově.“

„Ale pro všechno na světě, Bene,“ vybuchla Beatrice. „Přestaňte už mluvit a pošlete ty chlapce sem!“

Přednosta se uklonil a znovu vylezl na stupátko. „Pánové!“ křikl do vagonu.

Všichni zatajili dech a vzápětí hlasitě zajásali, když vystoupil Percy. Kapela spustila, Warwickovi a Lucy se vrhli kupředu, ale zdálo se, že Percy hledá nad jejich hlavami někoho jiného. Mary zvolna zvedla ruku a jeho rozzářený pohled na ní spočinul na dlouhý, závratný okamžik; teprve potom sestoupil ze schůdků a byl pro ni ztracen. Dřív než se na něj vrhli, stačila ještě zachytit záblesk jeho důstojnické čepice a hned nato jí Beatricin impozantní klobouk a širokoplecí postava otce zakryly výhled. Lucy kolem nich poskakovala jako čilé ptáče vypadlé z hnízda, neschopná prolomit hradbu jejich objetí.

Mary cítila, jak jí celé tělo vybuchlo radostí. Burácela v ní úleva. Je naživu… Nic mu není… Je celý. Abel vedle ní ztuhl a z hrdla se mu vydral přidušený výkřik. „Ach, můj Bože. Oni mu uřízli nohu.“

Kapitola třináctá

Brzy nato se objevil Miles; zůstal stát na plošině a mrkal jako člověk, který po dlouhém pobytu v podzemí uvidí sluneční světlo. Mary a Abel jen beze slova zírali. Ollie zamával náhle ztichlému davu lidí jednou berlí a pak obratně a stejně čile jako obvykle scházel ze schůdků. Pravou nohavici vojenských kalhot měl vyhrnutou a přišpendlenou na koleni, zatímco zbytek kalhoty visel jako prázdný pytel.

Za ním vystupoval Miles obtížený zavazadly, neskutečně vyhublý a strašidelně bledý; plně se soustředil, aby dokázal sejít po schůdcích. Zasmušilý, ale klidný Abel nabídl Mary rámě a oba společně vykročili, aby přivítali syna a bratra.

„Milesi?“ oslovila bratra nejistě, nebyla si totiž jistá, jestli jí dovolí, aby ho objala.

Hleděl na ni bezvýrazným pohledem. „Mary? Jsi to ty? Panebože, ty jsi krásná! Já asi taky, co?“ Usmál se a v tom úsměvu bylo něco ze staré ironie; úsměvem odhalil zuby, které se mu už začínaly kazit. „Kde je máma?“

„Doma. Hrozně tě chce vidět, Milesi. Já… jsem chtěla taky.“ Cítila, jak se jí třese brada a do očí jí vhrkly slzy.

Miles postavil zavazadla na zem a natáhl k ní paže. „Tak pojď sem a obejmi staršího bratra.“

Objala ho a silně ho sevřela, zděšená, jak strašlivě je hubený. „Jsi jen kost a kůže,“ naříkala. „Sassie bude mít co dělat, aby tě vykrmila.“

„Jak se má Sassie?“

Kdyby měla odpovědět popravdě, řekla by: Je unavená, Milesi. Uštvaná, jak dohlíží na naši matku, snaží se vést domácnost bez pomoci kohokoli dalšího a podávat na stůl jídlo z naší skromně zásobené spižírny. Jenže jeho boj byl horší než ten jejich. „Pořád stejná,“ odpověděla. „Trochu starší. O něco dřív se unaví.“

„A maminka?“

„Bohužel taky stejná. Povím ti o ní, až odsud odejdeme.“

Zaslechla, že se někdo za ní šourá. „Ahoj, Ovečko.“

Byl to Ollie, tak stejný, a tak jiný. Podobně jako na ostatních, i na něm uniforma visela, ale jeho oči na ni pomrkávaly stejně jako kdysi. Jeho otec, který se až doteď držel, se otočil k Milesovi, objal ho a slyšitelně zavzlykal.

„Milý Ollie,“ řekla a oči se jí opět zalily slzami, když se naklonila, aby ho zlehka políbila na rty. „Vítej doma.“

Přes tvář mu přeletěl úsměv. „Tohle za ten návrat domů stálo, to ti povím. Jsi ještě krásnější, než jsem si tě pamatoval. Nemyslíš, Milesi?“

„Myslím si totéž,“ souhlasil bratr; hlas mu po Abelovu emocionálním uvítání zněl přidušeně. „Kdybych Mary neznal, měl bych obavy, že jí ta krása stoupne do hlavy.“

„A přitom je to jen část jejího půvabu,“ poznamenal Ollie. Zatímco Miles ukazoval Abelovi, která zavazadla patří jeho synovi, uchopil Ollie Maryinu ruku a láskyplně ji stiskl. „Díky za dopisy.“

„Takže jsi je dostal?“

„Dostal jsem čtyři. Percy žárlil jako čert, žes mi je poslala, ale nechal jsem ho vydusit. Udělalo mu to dobře.“

„Byly určené vám všem, to on určitě věděl. Možná ode mě nebylo dost vlastenecké, že jsem nepsala každému z vás zvlášť?“

„Kruci, vůbec ne! On dostával spoustu dopisů od jiných děvčat.“

„Vážně?“ Přes jeho hlavu zahlédla Percyho, jak se snaží vyprostit z Lucyina urputného objetí, a jeho vysoká, mnohem ztepilejší postava se sklání, aby se přizpůsobila její malé výšce.

„Jenže on neustále vyhlížel dopisy od tebe,“ pošeptal jí Ollie do ucha.

Když zaslechla, jak se mu hlas zlomil, zahleděla se mu do tváře, aby si potvrdila své předchozí obavy. „Ollie? Neudělal jsi nic tak absurdního, aby ses snad obětoval kvůli Percymu a mně, že ne?“ Ale další myšlenka následovala hned vzápětí: Bůh uchovej, co když ne…?

„Jak bych mohl udělat něco tak absurdního, abych se kvůli Percymu a tobě obětoval?“ namítl a dotkl se dolíčku na její bradě.

„Teď je řada na mně, Ollie,“ ozval se Percy za jejími zády a Mary cítila, jak pod ní nohy změkly jako vařené nudle.

„Je celá tvoje,“ odpověděl Ollie a odhopkal o berlích s lítostivým úsměvem jako ten, kdo musí vrátit nalezený poklad.

Přehrávala si scénu jeho návratu tak často, jak si připomínala tu z jejich loučení…, co řekne, jak se bude chovat. Všichni se na ně budou dívat, budou očekávat nějaké romantické drama, ale ona neposkytne žádnou záminku klevetníkům ani Percymu důvod k naději – tedy, jestli si ještě přeje oženit se s ní.

Avšak teď, kdy stanuli tváří v tvář jeden druhému, pečlivě připravená řeč a nacvičené chování vylétlo z její mysli jako chomáček býlí ve větru. Bez přemýšlení vztáhla ruku, ne aby jí potřásl, jak si v duchu nacvičila, nýbrž aby se dotkla válkou ztvrdlé hrany na jeho lícní kosti. „Ahoj, Percy,“ vydechla. Víc jí horečný nával vděčnosti a úlevy nedovolil vyslovit.

„Ahoj, Cikánečko.“ Stál jako vždy nenuceně, ruce v kapsách vojenských kalhot a držel se od ní, jako by byla vzácné víno, které se má spíš usrkávat než spolknout. „Proč jsi nepsala?“

„Já – já – “ Sotva si byla vědoma toho, že je ostatní opouštějí – Ollie se odbelhal spolu s otcem, aby odchytli Lucy, dřív než se na ty dva vrhne, a Miles poodešel, aby se pozdravil s Jeremym a Beatricí. „Měla jsem strach,“ vyhrkla. Byla to první otázka, kterou jí položí, to věděla, a rozhodla se povědět mu pravdu.

„Strach?“

„Já… nebyla jsem schopná napsat, co by sis chtěl přečíst. Byl jsi ve válce. Měla jsem strach, že by tě mé dopisy zklamaly víc, než když nenapíšu vůbec.“

„Špatně jsi to riziko vyhodnotila.“

„Určitě,“ přikývla zahanbeně. Jakýkoli dopis z domova, který by přišel uprostřed toho, čím procházeli, by býval lepší než vůbec žádný. Vztáhla nesměle ruku a znovu se dotkla pevně sevřené čelisti. „Hrozně jsi zhubl.“

„Kdyby to tak bylo všechno,“ odpověděl.

„Ano,“ přikývla s porozuměním. Ztratili podstatu sebe samých – asi nevinnost. Viděla to v jejich starých mladých tvářích, známých, a přece cizích. V zrcadle pak viděla tu ztrátu každé ráno, než vyrazila strávit další úmorný den na plantáži. Stáhla ruku a uvědomila si, že ani nenaznačil, že by se jí chtěl chopit. „Modlila jsem se za tebe, i když jsem ti nepsala, Percy. Jsem šťastnější, než dokážu vyjádřit, že ty modlitby byly vyslyšeny.“ Bylo nemožné odtrhnout od něj zrak. Stále ještě se jí ani nedotkl, ale stál tu tak strašně nehybně, že ji to zneklidnilo.

„Byly vyslyšeny, ale za cenu Ollieho nohy.“

Zděšeně si zakryla ústa. „Ty chceš říct…?“

„Že ten německý granát byl určený mně. On mi zachránil život.“

Dřív než stačila promluvit, objevil se vedle ní zamračený Miles. „Mary, kdy už půjdeme? Chci domů za maminkou.“

„A hoši by si zasloužili trochu se vyspat,“ dodal Percy. „Ve vlaku nikdo nezamhouřil oka.“

„Jestli sis všiml, tak ty taky ne,“ prohodil Miles a šťouchl ho do ramene.

Mary otřesená tím, co jí Percy právě odhalil, se rozhlížela zmateně kolem po hemžícím se davu, který se chystal k odchodu, a zahlédla Beatrici, jak se k nim vrhá jako velký černý pták. Následovala ji Lucy ve svém zářivém opeření a Jeremy s celou náručí květin, které chlapci dostali na uvítanou. „Přijela jsem s Warwickovými, Milesi,“ dokázala Mary ze sebe vypravit; uvědomovala si, že Percy z ní stále nespouští klidný pohled. „Beatrice nám bude muset říct, jak se dostaneme domů.“

„Dopadlo to přesně tak, jak jsem čekala,“ prohlásila Beatrice podrážděně. „Říkala jsem starostovi Harperovi, že by ten průvod měli naplánovat na pozdější dobu, až se všichni trochu vzpamatujeme, ale on chtěl lidem ušetřit další cestu do města. Abel chce odvézt Ollieho domů. Chudák hoch je vyčerpaný.“

„Miles taky,“ poznamenala Mary, „a nemůže se dočkat, až uvidí maminku.“

„Hm, do packardu se všichni nenacpeme,“ upozornila Lucy, která se přikradla k Percymu a podívala se úkosem na Mary.

„Toho jsme si vědomi, Lucy.“ Beatrice se na ni zaškaredila. „Milesi, drahoušku, jděte s Mary za Abelem, sejdeme se kolem čtvrté u nás a pak pojedeme do města. Doufejme, že si hoši mezitím stačí trochu odpočinout.“

Ozvalo se souhlasné mumlání a všichni si posbírali zavazadla. Beatrice vzala květiny z manželova náručí a strčila je Lucy. „Pomozte mi je prosím odnést do auta, Lucy,“ požádala.

„Ale já – “ Lucy protestovala přes vršky gladiol stínících jí tvář.

„Tak prosím,“ zavelela Beatrice, mrkla přes rameno na syna a Mary a odváděla Lucy pryč.

Když zůstali sami, Percy vytáhl ruce z kapes a uchopil ji za ramena. „Až večer skončí ten nesmysl, odvezu vás s Milesem domů,“ oznámil jí. „Slib mi, že se mnou zůstaneš vzhůru, abychom si mohli promluvit. Neodmítej mi to, Mary.“

„Neodmítám,“ špitla a cítila se přitom jako omámená, jak jí krev bušila ve spáncích.

Poprvé se usmál. „Hodná holčička,“ řekl a zlehka se dotkl jejího důlku v bradě; pak následoval rodiče a Lucy k packardu.

Kapitola čtrnáctá

Mary čekala v salonu, zatímco Miles odešel nahoru do matčina pokoje. Objala se pažemi – dělávala to tak, když cítila beznaděj – a stoupla si před prosklené dveře, které vedly tam, kde kdysi bývala nádherná růžová zahrada. Surový útok matky, který se odehrál několik nocí po přečtení poslední vůle, přežilo jen několik keříků. Většina podlehla krumpáči, který je zcela utloukl, zatímco dům spal. Toby objevil zpřerážené červené a bílé květy a zničené stonky časně následujícího rána a vydal se hledat zbraň, neboť se obával, že by si jeho paní mohla umanout, že dopřeje dceři ležící v posteli stejné zacházení.

Nové keře už nezasadili, takže teď tato znesvěcená část zahrady zarůstala plevelem a trávou, milosrdně ukrytá ze strany ulice treláží, která nutně potřebovala bílý nátěr. Nyní koncem sezony tu rostlo na tenkých stoncích jen pár statečných růžiček.

V domě nebyl žádný alkohol a Mary litovala, že nepožádala Tobyho, aby obstaral na uvítání bratra láhev šampaňského. Samozřejmě by si nemohli připít s matkou, ale oni dva to mohli oslavit tichým přípitkem v salonu.

Ne že by bylo moc co oslavovat. Bratr je nemocný, hašteřivý muž, ještě cizejší než před svým odjezdem. Cestou domů seděl a očividně roztrpčeně mlčel; jeho mlčení přerušovaly jen záchvaty kašle tlumené kapesníkem. Jakmile dojeli domů, odložil vojenský vak za dveřmi, jako by tu neměl v úmyslu zůstat, jako by se tu zastavil jen na skok, aby pozdravil matku, dřív než zase odjede do další války. Vřele objal Sassii, ale jídlo, které mu na přivítanou připravila, nechal stydnout na slavnostně prostřeném stole. „Nemám chuť na žádné jídlo,“ řekl. „Později si ve svém pokoji dám sendvič.“

A ubohý, milý Ollie. Veselí, které předstíral kvůli tomu davu lidí, vyprchalo, sotva se usadil v otcově novém cadillaku, jednom z prvních, které vyrobil Henry Ford. Abel zakoupil elegantní vůz jako dárek na přivítanou, jenže Ollie nebude moct bez pravé nohy řídit. Abel byl stále ještě kvůli synovi a amputaci v šoku. Když je odváděl k zaparkovanému cadillaku, stojícímu spolu s packardem mezi méně moderními dopravními prostředky howbutkerských spoluobčanů, vypadal jako stařec.

A pak tu byl Percy. Vděčil Olliemu za život. Věděl Percy o tom, co jí Ollie slíbil? Skočil před ten granát kvůli nim? Jsou si s Percym bližší než bratři. Ollie možná jednal instinktivně z lásky k nejlepšímu příteli a vůbec přitom nemyslel na slib, který jí dal. Jestli ale Ollie zachránil Percyho kvůli nim, čím je Mary zavázána každému z nich?

Udělá si o všem lepší obrázek, až budou mít s Percym dnes večer možnost si promluvit, ovšem odpověď na nejpalčivější otázku už znala. Percyho city k ní se nezměnily.

A její vůči němu také ne. Jestli se něco změnilo, pak to, že v čase, kdy byl pryč, ještě zesílily. Každé ráno se probouzela s myšlenkou na něj a každou noc, když šla spát, myslela s největší starostí na jeho bezpečí. Bývaly doby, kdy se otřeseně budila z děsivých snů, v nichž prožívala největší strach svého života – dokonce horší než ztrátu plantáže. Zdálo se jí, že Percy ve válce padl.

Takže má dilema. Percy bude očekávat, že už bude mít dost Somersetu, zatímco ona je rozhodnutá víc než dřív pokračovat v práci. Při všem, co je jí svaté, zaslouží si odměnu za své oběti. Když Miles odjel a jmenoval Emmitta Waithea zmocněncem ve své nepřítomnosti, vyhodila Jethra Smarta, hospodáře, kterého najala na místo Lena Deetera, a vzala na sebe jeho povinnosti, takže někdy pracovala až osmnáct hodin denně. Díky Emmittově pomoci a Maryinu nekompromisnímu vedení začal Somerset vynášet. Výnosy jí dovolily zvýšit částky při splácení hypotéky a v důsledku toho bude možné dluhy zapravit o několik let dříve, než jak zněla smlouva s bankou.

Nezbývaly jí, pravda, žádné peníze na nepodstatné věci. Miles bude určitě smutný, až uvidí, jak je jejich dům zchátralý a že mají nedostatek pomocníků v domácnosti, ale den, kdy budou moci dům zmodernizovat a nahradit koně s bryčkou vlastním automobilem, se přiblížil.

Jestli matčino zdraví nebude vyžadovat další drahé léčení a jestli bude sklizeň tak hojná, jak Mary předpokládá, zbudou jim i peníze, které lze investovat zpět do pozemků, a ty pak budou poskytovat vyšší výnosy. Nyní, kdy už je po válce, začíná se průmysl i věda zajímat o potřeby farmářů. Zkoušejí se nové pěstební metody. Účinnější zařízení, kvalitnější sadba a na trhu se objevují i nové prostředky zvané insekticidy, které potírají škůdce, jako je květopas bavlníkový. Jakmile bude hypotéka splacená, bude si je Somerset moci dovolit.

Jak by pro všechno na světě zapadal do jejích plánů Percy? Byl by ochoten přijmout ji i Sommerset? Zmírnily válečné zážitky jeho názory proti sdílení rizikového podnikání na bavlníkové plantáži s manželkou, nebo se v nich ještě víc utvrdil? Brzy mu bude pětadvacet. Bude se chtít usadit, mít děti a vrátit se k rodinnému podnikání. I ona to chce, víc než cokoli na světě.

Ne však za cenu Somersetu. Nemohla by se vzdát plantáže nikdy, nikdy. Znamenalo by to zradit otce a jeho otce a všechny Tolivery před nimi, kteří v potu a úmorné dřině vydobyli tuto zem z lesů, kteří se obětovali a umírali pro ty tisíce akrů, které za svého života viděli rozrůstat se a cítili přitom hrdost na své dílo. Za žádnou cenu neobětuje Somerset kvůli mužské pýše! Ale… miluje Percyho. Je jako trn v boku, který nedokáže vytrhnout, ať se snaží sebevíc. Chce ho, potřebuje ho. Teď už o tom nechovala žádné pochyby. On už nemá v úmyslu déle čekat, a ona si není jistá, že mu dokáže odolat.

„Vypadá špatně.“

Mary u okna vyskočila.

„Promiň. Nechtěl jsem tě vylekat.“ Miles se přikradl do pokoje s rukama hluboko v kapsách neforemných kalhot. Převlékl se do civilu a rozhlížel se po salonu, jako kdyby se ocitl v čekárně a nevěděl, kam se posadit. „Máma vypadá hrozně, viď? Tam, kam jsi ji poslala, ji to opravdu úplně vyždímalo.“

Mary pocítila osten rozhořčení. „Ve skutečnosti vypadala docela dobře, když ze sanatoria odcházela,“ bránila se, ale snažila se zachovat klid. „Emmitt si myslel, že vypadá skoro jako kdysi, ale pak se ve vlaku z Denveru cestou domů nachladila a vyklubal se z toho zápal plic. To se na ní podepsalo.“

„Říká, žes ji poslala do sanatoria v Denveru, aby ti nelezla na nervy, když jsi minulé léto sklízela úrodu.“

„Ale Milesi, to není pravda!“ Z pocitu beznaděje zvýšila hlas. „Potřebovala profesionální pomoc, aby se z toho dostala. Nevěřil bys, k jakým úskokům se dokázala uchýlit kvůli láhvi. Chovala se tak hrubě a odpudivě k ženám, které jsem najala, aby ji hlídaly, že tu žádná nevydržela, a Sassie byla úplně vyčerpaná.“

„A co ty? Kdes byla ty?“

„Víš moc dobře, kde jsem byla. Musela jsem dostat sklizeň pod střechu. Víš, co to obnáší, když máš na starosti plantáž. Je to celoroční, dennodenní práce od svítání do soumraku.“

Miles na ni upřel pohled. „Nemusí to tak být. Kdyby se ta půda prodala, když táta umřel, nic takového by se nestalo.“

Mary se roztřásla, než se zmohla na odpověď. O této otázce odmítala uvažovat – jak odlišné by všechno mohlo být. Pozvedla stříbrnou konvičku ležící na podnose. „Nedáš si trochu kávy? A je tady perník. Sassie ho upekla zvlášť pro tebe.“

„Ne, díky. Pověz mi o mamince. Myslíš si, že se to s ní někdy zlepší?“

„Ona ještě není to, čemu se říká vyléčený alkoholik.“ Mary si usrkla horké kávy, aby si svlažila stažené hrdlo. „Pořád má na alkohol hroznou chuť a oni nás varovali – “

„Nás?“

„Emmitta Waithea a mě. Pomáhá mi s ní. Nevím, co bych si bez něj počala. Našel pro mámu to sanatorium. Jel se mnou vlakem do Denveru a pomohl mi ji odvézt domů.“

„Bezpochyby z pocitu viny.“

„Bylo to ze soucitu.“ Mary se ze všech sil snažila hájit jejich právníka trpělivě. „Řekli nám, že musíme mámu hlídat roky, než jí dovolíme odcházet z domu a přicházet po libosti. Posaď se, Milesi, promluvíme si. Nebo bys raději šel do svého pokoje a chvíli si odpočinul?“

„Promluvíme si.“ Sesunul se na pohovku, ruce spustil mezi kostnatá kolena a svěsil hlavu. Po chvíli přiznal: „Požádala mě o pití.“

„Ale Milesi, ne…“ Mary předtím vůbec nenapadlo, že by se matka mohla pokusit vymámit něco k pití na Milesovi – ona na to vlastně spoléhala. Od chvíle, kdy jí sdělili datum Milesova příjezdu, matka dostala barvu, oči se jí zjasnily, jako by měla nějaké tajemství. Mary se domnívala, že to oživení způsobila zpráva, že se syn vrací domů z války, teď si však uvědomila, že se matka těšila, že ji syn bude zásobovat alkoholem.

„Cos jí řekl?“ Ostražitě hleděla na bratra. Miles byl odjakživa loutkou v matčiných rukou.

„Odmítl jsem, samozřejmě.“

„Co dělala pak?“

Miles si projel rukou nevýraznou řídnoucí kštici a v podzimním slunci, které pronikalo záclonou, se vznesly lupy jako smítka prachu. „Ani nemrkla, jestli se ptáš na tohle. Aspoň tohle stadium už má snad za sebou. Vypadala jako panenka, ze které vytáhli všechno, čím byla vycpaná.“

Mary si sedla vedle něj. „Myslela jsem si, že se jí udělalo líp kvůli tobě, a ne kvůli tomu, že si myslí, že jí přineseš láhev.“

„No, nepřinesl jsem ji, co,“ odpověděl Miles vzdorovitě. Sepjal ruce a zahleděl se na podlahu.

Mary mu položila ruku na rameno. „Co se děje, Milesi? Vypadáš tak zklamaný ze všeho. Copak nejsi šťastný, že jsi doma?“

Náhle vstal a zastrčil ruce do kapes; pak začal neklidně přecházet po pokoji s nahrbenými rameny – Mary ihned poznala, že sbírá sílu, aby jí něco sdělil.

„Nezůstanu tady,“ promluvil konečně. „Chci se vrátit do Francie. Je tam jedna ošetřovatelka, žena, která mi vrátila zdraví, aspoň to málo, co mi zůstalo – “ Přerušil ho záchvat kašle. Když se vzpamatoval, pohlédl přímo na sestru. „Mám zničené plíce, Ovečko, a nevím, kolik času mi ještě zbývá.“

„Milesi, drahoušku…“

Zvedl ruku na protest. „Necítím žádnou sebelítost. Tak dobře mě snad znáš. Jsem jen upřímný. Čas, který mi zbývá, chci strávit s Mariettou. A ještě něco. Já… stal jsem se komunistou.“

„Milesi!“ Mary vyskočila. „To nemůžeš!“ Překvapila ji hloubka vlastního zděšení. Nebylo to nic nezvyklého. Její bratr se snažil přidat ke každému politickému uskupení, ke kterému se nachomýtl, jen aby ho zase opustil, jakmile se objevilo něco jiného mávajícího prapory. Ale Toliver… a komunista!

„Věděl jsem, že budeš takhle reagovat,“ prohodil Miles, „a vím, že si myslíš, že je to jen další věc, do které jsem se vrhl, ale mýlíš se. Bolševické povstání je největší revoluce v dějinách lidstva. Učiní pro svět víc než –“

„Nech toho! Přestaň!“ Mary si zakryla uši. „Nechci už v tomhle domě slyšet ani slovo na obranu politického systému, který je krvežíznivější než ten, místo kterého nastoupil. Komunisti, to tak!“ Nedokázala potlačit znechucení. „A co ta Marietta? Ta trpí stejným politickým poblouzněním?“

„Je horlivá členka komunistické strany.“

„Panebože!“ Mary se unaveně odvrátila. „Takže co to vlastně říkáš – že se chceš vrátit do Francie, aby se z tebe stal komunista?“

„Já se chci vrátit do Francie, abych se oženil s Mariettou. Komunista už jsem.“

„Přivez ji sem.“

„Ne. Politické klima je tam pro komunisty uvolněnější.“

„Ach tak…“ Mary nedokončila větu a ohrnula ret. „A co máma? Počítala jsem s tebou, že mi s ní pomůžeš, aby si Sassie mohla trochu oddechnout. Máma pustí do pokoje jenom ji, Tobyho a Beatrici. Mě nesnese.“

„V tomhle stavu, v jakém je, kdy sní jen o spásné láhvi, mě máma nepotřebuje, Mary. A ty taky ne. Vsadil bych se, že Somerset nebyl v lepším stavu od té doby, co táta umřel. Zřejmě dokážeš vyždímat z každé ubohé hroudy žok bavlny. Myslím, že se mě budeš chtít zbavit, abych ti to tu všechno nezpackal.“

Nedělala si starosti, že by jí chtěl zasahovat do řízení plantáže. Spolu s Emmitem by na to dohlédli. „Plantáž tě nepotřebuje. Potřebuje tě máma, potřebuju tě já. Potřebujeme, abychom byli zase rodina.“

„Ale já odjíždím, Mary.“ Bratr se k ní otočil, čelisti pevně sevřené. „Musím myslet na Mariettu a taky na sebe. Přijel jsem domů jen proto, abych měl jisotu, že hoši dorazili v pořádku, a abych se naposled podíval na tebe a na maminku.“

Mary se zalily oči slzami zklamání. Kde přišel Miles k tomu zaujetí pro politické cíle, tak vzdálené od toho, v čem byl vychován a co zdědil? Kdyby své přesvědčení pořád neměnil, rodina i přátelé by brali jeho názory vážně, ale jestli se podle nich zachová tentokrát, bude pro ně ztracen navždy. Miles už nebude mít sílu vrátit se znovu přes oceán. Musí ho nějak přimět, aby zůstal, dokud tento nový zápal nepomine, a Percy s Olliem by ho mohli přesvědčit, aby změnil názor.

Pohladila ho po neoholené tváři. „Zůstaň aspoň, dokud nebudeš silnější. Dopřej nám trochu víc času, kdy můžeme být s tebou.“

Miles ji uchopil za ruku, pak i za druhou, a obrátil je dlaněmi vzhůru. „Co se tyhle ruce už nadřely v tak mladém věku. Mary… Mary…“ Hlas mu zněžněl starostí, jak to neslyšela už léta. „Jestli budeš chytrá, vezmeš si Percyho. Je to nejlepší partie v Texasu a je do tebe blázen. Ale já si nemyslím, že budeš chytrá, ne jako jsou ženy. Chytrá žena ví, co je nakonec důležité. K čemu je ti bohatá sklizeň, když nemůžeš přijít domů k člověku, kterého miluješ? Ne, ty budeš poslouchat svoje plantážnické srdce, které ti našeptává, že můžeš mít Percyho i Somerset. Nemůžeš, Mary. Jeho hrdost to nedovolí.“

Odtáhla od něj ruce, ty rozedřené, červené ruce, a schovala je do kapes sukně. Tvář jí hořela. „Proč musím být já ta, která se má obětovat? Proč Percy nemůže ustoupit tomu, co je mu tak drahé?“

Miles zkřivil ústa. „Protože je taky hloupý. Jenže já nejsem. Proto se vracím k Mariettě.“ Obrátil se k ní zády a odcházel, jako to udělal pokaždé od chvíle, kdy si vyslechli závěť. Ve dveřích prohodil přes rameno: „Až se sejdeš u Warwicků s ostatními, pověz jim, že se nedostavím. Nechci se podílet na tom nesmyslném vlastenčení, co starosta naplánoval.“

Kapitola patnáctá

Mary zůstala v salonu ještě dlouho poté, co Miles odešel. Bůh jí pomoz, cítila únavu až do morku kostí a smutek až v hloubi duše. Myslela na to, co by asi řekl otec, kdyby viděl rodinu teď, tak rozpolcenou, že každý její člen je ztracen pro druhého a není žádná naděje, že by se zase dali dohromady… – a to všechno proto, že manželka a syn nedokážou ocenit důležitost Somersetu pro zachování rodinného odkazu.

Miles jí neposkytl žádnou informaci ohledně Ollieho zranění. Mary si musela přiznat, že se na podrobnosti nevyptávala, protože je nechce znát. Nikdy je nebude chtít znát… a to je důvod, proč dnes večer nechce být s Percym o samotě. Zároveň však netoužila po ničem víc než rozplynout se v jeho náručí, aby jí dokázal, že je konečně doma. Jenže Miles má pravdu. Percymu pýcha nikdy nedovolí oženit se s ženou, která slouží dvěma pánům. Nemůže si být jista jeho postojem, dokud si spolu nepromluví. Dnes v noci ale ne. Je příliš unavená, příliš osamělá, příliš snadno by podlehla touze po něm. Dnes v noci by nenašla odvahu pohledět mu do očí. Mohla by svolit k čemukoli. Počká, dokud nebude čas jít k Warwickům, a pak pošle zprávu, že Miles se na oslavu nedostaví a že si jdou všichni brzo lehnout. Lucy bude z její nepřítomnosti nadšená. Pokud jde o reakci Percyho, na to nechtěla ani pomyslet.

Když později večer ležela beze spánku ve své ložnici, zaslechla tlumené ozvuky bujaré oslavy – na Radničním náměstí ve městě hrála kapela, troubily klaksony a vybuchovaly rachejtle. Zanedlouho poté sešla potichu v županu dolů do předního salonu a čekala, až uslyší motory vozů vracejících se z oslav. Budou tři, pokud bude Percy řídit pierce-arrow, který mu otec vyzvedl ze skladu. V jedenáct zaslechla nejdřív první a pak i druhý vůz projíždějící Houston avenue. Vykoukla potají přes záclony a poznala Abelův cadillac a minutu nato packard. Když ulice opět ztichla, třetí automobil zabočil na příjezdovou cestu Toliverů a zastavil před verandou. Srdce se jí hlasitě rozbušilo.

Stála u oken v setmělé místnosti, napínala sluch a čekala. Už pouhý zvuk zavírajících se dveří vozu v sobě skrýval sexuální podtext, tichý, ale rozhodný, muže odhodlaného, ale nespěchajícího. Uslyšela slabé zazvonění klíčů, měkké křupání kročejů na spadaném listí a pomyslela si, že zemře už z pouhé představy, jak Percy vystupuje ze stínu do svitu říjnového měsíce. Ten okamžik byl tak zničující, jak se obávala. Měsíční světlo ho ozářilo v plné kráse. Padlo na hrdou světlovlasou hlavu a široká ramena, na postavu oblečenou v novém černém, skvěle padnoucím obleku; záře zlatých manžetových knoflíčků a náramkových hodinek podle nejnovější pánské módy; lesk ručně šitých bot… Princ přicházející navštívit chuďase.

Už byl skoro na verandě, když se zastavil jako zasažený bleskem. „Cože?“ slyšela ho vykřiknout, a když vyhlédla ven, viděla, jak bere schody po dvou. Slyšela, jak vytahuje její vzkaz zpod dveří, a sledovala ho, jak poodchází, aby si ho přečetl ve svitu lampy, kterou nechala hořet. Pak o krok ustoupil a zahleděl se užasle k oknu, za nímž stála a tiskla si pěst k ústům. „K čertu s tebou, Mary! Jaks to mohla udělat?“ ptal se a mluvil přitom k zataženému oknu hlasem drsným z pobouření a zklamání. „Víš přece, jak moc tě chci vidět – jak jsem čekal, jen abych tě viděl. Řeklas, že mi to neodmítneš, k čertu s tebou!“ Zmačkal vzkaz, který držel v ruce, a zamířil k jednomu z oken. „Mary, vylez odtamtud. Vím, kruci, že tam jseš!“ Opřel se o okenní rám a naklonil se, aby slyšel odpověď.

Mary se neodvažovala ani pohnout a divila se, že Percy neslyší její bušící srdce, když se nachází jen pár centimetrů od jeho zlaté hlavy. Při pohledu na tu milovanou hlavu zavřela oči a nacpala si pěst do úst, aby nepodlehla neodolatelné touze otevřít dveře dokořán a vrhnout se mu do náruče.

„Tak dobrá,“ řekl, narovnal se a ona viděla, jak se mu oči lesknou tvrdou rozhodností. „Možná že dnes v noci pro nás není dobrá doba, ale zítra bude. Takže tě uvidím pak. Čekej mě.“

Mary stála jako přikovaná, dokud nespatřila paprsek reflektorů pierce-arrow zabočit do ulice. Teprve pak si dovolila vydechnout. Dobrá. Zítra bude lepší den v každém ohledu. Oba budou méně rozcitlivělí, méně napjatí. Požádá Sassii, aby ho odpoledne pozvala na kávu, a sama se vrátí z plantáže o něco dřív a trochu se dá do pořádku a provede něco i se svýma nepěknýma rukama. Pak bude připravena se s ním setkat.

Vstala časně a na polích byla spolu s nájemci už v sedm hodin. Pročesávali naposled řady a sklízeli poslední tobolky bavlny, než uhodí podzimní deště. Mary zrovna vysypávala pytle bavlny do vozu, který odveze denní várku na váhu, když jí jeden černošský nájemce poklepal na rameno. „Slečno Mary, někdo za váma přišel.“

Zastínila si rukou oči a zahleděla se směrem, kam ukazoval. Srdce jí málem vylétlo z úst. „Panebože, to ne –“ Mezi řadami sklizené bavlny k ní mířil Percy v rozepnutém saku.. Hlasitě vydechla. Už jí není pomoci: přistihl ji, když vypadá úplně nejhůř a Somerset se ukazuje v nejhorším možném světle. Odevzdaně si oprášila klobouk se širokou krempou, otřela si do rukávu pot z čela a šla mu naproti.

Zastavil se a čekal. Jak typické pro muže, pomyslela si rozmrzele a očekávala, že si založí ruce na bocích a bude se nesouhlasně mračit kvůli tomu, jak Mary vypadá. Neudělal ani to, ani ono. Zastrčil si ruce do kapes, ale jeho tvář zůstávala bezvýrazná jako školní tabule před začátkem vyučování.

Jak to, že nemyslí stejně jako ostatní muži? Měla na sobě otcovu starou flanelovou košili s vyhrnutými rukávy a vytahané kalhoty samá skvrna byly zastrčené do obnošených pracovních bot. Klobouk začala nosit teprve nedávno, a to když si uvědomila, že jí pleť začíná hnědnout jako slupka vlašského ořechu a hoši už budou doma co nevidět. Rukavice nejsou k ničemu, když člověk sbírá bavlnu; ty její byly navíc rozedrané a už dávno je vyhodila. Vlasy měla vzadu svázané řemínkem z nevydělané kůže a obličej i předloktí zamazané od hlíny. V jeho očích určitě nevypadá o nic lépe než nějaká tulačka, která chodívá často žebrat k jejich zadnímu vchodu.

Zastavila se pár metrů před ním v jeho bezvadném oblečení, vědoma si toho, že nájemci přestali pracovat a pozorují je; zaujaté výrazy svědčily o tom, že se jim honí hlavou, co tady pan Percy z Dřevařské společnosti Warwick pohledává. Percy promluvil první: „Zdrávas, Maria, milosti plná.“

Zvedla bradu. „Nemyslela jsem si, že výsměch patří do tvého slovního arzenálu.“

„Zbývá ještě pár věcí, které o mně nevíš.“ V přivřených očích mu probleskla zlost. „Proč jsi mi včera v noci neotevřela?“

„Myslela jsem si, že můj vzkaz to vysvětluje.“

„Psalas tam, že jste všichni šli brzo spát, jenže tys byla vzhůru a sledovala jsi mě za oknem, nemám pravdu?“

Mary se na okamžik zamyslela a pak přiznala: „Máš.“

„Takhle se zachází s vojákem, který se vrátil z války?“

„Ne, to ne, ale oba víme, co by se stalo, kdybych ti ty dveře otevřela, Percy.“

Přikročil k ní a tvář měl utrápenou. „Krucinál, Mary! To by to bylo tak špatné? Proboha, jsme oba dospělí.“

Mary se rozhlédla; pocítila chvění pod prsní kostí a slabost v kolenou. Nájemci se opět pustili do práce, ale vrhali přes rameno zvědavé pohledy. Ráda by věděla, jestli je jejich hlasy v řídkém říjnovém vzduchu slyšet. „Pojď si popovídat stranou,“ navrhla a ukázala k pierce-arrow zaparkovanému pod stromem.

„Tak pojď,“ souhlasil Percy a popadl ji za paži, jako kdyby mohla náhle vyběhnout opačným směrem.

Přinesl s sebou šálky a láhev vyrobenou tak, že uchovávala nápoje horké; byl to nový výrobek na americkém trhu nazývaný Thermos. Warwickové byli vždy první, pokud šlo o nejnovější přístroje. Nalil kávu, ale Mary odmítla napít se z kouřícího šálku ve voze, neboť si pamatovala, co se stalo posledně, když v něm seděla. Pomohla Percymu rozprostřít plášť do stínu stromu a pak se posadili, chráněni před pohledem ostatních velkým kmenem a automobilem. Mary viděla, že si všiml jejích popraskaných a zhrublých rukou.

„Takže teď vidíš, jak to se mnou je,“ prohodila. „Tady je zapotřebí každé ruky, včetně mojí, a takhle to bude pořád, dokud nebude splacená hypotéka.“

„Nemusí to tak být.“

„Ano, musí.“

„Mary, podívej se na mě.“ Postavil na zem šálek a pevně sevřel její bradu mezi prsty. „Miluješ mě?“

Chvění přešlo v divoký tlukot. „Ano. Ano, miluju.“

„Vezmeš si mě?“

Neodpověděla hned. „Chci to,“ vypravila ze sebe konečně a opětovala naléhavost v jeho očích. „Ale teď mi dovol otázku ty. Vezmeš si mě i Somerset?“

Jeho pohled se nezměnil. „Tak, jak to cítím teď, ano, Mary, nemyslel jsem na nikoho jiného než na tebe, celou tu dobu, co jsem byl pryč. Chci tě teď víc než kdy jindy. Nedovedu si představit život bez tebe. Já nechci život bez tebe. Takže ano, právě teď budu souhlasit s čímkoli, jen když si mě vezmeš.“

Dal jí odpověď, za kterou se modlila, ale vyslechla ji se smutkem, který jí málem vehnal slzy do očí. Percy je o pět let starší než ona, je vzdělanější, moudřejší ve věcech světa, zkušenější, pokud jde o lidskou povahu, ale z nich dvou jen ona přes veškerou svou naivitu viděla budoucnost, jaká by se před nimi rozvinula, kdyby se vzali. V těch dvou letech, co byl pryč, i Mary se ve svých myšlenkách neustále zaobírala jím a jejich společným životem, a tu poslední noc před rozedněním došla k závěru.

„Percy,“ promluvila, stáhla mu ruku ze své brady a položila si ji na srdce. „Mluvíš o tom, co cítíš právě teď. Ale co bude potom, až vyvane, co k sobě cítíme teď? Co bude pak?“ Umlčela jeho okamžitou odpověď tím, že mu položila prst na ústa. „Povím ti, jak by to mohlo být. Začneš mi zazlívat, že se musíš o mou lásku dělit s plantáží. Budeš žárlit na Somerset a zuřit na mě, že mu dovoluju, aby bral můj čas tobě a dětem, našemu domovu, našim společenským závazkům, životu, jaký sis představoval s manželkou. Budeš si Somerset ošklivit a postupně si budeš ošklivit i mě. Teď mi řekni, jak by tomu mohlo být jinak.“

Hlas měla pevný, ale něžný, vyjadřoval tesknou lítost, o níž musel vědět, že ji cítí. Čekala na jeho reakci a potisící se ptala sama sebe, jak to dokáže snést, až tohoto muže nechá odejít. Ale jestli chce být k nim oběma spravedlivá, jak by to nedokázala? Percy se na ni díval tím svým vědoucím pohledem a ona doufala, že v její umouněné tváři a drsných rukou vidí budoucnost, jakou by jim Somerset mohl přinést; špatná sklizeň za špatnou sklizní, které ji vzdalují od splacení dluhu, soustavné odčerpávání její energie, nikdy nekončící zdroj starostí. Mary viděla, jak jednoho dne bude Somerset vzkvétat a sama bude upravená a oblečená vybraně, jak se sluší na plantážnici; jenže dva roky starostí s línými nájemci, s květopasem bavlníkovým, rozmary počasí a s nepředvídatelnými trhy bavlny vsadily tento růžový obrázek do realističtějšího rámečku. Přesto je a vždycky bude plantážnicí, toliverskou plantážnicí, a bez ohledu na to, co na ni budoucnost naloží, minulé roky jí ukázaly, že to zvládne.

Nakonec se Percy zeptal: „Chtěla bys, abych ti popsal, jak to bude vypadat, až se vezmeme?“

Pustila mu ruku. „Jestli je to nutné,“ povzdechla si jako někdo, kdo je nucen naslouchat planým nadějím.

Zastrčil jí za ucho pramínek vlasů, který unikl ze svého pouta z nevydělané kůže. „Nazvi si to mužskou domýšlivostí nebo arogancí či silou lásky, ale já věřím, že tě dokážu přimět, aby ses chtěla Somersetu vzdát. Věřím, že dokážu ženu přimět, aby se zřekla farmaření, a ty už nebudeš chtít trávit čas a energii bojem s nájemci, květopasem a počasím. Až poznáš, co ti nabízím, budeš si přát být pořád se mnou a budovat domov pro mě a naše děti. Budeš tam chtít být, a až večer přijdu domů, budeš chtít vypadat svěže a krásně. Budeš raději trávit nedělní rána milováním, než abys vstávala za úsvitu a věnovala se účetnictví. Tvá toliverská krev už pro tebe nebude tak důležitá, až ji uvidíš promísenou s mou v našich dětech. A časem…“

A pak, dřív než si Mary uvědomila, co se děje, přitáhl si ji zvolna k sobě a políbil ji tak, že na to nikdy nezapomene. „A časem,“ opakoval se zářícím zrakem, když ji s úsměvem pustil, „se budeš divit, jak jsi vůbec kdy mohla myslet na to, že by nějaká vyčerpávající plantáž mohla nahradit manžela a děti, kteří tě zbožňují.“

Mary na něj upřeně hleděla a cítila své rty, nalité a zralé jako ovoce. On sní! On tu spřádá nějakou pohádku! Nebýt farmářkou a být ženou? Vždyť je jedna a tatáž bytost!

Podrážděně si znovu uvolnila pramínek vlasů, takže jí opět volně visel, a potlačila živočišnou touhu. „Percy, jak je možné, že jsi za celé ty roky nepostřehl, co jsem zač?“

„Já jsem to postřehl,“ odpověděl a zdálo se, že ji chce znovu políbit. „Ty si prostě neuvědomuješ to, co já vidím jasně. A já ti to mám v úmyslu ukázat, Mary.“ Jeho oči dostaly vážný výraz. „Dlužíš si to. Dlužíme si to.“

Dlužíme si to. Ta slova přiměla Mary, aby pomyslela na Ollieho a onu zásadní otázku, která ji pronásledovala celou noc… a o níž si myslela, že mu ji nebude mít odvahu položit. Teď se ale zeptat musí. „A Olliemu? Co dlužíme Olliemu?“

Svraštil čelo. „Olliemu? Já vím, co mu dlužím já, ale my?“

Mary pátrala v jeho tváři, aby se ujistila, že ví, o čem je řeč, ale jeho výraz vyjadřoval pouze zmatek. Položila mu ruku na rukáv. „Pověz mi o tom dni.“

Odsedl si od ní, pak se zhluboka napil kávy a promluvil do polí. „Naše jednotky hnaly zástupy poražených vojáků z Francie do Německa. Většina skopčáků byla ráda, že je válka za nimi, a chtěli dál normálně žít, ale pár jich pořád ještě bojovalo za vlast. Po těch jsme museli pátrat. Ukrývali se podél silnice, a pokud jsme se oddělili od kolony, pokoušeli se po nás střílet. A jeden z těch zmetků hodil granát.“ Percy vylil zbytek kávy na trávu a zašklebil se, jako by mu po ní v ústech zůstala pachuť. „Přistál hned za mnou, jenže já ho neviděl. Někdo zařval, ale než bych na to stačil zareagovat, už by bylo pozdě. Ollie mě odstrčil a zakryl granát svým tělem.“ Obrátil oči k ní s tváří sklíčenou tou vzpomínkou. „Víš, větší lásku nemůže projevit nikdo.“

On to neví, pomyslela si, a úleva se mísila s hrůzou. Poslouchala s doširoka otevřenýma očima a nastraženýma ušima, aby zachytila i sebemenší zmínku o Ollieho slibu, ale nic neodhalila. To tajemství zůstalo mezi ní a Olliem. Pokud jde o Percyho, domnívá se, že šlo o lásku k příteli, jehož život stavěl nad svůj. Třeba je to pravda a ona není povinna provdat se za muže, kterého Ollieho oběť přivedla bezpečně domů. Zalila ji však vlna vděčnosti za ten čin. „Jsem mu tak vděčná,“ zašeptala.

„Vážně?“

„Víš, že jsem, Percy.“

Jejich pohledy se do sebe vpily na dlouhý, nepřerušený okamžik, až Percymu opět zasvítily oči. „Víš, co bych teď hned rád udělal?“

„Mám hádat?“

„Rád bych tě odvedl do srubu, strčil bych tě pod sprchu a celou tě namydlil. Pak…“

„Percy, psst–“ Z návalu touhy se jí zatočila hlava a Mary mu přitiskla ruku na ústa, aby zabránila jeho slovům rozlétnout se po bavlníkových polích.

Pokračoval přes její prsty. „… osušil bych tě, odnesl do postele a miloval bych se s tebou pod dekou až do noci. Jak ti to zní?“

Bez dechu odpověděla: „Nemožné,“ a rychle vstala. „Musím zase do práce.“

„Pomalu,“ zadržel ji Percy a sevřel špičku její boty. „Ještě jsme nedokončili to, Cikánečko, co jsme nakousli, než ses mě zeptala na Ollieho. Ještě jsi neslyšela, co ti chci navrhnout.“

„Myslela jsem, že ses právě vyjádřil,“ namítla.

„Mám na mysli vážnější návrh.“

„Myslím, že jsem slyšela i ten.“

„Tenhle ne.“ Narovnal se. „Nejdřív mám ale otázku.“

Pohlédla na nájemce, kteří stále kradmo pokukovali směrem k nim. „Tak rychle, dřív než se dostaneme do řečí.“

Otřel jí špinavou šmouhu z tváře. „Plantáž může zkrachovat tak jako tak, má lásko, a co bys dělala potom?“

Jako by slunce zašlo za mrak. Neptal se, co by dělala, pokud by zkrachovala finančně, ale jak by se cítila, kdyby ztratila jeho i plantáž. To byla otázka, o níž si nedovolila uvažovat. Rozhodla se kličkovat. „Myslím, že by se ti docela hodilo, kdybych o Somerset přišla.“

Úsměv mu ztuhl na rtech. „Chceš tím říct, že bych byl šťastný, kdybych tě získal jaksi kontumačně? To by se mi nehodilo vůbec, Cikánečko. Spokojil bych se sdílením první mety, ale ne tím, že bych získal druhé místo. Chtěl bych, abys ke mně přišla ne z nutnosti, ale vlastní volbou, až by sis uvědomila, že mě potřebuješ stejně jako Somerset. Takže zpátky k tomu, co si dlužíme…“

„Co navrhuješ?“ zeptala se a rychle polkla.

„Navrhuju, abychom si poskytli možnost přesvědčit se, kdo má pravdu – ty, nebo já. Navrhuju, abychom si poskytli možnost přesvědčit se, jestli můžeme žít jeden bez druhého.“

„A uděláme to… jak?“

„Ne, jak si myslíš – dokud k tomu nedojde. Uděláme to tak, že spolu strávíme jistý čas. Budeme si povídat, jíst spolu, chodit na procházky…“

Kde na to vezmu čas? pomyslela si zděšeně.

Přiblížil se k ní a zahleděl se na ni ironicky. „Ty vyhraješ tak jako tak, Cikánečko,“ řekl. „To já můžu prohrát.“

Cítila, jak jí krev ve slabinách pulzuje, horká a bušící. Odváží se přijmout jeho návrh – dát v sázku, že podlehne jeho magnetismu a své vlastní zrádné potřebě? Nebo to bude příležitost dokázat mu, že se k sobě nehodí a tohle šílenství se vyřeší jednou provždy? „Budu souhlasit, jestli pochopíš, že nebudu vždycky po ruce, kdykoli si vzpomeneš, a jestli slíbíš, že mě nebudeš uhánět nebo využívat mojí… nezkušenosti. Jestli ano, uteču jako vystrašený králík.“

„Budu ztělesněním pochopení a trpělivosti. Ani mou síť neucítíš.“

Právě toho se bojím, pomyslela si, vzrušená a zároveň zděšená. „A ještě něco…, ještě jeden slib chci od tebe.“

„Pověz co.“

„Nebudeš mi už říkat Cikánečka?“

Zasmál se veselým, srdečným smíchem; každou noc se modlila, aby zase slyšela tenhle smích. „Slibuju. Takže teď jsme domluveni?“

„Domluveni,“ přisvědčila a nervy jí tančily. „Teď se musím zase vrátit do práce.“

Když se vydala opět na pole, věděla, že ji sleduje pohledem. Neměla by mu za zlé, kdyby ho napadalo i něco jiného. Jak jen ji může shledávat žádoucí v těch vytahaných kalhotách a flanelové košili, když jí přitom vlasy visí mezi lopatkami jako nějaké indiánské squaw? Ušla jen pár kroků, pak si na něco vzpomněla. Otočila se. „Mimochodem, co Lucy?“

„Lucy?“ Zamračil se, jako by mu dělalo potíže vybavit si to jméno. „Jo, Lucy,“ odpověděl. „Včera večer jsem jí řekl, že tu je ještě někdo jiný.“

Mary zůstala jako zkamenělá. „Řekls jí, o koho jde?“

„Ne, toho jsem ji ušetřil. Zdálo se, že to nechce vědět. Řekl jsem jí, že je to někdo, koho miluju celý život a chci si ho vzít. Dnes ráno odjela. Už ji neuvidíme.“

Kapitola šestnáctá

Miles byl pryč do týdne. Mary objevila vzkaz přišpendlený k polštáři, když zašla do jeho pokoje, aby se ho zeptala, proč nepřišel dolů na snídani. Stálo tam jenom: „Promiň. Musím jít. Vysvětli to mámě. Pusu Miles.“ Vedle ležela červená růže.

Mary zvolna sebrala růži, překvapená, že použil symbol, který jejich matka tolik nenáviděla a který byl neodmyslitelnou součástí toliverské tradice. Přitiskla si růži ke rtům a oči se jí zalily. Z minulosti se vynořil obrázek jich čtyř, šťastných a láskyplných. Slyšela opět matčin smích a hlubokou odezvu otcovu, své hlasité radostné vypísknutí, jak ji Miles vyhodil vysoko do vzduchu, a než dopadla, znovu ji chytil do náruče. Přivolávala si ty rodinné chvíle a ještě chvíli setrvala v pokoji bratrova chlapectví; teprve potom zavolala Tobyho, aby zaběhl pro pana Percyho.

Byl tu za několik minut. Zastihla ho, když se oblékal do práce. Sassie ho uvedla do salonu, kde Mary seděla s pohledem strnule upřeným do prázdna a s růží stále v ruce. Když zjistila, že Percy stojí tiše u jejího křesla, zažila pocit déjà vu. Neprožila už tento výjev dřív, kdy světlo dopadalo na Percyho světlovlasou hlavu a stínilo jeho tvář úplně stejně?

„Je pryč,“ řekla. „Miles se vrátil do Francie k Mariettě a komunistické straně.“

„Já vím. Stavil se před odjezdem za mnou. Ollie to ví taky.“

Zamračila se na něj a v očích jí zablesklo obvinění. „A tys mě nevaroval?“

Povzdechl si, povytáhl si kalhoty a posadil se vedle jejího křesla. A Mary znovu zažila pocit, jaký už zakusila chvíli předtím. Pak si vzpomněla, že Percy za ní přišel a poklekl vedle téhož křesla tehdy tu noc po zveřejnění otcovy závěti. Na tváři měl stejný výraz, tehdy i nyní. Dotkl se jednoho okvětního lístku. „To tady nechal?“

Naznačila, že ano, sotva znatelným pohybem hlavy.

„Pak mu musíš odpustit.“

Znovu lehké přikývnutí. Pronesla jako bez života: „On v té Francii umře. Už se nikdy nevrátí domů. A já to teď musím oznámit mamince.“ Oči jí zářily neprolitými slzami. „Slíbils, že mu to rozmluvíš.“

„Slíbil jsem, že to zkusím, Cikáneč… – Mary, jenže on byl v mysli i v srdci rozhodnutý. Vrací se k ženě, se kterou se cítí šťastný. Na tu komunistickou hovadinu zapomeň. U Milese to nevydrží ani do první sněhové vločky. A u Marietty totéž, to se vsadím, teď když bude moct svou energii upřít na Milese.“

„Měl zůstat tady.“ Nával zlosti ji přiměl posadit se zpříma a otřít si oči. „Potřebujeme ho. Teď víc než kdy jindy. Vždycky utíká před povinnostmi vůči rodině.“

Percy udeřil do opěradla židle a vstal. „To není fér, a ty to víš. To, že představa tvého bratra o povinnostech vůči rodině je odlišná od tvé, ještě neznamená, že je nezodpovědný.“

Maryin pocit frustrace z Percyho vzrůstal. Neměla ho žádat, aby sem chodil. Ode dne jejich setkání na plantáži oba okusili, co je čeká, pokud chtějí dodržet úmluvu. Dvakrát si něco naplánovali na večer a dvakrát ji nepředvídané obtíže v Somersetu zdržely na plantáži. Percy přijel v dohodnutou dobu, a Mary nikde. Když se nedostavila na schůzku poprvé, přiběhla domů mokrá a zablácená od začínajících říjnových dešťů a poslala mu omluvný vzkaz, dostala však jen jiný vzkaz, a to, že Percy odešel do kanceláře, aby dohnal, co zameškal. Miles jen seděl, díval se na to všechno z křesla u krbu a vrtěl hlavou, jako by Mary byla ten největší hlupák, který kdy pobýval na zemi. Když se neobjevila ani podruhé, sebrali Miles s Percym Ollieho a všichni tři se odebrali do společenského klubu. Tam se opili.

Jiné večery nebyl k dispozici Percy. V současné době Dřevařská společnost Warwick projednávala nové pracovní smlouvy na schůzích, které často trvaly dlouho do noci. Dnes ráno byli poprvé spolu a jen taktak se nepohádali. Nemá na to nervy. Je unavená. Je unavená v jednom kuse. Vstala a odložila růži.

„Mám na mysli jenom to,“ pokusila se vysvětlit klidným tónem, „že by od Milese bylo ohleduplné, kdyby zůstal aspoň pár měsíců, aby Sassii pomohl s matkou. Maminka by byla moc ráda.“

„Miles se domníval, že nemá ani pár měsíců nazbyt,“ namítl Percy.

„Tím spíš je měl strávit s mámou.“

„Ach tak…,“ pronesl táhle Percy a ji to ještě víc navztekalo.

Zaskřípala zuby. „Co ti je tak jasné, Percy? Co je tobě, na rozdíl ode mě, tak jasné?“

Zdálo se, že se ho její rozmrzelost nedotýká. „Kdyby ti matka dovolila, abys vystřídala Sassii, udělala bys to?“

„To je sporná otázka. Víš, že mě ve svém pokoji nechce.“

„Ale… co kdyby chtěla? Kdo by získal tvůj čas – tvoje matka, nebo Somerset?“

„A už zase ta stará písnička, co?“

„Já se prostě jen snažím, abys pochopila, že Miles má totéž právo volby jako ty.“

Celá podrážděná se otočila ke krbu v touze po jeho útěšném teple. Babí léto skončilo. Nastal studený podzim, ale jak se Mary nyní cítila, byla by přivítala oheň i o letním dnu. Percy tvrdí, že Miles má nárok na své sobectví, stejně jako ona na své. Nikdy si nedokážou vysvětlit svá odlišná stanoviska. Každým dnem o tom byla přesvědčená víc a víc. Otočena k němu zády, s rukama na loktech, řekla: „Lituju víc, než kdy pochopíš, co se stalo mojí matce, ale nikdo z nás nemohl předvídat, že bude chápat otcovu závěť tak, jak ji pochopila. Kdyby byl táta věděl, že se bude cítit zahanbená, možná by to zařídil jinak, ale on o tom neměl ani potuchy.“

„Že o tom neměl potuchy? Tak proč požádal Emmitta, aby jí dal takovouhle růži?“

Otočila se. Držel růži jako muletu před býkem. Vytrhla mu ji z prstů. „To je věc Toliverů! Prosím, odejdi, Percy. Lituju, že jsem tě žádala, abys sem chodil.“

„Mary, já –“

„Vypadni!“

„Mary, jsi unavená a přetažená. Prosím… pojď si o tom promluvit…“

„Není o čem mluvit. Jsme příliš rozdílní. Já nechci, aby mě někdo miloval navzdory tomu, čím jsem, ale kvůli tomu – a to, jak se zdá, je pro tebe nemožné.“

„Je mi ukradený, co se zdá.“ Zrudl v obličeji. „Miluju tě, tak to prostě je. Tyhle rozepře nemají s láskou nic společného.“

„Pro mě ano. Naše dohoda skončila!“ Protáhla se kolem něj do haly. „A krvácíš,“ prohodila přes rameno. Všimla si kapky krve na jeho ruce, tam, kde ho zranil trn z růže. „Běž si laskavě ošetřit své rány a já si ošetřím svoje.“

Bezmocně za ní natáhl ruce. „Mary…“

Ale ona už vybíhala po schodech a srdce ji bolelo; a když byla skoro u matčiných dveří, uslyšela, jak se domovní dveře zavírají, a ten zvuk znamenal konec její naděje, pokud jde o ně dva.

Příštího dne přišla od Percyho z květinářství červená růže na dlouhém stonku a k ní byla připojena cedulka: „Odpusť. Jsem hlupák, že jsem vyrukoval s tak ožehavým tématem v tuhle dobu. Potřebovala jsi útěchu, ne kritiku. Je mi líto, že jsem ti nedokázal projevit lásku, kterou k tobě cítím celým srdcem. Percy.“

Mary odpověděla poslední bílou růží ze zahrady. Byla od minulého lijáku celá zmáčená, ale její vzkaz předá. Poslala ji po Tobym do Warwick Hallu s pár řádky: „Není třeba žádat o odpuštění za to, žes mluvil pravdu, jak ji vidíš. Je jenom důkazem toho, že mezi námi dvěma panují nesmiřitelné rozpory. Mary.“

Očekávala, že se přiřítí před dům nebo na plantáž, aby jí vyvrátil její stanovisko, ale pierce-arrow se neobjevil. Následujícího večera uslyšela od Ollieho, že Percy odjel kvůli nějakým pracovním záležitostem z města.

„Vážně?“ prohodila. Ta zpráva ji zasáhla přímo do srdce. Povídali si na verandě, kde ji Ollie zahlédl, jak sedí opuštěná na houpačce, poté co všichni odešli spát; byla to pro ni nejosamělejší část dne. „Neřekl mi to.“

„Určitě měl pro to dobrý důvod. Jede do Oregonu. Společnost tam koupila lesní pozemky a dřevorubci dělají nějaké problémy. Jsou to pěkní drsňáci, ale Percy si s nimi poradí. Nechtěl ti přidělávat starosti, ale já si myslím, že bys to ráda věděla.“

Milý Ollie…, stálý usmiřovatel mezi ní a Percym. Dozvěděl se o jejich roztržce a určitě si myslí, že jeho oběť nebyla k ničemu. „Děkuju,“ přikývla. „Takže se po něm nějakou chvíli nebudu poohlížet.“

Po Ollieho odchodu zůstala opuštěná sedět na houpačce. Dvě ztráty v jednom týdnu, a v rodině nezůstal ani jediný člověk, ke kterému by se mohla ve své opuštěnosti obrátit. Vzpomínala na chvíli, kdy zemřel děda Thomas. Tehdy jako by se zřítila stěna domu a dovnitř vtrhl studený vítr. Po pohřbu ji otec v pozdním odpoledni odvezl na plantáž. Bylo skoro před sklizní a pole svítila oslňující bělobou. Bylo jí tehdy jedenáct a měla pocit, že žalem asi pukne. Otec ji vzal za ruku a společně procházeli řadami bavlny sem a tam až do soumraku. Mluvili jako vždy o bavlně. O smrti a smutku se nezmínil ani jednou, ale v jejich spojených rukou se mísily jejich city, vzájemně do sebe vplývaly, a její žal se utišil.

Jak by si přála, aby teď její ruka mohla vklouznout do otcovy dlaně.

Příští týden obdržela krátký dopis od Lucy.

Přemýšlím, že na konci školního roku znovu požádám o místo v Bellington Hallu, pokud mě stará Peabodyová vezme zpátky. Možná jsi slyšela (a předvídala), že mě Percy poslal po svém návratu pryč. Je zamilovaný do někoho jiného, do někoho, koho prý miluje celý život. Nevíš, o koho jde? Ne, neříkej mi to. Nechci to vědět. Užírala bych se žárlivostí. Představuji si, že má všechno to, o čem jsi mi říkala, že na ženách obdivuje. Překvapuje mě, že ses o ní přede mnou nikdy nezmínila, abych nepromarnila své sny přemýšlením o tom, že mám nějakou naději. Dělala jsi ale, cos mohla, abys mě od něj odradila. Dám Ti vědět, jak jsem se rozhodla. V každém případě Tě zřejmě už neuvidím, pokud osud opět nespojí naše cesty.

Hodně štěstí

Lucy

Mary skládala dopis s pocitem viny a úlevy zároveň. Pokud se nevezmou, je velmi nepravděpodobné, že by se její spolubydlící vůbec kdy dozvěděla, že Mary je tou dívkou, kterou Percy miluje celý život. Musí si na to dát pozor. Lucy by si pak myslela, že jí Mary schválně lhala, a žila by – jak tu dívku zná – po zbytek života v přesvědčení, že byla zrazena.

Percy se vrátil o tři týdny později a poslal jí pár řádek z kanceláře. Mary si vzkaz nedočkavě přečetla, myslela si, že píše, aby upřesnil čas, kdy se u ní zastaví, ale on jí pouze zběžně oznámil, že v pořádku dorazil a bude v příštích týdnech zařizovat hodně pracovních záležitostí. Zklamaná Mary si neodpustila ironické pousmání. Teď Percy ví, co to znamená hledět si své práce.

Pár dní nato mu ještě povinnosti přibyly, protože Jeremy se vážně zranil na hlavě. Percy se musel ujmout řízení společnosti a dohlížet také na aktivity, které teď zasahovaly i do Oregonu, Kalifornie a Kanady. I kdyby se spolu scházeli, Mary si sklesle uvědomila, že Percy by stěží našel mezeru ve svém denním programu, aby sladil čas s její nepředvídatelnou každodenní činností. A tak se jim oklikou dostalo příležitosti, kterou si dlužili – příležitosti poznat, jestli by bez sebe dokázali žít. Očividně to dokázali.

Uprostřed listopadu se situace kolem Somersetu uklidnila. Obdělaná pole ležela pod sněhovou přikrývkou a Mary i nájemci si užívali oddechu od práce. Odmítla pozvání od DuMontů a Warwicků na večeři na Den díkůvzdání v naději, že matku přiláká dolů, aby ochutnala Sassiina nadívaného krocana připraveného se vším všudy. Matka odmítla, a tak Mary se Sassií a Tobym povečeřeli společně v kuchyni a matce poslali tác s jídlem nahoru.

Vánoce byly neradostné a vůbec ne sváteční. Percy, který udržoval kontakty prostřednictvím občasných krátkých dopisů (u Toliverů neměli telefon), ji pozval na vánoční ples ve společenském klubu, ale ona účast odřekla s tím, že nemá co na sebe. „Nevadilo by, i kdybys přišla v pytli,“ odepsal jí výrazným, strohým písmem. „Stejně bys tam byla ze všech dívek nejkrásnější.“

Mary se popravdě zcela stáhla ze společnosti. Cítila váhu odsudku proti otci, protože nebral ohledy na manželku – i proti sobě, že to nenapravila. Doslechla se, že o ní lidé mluví jako o „nádenici“. Rozzlobilo ji to a uvrhlo do izolace, ale její odhodlání vydobýt jménu Toliver bývalou slávu tím jen zesílilo.

Mezitím bolestně postrádala Percyho a přemítala, jestli to nedělá záměrně. Hrál tuhle vyčkávací hru už dřív. Snaží se ji přesvědčit, jak je osamělá a jak moc ho chce a potřebuje? Jestli tomu tak je, pak to zabírá, zvláště když uváží tu ochromující možnost, že by mohl mít jiná děvčata.

Ollieho návštěva ji přiměla k souhlasu, že se zúčastní jedné malé oslavy na Štědrý večer. „Žádné ne se nepřijímá,“ prohlásil. „Stavíme se s Percym na Štědrý večer s dárky a šampaňským. Takže se oblékni do svých nejlepších společenských šatů, Ovečko, a požádej Sassii, ať připraví pár těch svých božských sýrových sušenek. Domluvíme se na osmou?“

Mary vydala příkazy k přípravě sýrových sušenek a ozdobila malý vánoční stromek v salonu. Aby se na večer připravila, udělala si manikúru a strávila hodný čas ponořená ve voňavé lázni. Oblékla si tmavozelené sametové šaty, které měla na sobě onen večer, kdy ji Richard Bentwood políbil pod jmelím, a se Sassiinou pomocí si stočila zářivé, šamponem umyté vlasy do společenského účesu na temeni hlavy. Vypůjčila si matčiny perly na krk a do uší, a když se pak zkoumavě zadívala do zrcadla, sotva tu dívku, která opětovala její pohled, poznala.

Totéž se přihodilo Percymu a Olliemu. „Co se děje?“ zasmála se jejich udiveným tvářím, když otvírala dveře. „Copak vy jste ještě nikdy neviděli děvče oblečené do společnosti?“

Mary předstírala, že si není vědoma jejich pátravých pohledů, zatímco si vyměňovali dárky a připíjeli si – Percy svůj výraz hlídal a Ollie byl upřímně ohromen. Cítila se v rozpacích a trochu jako laň pronásledovaná dvěma jeleny v říji a vyhýbala se jejich očím, protože nevěděla, co si s jejich zájmem počít.

„Ollie, to je od tebe pozorné!“ zvolala, když vybalila jeho dárek – útlou stříbrnou tužku maskovanou jako krásná brož. „Ty si pamatuješ, že v jednom kuse ztrácím pera.“ Vytáhla tužku na řetízku z držátka. „Dám si pozor, abych tuhle nespustila z očí.“ Usmála se na něj, vstala ze židle a políbila ho na kulatou ruměnou tvář.

Percy jí věnoval nádherně ušité dámské pracovní rukavice z jemné kůže, roztomilé, avšak trvanlivé. Zčervenala, když si uvědomila tu spojitost. „I od tebe je to pozorné, Percy, ale ty rukavice jsou moc jemné na to, k čemu jsou určené.“ Uvnitř jedné z manžet byl připevněn lísteček a ona se tvářila, že si ho nevšimla. Přečte si to později, až bude mimo Percyho znepokojivý dohled.

„Ne pro tvoje ruce,“ prohodil a pohlédl na ni tak, že jí srdce poskočilo; shýbla se, aby mu dala tutéž odměnu jako předtím Olliemu.

Sama věnovala Olliemu knížku veršů Oscara Wildea, svého oblíbeného spisovatele, a Percymu ilustrované příběhy o severoamerických stromech. Když večer skončil, vyprovodila je oba ke dveřím; Percy, jak se zdálo, neměl v úmyslu zdržet se a promluvit si v soukromí.

„Byli bychom rádi, kdybys šla s námi,“ nadhodil Ollie.

„Snad příští rok.“ Usmála se, rozhodnutá, že nevycítí její osamělost. Ti dva měli namířeno k Olliemu, kde Abel pořádal obvyklý vánoční večírek pro přátele a jejich rodiny. Připadalo jí to věky vzdálené od chvíle, kdy její vlastní rodina – matka zahalená v kožichu a ona sama poskakující kolem s rukávníkem z bílé lišky a v čepici ze stejného materiálu – odcházejí ruku v ruce na večírek a vracejí se pak domů za zpěvu „Tiché noci“ pod oblohou plnou hvězd.

„Bereme tě za slovo, Mary,“ promluvil Percy a ona si uvědomila, jak jí chybí přezdívka, kterou ji dříve oslovoval.

Jakmile odešli, opřela se na chvilku o zavřené dveře a naslouchala, jak cestou ze schodů vtipkují. Potom se zkormoucená vrátila do salonu, ztlumila oheň, zbytek šampaňského odnesla do kuchyně a tam ho vylila do výlevky. Posbírala si dárky a později ve svém pokoji usedla u okna, aby si v měsíčním světle přečetla Percyho lísteček. „Pro ruce, které chci držet ve svých po zbytek života. S láskou Percy.“

Kapitola sedmnáctá

„Vaše máma vás chce vidět, slečno Mary.“

Mary sedící u otcova stolu vzhlédla tázavě od účetní knihy, kde počítala předpokládané výdaje a výnosy pro nadcházející rok. Byl první leden roku 1920. „Maminka mě chce vidět? A proč?“

Sassie pokrčila rameny. „Mě se neptejte, ale vaše máma sedí v posteli, hezká jak vobrázek. Sama se ráno vykoupala a učesala a vlasy si svázala pěknou modrou mašlí. Že prej ji mám voblíct, aby pak mohla dolů, až si zdřímne.“

Mary vstala od stolu s opatrnou nadějí a pohlédla na hodiny na krbové římse. Jestli je tohle další z matčiných her, ona rozhodně nemá čas ji s ní hrát. Musí si uspořádat výpočty, dřív než se v poledne sejde s Jarvisem Ledbetterem, majitelem sousední plantáže. Ale pokud se matka dala do pořádku…

Mary si poznačila místo v účetní knize. „Co jí přelítlo přes nos, co myslíš?“

„Já nevím, slečno Mary. Za těma jejíma žlutejma vočima ale něco bude.“

„Nevím, co by se mohlo dít, o čem bychom nevěděly. Nikde nebyla a nikoho neviděla už přes rok. Nedostala dopis od Milese?“

„Jestli jo, já jsem jí ho nevodnesla.“

Mary poplácala Sassii po rameni. „Půjdu se podívat, co chce. Přines nám nahoru trochu kávy, prosím, a necítila jsem náhodou před chvílí skořicové rohlíčky? Dej nám jich pár na tác, možná že si vezme.“

„Cejtila jste to správně. Čekala jsem, že se vodpoledne staví pan Ollie, a víte, jak ten je po skořicovejch rohlíčkách divej.“ Uchichtla se a následovala Mary do haly. „Pro takovýho mužskýho by mi vařit nevadilo a pro pana Percyho taky ne, jenomže ten si nedokáže tak pochutnat jako pan Ollie.“

Mary se úmyslně vyhnula odpovědi a radši si pevněji utáhla zelenou stužku ve vlasech; pak zamířila nahoru. Sassiiny narážky, že je načase, aby se Mary vdala, byly asi tak delikátní jako slon v porcelánu. Jejich věrná stará hospodyně ale pokládala Percyho za ztracenou šanci, když k nim teď chodíval tak zřídka.

Když Mary vycházela po schodech nahoru, pomyslela na něj s obvyklým pocitem úzkosti, který začínal kdesi u žaludku. Opravdu už o ni ztratil zájem? Spoléhal na to, že se mu díky své osamělosti vrhne do náruče? Znamená jeho nepřítomnost potvrzení toho, že jejich svazek je beznadějný? Den co den si v duchu opakovala slova, která jí napsal a vsunul do rukavičky vánočního dárku: „Pro ruce, které chci držet ve svých po zbytek života.“

Dřív než zaklepala na matčiny dveře, zaváhala; obávala se, že opět uslyší drsné, žalostné „dále“, které předznamenávalo začátek velice nechutné návštěvy. Vždycky, když to Mary slyšela, zmocnila se jí rozmrzelost. Stačilo, aby si uvědomila, jak bere svou životní situaci Ollie, a hned se jí zmocnilo pohrdání vůči způsobu, jak se staví k té své Darla. U Ollieho nebylo vidět žádnou rozmrzelost ani sebelítost! Po krátké hospitalizaci v Dallasu se vrátil k práci ve výkonné radě obchodního domu DuMont a zacházel s francouzskou holí s onyxovým a stříbrným zakončením jako s módním doplňkem své fantastické garderoby.

„Dále!“ odpověděl na zaklepání silný a energický hlas. Překvapená Mary otevřela dveře a opatrně nakoukla dovnitř.

„Matko, ty ale… ty ale vypadáš nádherně,“ podivila se. Už si nevzpomínala, kdy jí začala říkat „matko“. Vyvinulo se to z té odtažitosti, která mezi nimi vznikla, v těch letech odcizení. „Maminka“ či „máma“ byl projev náklonnosti, „matka“ oslovení.

Mary si ihned uvědomila, že „nádherně“ není to pravé slovo. Pochybovala, že matka bude ještě vůbec kdy vypadat nádherně po tak dlouhé době, kdy hazardovala se zdravím. Avšak dnes seděla v posteli opřená o čisté polštáře, vymydlená, učesaná a oblečená do průsvitného župánku, jaký nosívala za života Maryina otce, a vypadala svěží a odpočatá. Mary přistoupila k posteli. „Čím to?“ zeptala se a zároveň se zděsila, když si všimla, že bez tmavé směsice oleje a potu má matka vlasy prokvetlé.

Darla se zasmála přirozeně a lehce, jak to Mary neslyšela už léta, a ochable mávla rukou k oknům. Sassie roztáhla draperie vstříc mdlému lednovému slunci, prvnímu světlu, které bylo zvenčí vpuštěno do pokoje od chvíle, kdy Maryin otec zemřel. „Nový rok – tím to je. Chci ho oslavit, vstát z téhle postele, opustit tenhle pokoj. Chci si vyjít na čerstvý vzduch a cítit na tváři sluneční paprsky. Chci se zase cítit živá. Ty si myslíš, že už je na to pozdě, Mary, má Ovečko?“

Má Ovečko. Naposled ji takto matka nazvala před čtyřmi roky. Mary se z té ozvěny minulosti sevřelo hrdlo. „Maminko,“ zamumlala smutně. Tyhle změny nálad a rozhodnutí se tady už objevily dřív a pak se ukázalo, že to jsou úskoky, jak se dostat volně z domu a získat si přístup ke skryté láhvi.

„Mary, vím, že jsi skeptická,“ řekla Darla, sklonila hlavu a pohlédla laskavě na dceru. „Ty si myslíš, že se odtud chci dostat, jen abych si mohla někam zaběhnout pro pití, ale upřímně, myšlenky na to mě už přešly. Já… prostě se chci zase cítit jako člověk, miláčku.“

Mary stojící v nohách postele stiskla oční víčka, aby zabránila náhlému přívalu slz. Miláčku. Ohromilo ji, jak je v srdci vyhladovělá, jak touží po laskavém slově.

„Ach miláčku, já vím…“ Darla odhodila přikrývky a spustila neduživé, úděsně bledé nohy na zem. „Já vím…, já vím,“ broukala a vrávorala nejistě v průhledném župánku k Mary. „Pojď k mamince, drahé dítě.“ Vztáhla ruce a Mary jí šla vstříc, jako by se právě vrátila z hřiště s odřeným kolenem, a nechala se hladit a objímat. Poddala se tomu v té hrozné vyhladovělosti, i když ji dlouho zakořeněná ostražitost varovala, že by to mohla být jen další hra, jejíž záměr zná pouze matka.

Navzdory tomu ji, poté co se usadily na pohovce, uchopila za ruce a zeptala se: „Co chceš, matko? Co bys chtěla dělat, abys z toho měla radost?“

„Tak nejdřív bych se chtěla projít po domě, aby mi zase trošku zesílily nohy. Pak mě napadá, že bych mohla trochu pomoct Tobymu se zahradou. Sassie říká, že má připravenou sadbu brambor.“

Zatímco matka mluvila, Mary ji bedlivě pozorovala. Nevšimla si ničeho z její dřívější prohnanosti, toho rychlého uhnutí očí, které prozrazovalo, že za žádostí se ukrývá jiná pohnutka. Zapomněla snad, že zeleninová zahrada vydala poslední láhev bourbonu už před lety, když ji Toby okopával?

Darla vytušila její obavy a stiskla jí ruce. „Nedělej si starosti, miláčku. Vím, že už tam nezůstalo nic, co by se dalo vykopat. Já prostě chci jen zase cítit půdu, něco zasadit. Jsem si jistá, že Tobymu přijde pomoc vhod.“

„Víš, že s tebou pořád někdo musí být,“ připomněla jí Mary jemně.

„Ano, uvědomuju si to. Toby na mě může dávat pozor vždycky po ránu na zahradě, po obědě si zdřímnu a zamknete mě jako obvykle. Sassie mě může pohlídat odpoledne v salonu. Ráda bych si tam četla. Ještě odebíráme Domácího společníka pro ženy?“

Mary sebou při těch krutě znějících slovech trhla, ale Darla mluvila bez zášti, zcela věcným tónem, jímž kdysi oznamovala rodině u snídaně, jaký bude mít program.

„Bohužel ne,“ odpověděla Mary, „ale pořád ještě máme čísla z minulých let. Nezdálo se, že má cenu předplácet si časopis dál…“

Mary zatajila dech, neboť očekávala, že Darliny zlatavé oči zahoří urážkou nad tou úvahou, ale ona poznamenala: „To bylo moudré, jelikož jediný, kdo tu ten časopis četl, jsem byla já. Vím, že jsme chudí. Nemá cenu utrácet peníze za věci, které nepotřebujeme.“ Uvolnila si ruce. „Nebudu se vyptávat, jak to jde na Somersetu. Když jsi to vzala do rukou ty, dovedu si představit, že to jde nad očekávání dobře. Nejspíš tam trávíš většinu času?“

Mary pátrala po náznacích starého dotčeného hněvu, ale Darla položila otázku mírně, jakoby ze zvědavosti. Snad se nakonec přece jen vynořila z té své kobky hořké zatrpklosti. „Ano, prosím. Chystáme pole na jaro.“

„Hm, není třeba se cítit špatně proto, že musíš trávit čas na plantáži. Když budete mít ty i Sassie plné ruce práce, třeba si se mnou může sednout Beatrice. Vím, že se nabízela nesčetněkrát. Mimochodem, jak vypadá?“

„Mnohem líp, teď co se Percy vrátil a ona se už neobléká pouze do černého.“

„Vždycky jsem si myslela, že to je jenom taková póza, aby vyvolala v lidech soucit a aby si jí všichni všimli. Všechny jsme měly syny ve válce. Ale stejně bych ji ráda viděla. Zařídíš to na zítřek? Mám něco, co bych od ní potřebovala.“ Pohodila elegantně hlavou, jak to podle Mary uměla jedině ona, spustila tím lavinu vzpomínek a příval beznaděje.

„Není to něco, co pro tebe můžu udělat místo ní?“ zeptala se Mary v předtuše nejhoršího. Všichni lidé ve městě, včetně Warwickových, se zásobili alkoholem ještě dřív, než prošel zákon o prohibici, který od půlnoci šestnáctého ledna zakazoval v celé zemi koupi a prodej alkoholu.

Darla jasně pochopila důvod této otázky. Mávla rukou připomínající pařát. „Děvče hloupé, nehodlám ji žádat, aby se rozloučila s lahví, jestli ti dělá starosti tohle. Ne, chci, aby mi pomohla s přípravou večírku.“

„Večírku?“

„Ano, moje ovečko. Víš, co přijde začátkem příštího měsíce?“ Darla se uchichtla nad Maryiným udiveným výrazem. „Ano, miláčku, tvoje narozeniny! Myslíš, že jsem zapomněla? Uspořádáme něco elegantního, ale jednoduchého, a pozveme Warwickovy a Abela a Ollieho, a dokonce i Waitheovy, jestli budeš chtít. Už jsem hochy neviděla pořádně dlouho, víš?“

„Neviděla jsi je, matko,“ odpověděla Mary tiše. „Už několik let.“ Ovšemže na datum svých narozenin nezapomněla. Bude jí dvacet, už zbývá pouze jeden rok do chvíle, kdy se zcela ujme vlády nad Somersetem. Jenom ji překvapilo, že si na to vzpomněla matka. Bylo slyšet dusání Sassiiných nohou na schodech a cinkot porcelánových šálků. „Sassie nám nese kávu a skořicové rohlíčky,“ upozornila Mary matku. „Uděláme si čajový dýchánek jako za starých časů a probereme si, co máš na mysli?“

„Ach ano!“ Darla zatleskala. „Ale nemůžu mluvit o všem, co mám v úmyslu, Ovečko. Chci tě překvapit, takže nebude už pochyb o lásce, jakou k tobě chovám.“

Později, když odnášela tác se šálky do kuchyně, se Mary zeptala: „Sassie, co si o tom myslíš?“

„Vona něco hraje, slečno Mary. Já mám vaši mámu přečtenou, a stejně jako mi moje revma napoví, kdy bude pršet, vím taky to, že vona má něco za lubem.“

Mary si tak jistá nebyla. Dům, zahrada a celý pozemek, altán, přístřešek na bryčku i kůlna na nářadí, to vše bylo řádně prohledáno, zda tam náhodou není nějaký podloudně schovávaný alkohol. Matka se samozřejmě mohla domnívat, že na pár lahví někde zapomněli, ale pokud tomu tak je, byla by se pokusila dostat se z postele už dřív. Utéct odtud je vyloučené. Nemá žádné peníze, neexistuje způsob, jak by si nějaké opatřila, a i kdyby měla dost sil někam dojít, nemá kam. Zdálo se, že upřímně, až k pláči lituje svého chování v posledních několika letech a je rozhodnuta všechno jim vynahradit.

„Všimla jste si, že z krbový římsy zmizely všechny fotky, až na tu, co je na ní Miles v uniformě?“ zeptala se Sassie.

„Všimla. Sundala je, když táta umřel.“

„No, vaše máma mě může nechat rozdělat voheň v krbu, jak to chtěla dneska ráno, může chtít, abych jí roztáhla záclony, a může se dát celá do kupy, ale dokaď neuvidím ty vobrázky s váma, vaším tátou a celou rodinou zpátky, kam patřej, nebudu jí věřit ani slovo.“

Mary zamyšleně přikývla. „To bude důkaz její upřímnosti,“ souhlasila, ale pochybovala, že se Sassií ještě někdy znovu uvidí, jak se členové rodiny smějí z fotografií ve stříbrném rámečku na matčině krbové římse.

Kapitola osmnáctá

Když Mary před polednem toho dne vyjížděla na Ledbetterovu plantáž v bryčce tažené koněm, což byl poslední dopravní prostředek toho druhu užívaný mezi howbutkerskou smetánkou, hloubala střídavě nad posledním rozmarem své matky a důvodem, který vedl Jarvise Ledbettera k tomu, že Mary poslal pozvání na oběd. Bylo všeobecně známo, že jedna velká východní banka – podobně jako další investoři ze vzdálenějších koutů země hledající možnosti odkoupení bohatých farem bavlníkového pásu – oslovila starého pána s nabídkou, že jeho plantáž koupí. Jeho jediné děti, dcery dvojčata, se k otcovu zklamání provdaly tak, že se často nechal slyšet, že raději plantáž Dobrý lán prodá a z výtěžku si bude ve velkém stylu užívat, než aby pozemky přenechal dcerám a jejich manželům, kteří by dělali totéž. Mary se domýšlela, že důvodem dnešního pozvání je nabídnout jí jako první, aby Dobrý lán odkoupila.

Dobrý lán tvořil dlouhý, úzký pruh bavlníkové plantáže nacházející se mezi Somersetem a pásem půdy podél řeky Sabine, který zdědil Miles. Stál na něm pěkný plantážnický dům tvořící součást prodejní ceny. Mary byla vzhůru již od svítání a odhadovala své finanční možnosti s ohledem na koupi pozemku, který by spojil pás podél Sabine se Somersetem a poskytl jí vhodné ubytování mimo domov na pozemcích Toliverů.

Otec vždycky snil, že tyto pozemky, které Somerset rozdělují, jednoho dne získá. Představoval si v duchu ničím nepřerušované moře toliverské bavlny, ale ať Mary prováděla s číslicemi jakékoli čáry, účetní kniha jí ukazovala, že tento sen se uskutečnit nedá. Jediné peníze, které měla uložené bokem, netvořily ve skutečnosti žádný přebytek, ale byla to finanční rezerva sloužící jako opatření proti katastrofě. I kdyby příští sklizeň postihla pohroma, ona bude mít peníze na zaplacení těm vydřiduchům v Bostonu, kteří každý rok čekají, že půjde ke dnu. Toho zadostiučinění se jim nikdy nedostane. Aby to zajistila, škudlila a šetřila, obětovala se a nevzdávala to. Za dva roky bude Somerset opět pouze v rukou Toliverů.

Mary žila dnem, kdy to nastane. Uspořádá večírek, obrovskou oslavu, aby ukázala celému Howbutkeru, že se její otec rozhodl moudře, když jí Somerset odkázal. Každý uvidí, že pod jejím vedením se z něj opět stala mocná plantáž. Domácnost se pomaloučku vymaní z chudoby. Najme pomocnici pro Sassii, zařídí moderní koupelny, které nahradí latríny vzadu na dvorku a nočníky pod postelemi. Možná koupí i automobil a poskytne oddech starému Shawneemu, jejich věrnému arabovi, který přežil svou družku. Její matce nebude nic chybět. Znovu bude moct nosit hlavu vzhůru pod nejkrásnějším kloboukem, který lze koupit. Jak zná Darlu, jakmile se oblékne podle poslední módy a dům znovu získá svou někdejší velkolepost, bude jí jedno, čí ruce jí poskytují to nejlepší. Co se toho týče, bude stejně pyšná na dceru, jako bývala na manžela.

Jestli však Jarvis Ledbetter bude chtít peníze dřív, než Mary sklidí poslední tobolku, bude ho muset odmítnout. Za žádnou cenu nemůže dát v sázku jejich finanční rezervu. Přesto stojí za to, aby na chvíli odložila práci a poslechla si, co má starý farmář na srdci.

O dvě hodiny později, poté co si ho vyslechla, seděla Mary na židli a zírala na starého plantážníka překvapená natolik, že nebyla mocna slova. Seděli v pracovně malého plantážnického domku a pili kávu po obědě. „Říkáte První bostonská?“ opakovala Mary. „První bostonská chce koupit Dobrý lán?“

„Přesně tak, Mary. Sakumprásk. Ale…“ Pán Dobrého lánu, i v sedmdesáti ještě známý sukničkář, sepjal laškovně špičky prstů. „Ještě jsem jim na to nekývnul. Dávám ti první šanci, abys to koupila a scelila své pozemky.“

Mary musela potlačit hlasité zaúpění. První bostonská byl přední peněžní ústav, který jim poskytl hypotéku na Somerset. Čekali, až nedokáže splácet, jako pohřební zřízenec vyčkává někde poblíž, až umírající vydechne naposled. Kdyby koupili Dobrý lán a Somerset by zkrachoval, stali by se vlastníky plantáže na důležitém vodním toku a udělali by z těch pozemků nejcennější plantáž ve východním Texasu, čímž by ztrojnásobili hodnotu své investice. Proč by se jinak zajímali o koupi právě tohoto pásu, když jsou tu k mání další bavlníkové plantáže, které by mohli schlamstnout? Mary myslela, že se tou urážkou zadusí.

Naučila se pohlížet na peněžní ústav jako na osobního nepřítele rozhodnutého zničit rodiny, jako je ta její, a jejich způsob hospodaření. Po celém bavlníkovém pásu plantážníci jako Jarvis Ledbetter odprodávali jeden po druhém svůj majetek východním zájemcům, zrazovali nájemce, kteří na nich záviseli svým živobytím, a dopouštěli, aby se na jejich půdě začaly pěstovat jiné, výnosnější plodiny než bavlna. Asi jim to nemůže mít za zlé. Zachovávat plantážnický způsob života bylo těžší a těžší. Drsné počasí, výdaje na údržbu, zmenšující se trhy, různí škůdci a neochota dědiců pokračovat ve venkovské tradici – to vše představovalo pro plantážníky důvody, proč by měli uniknout neustálému boji o přežití.

Přesto Mary pocítila nával roztrpčení vůči muži připomínajícímu ropuchu, jehož bledé modré oči zvlhly potěšením, když ji přes špičky prstů pozorovaly. Náhle se rozhodla. „Jestli jste ochoten počkat, hned po sklizni to určitě koupím,“ oznámila mu.

Stříbrovlasý plantážník zakroutil hlavou. „Lituju, drahoušku, ale až do sklizně, která se možná vydaří, možná ne, jak jsme si všichni bolestně vědomi, čekat nemůžu. Prodávám všechno – sakumprásk všechno – a stěhuju se do Evropy. Mám v plánu žít chvíli v Paříži, vždycky jsem si tam chtěl zajet a trošku se před smrtí rozhlídnout po světě a neumím si představit pro začátek lepší místo, než je Moulin Rouge. Miles je pořád v Paříži?“

„Byl, když se nám naposledy ozval. Pane Ledbettere…“ Mary vyschlo v ústech, když uslyšela svou otázku: „Kolik přesně chcete za Dobrý lán?“

Když tu sumu vyslovil, zatajila dech. Bylo to mnohem méně, než očekávala. „Ale to – je hrozně slušná cena,“ koktala a hlavou se jí míhaly cifry z účetní knihy, kterou nechala doma.

„Mnohem slušnější, než mám v úmyslu předložit té bandě z Bostonu,“ odpověděl Jarvis a bledé oči mu zasvítily.

„Proč mi děláte tak velkomyslnou nabídku?“ Mary byla náhle ostražitá. Během celého oběda napůl očekávala, že si vůči ní starý pán bude něco dovolovat.

Její hostitel si povzdechl a sáhl do černého vlněného saka pro doutník. Zahleděl se na koneček doutníku, jehož špičku předtím ukousl. „Snad abych trošku ulevil svému svědomí. Jestli to prodám jim, otevřu zadní vrátka do téhle části Texasu a šakalové sem vtrhnou. Vím to, je mi to líto, ale jestli to neudělám já, udělají to ty moje holky a jejich ničemní manželé. Myslím si, že když nabídnu možnost odkoupit Dobrý lán tobě, udělám něco pro záchranu starého způsobu života. Myslím si, že jestli tady něco vytrvá, budeš to ty. Potomci – dědicové, jako jsi ty, Mary – se už nerodí. Jsi poslední svého druhu. Můžu dostat o trochu míň, a přesto budu spokojený. Navíc…“ Starý plantážník si zapálil. „Řekl bych, že víc si dovolit nemůžeš.“

„Máte pravdu,“ přisvědčila Mary. Teď už se s ním cítila uvolněnější. Nabídl jí příležitost, kterou by si nechal ujít leda blázen. Už nikdy v životě nebude schopna koupit tu půdu tak levně, a určitě ne tehdy, jestli ji koupí První bostonská. Vyhrkla: „Pane Ledbettere, věřím, že najdu způsob jak ty pozemky odkoupit. Kdy to potřebujete vědět?“

„Rád bych ten obchod dojednal koncem týdne. Vím, že je to narychlo, Mary, ale chci odtud vypadnout na konci měsíce. Jestli to koupíš, dohlídnu na to, aby byla pole zoraná, ale tím moje zodpovědnost skončí. A budeš mi muset zaplatit v hotovosti. Je mi líto, ale nejsem v situaci, kdy by mi od tebe stačil dlužní úpis. Potřebuju ty peníze hned, a než odpluju, nechci nechávat nic v knihách. Tyhle záležitosti je těžké vyřizovat přes vodu.“

Mary vstala a natáhla ruku k hostiteli. „Dám vám vědět do konce týdne. Jak víte, musím se poradit s Emmittem Waithem, který je ke spravování Somersetu zplnomocněný.“

Jarvis Ledbetter odložil doutník, vstal a potřásl jí rukou. „Moje drahá, jestli s tímhle projdeš přes Emmitta, pak jsi ještě větší klasa, než jsem si myslel. Hodně štěstí.“

Potřebuju víc než štěstí, pomyslela si Mary. Mlaskla na Shawneeho a popohnala ho na blátivou cestu do města. Potřebuju aspoň dvacet dobrých důvodů, abych přiměla Emmitta uvolnit poslední pojistku a použít ji k nákupu Dobrého lánu, a naděje na to jsou velice chabé. Od chvíle, kdy ho Miles jmenoval zplnomocněným zástupcem, s ním neměla ani nejmenší rozepři ohledně výdajů, ale v tomto případě se jistě postaví na zadní. Ať si o ní myslí osobně cokoli dobrého a jakkoli obdivuje její zdatnost a vůdčí schopnosti, oddán byl zejména a především jejímu otci. Bývali nejlepší přátelé. Žádný jiný člověk v kraji nechoval větší vážnost vůči jejímu otci a nikdo ho neměl raději. Mary bude muset nějak překonat Emmittovu odpovědnost zmocněnce a nasměrovat ho k památce zesnulého přítele, a to nebude vůbec snadný úkol. Emmitt nebude v žádném případě dávat v sázku ztrátu Somersetu Vernona Tolivera pro to, co bude určitě považovat za chvilkový nápad jeho dcery.

Čím více však o tom přemýšlela, tím více byla přesvědčena, že koupě Dobrého lánu je prozíravý krok. Především by byla přímým vlastníkem Dobrého lánu. Musí přesvědčit Emmitta, že prostě vymění jeden typ aktiv za jiný. Vymění hotovost za pozemek, který bude mít ve skutečnosti větší peněžní hodnotu, než je požadovaná cena. I kdyby měla být sklizeň špatná nebo žádná, mohla by si vypůjčit na Dobrý lán a v tom krátkém čase, který jí zbývá na zaplacení dluhu za Somerset, by mohla zvládnout obě hypotéky. Nedovolovala si ani pomyslet na to, jaký dopad by to mělo na domácnost, kde už i tak mleli z posledního.

Cestou do města zvažovala i další důležité záležitosti. Modlila se – úpěnlivě prosila –, ať má sílu přimět Emmitta, aby to viděl tak jasně jako ona.

Zastihla ho v kanceláři a ulevilo se jí, když spatřila v okně cedulku PO DOBU OBĚDA ZAVŘENO.

„Mary, má milá,“ pronesl právník s tichým údivem, když mu přednesla důvod své návštěvy, „nemůžu uvěřit, že se taková rozumná hlava, jako je ta tvoje, může zaobírat podobnou myšlenkou. Ta rezerva, kterou máš, je tvoje jediná jistota. Nemůžu tě přece nechat, abys kupovala další pozemky, které by ohrozily ty, které máš.“

„Ale pane Waithe,“ naléhala Mary stojící před jeho psacím stolem, neboť byla natolik rozčilená, že si nemohla ani sednout, „vy ty lidi neznáte. Proč by chtěli kupovat Dobrý lán, když ne v naději, že nám zabaví Somerset?“

Emmitt rozpřáhl ruce v uvážlivém gestu. „Nepopírám, že to dělají přesně z důvodů, které uvádíš, ale drahoušku, proč ne? Je to jejich výsada a skutečně to z obchodního hlediska dává smysl.“

„I tak, mohli by to být moc nepříjemní sousedi. Existují všemožné způsoby, jak by mohli způsobit škodu Somersetu z Dobrého lánu, kdyby měli v úmyslu mě potopit.“

Emmitt zvedl skepticky obočí. „Třeba jaké?“

„Můžou záměrně poškodit zavlažovací systém ze Sabine. Toliverové a Ledbetterové vždycky spolupracovali při udržování průchodnosti kanálů přes naše pozemky. Pomyslete na všechny možnosti, třeba kdyby obrátili tok nebo zastavili průtok vody, a my bychom s tím nic nezmohli. Bez zavlažování bude Somerset odsouzen ke zkáze. A První bostonská může odmítnout spolupracovat s námi při hubení škůdců. Vždycky jsme ošetřovali pole společně s panem Ledbetterem. Kdyby tomu tak nebylo, úsilí toho druhého by bylo marné. Jsem si jistá, že mají i další prostředky jak mě dostat, o kterých nemám ani tušení. Například oheň.“

Emmitt vyloudil z hrdla znepokojený zvuk, očividně se s ní nechtěl hádat. „Mary, vždyť by tím poškodili sami sebe. První bostonská chce ten pozemek jako investici, a ne jako prostředek, aby tě odtud vypudili. Poloha toho místa je výhodná kvůli možnosti zavlažování ze Sabine. Kupujou to, aby to výhodně prodali.“

„Oni si můžou dovolit čekat, pane Waithe. Můžou ten pozemek nechat rok ležet ladem a pak ho prodat jako část Somersetu, a přesto vydělat majlant.“

„Jenom pokud má První bostonská při koupi té země tak nekalé úmysly, jak předpokládáš, o čemž upřímně pochybuju,“ namítl Emmitt.

Mary však viděla, že mu poskytla důvod, aby znovu uvážil své námitky. Mračil se, opřen zády na židli. Ona se naopak předklonila, aby zdůraznila své argumenty. „Připojením Dobrého lánu k našemu pozemku získá Somerset na ceně,“ zdůraznila. „A pamatujte, že budu mít potíže, jen pokud se neurodí. Ale není to snad nepravděpodobné pokud? Tento rok očekáváme mimořádnou úrodu. Jestli to dopadne, budu mít víc než dost peněz, abych si udělala rezervu na následující rok. A jestli i ten rok potom bude dobrý… Ach, pane Waithe…“ Mary se zase postavila a spráskla ruce; oči jí zářily. „Pomyslete na to! Somerset sloučený v jeden celek, bílá se bude táhnout od jednoho konce k druhému až dolů k Sabine. Bude to jako uskutečněný sen.“

Emmitt lítostivě potřásl hlavou. „Ne, Mary. To není uskutečněný sen, to je uspokojená pýcha. Tohle není žádná vize. Je to slepá touha, kterou nenazvu chamtivostí jen proto, že tu půdu miluješ. Promiň, že mluvím tak nepokrytě, ale dlužím to tvému otci. To tvoje pýcha tě žene, abys Dobrý lán koupila. Budeš pak vlastnit jednu z největších plantáží v Texasu a dokážeš, že tvůj otec jednal správně, když ti ji ve své závěti odkázal. To pýcha v tobě, ne naděje na splněný sen, tě oslepuje natolik, že nevidíš skutečnost střízlivýma očima.“

Jeho slova ji ranila, nemohla uvěřit, že by mohl natolik nepochopit její motiv, a tak zvolala: „Ne, pane Waithe, to vy jste slepý vůči tvrdé realitě situace, ve které se nacházím. Jestli to pole První bostonská odkoupí, zničí Somerset. Jste ochotný se vsadit, že to neudělají?“

„Jsi ty ochotná vsadit všechno, co máš, že to udělají?“ protiřečil jí Emmitt. „Ty sázíš na to, co si myslíš, že První bostonská udělá. Dáváš v sázku sklizeň příštích dvou roků. Jestli sklizeň nevyjde, budeš sázet na to, že si na Dobrý lán vypůjčíš. A co když to nepůjde? Nezapomínej, že ti bude teprve dvacet. Musí ti být jednadvacet, dřív než si budeš moct vypůjčit proti vlastnímu podpisu. Bude zapotřebí spolusignatáře, a kdo jím bude?“ Emmitt jí svým výrazem dal najevo, aby s ním jako s možným kandidátem nepočítala. Neměl dost peněz, aby mohl krýt její ztráty, pokud by došlo k finančnímu kolapsu.

„V tom případě mám naději, že bude stačit jméno Toliverová.“ Mary zvedla sebejistě bradu. „Každý ví, že my Toliverové sliby plníme.“

Emmitt si povzdechl a přejel si dlaní přes obličej. „Drahé dítě…, myslím, žes ještě nevzala v úvahu další věc. Jak budeš moct řídit Dobrý lán i Somerset bez hospodáře? Vždyť už takhle se přepínáš na hranici svých možností! Můžeš si dovolit převzít Ledbetterova člověka? Pomysli na všechny ty povinnosti navíc, které na sebe vezmeš, kolik to bude vyžadovat času, námahy a peněz a mohl bych dodat –“ Emmitt se na ni podíval otcovsky ustaranýma očima – „tvého mládí.“

„Pan Ledbetter slíbil, že dohlédne, aby předtím, než odjede, pozemek zorali,“ řekla Mary, ale byla trochu zaražená. Konečně si vytáhla židli a svezla se na ni. Na práci navíc nepomyslela, nepomyslela ani na hospodáře. Všechno vždy řešila, až když musela, a pokud jde o její mládí…, mladá už se necítila hodně dlouho. Upírala pohled přes stůl na Emmitta Waithea, neústupného ve své svědomité povinnosti. „Vím, že máte na mysli mé nejlepší zájmy, pane Waithe, ale jak se budete cítit, jestli mám ohledně svých nejlepších zájmů pravdu a vy se mýlíte?“

„Strašně.“ Emmitt si povzdechl. „Ale ani zdaleka ne tak strašně, jako se budu cítit, jestliže mám pravdu já a ty se mýlíš. Jestli máš pravdu, můžu se aspoň hájit tím, že mě svědomí přimělo k tomu, abych ti odmítl vydat tvé poslední finanční prostředky. Tahle útěcha mě nečeká, pokud budu mít pravdu já.“

„Táta by se mnou souhlasil,“ prohodila Mary klidně a stále upírala zrak na právníka. „Vždycky tohle nebezpečí předvídal. Táta by to riziko podstoupil. A musím vám říct, drahý příteli, že jestli První bostonská ten pozemek odkoupí a moje obavy se naplní, bude pro mě hodně těžké vám odpustit.“

Emmitt stáhl rty. Jeho zadumaný výraz ji přiměl k pomyšlení, že použila magická slova: Táta by to riziko podstoupil.

Po pár vteřinách ji právník obdařil zadumaným úsměvem. „Jsi mu tolik podobná, Mary Toliverová. Víš to? Někdy, navzdory veškeré zřejmé průkaznosti tvého ženství, si myslím, že tady na židli opravdu sedí on. Ano, tvůj otec by to riziko podstoupil. A stejně jako v tvém případě bych se to pokoušel vymluvit i jemu.“

„A uspěl byste?“

„Ne.“ Právník se na židli předklonil, jako by došel k rozhodnutí. „Takže říkalas, že musíš dát Jarvisovi vědět do konce týdne? Pojďme se nad tím zamyslet oba. Do pátku ti dám vědět, jak jsem se rozhodl, a pak můžeš pana Ledbettera kontaktovat.“ Emmitt se na ni dlouze zadíval přes brýle. „A musím ti říct, slečno Mary Toliverová, že jestli moje odpověď bude znít ano a naplní se moje obavy, bude pro mě velice těžké, abych odpustil sobě.“

Kapitola devatenáctá

Mary vyrazila ke své pracovně, aby hned po návratu domů přepracovala výpočty; náhle ji však zastavil matčin hlas ze salonu: „Mary? Jsi to ty? Pojď sem.“

Nevěřícně přistoupila k otevřeným dveřím; tam zastihla zcela oblečenou matku v jejím oblíbeném houpacím křesle před francouzským oknem a na gauči Sassii, která ji hlídala. Zděšený pohled Sassie Mary připomněl, že jsou čtyři, tedy dávno potom, co slíbila, že bude doma a vystřídá ji, aby mohla jít nakoupit. To byla práce, na kterou se Sassie těšila, protože jedině tak se dostala z domu, a to byla vítaná změna.

„Sassie čeká, aby mohla připravit večeři,“ lála jí Darla a to zamračení a tón Mary připomněly časté chvíle, kdy se jí jako dítěti takového pokárání dostávalo. V oněch dnech ji to zlobilo. Nyní vítala matčinu výtku jako náznak, že se vše vrací do obvyklých kolejí. Darla přejela kritickým zrakem její blůzu a jezdeckou sukni, kterou si Mary zvolila pro návštěvu Dobrého lánu, dřív než zamíří na plantáž. „Mám dojem, že tohle není tvůj běžný pracovní oděv. Pro všechno na světě, kdes byla?“

„Já… musela jsem něco vyřídit ve městě. Omlouvám se, že jsem se opozdila, Sassie, vynahradím ti to. Můžeš si zajít do města dopoledne. Postarám se o polední jídlo a ty nemusíš spěchat. Mami, ráda tě vidím tady dole.“

„Už můžeš jít, Sassie,“ propustila ji Darla mávnutím ruky. „A koukej nespálit kukuřičný chléb.“

„Ano, pani,“ odpověděla hospodyně a při odchodu z pokoje vrhla na Mary utrápený pohled.

Mary si přitáhla židli k matčinu houpacímu křeslu. Matka měla brýle a v klíně jí ležely Howbutkerské listy. Noviny nečetla už čtyři roky. V ubývajícím odpoledním světle Mary znovu udeřil do očí ten tragický úbytek matčiny někdejší kvetoucí krásy. Byla mezi prvními ze svých vrstevnic, kdo používal rtěnku, ta však nyní pouze zdůrazňovala propadlé tváře. Vlasy, dříve husté a zářivé, ztratily lesk a objem. Spočívaly jako matné, vykartáčované chmýří na ramenou tak vychrtlých, že Mary viděla ostrý obrys kostí pod šálou.

„Nejspíš jsi zjistila, že od doby, kdy jsi Listy četla naposledy, se toho ve městě spoustu změnilo,“ podotkla Mary vlídně.

„Je to jako vstoupit do jiného světa!“ Darla obrátila pozornost k jedné stránce a ukázala ji dceři. „Vidělas tu módu, kterou Abel nabízí ve svém inzerátu? Sukně k lýtkům! A chceš mi říct, že v Howbutkeru je biograf?“

„Prý hojně navštěvovaný,“ usmála se Mary. „Ještě jsem tam nebyla. Nechtěla bys tam někdy večer zajít?“

„Teď ještě ne. Musím šetřit silami.“ Matka odložila noviny a sundala si brýle. „Mluvila jsi s Beatricí?“

Mary svraštila čelo. „Mami, promiň, úplně jsem na to zapomněla. Udělám to dnes večer.“

„Neobtěžuj se.“ Darla si přitáhla šál těsněji kolem hubených ramen. „Já jsem si tu její návštěvu rozmyslela. Nepotřebuju, aby mi pomáhala s přípravou večírku. Chci, aby to pro ni a všechny ostatní bylo stejné překvapení jako pro tebe. Ale mám ještě předtím nějaký záměr.“

Mary se zmocnila neblahá předtucha. „Ještě přemýšlíš, že bys pomohla Tobymu se zahradou?“

„Jo, ano, je to tak. Tobymu by opravdu přišla vhod nějaká pomoc. Pozemky a zahrada jsou v hrozném stavu. Dnes jsem se tam krátce prošla. Budu si muset vytáhnout starý zahradnický klobouk a kombinézu. Nechci zhnědnout tak jako ty. Určitě se pořád ještě nechráníš před sluncem. Nezasloužíš si svou pleť, vzhledem k tomu, jak málo pozornosti jí věnuješ –“ Zarazila se, když viděla, jak se Mary uculuje. „Co je na tom tak zábavného?“

„Ty.“ Maryin úsměv se prohloubil. „Je prima, že se kvůli mně zase tak rozčiluješ.“

„Nikdy jsi mě neposlouchala. Nechápu, proč jsem se obtěžovala.“

„Asi proto, žes mě milovala,“ poznamenala Mary.

Zdálo se, že matka zaslechla ten nadějeplný tón v jejím hlasu. Tvář jí zjihla a ona pohladila Mary po ruce. „Ano, protože jsem tě milovala,“ přisvědčila. „Na to nesmíš nikdy zapomenout. Tak a teď ten můj záměr. Chci ti k narozeninám něco uplést a musím se do toho pustit ihned. Budu k tomu potřebovat každou chviličku, takže mě musíš hned vzít do města, abych si koupila přízi. Bude dost peněz, abych si mohla dovolit koupit pár přadýnek, ano?“

„Ano, matko. Máš zvláštní účet v bance, kam ti každý měsíc poukazuju tvých dvacet procent.“

Už ve chvíli, kdy to vyslovila, Mary zalitovala, že se zmínila o té částce oddělované ze zisku, ze strachu, že znovu rozdmýchá matčino rozhořčení vůči otci a závěti, ale v Darlině výrazu byla stále patrná pouze starost. „Já se nechci zdržovat nějakým chozením do banky. Nemůžeš mi na to půjčit a příští měsíc si tu částku na nákup odečíst z toho, co mi tam ukládáš?“

Mary s úlevou souhlasila: „Ovšemže můžu, ale nemusíš pro mě nic dělat, mami. Nemůžu si přát nic víc, než že jsi zase vstala a začínáš žít jako kdysi. To je dostatečný dárek.“

„Ne, není,“ namítla Darla s úsměvem a pohladila dceru po tváři. „Už dávno jsem své Ovečce neudělala nic vlastníma rukama. Mám na mysli něco, kvůli čemu na mě budeš vzpomínat navždycky.“

„Budu mít tebe, maminko,“ odvětila Mary.

„Ne navždycky, drahoušku. Čas není tak laskavý.“ Znovu odtáhla ruku. „Chtěla bych začít co nejdřív. Budeš mít čas odvézt mě zítra odpoledne do města na malý nákup? K Abelovi nepůjdeme. Jsem si jistá, že ten nemá nic, co bych si mohla dovolit.“ Když viděla, jak sebou Mary trhla, svraštila bledé obočí. „Co se děje? Nehodí se ti to snad?“

„Ale ano, samozřejmě.“ Mary ze sebe vyloudila úsměv. Dopoledne už přislíbila Sassii, a jestli odpoledne poveze matku do města, ztratí celý den na plantáži. Na zítřek měli naplánované čištění odvodňovacích kanálů, ale pracovní skupina bude muset začít bez jejího dohledu. Důležitější je, aby se matka dostala z domu. „Užijeme si spolu celý ten krásný den,“ dodala, „a až se z výletu vrátíme, zahřejeme se pořádným hrnkem horké čokolády, jako jsme to dělávaly dřív, když jsme se vrátily z nákupů.“

„To bude moc hezké,“ přisvědčila Darla a strčila noviny zpátky do krabice, aby Mary naznačila, že se jí nelíbí vyvolávání vzpomínek na uplynulé dny a raději je nechává odpočívat pod příkrovem minulosti. Byly příliš bolestné. Odteď bude mluvit jen s odkazem na budoucnost.

Mary se později v kuchyni vyptala Sassie na matčinu vycházku po okolí domu. „Zašla i do růžové zahrady?“

„Hmm,“ zahuhlala Sassie.

„Myslíš, že si pamatuje na chvíli, kdy tam byla naposled?“

„Hmm. Nepovídejte mi, že se nepamatuje, že na ni vzala krumpáč. Toby říkal, že se na chvíli zastavila před lancasterkama a pak šla beze slova dál. Povídám vám, ta má něco za lubem.“

„Prokristapána, Sassie,“ ohradila se Mary ostře. „Co bys čekala, že řekne? Jak strašně je jí to líto a jak se cítí zahanbená? Měj trochu soucitu, když víš, co všechno si prožila.“

„Zkusím to kvůli vám, slečno Mary,“ přikývla Sassie.

Příští den se Darla v domluvený čas oblékla, připravená objevit se ve městě poprvé ode dne, kdy vyšla z kanceláře Emmitta Waithea. Od dob, kdy se dávala přednost kloboukům ve tvaru velkého ptačího hnízda a honzíkům, se svět módy otočil o sto osmdesát stupňů. Mary se styděla a cítila se rozpačitě, když matku pozorovala, jak schází ze schodů a natahuje si dlouhé rukavičky, po královsku si nevědomá svého pateticky nemoderního oblečení.

Když vjížděly v bryčce na Hlavní ulici, Darla zvolala: „Bože! Koukni na všechny ty vozy bez koní! Vždyť zabraly celé Radniční náměstí.“

„Jednoho dne budeme mít taky automobil, mami.“

„Řekla bych, že za mého života ne, Ovečko,“ namítla Darla.

Darla nakoupila u Woolworth’s. K Maryině úlevě byl obchod prakticky bez zákazníků a Darla si zabrala prodavače pro sebe. Společně vybrali klubka pletací příze světlounce žluté barvy, kterou vršili na pultě. Mary se měla na pozoru, aby matku nespustila z očí, a tak se držela úzkostlivě na doslech jejich šeptanému hovoru. V jednu chvíli jí Darla přikázala: „Teď otoč hlavu, Mary. V žádném případě nechci, aby ses koukala, co budu kupovat teď.“

Mary uposlechla a tlumený rozhovor mezi Darlou a prodavačem pokračoval. Slyšela, jak se něco odvíjí ze špulky, pak cvaknutí nůžek a nakonec šustění hedvábného papíru, do kterého prodavač vše balil. „A je to,“ pronesla matka s uspokojením. „Můžeš se otočit.“

Zrůžovělá matka se usmívala sama pro sebe, zatímco kodrcaly v bryčce k Houston avenue. Výraz vzrušeného potěšení a čisté radosti na její tváři přiměl Mary k otázce: „Jsi šťastná, mami?“

Darla obrátila rozzářenou tvář k dceři. „Už dlouho jsem se necítila tak šťastná, Mary, moje Ovečko,“ odvětila.

Mary šlehla otěžemi Shawneeho po zádech. Bude muset napsat Milesovi tu novinku o matčině zmrtvýchvstání – že se Darla Toliverová konečně vrátila do života.

Kapitola dvacátá

Mary koupila Dobrý lán koncem prvního lednového týdne. V pozdním sobotním odpoledni otevřel přísně se tvářící Emmitt Waithe zdráhavě svou kancelář, kde se měla transakce uskutečnit, a v pět byl dokument podepsán. Za normálních okolností by byl Emmitt vytáhl láhev bourbonu, aby si připili na tak závažný právní akt, ale tentokrát zůstal Wild Turkey v šupleti.

Novinka se roznesla v pondělí. Ollie a Charles Waithe se zastavili, aby Mary pogratulovali, ale Percy se neobjevil. Pak za ní přišel zpravodaj z Listů a požádal o interview. Mary souhlasila jen proto, že to byl spolužák, který se vrátil do města, pracoval pro noviny a zoufale potřeboval vhodný materiál. Vysvětlil jí, že by chtěl napsat článek o úloze moderní ženy ve společnosti, politice a obchodě z hlediska nejmladší majitelky jedné z největších plantáží v Texasu. Když uviděla fotografii, která byla k článku připojena, Mary se nijak moderní necítila. Dokud nespatřila svou vážnou tvář, sebe v blůze se šunkovými rukávy a vysokým límcem, dlouhé vlasy stažené dozadu širokou mašlí, vůbec si neuvědomovala, jak vážná a nemoderní osoba se z ní stala.

S koupí Dobrého lánu se Maryiny dny naplnily od časného rána ještě před svítáním do pozdního večera po soumraku. Navíc k dohledu nad povinnostmi, které byly vyhrazeny pro zimní měsíce na Somersetu, přibyly povinnosti další, neboť se musela seznámit s novou nemovitostí. Vyjížděla v bryčce na návštěvu jednotlivých pachtýřů v Pěkných dubech, setkávala se s jejich dětmi a pila nespočetné šálky kávy v jejich ubohých chatrčích, které – jak doufala – nahradí jednoho dne třípokojovými chatkami a oddělenými kuchyněmi, jaké pro své nájemce v minulosti postavil Vernon Toliver. Kontrolovala svá nová pole, ploty, nářadí, skladiště a plantážnický dům, který Jarvis urychleně vyklízel, než v únoru odpluje do Evropy.

Obavy a únava byly jejími stálými společníky. Starost s ní v noci uléhala a ráno se s ní probouzela.

Úvahy o Percym ležely nad jejími dny jako stín. Ještě se jí ani neozval. Naposled se viděli o Božím hodu, kdy se zastavil, aby jí popřál veselé Vánoce a zeptal se, jestli k nim nepřijde na sváteční oběd. Pozvání nepřijala s vysvětlením, že musí zůstat s matkou. Sassie odmítla připravovat další vánoční večeři, když tak málo jedí, a Mary ji poslala, aby Boží hod strávila s vnučkou; Tobyho poslala k bratrovi. Poté odjeli Percy s Olliem do Dallasu, bez ohledu na Ollieho hole, jako ženichovi družbové na svatbu kamaráda z vojny. Vrátili se v předvečer Nového roku a Mary se dozvěděla, že na plese ve společenském klubu Percy doprovázel dceru bankéře Isabellu Withersovou.

I když měla hlavu plnou plantážnických starostí, celé dny se sžírala žárlivostí. Isabelle patřila mezi ty modrooké, růžovo-bělostné delikátní porcelánové panenky, které popisovala v rozhovoru s Lucy jako typ žen, kterým dává Percy přednost. Vzpomínala, jak se jí Lucy posmívala. K čertu s porcelánovýma panenkama. Líbí se mu žena, u které si nemusí dělat starosti, že se mu sesype, taková, kterou může uchvátit, která dokáže opětovat jeho výpad…

Nemilosrdně se odstřihla od toho vnitřního obrázku a přinutila se k další denní trýzni. Percy má rozhodně právo, aby se vídal s jinými ženami. Je to muž s mužskými potřebami, a co Mary očekává, jestliže není sama ochotna je uspokojit? Ale proč to musí být zrovna Isabelle, ta hloupá, uculující se naivka? Byla si jistá, že se cítí velice dotčen tím, že Mary koupila Dobrý lán. Určitě ví, že si to vyžádá spousty času a povinností, a bude na tento poslední nerozum pohlížet jako na konečnou tečku za dohodou, kterou spolu uzavřeli.

Až Percy přijde na její oslavu, dozví se víc, jak věci mezi nimi stojí.

Nadcházející událost vítala, a zároveň se jí děsila. Nemá čas na takové pošetilosti, ale bude to večírek, kdy se matka po dlouhé době objeví na veřejnosti, a Mary byla vděčná, že tato příležitost matku přiměje, aby se zaobírala svým zevnějškem. „Musím víc jíst, aby se mi trochu zaobalily kosti,“ vysvětlovala matka, když si přidávala jídlo na talíř. „Musím cvičit, abych dostala trochu barvy do tváří,“ vysvětlovala, když ji Mary zastihla v zahradě s rýčem v ruce. A zatímco se výsledky ukazovaly jen velmi zvolna – Sassie hlásila, že často narazila na důkazy, že matka jídlo vyzvrátila –, začalo se opět projevovat někdejší povýšené chování a způsoby.

„Já teda dávám přednost tomu, když mi vaše máma nestojí v cestě a neleze mi na nervy,“ prohlásila Sassie po jednom zvlášť únavném dni.

Mary se na ni s pochopením usmála, vzrušená, ale i trochu polekaná matčinými pánovitými požadavky na domácí personál, když se teď znovu ujala velení. „Nech si to pro sebe, Sassie, i když docela dobře chápu, co máš na mysli.“ Přesto si s láskyplnou radostí všímala, že se Darla na rozdíl od dřívějška snaží lidem ukazovat, a cítila úlevu, když věděla, že matka má nyní důvod vstát ráno z postele. Od chvíle, kdy se vrátily z výletu ve městě, vstávala za svítání, oblékla se a sešla dolů, kde začala splétat světle žlutou přízi v cosi, co vyvedlo z míry všechny, kteří viděli rostoucí hromádku v košíku vedle jejího houpacího křesla.

„Co z celý týhle příze bude?“ vyzvídala Sassie.

„Toho si nevšimej, Sassie. To má být překvapení pro Mary k dvacátým narozeninám. Všechno potom vyjde najevo.“

„Já vím, že to nerada slyšíte, slečno Mary, ale mně se to nechce líbit,“ svěřovala se Sassie. „Běhá mi mráz po zádech, když tu tak v salonu sedí, houpá se, směje se pod fousy a ty jehlice se jen míhaj; jako by měla nějaký tajemství. Ta má něco za lubem, dejte na mě.“

„Je prostě ztracená v minulosti, Sassie, a znovu prožívá nějaký veselý okamžik z doby, kdy byla mladá a krásná. Nech ji, ať se těmi vzpomínkami těší. Všimla sis, že rodinné fotky jsou zase na krbové římse?“

A tak se Mary společně se Sassií a Tobym připravovali na oslavu. Pozvánky byly napsané a doručené, jídelní lístek sestaven, jídlo nakoupeno a dům uklizen a vyvětrán. Pozvali Warwickovy, Ollieho a Abela, několik dalších sousedů a Emmitta Waithea s rodinou. Mary vyvětrala nemoderní červené taftové šaty, které vytáhla zezadu za skříně – s rizikem, že Abel bude obracet oči v sloup, až ji v nich uvidí – ale pro matku objednala z jeho obchodu jantarovou sametovou kreaci.

„Božíčku, bez čeho se budeme muset vobejít, abysme todle zaplatili?“ kvílela Sassie, když šaty doručili.

„Bez masa příští měsíc,“ odpověděla Mary a odnesla pozlacenou krabici nahoru, aby matku překvapila. „Dohlídni na to, aby nám ho nedodávali, Sassie.“

Večer, kdy se oslava konala, se neradostně oblékla do předpotopního červeného taftu. Bylo nutné vzít si k němu korzet, ačkoli korzety byly tou dobou už passé a nahradily je podprsenky, jenže tu Mary nevlastnila. Vypadala unaveně, nepřirozeně, staromódně, zkrátka nebyla v náladě na nějaký večírek. Aspoň že ruce má v pořádku. Začala nosit pracovní rukavice, ne ovšem ty, které jí věnoval Percy k Vánocům. Ty si schovala i s lístečkem, protože byly příliš krásné pro práci na poli. I tak…, když se na sebe dívala do zrcadla, věděla, že proti porcelánové panence nemá šanci.

„Tak už se přestaňte mračit a pryč s těma ustaranejma vočima, dítě,“ hudrovala Sassie, která vešla do pokoje a přistihla Mary, jak se na sebe zoufale dívá. „Tohle je váš večer, máte bejt veselá a já chci slyšet nějaký veselí.“

Zatímco Sassie dole obstarávala poslední přípravu občerstvení, Mary si spletla copy a připevnila si je na temeni. Slavnostní účes však její zjev příliš nevylepšil. „Já se bohužel na nějaké veselí moc necítím. Zkontrolovala jsi matku?“

„Zkoušela jsem to, slečno Mary, ale vyhnala mě. Nepustila mě dovnitř. Že prej se umí voblíknout sama a nechce, aby na ni někdo koukal, než se předvede všem.“

„Ráda bych věděla, co hodlá dělat se všemi těmi proužky, které upletla.“

„Kéž bych to věděla! Všechny budou součást vašeho dárku, ale co to bude, na to si asi budem muset všichni počkat.“

„Přijdu ti to a Tobymu ukázat, hned jak to otevřu. Teď se radši zaběhnu podívat, jestli jí nic nechybí.“

Mary kráčela halou a myslela na ty dlouhé, urputné hodiny, které matka strávila s pletacími jehlicemi v salonu ve zřejmě upřímném úsilí žádat o odpuštění. Prostá červená růže by bývala posloužila stejně a ona by oplátkou mohla udělat něco s bílou růží vyobrazenou v zahradnickém katalogu, aby matku ujistila, že vše je odpuštěno. Matka jí upletla něco na sebe pouze dvakrát v životě. Jednou to byl šátek a jednou, už dávno, dostala k Vánocům palčáky. Jiné matky v době Maryina raného mládí vyšívaly pro své dcerky košilky a kloboučky, háčkovaly šaty a šály a pletly svetry a čepice, ale Darla dávala přednost různým výšivkám. Mary si říkala, že ať je dárek jakýkoli, ať je jí oslava jakkoli nemilá, ukáže matce, že její dárek oceňuje a bude vděčná, že neradostné dny jsou za nimi.

Zaklepala na její dveře. „Mami, jsi v pořádku? Nepotřebuješ pomoc s oblékáním?“

„V žádném případě!“ odpověděla Darla s veselým smíchem. „Ty šaty jsou naprosto úžasné, miláčku. Budu se ti v nich ohromně líbit. Teď běž dolů a připrav můj velkolepý vstup.“

Zklamaná Mary se otočila, chtěla být první, kdo matku v té nové parádě uvidí, tak, jak jí kdysi dovolovala, ať ji obdivuje při všech společenských příležitostech. Budu vždycky malá holka, pokud jde o to, vidět matku ve večerních šatech, pomyslela si.

Scházela ze schodů, když zahlédla oknem nad domovními dveřmi Percyho prostovlasou světlou hlavu. Přicházel pěšinkou o něco dříve a sám. Panika, která vězela po všechny ty uplynulé týdny někde vespod, vyrazila na povrch jako přílivová vlna a Mary bez dechu seběhla zbytek schodů a trhnutím otevřela dveře ještě dřív, než došel ke zvonku.

Okamžitě poznala, co jí přišel oznámit. Oči měl bezbarvé jako sklo a čelist tvrdou jako skála. „Vím, že jdu moc brzy, Mary, ale chci ti jen říct pár slov, dřív než dorazí ostatní. Máma s tátou přijedou autem později a já jsem šel pěšky, abych se trochu nadýchal čerstvého vzduchu.“

Pousmála se. „Máš toho určitě hodně na srdci.“

„Bohužel.“

„Na mé narozeniny?“

„Nelze jinak.“

„No tak pojď dál. Matka ještě nesešla dolů.“

„Matka?“ Při tom nepovědomém pojmenování se zamračil.

„Já… asi jsem si nějak zvykla říkat tak mámě občas…“ Pod jeho odměřeným pohledem zrudla. „Dej mi kabát.“

„To nebude nutné. Nezůstanu.“

Jeho slova ji zasáhla jako rána. „Percy, to nemyslíš vážně. Mám narozeniny.“

„Tobě houby záleží na tom, že máš narozeniny, až na to, že tě o rok přiblíží ke dni, kdy dostaneš Somerset.“

„To je kvůli tomu, že jsem koupila Dobrý lán, viď?“ Kdesi kolem žaludku jí vzrůstal tlak a hrozil, že ji zbaví dechu. „Ty to chápeš jako zpečetění mých závazků vůči Somersetu.“

„Ono to tak není?“

„Percy…“ Mary horečně pátrala v mysli po přesvědčivém vysvětlení. „Když jsem koupila Dobrý lán, neznamená to, že jsem si vybrala mezi tebou a Somersetem. Byla to příležitost, kterou jsem si nemohla nechat ujít. Moje rozhodnutí nemá s tebou nic společného. Já… měla jsem tak málo času na zvážení. V té době jsem na tebe ani nepomyslela, na to, jak by ta koupě mohla ovlivnit nás dva…, jak si ty budeš myslet, že nás ovlivní.“

„A kdybys ho měla, změnilo by se něco? Pokračovala bys v tom dál a stejně bys to koupila?“

Cítila se zaskočená. Jak by ho mohla přimět, aby pochopil, že neměla na výběr? Zírala na něj beze slova a v hrudi pocítila úzkost.

„Odpověz mi!“ vykřikl.

„Ano,“ vyhrkla.

„Přesně to jsem si myslel.“ Rozšířily se mu nosní dírky. „Rád bych věděl, co tě to stálo – kromě mě. Panebože, Mary –“ Prohlížel si ji od hlavy až k patě a ona se v duchu přikrčila, neboť si představila, jak nabubřele musí vypadat v tom předpotopním taftu se svým přeštípnutým pasem a s ňadry vystrčenými na odiv nad krajkovým lemem živůtku. Tou dobou byly v módě šaty se sníženým pasem a ploché hrudníky, jaké musí být uvyklý obdivovat na Isabelle Withersové.

„Máš už půlku mládí za sebou, a ještě jsi ho nepoznala ani na jediný den,“ pokračoval Percy a pohrdavě zkřivil rty. „Měla bys chodit na večírky a taneční zábavy, nosit pěkné šaty a flirtovat s chlapci, ale koukni se na sebe. Jsi ztrhaná, uštvaná, pracuješ osmnáct hodin denně jako nádenice, a kvůli čemu? Abys žila v chudobě a v neustálé starosti, kde vezmeš na příští bochník chleba? Abys nosila šaty, které se přestaly nosit, spolu s vysokými botami na knoflíčky? Aby sis chodila ulevovat na hrnek a četla si při světle petrolejky? Ztratila jsi bratra a matku a teď ztrácíš muže, který tě miluje, který by ti mohl dát všechno – a to celé děláš kvůli vyčerpávající plantáži, která ti vysává duši a nikdy, nikdy nebude stát za tvé oběti.“

„Nebude to takhle pořád.“ Mary k němu vztáhla ruce. „Za pár let –“

„Ale samozřejmě že to bude pořád takhle! Z koho si děláš blázny? Pojistila sis to, když jsi koupila Dobrý lán. Já už nemám pár let!“

„Co – co mi to povídáš?“

Percy se obrátil a hezká tvář se svraštila. Ještě nikdy ho neviděla plakat. Přiskočila k němu, ale on zvedl ruku, aby ji zarazil, zatímco druhou vytáhl kapesník z náprsní kapsy kabátu. „Povím ti, co ses mi pokoušela říkat celou tu dobu ty. Domníval jsem se, že tě dokážu odlákat od Somersetu, ale teď vidím, že to nedokážu. To, žes koupila Dobrý lán, je toho důkazem. Držel jsem se stranou, abych ti poskytl čas uvědomit si, jak moc mě chceš a potřebuješ, jenže ty jsi ten čas naplnila dalšími pozemky a větší prací… A stejně budeš nakládat i s těmi dny, kdy už nebudeme spolu. Rve mě to tady uvnitř, ale k čertu, ty si prostě jen zasadíš další řádky bavlny.“

Otřel si oči a zadíval se na ni. „Tak tohle pro mě není. Mělas v mém případě pravdu, Mary. Já potřebuju ženu, která bude milovat mě a naše děti nade vše na světě. Teď už to vím a nespokojím se ničím menším. Jestli mi to nedokážeš dát…“

Pohlédl na ni se zoufalou nadějí, s tváří plnou žádosti, a Mary věděla, že tohle je okamžik teď, nebo nikdy. Jestli ho nechá odejít, odejde navždy.

„Myslela jsem, že mě miluješ…“

„Miluju. Právě to je na tom tak tragické. Takže co to bude – já, nebo Somerset?“

Zamnula si ruce. „Percy, nenuť mě, abych musela volit…“

„Musíš. Jak to bude?“

Hleděla na něj upřeně dlouho, v odevzdaném mlčení.

„Rozumím…,“ hlesl.

Po pěšině se rozlehly zvuky zabouchávání dvířek vozů a hlasy. Sassie se vynořila z kuchyně na konci haly v naškrobené bílé zástěře přes černé šaty, které nosila na pohřby. „Už jsou tu,“ ohlásila. „Pane Percy – proč jste eště v kabátě?“

„Právě jsem na odchodu,“ odpověděl. „Vyřiď matce mé srdečné pozdravy, Mary, a… hodně štěstí k narozeninám.“

Sassie se v rozpacích zamračila a sledovala ho, jak se na podpatku otočil a zamířil ke dveřím. Zavřel je za sebou, aniž se ohlédl. „Pan Percy šel pryč? Von se nevrátí?“

„Ne,“ odpověděla Mary hlasem prázdným jako sud na vodu v době sucha. „Pan Percy se nevrátí.“

Kapitola dvacátá první

Mary stále ještě otupěle postávala v hale, když se do domu nahrnuli hosté. Všichni dorazili najednou, vypadali elegantně a blahobytně a zdálo se, že je těší, že opět vidí Darlu, znovu zpřístupněný dům a rodinu Toliverových zase jaksepatří. Na Abelovi bylo patrné zděšení nad tím, že se Mary navlékla do červeného taftu – pocházel koneckonců z jeho obchodu – ale Charles Waithe, který nedávno začal pracovat v otcově právnické firmě, zářil obdivem. Velmi galantně se sklonil nad její rukou a pochválil ji: „To jsou ale úchvatné šaty, Mary. Ta barva ti sluší. Všechno nejlepší k narozeninám.“

Mary je vítala s úsměvem poněkud křečovitým, neboť vše přehlušovalo vědomí ztráty, kterou utrpěla. Zdálo se, že si toho nevšiml nikdo kromě Ollieho. Když Sassie odváděla hosty do salonu, kde se podávalo občerstvení, zdržel se vzadu.

„Co je s Percym? Proč tu nezůstal?“

„My jsme… Rozešli jsme se.“

„Zase? Co se stalo?“

„Dobrý lán.“

„Aha,“ řekl, jako by nebylo nutné dál cokoli vysvětlovat. „Bál jsem se toho. Percy byl hodně, hodně naštvaný, když se doslechl, že sis přibrala další plantáž, Ovečko. Nesmiřitelně. Bral to tak, že sis místo něj zvolila Somerset.“

„Bylo to rozhodnutí, nebyla to volba.“

„Musíme to tedy přimět, aby to takhle pochopil.“

Mary pohlédla do jeho laskavé tváře a jako vždy ji dojalo, jak moc je má rád. Položila mu ruku na rameno. „Ollie, už ses pro mě a Percyho obětoval dost. Neztrácej dál ani minutu s lidmi, kteří mají sklony nakládat s tvou obětí tak špatně.“

Ollie vzal Mary za ruku a přitiskl si ji něžně na sametovou klopu smokingu. „Netuším, o čem mluvíš, ale žádná oběť není dost velká, pokud jde o dva lidi, kteří pro mě znamenají všechno.“

Nahoře na schodech se cosi pohnulo. Mary s Olliem vzhlédli a uviděli matku s rukou na balustrádě v pánovitém postoji, jaký zaujímala kdysi. Beatrice si v salonu všimla jejich pozorných, vzhůru obrácených pohledů a upozornila ostatní hosty. „Přichází Darla,“ oznámila jim vzrušeně a v okamžení se všichni shromáždili, aby sledovali, jak Darla schází po hlavním schodišti.

Oblečení bylo zvoleno výborně. Jantarová barva a rovný střih, který nezdůrazňoval tvary, zjemnil křivky vyhublého těla. Vzorovaný samet přidal postavě na objemu a dlouhé šifonové rukávy zakryly paže ochablé v důsledku let strávených na lůžku. Růž na rtech a tvářích a nadto pozornost věnovaná vlasům vyčesaným vysoko nad čelo a stočeným do velké vlny ovšem její vyzáblé tváři neprospěly; naproti tomu úsměv, držení těla a sklon hlavy byly stejné jako v letech minulých, kdy Mary stávala jako přimrazená na témž místě a sledovala matku snášející se dolů po schodech k hostům.

„Buďte zdrávi, všichni,“ pozdravila je svým zpěvavým hlasem. „Je od vás moc hezké, že jste přišli.“

Oči přítomných se zamlžily, salon zaplnil potlesk a všichni vyjadřovali radost, že Darlu opět vidí. „Vybrala jsi ty šaty dokonale,“ pošeptal Abel Mary do ucha.

„Bravo,“ potvrdil jeho slova Ollie.

Darla se se smíchem proplétala kroužkem starých přátel a každou chvíli pohladila Mary po tvářích, aby všem připomněla důvod večírku, dřív než na to zapomenou uprostřed oslav, že Darla je opět mezi nimi. Mary se ulevilo. Hosté odvrátili pozornost od ní a její zřejmé roztržitosti k matce. Jakmile se usadili v salonu, Ollie se ujal konverzace a Mary se mohla stáhnout do pozadí. Na pořadu živého hovoru byla spousta celonárodních událostí – prohibice, prezidentská kampaň, návrh devatenáctého dodatku k ústavě, který by zaručil volební právo žen.

„Doufám, že se nedočkám dne,“ prohlásil Jeremy Warwick, „kdy ženy dostanou volební právo.“

Jeho manželka ho plácla po paži. „Ty se toho dne nejen dožiješ, drahoušku, ale dožiješ se i toho, kdy tvoje manželka bude hlasovat jinak než ty. Pokud dodatek projde, já budu v listopadových volbách volit Warrena G.“

„Což potvrzuje mé stanovisko, že ženy nemají u volební urny co pohledávat,“ připojil se její manžel ke všeobecnému veselí.

Ticho se rozhostilo, když nastal čas, aby Mary otevřela balíček s Darliným dárkem. Dárek spočíval v téže pozlacené krabici, v níž doručili Darliny šaty, a trůnil na stole mezi květinami, které poslali hosté, aby obešli žádost na pozvánce, že nemají nosit žádné dárky. Všichni pozorně sledovali Mary, jak otvírá krabici, a sborové ách a óch přivítalo světležlutý opentlený výtvor, který Mary z krabice vytáhla.

„Nic krásnějšího jsem v životě neviděla!“ prohlásila Beatrice.

„Darlo, drahoušku!“ Abel překvapeně zíral na obrovský přehoz s geometrickým vzorem, který Mary držela tak, aby ho všichni viděli. „Byl bych přešťastný, kdybych mohl koupit něco takového, a to v počtu tolika kusů, kolik dokážete vyrobit. Ujišťuju vás, že se budou prodávat jako zmrzlina v červenci.“

Darla vyloudila na rtech mdlý úsměv, jako kdyby ji samo pomyšlení na tu nabídku unavilo. „Děkuji, Abeli, ale já jsem to upletla výhradně pro svou dceru jako připomínku jejích dvacátých narozenin. Další už neupletu.“

Zatímco ostatní ohmatávali a chválili každičký drobný detail, zručnost a vzor toho objemného přehozu, Darla zůstávala zticha. Dlouhé pletené pruhy spojovaly růžové saténové stuhy svázané ve veselé mašličky, které tvořily vzor mimořádného vzhledu.

„Mami…, já nemám slov,“ koktala užaslá a potěšená Mary a se zbožnou úctou se dotýkala spletité ruční práce. „Tos udělala pro mě?“ Stále ještě nemohla zcela uvěřit té spoustě matčiny práce; zdálo se, že je to důkaz, který překračoval hranice někdejší matčiny náklonnosti.

„Jen pro tebe, miláčku,“ odpověděla matka a oči jí něžně zářily. „Je to jediný dárek, který jsem dokázala vymyslet, abych ti vyjádřila, co pro mě teď znamenáš.“

Mary si vzpomněla na svůj slib, a tak zanechala hosty jejich dortu a kávě a spěchala do kuchyně, aby ukázala dárek Sassii a Tobymu. Na hospodyni to velký dojem neudělalo. „A proč si asi myslíte, že vybrala růžový mašle, když váš pokoj je modrej a zelenej? K ničemu se to tam nehodí. Povídám vám, vona nemá žádný porozumění.“

„Víš, že se mi vždycky snažila vnucovat pastelové barvy, Sassie. Vybrala to proto, aby mi dala nenápadně najevo, že se k tomu vrací, a to je další signál zdraví. Až bude po sklizni, nechám si pokoj předělat do růžového a světležlutého tónu.“

„Růžová a světležlutá! To nejsou přece vaše barvy! Takový slabý a neduživý. To jsou barvy vaší mámy!“

Když se vrátila do salonu i s přehozem, její matka se k ní obrátila: „Dej to sem. Já přehoz znovu složím a vezmu ho pak s sebou nahoru.“

Hosté si vyměnili pobavené pohledy. Beatrice prohodila: „Tvoje matka na tom dárku pracovala tak dlouho a pilně, Mary, kdo by jí mohl mít za zlé, že se ho nechce vzdát?“

Zbytek večera byl poznamenán napětím. Z Darly jako by vyprchal život. Seděla v houpacím křesle unavená a odtažitá a její sinalost byla nápadnější. Ani Mary už dál nedokázala předstírat úsměv, k němuž se nutila po celý večer. Přemáhalo ji zoufalství. Jistota, že Percy je pro ni navždy ztracen, byla horší než ty nejhorší představy během celé války.

Darla se náhle bez okolků zvedla z houpacího křesla a přitiskla si zlatou krabici k prsům. „Drazí přátelé a dcero, musím končit,“ řekla. „Ale prosím, kvůli mně neodcházejte. Zůstaňte a bavte se, jak dlouho je vám libo. Trvám na tom.“ Všichni se ihned shlukli kolem ní s projevy náklonnosti, objímali ji a letmo ji líbali na tvář. Mary stála stranou, dokud ten rozruch neustal, a pak opatrně objala matčino křehké tělo.

„Děkuju, maminko,“ pronesla hlasem, který přetékal vděčností. Matka přitiskla tvář k její. „Těší mě, že jsem své holčičce uspořádala narozeniny, na které nikdy nezapomene.“

„Já bych nemohla nikdy zapomenout, mami. Tvůj dárek je toho zárukou.“

„Tak jsem to zamýšlela.“ Darla se vyprostila z jejího objetí. „Zůstaň dole a pomoz Sassii poklidit, až ostatní odejdou. Už stárne a já nechci, aby byla do půlnoci vzhůru a uklízela v kuchyni.“ Sevřela krabici, obrátila se s úsměvem ke skupince a jemně jim zamávala na rozloučenou. „Sbohem, všichni.“

Večer zakončil Ollie. „Lituju, lidi,“ řekl, „ale cítím se jako láhev šampaňského, ze kterého ulítl špunt, takže vyšumělo. Měli bychom se s tátou pohnout k domovu.“ V hale, kde se všichni navlékali do kabátů a brali si klobouky a rukavice, se potichu zeptal starostlivým hlasem: „Nechceš, abych zůstal?“

Mary byla v pokušení přikývnout. Ollie ví, že si ten večírek neužila, a chápal proč. Byla by ho měla ráda vedle sebe, zatímco bude uklízet, jenže Abel by se pro něj musel s packardem vracet a už bylo pozdě. „Děkuju, Ollie, ale mně nic není. Prosím tě, nedělej si starosti s Percym a se mnou. My… Nemělo to být.“

Zvedl její ruku ke rtům. „Byli jste jeden pro druhého stvořeni, Ovečko. Jste jako olej a ocet – dokonalá směs, když se s ní zatřese. Asi právě tohle oba potřebujete – pořádně zatřepat.“

Jeho hra se slovy ji vždycky pobavila a Mary se navzdory svému smutku usmála. „Mně se zdá, že námi v jednom kuse něco třepe, ale bráníme se utvořit směs.“

Když všichni odešli, Mary poslala Sassii a Tobyho do postele a sama odnosila nádobí ze salonu do kuchyně. Přivítala možnost, že může uklízet a nemusí ležet a bdít s hlavou plnou myšlenek na budoucnost bez Percyho. Ačkoli si stokrát opakovala, že spolu nemají žádnou naději, v hloubi srdce tomu nevěřila – a počítala s tím, že Percy tomu také nebude věřit. Nějak to nakonec dopadne. Percy ji miluje. Nikdy by ji nenechal odejít. Čas by to všechno spravil – kdyby byl ochoten čekat.

Očividně ochoten nebyl.

Rovnala talíře, když jí prolétlo hlavou, že by měla zajít zkontrolovat matku, jenže ty schody se jejím olověným nohám zdály nepřekonatelné a rovněž neměla náladu vysvětlovat, proč má začervenalé oči. Navíc matčiny dveře hlasitě vržou a Mary by ji mohla vzbudit, pokud už usnula. Počká do rána a pak se na ni podívá.

Do postele se konečně dostala až dlouho po půlnoci. Zlatá krabice stála na jejím toaletním stolku. Počká do zítřka a pak si ten poklad vytáhne a rozloží ho na postel. Třebaže byla vyčerpaná, předpokládala, že bude jen ležet, že ve svém trápení vůbec neusne a jen se bude převalovat z boku na bok; spánek se však dostavil okamžitě. Zrovna se jí zdálo, jak na bavlnu padá sníh, když ji příští ráno probudila Sassie tím, že jí drsně třásla ramenem. „Coo – co se děje?“

„Ach, slečno Mary!“ kvílela Sassie a v šeru časného rána jasně zářilo bělmo jejích vytřeštěných očí. „Vaše máma –“

„Co?“ Mary ze sebe shodila přikrývky a nejasně si uvědomovala, že Sassie poodešla k umývadlu a zvrací. Vrávorala halou k matčinu pokoji a u otevřených dveří se zapotácela a pak zůstala stát jako přibitá. Z hrdla se jí vydral výkřik. „Mami!“

Její matka, stále ještě v jantarovém sametu, visela ze stropu a kolem krku měla smyčku ze světležluté vlněné pleteniny. Na zemi pod visícíma nohama ležela hromádka růžových saténových stuh. Mary, která konečně začínala rozumět, poklekla před hromádkou a sevřela stuhy v rukou. „Ach maminko…,“ vzlykala a stuhy jí proklouzávaly mezi prsty jako okvětní plátky růžových růží.

Kapitola dvacátá druhá

Stále ještě neovladatelně vzlykala a tiskla si stuhy k živůtku noční košilky, když se vedle ní objevil Percy a vzal ji do náruče. „Sassie, zavřete za mnou dveře a jděte zavolat doktora Tannera,“ přikázal. „Toby ať sem do pokoje nechodí a ani slovo před ním o tom, co se tu stalo.“

„Ne, pane Percy.“

„A přineste trochu horkého mléka. Musíme slečnu Mary zahřát, než upadne do šoku.“

„Maminko…, maminko…“

„Psst,“ konejšil ji Percy; uložil ji do postele a přitáhl jí přikrývku až k bradě.

„Ona… nenáviděla mě, Percy. Ona… mě nenáviděla…“

Pohladil ji po čele. „Byla to nemocná žena, Mary.“

„Ty… růžové stuhy… Víš, co znamenají…“

„Ano,“ přisvědčil. „Bylo to od ní moc kruté.“

„Ach Bože, Percy… Ach Bože…“

Přiložil na skomírající oheň a našel další přikrývky. Naskládal je na ni. Když přišla Sassie s mlékem, pomohl Mary zvednout hlavu z polštáře a přiložil jí teplý hrneček k ústům. „Pokus se to do sebe dostat. No tak, Mary.“

„Doktor Tanner tu bude hnedka, pane Percy. Co chcete, abych udělala, až tu bude?“

„Pošlete ho nahoru, Sassie. Sejdu se s ním v hale.“

Mary ho popadla za ruku a zadívala se na něj očima plnýma hrůzy. „Co chceš dělat? Co se teď stane?“

Otřel mléko, které jí stékalo po bradě. „Netrap se. Já na všechno dohlédnu. Tohle zůstane mezi námi a Sassií a doktorem Tannerem. Nikdo jiný – ani Toby – to nemusí vědět. Pošlu telegram Milesovi.“

„Co… Řekneš mu to?“

„Vaše matka zemřela přirozenou smrtí. Tohle bude konstatovat doktor Tanner na úmrtním listě. Šla spát a už se neprobudila.“

Mary padla do polštářů a odvrátila hlavu. Bylo jasné, že Percy nesnáší přetvářku. Bude lhát Milesovi a doktoru Tannerovi připomene dlužnou částku, kterou od něj Warwickovi nikdy nečekali ani nežádali, aby ji splatil po všech těch letech, kdy štědře přispívali na jeho případy. „Díky, Percy,“ promluvila do stěny a zuby jí cvakaly.

Ukrytá pod přikrývkami slyšela tlumené hlasy a kroky Percyho, doktora Tannera a Sassie, které vcházely a zase vycházely z matčina pokoje. Když se hospodyně opět objevila, hlásila, že matčinu mrtvolu odřízli a zašili do prostěradla. „Pohřební zřízenec ji vodveze takhle,“ dodala a upravila Maryiny přikrývky. „Pan Percy s ní pojede do pohřebního ústavu a dohlídne na to, aby rakev pořádně zatloukli. Každýmu řekne, že po těch dlouhejch rocích špatnýho zdraví je slečna Darla zchátralá – tak to pan Percy řekl – a její dcera chce, aby se na ni vzpomínalo, jaká byla dřív.“

Percy zůstal po jejím boku při veškerém vypětí, které přinášelo zařizování pohřbu a přijímání návštěv. Nepronášel žádné soudy, žádná obvinění, ale význam těch růžových stuh se mezi nimi kroutil jako jedovatý had, kterého se dohodli mlčky ignorovat, ale jehož si byli oba velmi dobře vědomi. Jeho ponuré mlčení dávalo Mary najevo to, co si myslela sama: Je zodpovědná za matčinu sebevraždu. Byl to další důsledek její paličaté posedlosti Somersetem.

„Co chcete, abych provedla s těma kouskama mašlí, slečno Mary?“ zeptala se Sassie, když Mary vstala z postele a motala se kolem jako válečná oběť trpící posttraumatickým stresem. „Pan Percy říká spálit.“

„Ne!“ Z hrdla se jí vydralo zaskřehotání. „Měla je v rukou matka… Přines mi je.“ Sotva je měla zase u sebe, zmačkala je do kuličky, zabalila do světležlutých pruhů a pak to všechno obalila hedvábným papírem a zastrčila do nejzazšího kouta své skříně.

Při pohřbu měla pocit téhož tichého odsudku ze strany lidí z města, jaké cítila ze strany Percyho. Třebaže nikdo nevěděl, jaká byla příčina matčiny smrti, stačilo jim, že zemřela. Darle zlomil srdce manžel a dcera to nenapravila. Mary si dokonce všimla, že Emmitt Waithe kroutil hlavou, jako by i on věřil, že k té tragédii došlo v důsledku závěti Vernona Tolivera.

Pár dní po pohřbu oznámila Sassii: „Stěhuju se dočasně do Ledbetterova domu. Bude pro mě snadnější řídit všechno odtamtud. Co kdybys využila příležitosti a navštívila dceru? Toby se může postarat o všechno tady a tam v domě je telefon. Tady máš číslo.“

„Jak se tam budete o sebe sama samotinká starat?“

„Já to zvládnu.“

„Panu Percymu a panu Olliemu se to ale vůbec nebude zamlouvat.“

„Já vím, Sassie, ale já si oddechnu od jejich dobře míněných starostí.“ A Percyho tichého odsudku, pomyslela si.

V průběhu dubna byla pole oseta. Mary si zastínila oči před jarním sluncem a upřela je na nekonečný lán úhledně nakupených brázd, čekajících, až vzejdou semena. Za ní stál Hoagy Carter, bělošský hospodář, kterého zdědila při koupi Dobrého lánu, a Sam Johnson, jeden ze somersetských nájemců, jehož otec kdysi obdělával tutéž půdu jako otrok. Až přijde čas vyzrnění, Sam a ostatní obdrží třetinu výnosu ze sklizně, kterou dnes posuzují. Oba muži s klobouky v rukou čekali na Maryino hodnocení.

„Vypadá to dobře, Same. Zdaleka nejlíp,“ dodala. „Jestli to všechno vyjde, čeká nás bohatá úroda.“

„Ach, slečno Mary…“ Sam si povzdechl a přivřel oči potěšením. „Skoro na to ani nemůžu myslet. Kéž by nám Bůh dopřál dobrý počasí, až budeme sbírat, abysme si mohli uložit nějaký penízky do banky.“

„Zatím nám opravdu požehnal,“ souhlasila Mary. „Déšť přicházel v pravou chvíli a neuhodily žádné pozdní mrazy. Ale jsem stejná jako vy. Nebudu mít klid, dokud nesebereme bavlnu z poslední řádky.“

„A pak si můžeme začít dělat starosti s dalším rokem.“ Hoagy se uchichtl, ale oči spočívající na Mary náhle dostaly pronikavě úzkostný výraz. „Tedy, jestli nepřijde silnější větřík a nevodfoukne vás.“

Mary na to nic neřekla a muži si opět nasadili klobouky a kráčeli vedle ní směrem k Samově chatce. „Pan Hoagy má pravdu, slečno Mary,“ poznamenal Sam s tímtéž ustaraným výrazem. „Měla byste začít jíst, dřív než se nám ztratíte před vočima. Co kdybyste chvíli zůstala a najedla se s náma? Bella postavila na kamna velkej kastrol jarního hrášku a jehněčí hřbet.“

Došli k verandě, kde na ně čekala Samova manželka. Zaslechla manželovo pozvání a teď se přidala i ona: „A zrovinka jsem vytáhla z trouby ostružinovej koláč, slečno Mary.“

Hoagy ji pozoroval očima plnýma naděje. Mary věděla, že chce, aby souhlasila s pozváním. Ještě dvě hodiny nebude moct zasednout k vlastnímu stolu a pak ji čeká oběd stydnoucí vzadu na kamnech. Spatřila koláč chladnoucí na parapetu kuchyňského okna a ucítila horké ostružiny i kůrčičku pomazanou máslem.

„Moc vám děkuju,“ odpověděla, „ale máme tu ještě pár domů, které musíme obejít. Hoagy, jste připravený?“ Z pohledu na koláč a z té ovocné vůně se jí udělalo nevolno. Od matčiny sebevraždy mohla sotva vystát pomyšlení na jídlo.

Sam s Bellou vyprovodili Mary a zklamaného Hoagyho na chodníček zastřešující chatky, kde zastihli Daisy, čtrnáctiletou dcerku Johnsonových. „Mami, jede sem nějakej nóbl automobil. Viděla jsem ho, jak sem zahejbá.“

„Nějakej ten vůz bez koní?“ podivila se Bella. „Kdo by v něčem takovým sem za náma jezdil?“

Mary zahlédla přes síťové dveře proti hmyzu předmět rozhovoru, jak zastavuje pod ořechovcem pekanovým na dvorku.

„Hele, to je ten Percy Warwick,“ podivil se Hoagy a přimhouřil oči. „Copak tady asi pohledává?“

„On asi přijel za mnou,“ vysvětlila Mary. „Zůstaňte všichni tady a já se jdu podívat, co chce.“

Nakonec mě vypátral, pomyslela si Mary, už teď unavená ze setkání, k němuž mělo dojít. Zřejmě ji sledoval, když obcházela jednotlivé domy, a objevil ji zde. Posedával se zkříženýma nohama a založenýma rukama u nového pierce-arrow, náhradě za ten starý, který mu otec opatroval za války.

„Ahoj, Percy,“ pozdravila nepříliš srdečně. „Vím, proč jsi tady.“

„Ollie měl pravdu.“ Prohlížel si ji vážným pohledem. „Opravdu připomínáš spíš kostru než člověka.“

„Ty přeháníš. Ollie by se o mně takhle nikdy nevyjádřil.“

„Možná že parafrázuju. On asi řekl ‚kost a kůže‘, když tě viděl tuhle večer u vás doma. Ale sedí to oboje.“

Věděla, že má na mysli, jak si ji Ollie odchytl, když se vrátila domů, aby vyměnila Shawneemu postroj. S neochabující bdělostí na ni noc co noc čekal na verandě s nadějí, že ji zastihne, až se bude vracet. „Ollie neměl zbůhdarma trávit večery čekáním na mě, zvlášť když celý den pracuje v obchodě. Potřebuje si odpočinout.“

Percy narovnal nohy a postavil se. „Měla bys ocenit jeho starostlivost. On nechápe, proč se straníš útěchy těch, kdo tě mají rádi.“

Ty ale rozumíš, ne? pomyslela si Mary. Percy chápal, proč se vzdala všech a žije jako poustevník mimo svůj domov. Byl přece přítomen tomu, co se stalo a co změnilo navždy její život; a teď, když ho vidí, jenom se jí vše v duchu vrací a ona ještě silněji pociťuje tu strašlivou vinu, jíž si je vědoma každou bdělou minutu. Překvapilo ji, že je Percy oblečený tak neformálně. Byl pracovní den a on nosil obvykle oblek. A přesto zářil a jako vždy pod tím poledním sluncem připomínal nějakého řeckého boha; za normálních okolností by se jí zrychlil pulz. Teď však ne – už ne.

„Ollie říká, že ses přestěhovala do Ledbetterova domu,“ pokračoval. „Žádný div, že tě nikdy nezastihneme doma. Z Tobyho jsme nedostali ani slovo.“ Zatvářil se, jako by si dokázal představit ten prázdný, špinavý dům, do něhož se každou noc vrací, tu matraci na vyhození a prázdné plechovky od polévky, kterou si ohřeje, když chce něco sníst. Aspoň že může chodit na záchod v domě.

„Udělala jsem to, protože mi to vyhovuje,“ odpověděla. „Sassii jsem poslala za dcerou a Toby dohlíží na dům.“

Percy si rozhořčeně povzdechl. „Mary, tohle musí přestat. Nesnáším, co si to provádíš.“

„Budeš muset.“ Vrhla zneklidněný pohled po Hoagym, který byl celý nesvůj, aby už pokračovali v obchůzce a on se mohl jít pak najíst. „Vím, že si ty a Ollie i vaše rodiny děláte o mě starosti, ale nic s tím nesvedete. Jsem tam, kde být chci, a dělám, co chci dělat. Nepřeju si, aby to znělo nevděčně po tom, cos pro mě udělal, ale já teď potřebuju zůstat sama.“

„Já tě samotnou nechat nemůžu.“

Mary, vědomá si Hoagyho nastražených uší, sykla: „Percy, poslouchej mě. Nemůžeš dělat absolutně nic.“

„Ale můžu. Proto jsem tady. Mám návrh.“

„Ten už jsem slyšela.“

„Tenhle ne.“ Percy k ní přikročil a zarputilý výraz v očích ji varoval, aby zůstala stát. „Nemyslíš si, že mi dlužíš, aby sis vyslechla, co ti chci říct?“

Už je to tu. Bude jí to viset nad hlavou po zbytek života. Ale Percy má pravdu. Opravdu mu to dluží. A vždycky bude.

„Jestli budeš mluvit potichu,“ ucedila. „Nechci, aby se tenhle náš rozhovor stal předmětem drbů na každé verandě v kraji.“

„Pak jdi a řekni Hoagymu, že musíš něco zařídit ve městě, a nastup si do auta. Čeká na nás oběd. On si může vzít tvého koně a bryčku k sobě domů a my si je pak vyzvedneme.“

Vytřeštila na něj oči, jako by přišel o rozum. „To neudělám! Musím ještě obejít dvě domácnosti a pak musíme s Hoagym probrat program odplevelení.“

Přikročil blíž. „Půjdeš se mnou, nebo tě vezmu a hodím tě do auta. Co bys říkala tomuhle předmětu drbů pro každou verandu v kraji?“

Mary věděla, že to Percy myslí vážně. Zablesknutí v jeho očích naznačovalo, že jí k rozhodnutí zbývá možná pár vteřin. „Tak jo!“ vybafla na něj a otočila se, aby zašla do chatky, kde se tři páry vytřeštěných očí rychle stáhly od síťových dveří. Hoagy na verandě si ji zvědavě prohlížel. Viděla, že slyšel dost z jejich hovoru, aby si z toho odvodil, že se mezi ní a všemocným Percym Warwickem něco děje. „Hoagy, vracím se do města s panem Warwickem,“ oznámila mu rádoby nedbalým hlasem. „Vy pokračujte v obchůzce a pak se jeďte domů najíst. Vyzvednu si vůz u vás.“

Hoagy na ni zamžoural. „To musí bejt něco důležitýho, když odcházíte uprostřed dne.“

„Možná ano,“ odpověděla rozmrzele, „ale odpoledne se vrátím.“ Zatvářil se kysele a ona vyrozuměla, že kdyby se nevrátila, dal by si po zbytek dne volno. Vyrazím ho při první příležitosti, která se mi naskytne, pomyslela si, zatímco se vracela k Percymu a jeho pierce-arrow.

„Do večera se bude tahle tvoje návštěva probírat u stolu každého nájemce,“ prohodila, klesla na místo spolujezdce a zabouchla dveře.

Percy se zakřenil. „Sakra, Mary, nemyslíš, že budeme o něco zajímavější než květopas?“

Kapitola dvacátá třetí

Jakmile se za nimi vznesl oblak prachu, Mary se obrátila k Percymu. „Kam přesně jedeme?“

„Do srubu…“ Ucítila to napětí až hluboko v žaludku. Vzpomněla si, že se Percy zmiňoval o srubu jako o místu, kde by ji strčil pod sprchu a celou ji namydlil. Bylo to toho dne, kdy ji zastihl na polích v Somersetu a ona vypadala tak strašně – bylo to už hrozně dávno.

„Pořád ještě ho užívám, když jdu na ryby nebo na lov.“

„A jako místo, kam si vodíš ženy, předpokládám.“

Pohlédl na ni. „Jak si přeješ.“

„Hm, já si to nepřeju, Percy Warwicku. Nemám v úmyslu být jednou z tvých žen.“

„Nechci, abys byla jednou z mých žen. Chci, aby ses stala mou manželkou.“

Teď už cítila napětí v celém těle. „To je nemožné.“

„Taky jsem si to myslel, ale teď jsem ochoten ke kompromisu.“

Poněkud vyjekla překvapením. „Kompromis? Toho se týká tvůj návrh?“

„Hmm. Povím ti víc, až tě nakrmím.“

Mary přiměla srdce, aby bilo klidně. Do téhle léčky přece už spadli dřív. Připomněla si Percyho slova z toho dávného dne v Somersetu: Nazvi si to mužskou domýšlivostí nebo arogancí či silou lásky, ale já věřím, že tě dokážu přimět, aby ses chtěla Somersetu vzdát. Teď už určitě ví, že by to nedokázal. Měl by vědět, že pokud ji od jejích povinností vůči Somersetu neodradila matčina sebevražda, nedokážou to žádná jeho slova ani činy. Už ztratila příliš mnoho, obětovala příliš mnoho. Jistým zvráceným způsobem, který by Percy nepochopil, matce dlužila, aby plantáž prospívala. Mary by nikdy nepřistoupila na kompromis, který by narušoval tento její cíl.

Jeho manželkou, řekl, ne milenkou. Proč by si ji teď vlastně chtěl brát? Nikdy nevypudí z mysli pohled na matčinu mrtvolu visící na světležlutých pruzích, které upletla, aby z nich uvázala smyčku. Navzdory šeredně oteklému obličeji a vyčnívajícímu jazyku byl na jejích rtech jasně patrný vítězoslavný úsměv. Percy si toho musel jistě všimnout, když ji odřezával.

Z hrdla jí unikl lítostivý povzdech. Percy ho zaslechl a tiše se zeptal: „Nějaká chmurná vzpomínka?“

„Něco takového,“ přikývla.

Mary ještě nikdy nenavštívila srub, který Miles s Olliem a Percym začali stavět na břehu jezera Caddo už jako desetiletí chlapci. Ten projekt jim zabral celé léto toho roku a mnoho následujících letních prázdnin trvalo, než ho dokončili a vylepšili. Ještě teď si vzpomínala na jejich hovory u stolu, které se točily kolem konstrukce srubu a jeho zařízení, a na varovná slova její matky: Pamatuj si, Milesi, že se tam nebudeš smět chovat jinak, než se chováš ve svém vlastním pokoji doma.

Ačkoliv jí bylo teprve pět či šest, Mary si tenkrát pomyslela, co je to za hloupou připomínku, protože sama soudila, že si hoši srub postavili právě proto, aby se v něm nechovali tak jako doma. Vyrostla v přesvědčení, že je to nanejvýš tajná, výlučně mužská skrýš – místo, kam si hoši vodí dívky a popíjejí alkohol.

„Takže tohle je ten srub,“ poznamenala, když ji Percy dovezl před neopracované borovicové dveře. „Nikdy předtím jsem tu nebyla. Za celé ty roky.“

„Nikdy jsi na to nebyla zvědavá?“

„Ne.“

„Tak dobrá,“ přikývl.

Vstoupili do místnosti šestkrát dvanáct metrů velké, rozdělené na kuchyň, obývací část a ložničku oddělenou závěsy, kde byla dvojitá postel a dvě samostatná lůžka. Percy ji nechal, aby si vše prohlížela, a sám poodešel, aby donesl „něco studeného“ ze studny. Mary poznala vyhozený gauč z otcovy pracovny, pár křesel, která kdysi zdobila zadní salon u Warwicků, a umývadlo se zrcadlem zjevně francouzského původu, bezpochyby příspěvek od DuMontů. Ve srubu bylo čisto a chladno. Očekávala horkou, temnou, nevětratelnou jeskyni s mouchami a komáry a pánbůh ví jakou další havětí z říčního břehu. Namísto toho sem až na stín vrhaný stromy proudilo pevně zasíťovanými okny světlo a stropní ventilátory rozháněly proudy vzduchu, který vanul od jezera.

Malý stůl v kuchyňském koutu byl prostřen pro dva, a to i s ubrousky a vázou s jarními květinami. Tyto pečlivě rozmístěné předměty, položené sem Percyho svalnatýma rukama dřevaře, ji dojaly a zvláštně něžně naladily.

„Proč jsi mě sem přivedl, Percy?“ zeptala se, když se vrátil s lahví vína vychlazeného tak, že ji předtím vložil do vědra se studniční vodou. „Alkohol ti nijak nepomůže, ať už mi chceš říct cokoli. A radši doufej, že se tu nebude nikde potloukat šerif Pitt, aby zjistil, že chladíš ve studni láhev.“

Percy zrovna otvíral víno. „Šerif má na práci jiné věci, než aby strkal nos tam, kam nemá.“

„Chceš tím říct, že pro Warwickovy zákon neplatí?“

Zalitovala své poznámky, sotva ji vypustila z úst. Percy byl natolik slušný, že na to nic neřekl, a jeho mlčení jí mělo připomenout, že ani Toliverové se necítili povinni řídit se každým písmenem zákona, jak nedávné události prokázaly. „Porušujeme jen ty zákony, které se netýkají nikoho jiného,“ odpověděl posléze a nalil do dvou sklínek sauvignon blanc. „Posaď se, Mary. Jedna sklenička vína ti neublíží. Jsi napnutá víc než pérko u hodinek. Napij se a já nám zatím připravím piknik. Pak si promluvíme.“

„Já bych si raději promluvila hned,“ namítla Mary a chopila se skleničky, aniž se hodlala napít. „Proč se se mnou chceš oženit, Percy? Zvlášť… po tom, cos viděl?“

Odvedl ji ke křeslu, tam jí skleničku sebral, položil ji stranou a něžně přiměl Mary, aby si sedla. Pak si přitáhl jiné křeslo, takže se koleny skoro dotýkali. „Poslouchej mě pozorně, Mary,“ vyzval ji a uchopil ji za ruce. „Vím, co si myslíš, že mám na mysli. Mýlíš se. Ty nejsi příčina, pro kterou si tvoje matka vzala život. Možná je pravda, že by byla ještě naživu, kdyby tvůj otec napsal jinou závěť, jenže on to neudělal. Ani to není tvoje chyba.“

Ohromená Mary se zajíkla: „Jak – jak můžeš popírat, že jsi mě vždycky obviňoval, že mi táta odkázal Somerset? Vždyť to byla příčina všech našich hádek! A neříkej, žes mi nepřičítal zodpovědnost za to, že máma nevstávala z postele – a že umřela. Víš přece, že to tak bylo.“

„Já jsem se s tebou vždycky hádal kvůli tvé posedlosti Somersetem na úkor všeho a všech, ale tvoje matka kvůli tomu nemusela umírat. Kvůli tomu nemusela skomírat v posteli. Mohla si zvolit život, mohla tě milovat a podporovat bez ohledu na to, komu dal tvůj otec ve své závěti přednost.“

Mary na něj třeštila oči. „Ale myslel sis, že Somerset měl připadnout jí!“

„Samozřejmě že jsem si to myslel. Ale taky jsem si myslel, že její smrt neměla být důsledkem rozhodnutí tvého otce a že bylo od ní ničemné nechat tě, aby sis to myslela.“

Do očí jí vhrkly horké, nevěřícné slzy. „Ty… ty to myslíš vážně, Percy?“

„Ale miláčku, z celého srdce,“ odpověděl; vstal, přitáhl si ji do náruče a hýčkal ji jako dítě, které se probudilo ze zlého snu. „Jsem trouba, že jsem si neuvědomil, co si o mně musíš myslet. Tohle je jeden z důvodů, proč jsem tě sem přivezl, vyjasnit si to nepochopení. Máme mezi sebou rozpory, ale to se netýká smrti tvé matky.“

„Ach Percy…“ Povzdechla si a její vzdor opadl. Bylo nebezpečné zůstávat v jeho náruči, ale jakou blaženost při tom pociťuje, když jí Percy nabízí útočiště, sílu… a odpuštění.

Políbil ji mezi oči a pustil ji. „Necítím na tobě nic než kosti,“ postěžoval si a hnětl jí ramena. „Dostaneme do tebe trochu jídla a tenhle rozhovor ukončíme. Vypij si to víno. Dostaneš po něm chuť k jídlu.“

Mary se opět posadila, cítila se lehká a zbavená břemene, dokonce se v ní ozval hlad. Pozorovala Percyho, který se pustil do práce v kuchyňském výklenku a tiše si přitom prozpěvoval. Chová se tak uvolněně, pomyslela si, zatímco usrkávala víno. Zdá se, že žije lehce, jakoby nic, pluje s vlnami jako loď na moři. Bylo by možné, aby spolu byli šťastni, pokud by se vzali? Byl to muž jako z ocele, stejně jako otec. Vernon Toliver se nepotřeboval mísit s jiným kovem, který by ho doplnil, proto si také mohl dovolit oženit se se ženou, jakou byla její matka. Mary je však z tvrdšího materiálu. Nevyhnutelně by na sebe s Percym narazili…, ocel na ocel.

Alkohol začal vykazovat účinky. Musí si na sebe dávat pozor. Tohle byl důvod, proč začala pít její matka. Aby se cítila líp, aby podpořila chuť k jídlu a otupila bolest. „Nepotřebuješ pomoct?“ zavolala. Stál u pultíku a sekal do kostky ledu, která se rozpouštěla ve výlevce.

„Ne. Seď a odpočívej.“

Ano, udělám to tak, pomyslela si Mary. Budu si těch vzácných okamžiků klidu užívat. Uvelebila se v křesle a toulala se pohledem po různých předmětech, o nichž hoši usoudili, že jsou hodnotné natolik, aby je odnesli z domova. Na jedné stěně visela indiánská čelenka, která se kdysi nacházela v Milesově ložnici. Mary vzpomínala na bratra se smutkem, který spíš připomínal tupou, nepolevující bolest. Na dlouhý dopis, v němž popisovala matčiny poslední dny, nepřišla žádná odpověď. Snažila se, aby to vyznělo vesele, když psala, jak Darla sedala den po dni v salonu a zdánlivě spokojeně pletla přehoz na postel, jímž chtěla Mary překvapit v den jejích narozenin.

„Mňamka je na stole,“ oznámil Percy a Mary se rozesmála, když se s hranou formálností uklonil, vzal ji za ruku a vedl ji ke stolu. Snažila se neškaredit se, když spatřila ty naložené talíře. Měla pocit, že má místo žaludku náprstek.

„Vypadá to… lákavě,“ pronesla, když na vidličku nabrala směs čehosi, co pro ni bylo zcela nové. Byl to salát z nakrájeného kuřecího masa, zelených hroznů a pražených mandlí zalitý čistou lahodnou zálivkou, která jí v ústech zanechávala trpkou, osvěžující chuť. Chvíli žvýkala a polykala a pak blaženě přivřela oči. „Mňamm, Percy, to je dobrota.“

Podal jí košík s pečivem. „Zkus jeden.“

Posloužila si lehkým, máslovým rohlíčkem ve tvaru půlměsíčku a zakousla se do něj. „Ten ale je,“ povzdechla si.

„Nazývají je croissants, a je to jedna z mála rozkoší, které jsem poznal ve Francii. Kuchař DuMontových naučil našeho kuchaře, jak se dělají.“

Spořádala salát do posledního sousta a snědla dva croissanty. Když dojedla, odstrčila talíř a položila si dlaně na žaludek. „Nevím, kam bych dala ty broskve a smetanu, Percy. Už tu nemám ani kousíček místa.“

„To je v pořádku,“ ujistil ji. „Smetana je na zmrzlinu. Dáme si to později s těmi broskvemi.“

Zmínka o „později“ připomněla Mary opět důvod, proč ji sem Percy přivezl. Během celého jídla směroval hovor k tomu, co nového se v místě událo, k rodině a přátelům, a jejich vidličky a nože přitom družně cinkaly na talířích z modrého porcelánu. Hlavní téma hovoru se ztrácelo kdesi v dálce jako dešťový mrak, z kterého možná zaprší.

Složila ubrousek a položila ho na stůl. „Percy, myslím, že je čas, abys vyrukoval se svým návrhem.“

Percy sebral talíře. „Nejdřív to opláchnu. Záchod je venku, pokud potřebuješ. Vyber si kterýkoli strom a dej pozor na sametky. Voda je vytažená ze studny a ručníky jsou hned vedle. Víno si dopijeme na verandě.“

Byla příliš malátná na to, aby se s ním přela, cítila se jako spokojená, dobře najedená kočka. Vyšla pomalu ven do zeleného ticha a vytrácejícího se odpoledne a našla si klidné místečko; pak se u studny umyla, osušila si ruce a vrátila se na verandu, kde už Percy rozlíval zbytek vína. Veranda, stíněná cypřiši, byla postavena tak, aby zachytávala větřík od jezera, a před komáry ji chránila síť.

„Já už pít nechci,“ namítla a vytáhla hodinky na řetízku. „Jsou tři pryč. Opravdu musím jít.“

„Pročpak?“ zeptal se Percy. „Copak Hoagy to sám nesvede?“

„Na Hoagyho se musí dohlížet. Moc rád chodí na návštěvy a dělá si přestávky na kávu.“

„To jsou ty radosti se spravováním plantáže, viď?“

„Nezkazme si ten báječný piknik tím, že to zase budeme přetřásat, Percy.“

„Ale já musím. Plantáž tvoří hlavní bod mého návrhu.“

Mary ztuhla. Už je to tu, napadlo ji. Další katastrofa po dalším krásném dni, který jsme spolu strávili. „A co to tedy je?“ zeptala se.

„Hm, udělal jsem si takovou rozvahu o tom, co je důležité – s čím dokážu žít a bez čeho žít nedokážu. A rozhodl jsem se –“ zatočil vínem ve sklenici co nejopatrněji – „že dokážu žít s plantáží zamořenou květopasem, ale nedokážu žít bez tebe.“

Mary se nadechla a snažila se pochopit jeho slova, jistá si tím, že špatně slyšela. „Co… cos to říkal, Percy?“

„Chci, abychom se vzali – tak, jak to je… Já budu dřevař a ty plantážnice.“

Cítila, že se jí oči rozšiřují až do velikosti porcelánových talířů. „Myslíš tím, že by sis nás vzal oba – mě i Somerset?“ To snad není možné, pomyslela si. Sluch ji určitě šálí.

Percy k ní obrátil tvář. „Právě to ti navrhuju. Vdáš se za mě, pokud ti slíbím, že vezmu zpět své námitky vůči Somersetu a přijmu věci tak, jak jsou?“

Stále ještě nemohla uvěřit svému sluchu. „Já tomu nevěřím,“ pronesla sotva slyšitelným hlasem.

Postavil sklenku na stůl a vztáhl k ní ruku. „Věř tomu, Mary. Miluju tě.“

Opatrně vložila ruku do jeho velké dlaně. „Co způsobilo tu změnu?“

„To, co vidím, že se s tebou děje. A se mnou.“ Sevřel prsty její ruku. „Kolik dalších břemen ještě myslíš, že můžeš unést sama? Kolik dalších let budu já ještě moct trávit o samotě, bez tebe? Naše dny jsou plné od svítání do soumraku, miláčku, ale naše životy jsou prázdné.“

„A co… všechno to, cos říkal, že potřebuješ od manželky? Někoho, kdo bude stavět tebe a děti na první místo?“

„Možná že to tak nakonec dopadne, ale slibuju, že nebudu vstupovat do našeho manželství s tím, že s tím budu počítat. Jestliže nebudu moct přijít k tobě domů já, pak můžeš přijít ty ke mně. Slibuju, že mně bude stačit, když budeme žít spolu jako manželé pod jednou střechou.“

Její radost stále ještě držela na uzdě nevíra. „Jenže všechny kompromisy děláš ty. Čeho se budu muset vzdát já? Co musím já slíbit?“

Ruka se mu sevřela. „Musíš slíbit, že jestli Somerset padne, necháš to tak. Tím celá záležitost skončí. Nebudeš za mnou chodit, abych ho zachránil svými penězi. Bude pro mě těžké ti to odmítnout, ale udělám to, a ty musíš slíbit, že mé odmítnutí nebude mít dopad na naše manželství. Víš dobře, co si myslím o pěstování bavlny. Plantáže, jako je ta tvoje, pokládám za ztracenou záležitost, jejíž čas přišel a zase pominul.“

Natáhla volnou ruku a přitiskla mu prsty na ústa. „Nemusíš už nic dalšího říkat, Percy. Vím, jak to cítíš, a ne, nebudu očekávat, že mě přijdeš zachraňovat. Bylo by to porušení pravidel, podle kterých jsme odjakživa žili.“

„Takže slibuješ?“ zeptal se jí a zdálo se, že nechce dát najevo radost dřív, než mu dá slovo.

„Ovšemže slibuju!“ vykřikla a vyskočila z křesla jako dítě připravené dovádět. „Percy…, myslíš to vážně?“

„Myslím to vážně,“ odpověděl se smíchem. „Mimochodem, ještě jsi neřekla ano.“

Mary si před něj klekla a objala ho pažemi kolem krku. „Ano, ano, ano!“ křičela mezi rychlými polibky, kterými ho zasypávala. Bůh se na ni konečně usmívá. „Ach,“ vzdychla, „už tak dlouho přemýšlím nad tím, jaké by bylo provdat se za tebe.“

„Nech mě vstát z téhle židle,“ odpověděl Percy, „a já ti to předvedu.“

Kapitola dvacátá čtvrtá

Odnesl ji do ložnice za závěsem. Když ji pokládal na postel, povšimla si čerstvě vypraných lůžkovin. On s tím svedením počítal, pomyslela si, ale vůbec jí to nevadilo, cítila pouze úlevu, že bude brzy s jediným mužem, který dokáže utišit tu živočišnou touhu, která se v ní skrývá. „Percy…,“ vyhrkla tiše, „já mám…“

„Strach?“ dokončil otázku za ni a mezitím jí rozpínal blůzku. „Neboj se.“

„Ale já nevím, co mám dělat…“

„Na tom nesejde. Spolu to zvládneme.“

A zvládli to. O několik hodin později, když místnost potemněla, vyšel měsíc a ona mu spočívala v náruči a cítila tu uklidňující délku jeho těla, zeptala se: „Víš, jak jsem se cítila?“

„Ne, lásko,“ odpověděl a uhladil jí vlasy. „Pověz mi to.“

„Jako doma. Bylo to, jako když se vracím domů.“

„Ty jsi doma,“ ujistil ji.

Už svítalo, když ji vzal za ruku a odvedl ven ke sprše postavené za zástěnou borovic a pak spolu stáli nazí pod proudem vody, a zatímco Mary výskala a cákala kolem sebe, Percy se z celého srdce smál. Tohle je ráj, napadlo ji, a my jsme Adam a Eva. Byli snad někdy muž a žena takto stvoření jeden pro druhého? Po chvíli vztáhla ruku, pohladila ho po široké, dobronzova opálené hrudi a zašeptala „Percy!“ tak naléhavě, že ji odvedl zpátky do srubu.

Pak přišlo ráno a Percy pro ně připravil snídani – slaninu, vejce a broskve se smetanou, na kterou předchozího dne zapomněli. Mary hladově polykala, vrátila se jí chuť k jídlu. Potom, zatímco se oblékali, Percy nadhodil: „Já tady mám aspoň něco na převlečení, abych vypadal slušně, až tě povezu k Hoagymu, ale co ty?“

Mary si sáhla na límec blůzky a pak se podívala na hnědou jezdeckou sukni. „Já tohle nosím každý den, když zaskakuju za někoho na poli. Hoagy si nevšimne, že jsem se nepřevlékla.“

Hrozně se jí nechtělo opouštět toto místo, a tak se zahleděla na jezero ze zastíněné verandy a Percy se postavil za ni a zabořil tvář do jejích vlasů. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Budu v pořádku,“ ujistila ho. „Byl jsi velmi ohleduplný.“

„Budeš mít citlivá místečka. Přinesu ti odpoledne hojivou mast.“

„Nenajdeš mě. Ještě nevím, kterou část budu obhlížet.“

Napjal mírně paže. „Takže dnes večer. Budeš doma?“

„Ano, dám si na tom záležet. Připravím pro nás večeři… a můžeš zůstat. Toby tam nebude. Každý čtvrtek přespává u bratra. Chodí na ryby.“

Jeho sevření zesílilo a jí začala rychleji proudit krev. „Nechám auto doma a přijdu pěšky,“ oznámil jí chraplavým hlasem. Pak ji k sobě obrátil, zvedl jí bradu a palcem ji pohladil po dolíčku. „Jsi šťastná, Mary?“

„Víc, než jsem si kdy myslela, že je možné,“ odpověděla. Udiveně se dotkla jeho tváře. Byla teď poněkud zarostlá a světlé chloupky bylo sotva vidět. Zatajila dech. Tohle je láska, pomyslela si, a ne jen smyslnost. Jak se vůbec kdy mohla bát ho milovat? Se svými odlišnostmi si poradí. Potřebují se. Bude na něj hodná. Nikdy nebude litovat, že se s ní oženil. Vzrůstala v ní touha, nedbala na pulzující odřená místečka, které zanechalo jejich milování. Jestli neodejde ihned, neodejde nikdy, a ona se musí vrátit za Hoagym. Ustoupila. „Musíme už jít, Percy. Jestli se moc opozdím, Hoagy mě bude podezírat. A taky jsem si jistá, že Shawneeho nenakrmil.“

Percy se díval, jak si Mary svazuje vlasy dozadu. „Myslíš, že bychom si dnes večer mohli promluvit o datu svatby, miláčku? Chci, abychom se vzali co nejdřív.“

Ruce jí klesly. Obrátila se k němu se sklíčenou tváří. Nenapadlo ji, že se bude chtít oženit dřív, než bude sklizena bavlna. Svatba se teď konat nemůže, vždyť to obnáší spoustu příprav. Odedneška musí Mary strávit každičký den, každou pracovní hodinu na Somersetu. „Já… Myslela jsem, že počkáme až po sklizni,“ odpověděla a očima žadonila, ať se necítí dotčený, že ho musí nechat čekat. „Tolik na tom teď záleží, víš to přece. Jinak to nejde. Nesmí dojít k žádné prodlevě, k žádnému narušení prací. Musím být na plantáži nepřetržitě… Myslela jsem, že jsi souhlasil, že to pochopíš.“

Těžce polkl a Mary si všimla, jak je zklamaný. „Hm, tak které datum by bylo podle tebe vhodné?“

„Konec října?“

„Konec října? Ten je ale hrozně daleko, Mary!“

„Já vím.“ Objala ho pažemi kolem krku. „Ale on přijde. A mezitím, jestli se budeme chovat nenápadně, můžeme být spolu. A já ti ten odklad vynahradím, slibuju. Miluju tě.“

Percy to vzdal a sevřel ji v náručí. „Tak jo,“ souhlasil, „ale kéž by to bylo už zítra. Mám takový pocit, že je chyba to odkládat.“

„Byla by chyba to neodložit,“ zdůraznila Mary. „Takhle budeme mít čas naplánovat nádhernou svatbu a různé předmanželské akce a taky pořádné líbánky. Budeme si moct odpočinout. Uvidíš.“

Přiblížil se konec dubna, nastal květen, a stále bylo sucho a horko. Mary si dělala starosti. Avšak počátkem června, krátce předtím, než tobolky bavlníku odkryly svůj bílý poklad, přišel mírný deštík, který napojil rostlinky tou správnou dávkou vlhkosti a uhasil jejich žízeň. Prozřetelnost se na ně i nadále usmívala, ale Mary vstávala každé ráno s pocitem úzkosti. Kéž by déšť ještě nějakou dobu posečkal a kéž by nepřišla ani žádná jiná pohroma; pak by poslední kapitola nepříznivého osudu Toliverů konečně skončila.

Byla sice ohledně svého štěstí opatrná, ale neodolala, aby si nepředstavovala, jak má sklizeň pod střechou, hypotéku téměř splacenou a peníze v bance. Mohla by začít manželský život s Percym s čistým štítem, a pokud Percy dostojí svému slibu, ona zajistí, že kvůli Somersetu nebude nikdy trpět. Bude se snažit hospodařit lépe se svým časem i silami a začne tím, že najme správce, který by jí ulevil od některých povinností. A jestli bude třeba, propátrá třeba celý stát, aby našla náhradu za líného a nespolehlivého Hoagyho Cartera.

Svůj společný život už ale plánovali. Budou žít v Toliverském sídle. Staré Warwickovy nesmírně potěší, že budou mít syna a snachu a časem i všechny malé Warwicky jen o několik domů dál. Percy měl v plánu co nejdřív po svatbě zavést do domu elektřinu a telefon, proboha! Měly se tu zřídit koupelny, zmodernizovat kuchyně a přístřešek pro bryčky chtěl přestavět na garáž. Celková obnova zahrnovala i růžovou zahradu a pozemky i nové venkovní nátěry. Samosebou si zde ponechají Sassii i Tobyho, ale najmou ještě další zaměstnance; a Percy byl neústupný v otázce účetního, který osvobodí Mary od vysedávání nad účetními knihami, když bude doma.

Jejich hlavní starost se týkala toho, aby udrželi své příchody a odchody na schůzky – a milování – v tajnosti. Mary nedělala Percymu žádné scény kvůli tomu, jak je důležité chránit její pověst před sexuálním skandálem. Lidé se na ni možná mračili, že nenapravila to, jak ji otec zvýhodnil, ale nikdy se na ni nedívali spatra. Je Toliverová! To jméno by ji však nezachránilo, kdyby vyšlo najevo, že spí s mužem, za něhož není provdaná, a Percy si určitě nepřál, aby vzniklo podezření, že s manželkou spí ještě před svatbou.

Plánovali tedy své schůzky a skrýše opatrně. Nejčastěji se vídali v Percyho odlehlém srubu u jezera. Ani živá duše netušila, co se za těmi dveřmi z neopracovaných prken odehrává. Sassie, která se těsně před sklizní vrátila domů, se domnívala, že Mary tráví každou noc, kdy není doma, v Ledbetterově domě. Hoagy se zase domníval, že jeho paní míří na konci dlouhého, horkého dne se Shawneem k Houston avenue; zdá se přitom podivně šťastnější a zároveň se i trochu zaoblila, konečně už není samá kost.

Čtvrteční večery, kdy byla jak Sassie, tak Toby přes noc mimo dům, trávili v Toliverském sídle; Mary s Percym si sotva dopřáli dost času, aby snědli prostou večeři, kterou Mary připravila, a už se hnali po schodech do ložnice a cestou odhazovali oblečení. Mary, která kdysi žila jen pro své dny na Somersetu, žila nyní pro své noci s Percym.

Pouze nedělní odpoledne dokázali sdílet ještě s někým jiným, a to s Olliem a Charlesem Waithem, který jim dělal čtvrtého do bridge. Mary to s nimi sice sotva mohla vydržet, ale tyto nedělní chvíle byly nutné jako zastírací manévr. Byla si jistá, že Ollie a Charles už při pouhém pohledu na ni a na Percyho vědí, kde by byli raději. Byla to muka, sedět s ním u stolu, někdy jako se spoluhráčem, jindy jako s protihráčem, být si všemi smysly vědoma každého jeho pohybu a přitom si nedovolit ani úsměv neřkuli pohled jeho směrem. Odpoledne se nekonečně vlekla a Mary vždy s obrovskou úlevou poslouchala, jak pendlovky odbíjejí hodinu, kdy její hosté odcházeli.

Percy došel přes všechny námitky k tomu, že pochopil, proč je Mary ohledně jejich svatby tak opatrná a chce jejich úmysly zatím uchovat v tajnosti. Utajení je chránilo před spekulacemi o rozsahu jejich důvěrností a Mary se hrozila, že by všechno mohlo vyjít najevo. Oba se shodli, že jakmile by se to Beatrice dozvěděla, nevyšla by z rozrušení, že je svatba na spadnutí. A samozřejmě museli brát v potaz i Ollieho.

O Olliem mluvili dlouho. „Musíme mu to říct už brzy, Mary,“ domníval se Percy.

„Proč?“

„Protože je do tebe zamilovaný, ty krásný hlupáčku. Miluje tě stejně dlouho jako já.“

„Jednou jsem ho z toho podezírala, ale myslela jsem si, že jeho city přerostly v přátelství.“

„Věř mi, nepřerostly. Kdybych si myslel, že existuje sebenepatrnější možnost, že mu jeho city oplatíš, nikdy bych tě byl neuháněl. Nebýt Ollieho, dneska bych ležel někde v hrobě ve Francii.“

„Já vím,“ povzdechla si Mary, kterou při tom pomyšlení jako obvykle zamrazilo. „Myslíš, že se pořád té naděje nevzdává?“

„Nedělá to vědomě, ale dokud nebudeš mít na prstě prsten, pořád bude částí své bytosti věřit, že má šanci.“

„Dej mi čas do poloviny srpna, pak mi ten prstýnek kup,“ uzavřela rozmluvu Mary.

Kapitola dvacátá pátá

Druhý týden měsíce srpna se chýlil ke konci. Nastal čas první sklizně v polích. „V pondělí, hned po rozednění,“ vydala Mary pokyny nájemcům v sobotu, než započal sběr. „Zítra si všichni pořádně odpočiňte. V pondělí začneme od jihu a budeme postupovat na východ. V úterý půjdeme od západu k severu. Buďte připraveni ve vozech v půl páté.“

To nedělní odpoledne byla Mary velmi neklidná a při bridži dvakrát přelicitovala. „Doufám, že to není špatné znamení,“ poznamenal Ollie.

Mary si jeho poznámku vyložila doslovně, jako narážku. „Co tím myslíš?“ vyjela na něj tónem, který se v napjatém tichu pokoje rozlehl jako ostré šlehnutí biče, a všichni tři muži k ní překvapeně otočili hlavy.

„Mluvil jsem o výsledku hry,“ usmál se omluvně Ollie. „Ty sis určitě myslela, že mluvím o sklizni. Bylo ode mě hloupé říkat něco takového zrovna dnes večer. Jsem si jistý, že máš všechno v Somersetu pevně v rukách. Prorokuju, že příští neděli touhle dobou budeš nejšťastnější žena v kraji.“

„Pojďme si na to připít,“ vyzval je Charles a rychle jim naplnil sklenice šampaňským, tajně sem propašovaným z vinného sklípku DuMontových. Prohibice platí pro ty, kdo pro ni hlasovali, na tom se všichni tiše shodli. Mary jako obyčejně pít odmítla, ale pozvedla svou sklenici vody. „Na naši bavlněnou královnu,“ připil jí Charles. „Kéž vždycky vyhraje!“

„Tak! Tak!“ vykřikli všichni jako jeden muž a přiťukli si. Avšak Ollieho poznámka ukončila veškeré předstírání, že se toho večera baví. Vynesla na povrch onu palčivou otázku, která v těchto dnech stále vězela v popředí její mysli: nepřelicitovala to?

S poukazem na brzké vstávání příštího dne poslala hosty domů dřív než obvykle, včetně Percyho, který se zpravidla vracel, poté co všichni odešli. „Jsem nervózní jako pes,“ vysvětlila mu, když byli ostatní z doslechu, a on jí chápavě stiskl paži.

Několik hodin po půlnoci ji probudilo bezvětří. Vztyčila se na posteli, poslouchala a čichala do vzduchu. Pak rychle odhodila přikrývky a otevřela francouzské dveře na verandu u svého pokoje. „Ach, to ne!“ vykřikla a v ústech jí hrůzou vyschlo. Daleko na východě, kde ležel Somerset, pročesávaly noční oblohu blesky. Ve vzduchu bylo cítit déšť a Mary uslyšela vzdálené zahřmění. A ještě něco. Nasála nosem. V nehybném vzduchu visel prach. Ach Bože, to ne! To mi nedělej. Bože, prosím. To mi nedělej. Tati, Thomasi – pomozte mi!

Srdce jí hrozilo vyskočit z prsou; vřítila se dovnitř a zdržela se jen tím, že si zavázala tkaničky a popadla plášť; vzápětí už pádila dolů.

Nasadila uzdu Shawneemu a vyskočila mu na hřbet jen tak v nočním úboru; poháněla valacha patami ven ze stáje a dál po spící ulici na vedlejší cestu, která vedla na plantáž. „Jeď, chlapče!“ pobízela Mary stárnoucího koně, a aby mu pomohla, sklonila se nízko nad vlající hřívu. Jak uháněli nocí, hlava se jí vyčistila. Nájemci vědí, co mají dělat. Zrovna tento týden vydala každé rodině pokyny, co dělat v případě deště. Ano, slečno Mary, pudem všichni s pytlema na pole a začnem sbírat, co nejrychlejc budem moct. Když začne moc pršet, poběžíme schovat pytle pod plachty vozů.

Hoagy byl vzhůru a organizoval svou rodinu. Bohudíky byli oba jeho dospělí synové doma, jeden na dovolence z armády a druhý se tu poohlížel po práci; pytle na bavlnu už měli přehozené přes ramena. „Dobrejtro, slečno Mary,“ pozdravili a dělali, že si nevšimli, že má jen plášť přehozený přes noční košili.

„Jak zlé to je, Hoagy?“

Hoagy pokrčil rameny. „Dokážete to odhadnout stejně dobře jako já, slečno Mary.“

„Podejte mi pytel.“

Noc byla stále ještě černočerná, když Mary a rodina Carterových, celkem sedmičlenná, nastoupili každý do svého řádku a začali sbírat. Doposud nespadla ani kapka, ale blesky nepřetržitě osvětlovaly oblohu a vzduch byl plný prachu. Modlila se, aby se zvedl vítr. To bezvětří ji děsilo. Daleko přes donekonečna se táhnoucí pole viděla mihotání petrolejových lamp a hlavy zahalené v šátcích se pohupovaly nízko a rovnoměrně nad mořem bílých tobolek, ruce trhaly svižně a zručně, zatímco noční obloha je ustavičně pobízela: pospěšte, pospěšte, pospěšte.

Krupobití přišlo o třicet minut později a po něm následoval déšť. Mary a sedm Carterových byli hodně daleko v poli, příliš daleko, než aby stihli doběhnout k vozům. „Schovejte se pod pytle!“ vykřikl kdosi. „Ty kroupy jsou tvrdý jak šutry v řece.“ Ale i když je zasypávaly kroupy, Mary stále trhala, dokud si nepřiznala, že to nemá smysl. Stáhla zpola naplněný pytel pod sebe, zakryla ho tělem a rukama si chránila hlavu. Po chvíli už dopadající kroupy nevnímala, slyšela jen, jak jí srdce bouchá proti pytli.

Lilo jako z konve, když ji konečně našli. „Slečno Mary,“ volal Hoagy, „víc toho teď udělat nemůžeme. Pojďte, odneseme ty pytle do domu.“

Mary popadla svůj pytel a vlekla se k hospodářovu domku; noční košile se na ni lepila, její lem táhla blátem a v promočených botách jí mlaskala rozbředlá země.

„Uženete si smrt, slečno Mary,“ politovala ji Hoagyho manželka.

Kéž by, pomyslela si Mary.

Pod střechou verandy, kam se všichni nahrnuli se svými pytli, mžourala Mary přes pramínky mokrých vlasů na kroužek tváří kolem sebe. Zdálo se, že čekají, až něco řekne…, až něco udělá. Jejich životy jsou v jejích rukou a ona musí najít nějaký způsob, jak dokáže napravit tu zkázu dnešní noci, nějak ji zapudit. Zejména Hoagy na ni hleděl s očekáváním v očích. Jelikož nebyla v situaci, kdy by mu mohla přímo zaplatit za jeho služby hospodáře, slíbila mu větší podíl na zisku po vyzrnění bavlny. Kradmo pohlédla do bezútěšné, mokré noci, jako by tam mohla uslyšet hlasy otce a dědečka, kteří jí poradí, co má dělat, slyšela ovšem pouze výsměch polevujícího deště noci a tříštění hroutících se svých snů.

„Sakra!“ ulevil si hospodář a utřel si obličej ručníkem. „Další rok nanic.“

„Co budem dělat, táto?“ zeptala se plačtivě jedna z holčiček s tvářičkou od bláta.

„Nejdřív ze všeho vysypeme tuhle bavlnu, aby uschla, a uvidíme, kolik toho máme,“ rozhodla Mary. „Mattie –“ obrátila se k Hoagyho manželce – „rozdělejte oheň v přední místnosti, abychom ty pytle usušili, jak nejlíp to půjde. Ráno zas bavlnu nacpeme zpátky.“

Tu tmavou hodinu před rozedněním strávili pilnou prací, třídili zachráněnou bavlnu na hromady v třípokojové chatce, aby zjistili její kvalitu. „Špatný. Vypadá to špatně, slečno Mary,“ prohlásil Hoagy.

Déšť ustal a noc se projasnila, když Mary konečně přijala hrneček kávy a vyšla na zadní verandu, aby se porozhlédla po svých pozemcích. Po polích se rozlévalo denní světlo a zvolna odhalovalo pomlácené řady, tam, kde ještě včera stály statné stvoly obtěžkané bavlnou. Stonky byly holé, polámané, roztlučené na kaši a pozurážené tobolky nebylo možné rozeznat od krup všude, kam až oko dohlédlo. Ani jediná rostlinka nebyla ušetřena.

„Vypadá to, jako když se smíchá vařená kapusta s tuřínem,“ prohlásil užasle jeden ze synů Carterových.

„Pššt, synku,“ napomenula ho matka a střelila pohledem po Mary.

Mary zaslechla, jak se přední síťové dveře otvírají a zase zavírají. Carterovi ihned zmlkli a rozhostilo se ticho, jako když do třídy vstoupí neočekávaně ředitel. Dříve než si to její otupělá mysl dokázala uvědomit, někdo jí kolem ramen přehodil kabát a známý hlas jí pošeptal pár slov do ucha. „Přišel jsem, abych tě odvezl domů, Mary,“ řekl Percy. „Teď už tady nejsi nic platná.“

Mary pohlédla na Carterovy. Všichni beze slova civěli na všemocného Percyho Warwicka, který měl paži položenou kolem slečny Mary. Pokud ještě existovaly nějaké pochybnosti o povaze jejich vztahu, teď už tu žádné nebyly. Aniž brala Percyho na vědomí, Mary se obrátila k hospodáři: „Hoagy, až tady s tím budete hotovi, pokuste se obejít Dobrý lán a ať všichni odnesou svou bavlnu na Ledbetterovu váhu. My se Samem posoudíme situaci v Somersetu a zvážíme tam tu svou. Sejdeme se v deset hodin u mě.“

„Ano, slečno Mary.“

„Dobré jitro vám všem,“ pozdravila je Mary a zavrtěla rameny, aby Percymu naznačila, že ji má pustit. „Oceňuji, jak jste se dnes ze všech sil snažili. Mattie, díky za kávu a omlouvám se za ten nepořádek.“

Percy spustil paži, pokývl rodině a následoval Mary místnostmi plnými zmáčené bavlny k pierce-arrow. Náhle se zastavila, aby mu vyčinila, že se tu zbytečně objevil a přivedl ji do rozpaků, když si všimla blatníků poznamenaných od krup a zablácených kol. Zhluboka se nadechla a zeptala se: „Proč jsi sem jezdil, Percy?“

Urovnal jí kabát kolem ramen. „Přijel jsem, abych se ujistil, že jsi v pořádku, a abych tě odvezl domů.“

„Z čeho usuzuješ, že bych měla chodit domů? Je mě zapotřebí tady. Kromě toho jsem přijela na Shawneem.“

Zvíře stále ještě stálo trpělivě tam, kde ho Mary přivázala ke kůlu, a déšť mu i teď stékal po plecích. Při zaslechnutí svého jména kůň otočil hlavu a vrhl po ní truchlivý pohled.

„Zařídím, aby ho někdo z Carterových odvezl domů,“ navrhl Percy.

„Ne, ty to nechápeš. Všichni Carterovic kluci jsou zapotřebí tady a já musím nutně zajet na Shawneem na Somerset. Až tam s tím budu hotová, musím do města za Emmittem Waithem.“

„Mary, prokristapána, já tě k Emmittovi zavezu.“

„Ne!“ Její tón nepřipouštěl žádnou námitku. „Musím tam sama.“

Carterovi se nakupili kolem síťových dveří a zcela nepokrytě na ně zírali.

„Takhle?“ zeptal se Percy a přejel pohledem její mokré, zablácené oblečení. „Nech mě aspoň, ať tě odvezu domů, aby ses oblékla do suchého, než se nachladíš.“

Mary rychle přemýšlela. Percy má pravdu. Kdyby se zrovna teď objevila před svými nájemci v noční košili a plášti, nevzbudilo by to jejich důvěru, a navíc jí byla zima. Nejméně ze všeho potřebuje, aby se rozstonala. „Tak jo,“ souhlasila neochotně.

Přivázala valacha k nárazníku a potom spolu s Percym seděli beze slova ve voze, zatímco Percy se soustředil na to, aby neuvízli i se Shawneem v blátě. Automobil i kůň byli nuceni dát se nedávno vydlážděnou silničkou do Howbutkeru, i když by raději dali přednost blátivé cestě a méně viditelnému vjezdu na Houston avenue. Město teprve teď zahajovalo nový den a řidič i urousaná spolucestující byli vděčni, že na podivný průvod, postupující pomalu kolem Radničního náměstí, bude civět jen pár obchodníků.

„Jak zlé to je?“ zeptal se Percy, když zastavil před verandou. „Jsi úplně vyřízená?“

Mary seděla strnule bokem k němu. „Ještě mám v ruce pár karet.“

Položil jí ruku na rameno a tiše řekl: „Je mi to líto, drahoušku, ale dohoda je dohoda.“

„Řekla jsem snad, že ne?“ Shodila ze sebe kabát a otevřela dveře. „Jenom… se kvůli tomu netvař tak potěšeně.“

„Já nejsem kvůli tomu potěšený, Mary, proboha…“ Percy vyklouzl z vozu, zatímco Mary běžela odvázat Shawneeho. „Jak si to můžeš myslet? Holčičko, vím, jak se asi cítíš –“

„Víš starou belu! Jak bys asi mohl vědět, jak se cítím? Vidět Somerset zničený je jako vidět svoje dítě mrtvé. To se nedá popsat…, ta bezútěšnost, kterou cítím!“

„Ale vědělas přece, holčičko, že je tu riziko…“

Mary cítila, jak jí žhne tvář. „Nepoučuj mě, Percy! Poslední věc, kterou teď od tebe chci slyšet, je dávka warwickovské logiky. Jdi do práce nebo si dělej, co chceš, a mě nech, ať se můžu postarat o svoje záležitosti!“

S těmito slovy a v čvachtajících botách a v oblečení ztěžklém blátem Mary zatáhla za Shawneeho otěže a odklopýtala do stáje, aby koně osušila a nakrmila; Percyho nechala, aby jen hleděl za ženou, kterou miluje a která ho v hodině své nouze opouští.

Kapitola dvacátá šestá

V pozdním dopoledni, zářícím sluncem a znějícím ptačími písněmi, jako kdyby v uplynulé noci vůbec k žádné katastrofě nedošlo, dorazila Mary se Shawneem před kancelář Emmitta Waithea.

Když vešla dovnitř, ukázal jí s hlubokým povzdechem na křeslo a sám se unaveně posadil do svého. Vypadal sehnutější než obvykle, jako by na jeho ramenou těžce spočívala část toho neštěstí.

„Se Somersetem není ještě amen, pane Waithe,“ spustila Mary, připravená předložit mu v duchu nacvičenou řadu argumentů. „Mluvili jsme o té finanční rezervě a mám v ruce ještě jednu kartu. Dobrý lán. Chci si vypůjčit na Dobrý lán.“ Uvědomila si, že příliš drmolí, ale musí přece z tváře otcova důvěřivého přítele vymazat ten lítostivý pohled „kéž bych tě byl neposlechl“. „Jsem si jistá, že mi vzhledem ke své zodpovědnosti zmocněnce pomůžete získat půjčku, abychom ochránili náš majetek. Je to jediný způsob –“

Emmitt bouchl rukou do stolu a rázně ji přerušil. „Nemluv tady se mnou o mé zodpovědnosti zmocněnce, vážená slečno! Ne teď, když jsi předtím na ni nebrala zřetel! Kdybych byl trval na své zodpovědnosti zmocněnce, neseděla bys dneska ráno tady a já bych se byl celou noc neproklínal. Vernon Toliver se musí obracet v hrobě.“

„Ne, neobrací,“ oponovala mu Mary, rozhodnutá zachovat rozvážný tón. „Táta by to riziko chápal. Pochopil by, že jste mi dovolil ho podstoupit. Dobrá, podstoupila jsem ho a prohrála jsem. Teď musím zachránit, co se dá. Jediná cesta je zatížit hypotékou Dobrý lán. Měla bych dostat dost velkou půjčku, abych své peněžní závazky pokryla. A příští rok, až bude dobrá sklizeň –“ Při pohledu, kterým po ní Emmitt přes brýle střelil, se zarazila a pokrčila rameny. „Jakou jinou volbu mám?“

„Není to snad zřejmé?“

„Ne, pane. Já Somerset neprodám.“

Emmitt si sundal brýle a promnul si oči. „A co tedy chceš, abych udělal?“

„Chci, abyste na dnešek domluvil schůzku v bance a pomohl mi vyjednat půjčku.“

„Nač ten spěch? Jdi domů a trošku si odpočiň. Jsem si jistý, žes byla polovinu noci vzhůru. Až si odpočineš, budeš mít lepší představu o tom, co potřebuješ. Proč je zapotřebí hnát se do banky hned dneska?“

„Po včerejší noci nebudu jediná, kdo zamíří do banky s prosíkem.  A Howbutkerská státní banka má na půjčky farmářům jen omezené prostředky. Chci být mezi prvními ve frontě. Doufám, že nemáte na dnešek sjednané žádné schůzky.“

„I kdybych měl, sešlo by na tom?“ S těžkým povzdechem si Emmitt opět nasadil brýle a přitáhl si telefon. Za chvíli vysvětlil účel svého telefonátu prezidentovi Howbutkerské státní banky a ten souhlasil, že se s ním a s Mary později odpoledne sejde.

Mary se vrátila z plantáže oblečená do obnošené jezdecké sukně a blůzy se stopami bláta. Boty jím měla obalené. Při vstupu do banky ke své nelibosti narazila na módně vystrojenou Isabellu Withersovou, sokyni, které vyfoukla Percyho náklonnost. Isabellin otec byl prezidentem Howbutkerské státní banky. „No ne, není tohle Mary Toliverová,“ předla mladá dáma a prohlížela si s pobaveným úsměvem Maryin ošuntělý oděv.

„To vskutku je,“ odsekla Mary obdobně povýšeným tónem.

„Je mi moc líto, že přišly ty kroupy, a zrovna v době sklizně. Somerset to určitě ošklivě zasáhlo.“

„Trochu ano, ale my se s tím vypořádáme.“

„Vážně?“ Isabelle otáčela dlouhou šňůrou perel, které zdůrazňovaly snížený pas jejích voálových šatů. „Takže u mého otce to bude jistě jen společenská návštěva. Bude moc potěšený. Určitě se všechno o tom večer dozvím. Bylo mi potěšením vidět vás opět, pane Waithe. Asi jste přišel rovněž na společenskou návštěvu.“ Zeširoka se usmívala jasně rudými rty, namalovanými podle hollywoodské módy, kterou zavedla Theda Bara, žena-vamp, a prošla kolem nich; zanechala za sebou jen lehkou květinovou vůni.

Emmitt rychle zamrkal, zřejmě zmatený napjatou slovní přestřelkou a zamumlal: „Tedy tohle.“

V kanceláři Raymonda Witherse nechal právník mluvit Mary. Zatímco vysvětlovala svůj případ s pomocí výkazu s čísly, které ve spěchu vytvořila u kuchyňského stolu v Ledbetterově domě, jen tam nezúčastněně seděl. „Mám tu nabývací listinu k Dobrému lánu, a pokud se spolu dohodneme, jsem ochotna hned na místě poskytnout plantáž jako záruku,“ zakončila svou tirádu.

Raymond Withers poslouchal pozorně a jen tu a tam poklepal buclatými bříšky svých obchodnických rukou na stůl. Z police s knihami se na Mary z ozdobných rámečků mdle uculovala jeho pýcha a radost – v rozmanitých pózách a rozličném věku. Pěkné hodiny z pozlacené mosazi na krbové římse několikrát tikly, on však mlčel a Mary nedokázala přečíst žádnou myšlenku skrývající se za jeho hladkou tváří; byla si jistá, že takto se tváří, aby udržel žadatele v napětí. Když nakonec promluvil, mračil se přitom. „Můžeme vám pomoci do jisté míry,“ řekl, „ale všechny vaše finanční požadavky určitě neuspokojíme.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Mary a srdce jí vynechalo. Emmitt trochu zabručel a posadil se o něco rovněji.

„Banka vám může půjčit pouze čtyřicet procent ceny vaší bankovní záruky, a to je, vzhledem k válce a drastickému propadu cen bavlny, značně méně, než bývalo. Podívejme se na to…“ Bankéř se zahleděl do listiny. „Mluvíme o dvou částech. Jejich dnešní cena, spolu s domem, budovami a zařízením by byla…“ Jako by nedokázal sumu vyslovit nahlas, napsal číslici na list papíru a podal jí ho přes stůl.

Mary po něm chňapla. „Ale vždyť Dobrý lán má dvojnásobnou cenu!“ vykřikla a v duchu si rychle spočítala, že půjčka postavená na bankovním ohodnocení by nedokázala ani pokrýt její náklady. Podala papír Emmittovi.

„Možná pro vás, ale ne pro správní radu, bohužel,“ odpověděl bankéř.

Emmitt si odkašlal. „Ale no tak, Raymonde. Určitě s tím něco udělat dokážete. Vy přece tu správní radu řídíte. Jestli Mary nezaplatí včas – i když jí půjčíte padesát procent ceny Dobrého lánu –, můžete to prodat a ještě na tom vydělat.“

Raymond Withers o tom chvíli uvažoval. „Existuje jedna podmínka, která by mohla správní radu ovlivnit, pokud s tím slečna Toliverová bude souhlasit.“

Maryina naděje vzrostla. „Co je to?“

„Že své pozemky neosadíte bavlnou. Je to moc riskantní tržní plodina. Podzemnice olejná, čirok, cukrová řepa, kukuřice, rýže – je tu celá řada plodin, které tam lze pěstovat, můžete tam dokonce i chovat dobytek. Mohli bychom se podívat, jestli bychom vám mohli půjčit, co žádáte, pokud byste souhlasila, že se na vaší plantáži bude pěstovat jiný, vhodnější druh plodin; bavlna ale ne. Pro banku by to představovalo lepší záruku, že se jí peníze vrátí.“

„S tím nemůžu v žádném případě souhlasit,“ namítla Mary, konsternovaná tím, že ten člověk může nabízet něco takového někomu z Toliverových. „Somerset je bavlníková plantáž –“

„Byla to bavlníková plantáž,“ opravil ji bankéř, který začal ztrácet trpělivost. „Bylo by od vás moudré, kdybyste přijala toto stanovisko, slečno Toliverová. Časy bavlny ve východním Texasu už minuly. Její slunce zapadá. Jiné země produkují stejné množství bavlny a v lepší kvalitě než celý bavlníkový pás dohromady a prodávají levněji. Máte informace o nové umělé tkanině, která nahrazuje hedvábí a vyrábí se ve Francii?“ zeptal se. „Je jen otázkou času, kdy v textilním průmyslu nahradí bavlnu a bude se vyrábět i tady. Syntetické materiály jsou lehčí, jejich výroba není drahá a vydrží déle než bavlna. To je pořádná konkurence pro plodinu, která dokáže stěží odolávat spoušti způsobené květopasem bavlníkovým, natož – jak jste to zažila teď – zkáze způsobené přírodními živly.“

Bankéř se opřel v židli a založil ruce s propletenými prsty na vestě. „Takže jste-li ochotná pěstovat jakoukoli jinou plodinu než bavlnu, věřím, že dokážu přesvědčit správní radu, aby zvýšila půjčku o deset procent. Jinak – čtyřicet z odhadní ceny.“

Mary úplně oněměla. Emmitt si znovu odkašlal. „Jak by bylo možné dostat to, oč žádá, Raymonde?“

„No…“ Bankéř rozpletl prsty a obrátil se k Emmittovi, jako by tu Mary nebyla. „Kdyby mohla sehnat někoho, kdo by byl pro banku věrohodný, aby to spolupodepsal, možná bychom jí ty peníze půjčit mohli. Ta osoba by musela být srozuměna s tím, že by se dostala do potíží s bankou, pokud by slečna Toliverová půjčku nesplatila. Jelikož jí není ještě jednadvacet, nelze ji právně přinutit, aby to tomu člověku splatila, protože podle zákona, jak je vám známo, nejsou nezletilí za půjčky zodpovědní.“ Obrátil pozornost k Mary. „Víte o někom, kdo by byl ochoten spolupodepsat tento závazek za těchto okolností, slečno Toliverová?“

Urážlivý tón otázky ji úplně ohromil. On ví o Percym a o mně, pomyslela si vyplašeně. Myslí si, že jsem zmařila jeho a Isabelliny naděje, že se jeho dcera stane paní Warwickovou. Copak celé město už o ní a o Percym ví? A jestli ano, kolik se toho ví? „Máte někoho na mysli?“ zeptala se a vydržela se na něj upřeně dívat.

Bankéřův úsměv přešel v úsměšek. „Banka by si velmi cenila podpisu Percyho Warwicka a ten by pro vás nemělo být problém získat, slečno Toliverová, vaše… rodiny jsou si tak blízké a vůbec.“

Mary k sobě shrnula listiny, které sem přinesla. „Děkuju za váš čas, pane Withersi. My si to s panem Waithem promyslíme a dáme vám vědět co nejdřív.“

„Neotálejte příliš, slečno Toliverová,“ nabádal ji bankéř a vstal. „Na půjčky farmářům máme pouze omezené prostředky a už jsou tu další podané žádosti.“

Emmitt následoval Mary z banky; vypadal otřeseně. „Mary, drahoušku, co budeš dělat? Co máš v plánu?“

Mary se zhluboka nadechla. „Něco, o čem si myslím, že toho budu po zbytek života litovat.“

Kapitola dvacátá sedmá

Cestou zpět na Houston avenue Mary bojovala s rizikem, které má podstoupit. Jaké jiné řešení se jí ale nabízí? Nic jiného na Somersetu pěstovat nebude. To je zcela vyloučené. Věděla, co dává všanc, když jde za Percym kvůli jeho podpisu. Dohoda je dohoda, připomněl jí; a bude očekávat, že ona tu dohodu bude ctít. Skutečně by nebyla pravá Toliverová, kdyby ji nectila. Sama přece přišla s tou politikou nepůjčování peněz, jenže teď přece nepožaduje půjčku, jenom podpis. Žádné peníze se nebudou předávat z ruky do ruky. Ano, jestli sklizeň příští rok nevyjde, dostal by se do potíží s bankou, ale neztratil by ani halíř. Dobrý lán už je se vším všudy její. Jestli přijde nějaká pohroma, prodá ho a z peněz získaných prodejem Percymu zaplatí. Všechno v jejím těle se při tom pomyšlení svíralo, ale byla by nucena část Somersetu prodat a zaplatit i zbývající dluh bankéřům v Bostonu. To riziko však za to stojí.

Mary musí jen přesvědčit Percyho, že tahle žádost nemá nic společného s jejím slibem – že neporušuje pravidlo, jímž se jejich rodiny řídily už téměř celé století. Za klapotu Shawneeho podkov o tom pravidlu přemítala a zvažovala ho poprvé od chvíle, kdy ho bez námitek přijala jako pevnou zásadu historie jejich rodin. Ptala se sama sebe, proč tento princip přijali za svůj. Když nad tím člověk uvažuje, zdá se to jako chladný, dokonce krutý postoj k přátelství. Koho můžeme požádat o pomoc spíš než přítele? Komu ji můžeme spíš nabídnout než příteli? Byli si blízcí jako rodina. Proč souhlasili s takovou praxí?

A potom, na rozdíl od všeho, čemu by chtěla věřit, vynořila se odpověď jasná jako zářivé odpoledne. Hlava každé z těch rodin věděla, že vypůjčit si od ostatních znamená ztratit moc. A co hůř, vypůjčit si znamená být někomu zavázán; a to by oslabilo, neřkuli zničilo přátelství. Být dlužen příteli znamená, že už si s ním nejsem roven. I když dluh splatíme, člověk, který si vypůjčil, bude provždy zavázán tomu, kdo mu půjčil. Taková je už lidská povaha.

Možná že to tak je, říkala si Mary, ale podpis, kterým se poskytuje záruka, není půjčka. Ona přece jejich dohodu neporuší.

Když Mary dojela do Houston avenue, zastavila se u souseda, aby zavolala Percymu do kanceláře. Vzali v úvahu možnost, že operátor naslouchá, nemluvě o skupinové přípojce, a tak se v těch řídkých případech, kdy Mary Percymu telefonovala, oslovovali vzájemně jako pouzí sousedé a vždy svůj hovor nějak kamuflovali.

„No ne, Mary Toliverová, to je ale překvapení,“ řekl a bylo na něm znát, jak se mu ulevilo, že ji slyší. „Omlouvám se za to ráno. Jsou ty škody opravdu nenapravitelné?“

„Ale vůbec ne, Percy. Pole jsou sice poničená, ale domu se to skoro nedotklo. Proto volám. Bohužel bude zapotřebí pár oprav. Mohl bys poslat nějakého muže, aby posoudil, co je třeba udělat?“

„S radostí. Kdy by sis přála, aby za tebou přišel?“

„Dejme tomu v pět?“

„Bude tam.“

Mary zavěsila s pocitem, že ačkoli byli velmi opatrní, není žádný div, že jejich vztah vyšel najevo. Stačilo, aby se kuchařka Warwickových zmínila před kuchařkou někoho jiného o jídlech pro dva, která pro pana Percyho často připravovala, a on že si je odnášel kdovíkam a kdoví pro koho. Jelikož nebýval vidět se žádnou další kráskou ve městě, dalo se usoudit, že si vyměňuje slánku a pepřenku s Mary Toliverovou, dívkou, kterou políbil před Bohem a všemi ostatními toho rána, kdy odjížděl do války.

Ale stejně, pomyslela si Mary, co na tom sejde, jestli se mají s Percym už brzy vzít? Prudce se nadechla, neboť sama sebe zaskočila. Co myslela tím – jestli?

Ve chvíli, kdy dorazila ke srubu, Percy už tam byl. Neztrácel čas převlékáním z obleku, ale sundal si sako, povolil kravatu a vyhrnul rukávy. V okamžiku, kdy přijela, otevřel dveře a vyšel k bryčce, aby jí pomohl vystoupit.

„Panejo, to je nádhera, mít tě zase v náručí,“ povzdechl si a svá slova stvrdil dlouhým a pevným polibkem.

Přitiskla se mu tváří ke krku. „I pro mě je úžasné tu být,“ souhlasila.

Vešli dovnitř a Percy nalil dvě sklenice ledového čaje. Od jezera foukal mírný větřík, který pohyboval stropními větráky a poskytoval jim úlevu od vlhka, které následovalo po dešti. Podal jí čaj se slovy: „Jsem šťastný jako štěně u mámina cecíku, žes mě chtěla vidět, ale musíš být strašně unavená a ospalá. Jseš si jistá, že bys neměla jít domů a odpočinout si?“

Mary se posadila na jednu ze židlí. „Já jsem tě musela vidět, Percy.“

„Soudě podle tvého tónu, tohle nevypadá na obvyklý důvod.“

„Taky není. Jsem v bryndě.“

Percy nenuceně usrkával čaj, ale obočí nad okrajem sklenice vyslalo dva varovné praporky. Posadil se na gauči, dál od ní. Mary si to vyložila jako špatné znamení. Asi uhodl, proč přišla. „No tak si to poslechneme,“ řekl.

Polkla, neboť jí nával syrového strachu stiskl hrdlo. Polkla doušek chladivého čaje a snažila se ovládnout divoký tlukot srdce. „Šla jsem dnes s Emmittem vyjednat si půjčku od Howbutkerské státní banky. Mluvili jsme s Raymondem Withersem…“ Percy na jméno otce své bývalé milenky nereagoval a Mary ze sebe vychrlila, že jí nabídl směšnou částku za pozemek, přičemž schválně vynechala bankéřovu podmínku, aby pěstovala něco jiného a tak získala půjčku, kterou potřebuje. „Částka, kterou mi je ochoten půjčit, nepokryje nákup semen,“ přeháněla, „je to mnohem míň, než abych přežila do příštího roku.“

„Takže co hodláš podniknout dál?“ zeptal se a neochvějně na ni hleděl.

Nezbylo jí než vyjít s pravdou ven. Navzdory varovným signálům, které vysílal její rozum, řekla: „Je ochoten mi tu částku půjčit, jestli tu smlouvu se mnou spolupodepíšeš.“

V tichu, které následovalo, připomínal nevinný cinkot ledových kostek v Percyho sklenici výstřely z pušky. „A cos mu na to řekla ty?“

„Já… Řekla jsem, že mu dám vědět.“

„Byl bych si myslel, žes mu odpověděla rovnou tam. Proč jsi to neudělala? Uzavřeli jsme spolu dohodu.“

Mary si k němu poposedla. „Vím, že jsme ji uzavřeli,“ potvrdila, „ale tímhle ji neporušuju. Já potřebuju jenom tvůj podpis, prokristapána. To není totéž jako žádat o peníze. Ty ve skutečnosti nepřijdeš ani o halíř, i když sama nic nesplatím.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Jestli bude příští rok taky špatný, prodám Dobré pole a dokonce i část Somersetu, když to bude zapotřebí. Dostaneš všechny své peníze zpátky. Dávám ti své slovo, Percy.“

Percy rozpletl své silné nohy a vstal. Působil hrozivě, jako když býk hrábne kopytem do země a nozdry se mu rozšíří. „Tvoje slovo,“ opakoval. „Dalas mi slovo přímo tady v téhle místnosti, že mě nikdy nepožádáš, abych Somerset tahal svými penězi z bryndy, pokud se dostaneš do nesnází. Slíbila jsi, že ho pustíš a bude ti stačit být mou manželkou.“

„Percy, tohle není totéž. Ty přece netaháš Somerset z nesnází. Já potřebuju jen tvůj podpis. To není totéž.“

„Čerta starýho. Ty slovíčkaříš a víš to. Je mi líto, co se stalo, a to je pravda, Mary, ale trvám na tom, abys dodržela naši dohodu.“

Pomalu vstala. Tvář jí z toho šoku zbělela. „Ty… ty mi nepomůžeš?“

„Ne, na tohle svůj podpis nepřipojím.“

Začal si stahovat rukávy. Mary v hrůze přihlížela. On odchází! Přiskočila k němu a sunula mu ruce po hrudi a celou silou své krásy ho zapřísahala, aby ji pochopil. „Percy, já vím, že to vypadá, jako když porušuju naši dohodu, ale zkus to vidět z jiného úhlu. Já jsem slíbila, že tě nepožádám o peníze k záchraně Somersetu. Jak ten slib porušuju, když tě žádám o podpis? Nepřijdeš ani o cent.“

Cítila, jak se mu stáhla hruď, a věděla, že ho vzrušila, ale přesto si dál zapínal rukávy. „Předpokládejme, že tu půjčku dostaneš a budeš mít další špatný rok. Co pak? Dobrý lán bude pryč a ty nebudeš mít nic dalšího jako bankovní záruku.“

„Řekla jsem ti. Prodám část plantáže. Slibuju, Percy. Musíš mi věřit.“

„Kéž bych mohl.“ Odstrčil jí ruku a přitáhl uzel na kravatě. „Tohle se bude opakovat. Víš, že je to tak. Budeš čekat, že budeš mít peněžní rezervu, která ti dočasně vypomůže, stejně jako jsi to udělala, než jsi koupila Dobrý lán. Ale jak dlouho si myslíš, že ty peníze zůstanou v bance, až se na trhu objeví pokušení v podobě nových produktů, strojů, zavlažovacích systémů a pozemků? Mary Toliverová Warwicková bude první ve frontě na koupi, jak ji znám, a až tě znovu postihne pohroma, ocitneš se okamžitě ve stejné šlamastyce, v jaké jsi teď.“

„My nemluvíme o potom. Mluvíme o teď.“

„A já říkám, že věci nebudou potom odlišné od situace teď.“ Přikročil k ní, oči sklíčené vytrácející se nadějí. „Tohle se netýká peněz, Mary. Ty to víš. Tohle se týká dohody, kterou jsme uzavřeli. Slíbil jsem, že budu podporovat tvou… posedlost Somersetem – Bůh ví, že tak to je – ale tys slíbila, že jestli neuspěješ, necháš toho, aniž by to ovlivnilo náš sňatek. Dokaž mi, žes myslela vážně, cos řekla.“

Obrátila se k němu zády a pevně sepjala ruce. Vyhrkly jí slzy. „To je tak nespravedlivé. Snažíš se mě dotlačit do kouta, když chci jen tvoje jméno na kousku papíru.“

Postavil se za ni a Mary cítila jeho zoufalou touhu, aby vyslovila, co chce slyšet – co musí slyšet. „Co by se s námi stalo, kdyby ses na mě musela znovu obrátit v době, kdy už bychom byli svoji, a já bych tě odmítl – přiměl bych tě prodat Somerset, abys dluhy zaplatila?“

Znovu se ocitla na pokraji rozhodujícího okamžiku teď nebo nikdy…, nyní už definitivního, jak ji varoval vnitřní hlas. Jediný krok tím nebo oním směrem rozhodne o její budoucnosti.

Obrátil ji k sobě. „Tak odpověz, sakra!“

Zkřížila ruce na prsou, aby se ochránila před šířícím se chladem. „Nenáviděla bych tě,“ špitla a sklopila hlavu.

Než Percy promluvil, uplynula celá věčnost. „To jsem si myslel. Takže tys nikdy neměla v úmyslu zůstat věrná svému slibu.“

Zvedla hlavu. Přes tvář mu přeletěl výraz stejné bolesti, jakou Mary cítila ve chvíli, kdy úsvit odhalil její zdevastovaná pole. „Já jsem Somerset, Percy,“ odpověděla. „Nemůžu si pomoct. Tohle jsem já. To je žena, kterou miluješ. Odloučit mě od plantáže znamená mít mě jen polovic. Už bych to nebyla já. Poděl se o mě a budeš mě mít celou.“

Do jeho stále opálené tváře se vkradl záblesk nevíry. „Ty mi tu vykládáš, že nemůžu mít jedno bez druhého? Že když tu půjčku nepodepíšu, tak tě ztratím?“

Mary si rychle přejela jazykem suché rty. „Bez Somersetu jsem pro tebe ztracená tak jako tak, Percy.“

„Mary – “ Percy jí pevně stiskl ramena. „Somerset je jenom hlína a semena. Já jsem člověk z masa a kostí.“

„Percy,“ žadonila, „já tě miluju. Proč nemůžeš přijmout Somerset do našich životů?“

Spustil ruce. „Snad bych i mohl, kdybych věděl, že mě miluješ stejně. Mluvíš o sdílení, jenže Somerset by z tebe dostal tu větší část. Dokázalas to.“ Ustoupil s tváří zrůzněnou bolestí. „Copak ty si neuvědomuješ, co děláš? Ztrácíš mě i plantáž. Kde je tvůj zisk?“ Náhle se zdálo, že ho něco napadlo, myšlenka tak neuvěřitelná, že ji ani nechtěl vzít v úvahu. Nepohnul se a zorničky se mu zúžily, až připomínaly hroty nože. „Ty ale Somerset nechceš ztratit, co?“

Když znovu sklopila hlavu, řekl pomalu: „Ne… neříkej mi, že půjdeš za Olliem…“

Zdálo se, že její mlčení, skloněná hlava a zkřížené paže hovoří samy za sebe.

Vzteky a znechucením zařval: „Panebože, ty se snížíš na jakoukoli úroveň, jen abys tu pustinu zachránila, co?“ Popadl sako a neomaleně zastrčil do kapsy malou krabičku, která ležela pod ním. Trhl kabátem. „Dřív než odtud dnes odejdeš, sbal si svoje věci. Sem už nevkročíš.“

Mary věděla, že jakákoli prosba je zbytečná. Aniž se pohnula, sledovala ho ještě jednou, nekonečně, jak ji opouští. Slyšela, jak se zabouchly dveře pierce-arrow, pak křupání pneumatik na borovicovém jehličí, když se otáčel. Byla polovina srpna. Uvědomila si, že to, co zastrčil do kapsy, byla krabička s jejím zásnubním prstenem.

Kapitola dvacátá osmá

Mary druhého dne časně ráno zavolala Olliemu a požádala ho, jestli se s ním může v deset sejít v obchodě. Strávila mizernou noc v salonu, aby byla blízko dveří v případě, že by Percy zazvonil. Nesčetněkrát vyšla na verandu, upřeně hleděla směrem k Warwick Hallu, a chvíli dokonce chodila v noční košili po chodníku s nadějí, že zahlédne v jeho ložnici světlo, které by bylo důkazem, že Percy nemůže spát, jak na ni myslí.

Žádné světlo nesvítilo.

Pevně rozhodnutá se oblékla do nemoderního cestovního obleku, stáhla si vlasy do hladkého drdolu a vyskočila si na Shwaneeho, aby ji odvezl do obchodního domu DuMont. Ollie ji už zřejmě vyhlížel, protože když vycházela do patra, čekal nahoře na schodech. „Je mi moc líto, že tě postihla taková ztráta, Mary,“ přivítal ji a uchopil ji za ruce, zatímco berle balancovaly obratně pod pažemi. „Bylo to tak hrozné, jak jsme se všichni obávali?“

Po jeden srdcervoucí okamžik si Mary myslela, že má na mysli Percyho, ale vzápětí pochopila, že má obavy o škodu způsobenou bouří. Ollie nemá zřejmě ani ponětí, že se s Percym rozešli. Bylo by mu to vidět na obličeji. „Horší,“ odpověděla krátce. „Proto jsem tady, Ollie.“

Mary se usadila před jeho stůl a vysvětlila mu, proč přišla; a tentokrát nevynechala nic o podmínkách, které jí bankéř předložil. „Uvědomuju si, že když tě žádám o spolupodepsání půjčky, jednám proti zásadě, kterou naše rodiny ctily od chvíle, kdy se usadily v Howbutkeru,“ dodala.

„Ale jdi.“ Ollie mávl bezvadně upravenou rukou. „Nějaké předpotopní ujednání. Samozřejmě nemůžeš pěstovat na Somersetu nic jiného než bavlnu. To je nápad. Raymond Withers by měl dobře vědět, že po přírodních tkaninách bude vždycky poptávka, bez ohledu na nástup umělých vláken. Bude mi potěšením a ctí svůj podpis připojit, má milá.“

Mary, dojatá jako vždy jeho velkorysostí, dodala: „Musím ti ale něco říct, Ollie. Nejdřív jsem o to požádala Percyho.“

„Aha,“ odpověděl. „A on tě odmítl?“

„Ano.“

Otočil obě ruce v typickém galském gestu. „Třeba je to tak nejlepší. Nechtěli byste přece vstupovat do manželství… s komplikacemi.“

Mary se rozšířily oči. „Ty… o nás víš?“

Ollie se pousmál. „To, co jeden k druhému cítíte, se dá přehlédnout asi tak jako slon na čajovém dýchánku. Ovšemže to vím. Charles taky. Kdy bude svatba?“

Mary sklopila oči, aby si upravila záhyb na sukni.

„Ale ne!“ Ollie si zděšeně přiložil ruce na tváře. „Tak proto Percy dneska ráno vyrazil ke všem čertům a je fuč. Volal mi kolem šesté s tím, že letí na vlak, míří do nějakého dřevařského tábora v Kanadě a neví, kdy se vrátí. Museli jste mít pořádnou rozepři!“

Mary ztuhla. Percy odjel? Do Kanady? Jak je to pro něj typické! Tělem jí projel chladný strach. Něco jiného je nebýt spolu v tomtéž místě, když je mezi vámi pár domů, ale být každý v jiné zemi… „Věděl, že jdu za tebou, abych tě požádala o ten podpis,“ vysvětlila.

„A on s tím nesouhlasil?“

„On si myslí, že využívám tvé náklonnosti ke mně.“

Ollie si povzdechl a zavrtěl hlavou; uvolnil se mu přitom pramínek světlehnědých vlasů, šikovně zastřižených tak, že řídkost jeho kštice byla sotva patrná. „Jaké nesnáze to postihují hrdé muže,“ pronesl s hranou dikcí kazatele a pak sklonil hlavu a přimhouřil oko na Mary. „A to nemluvím o hrdých ženách. „Trápí mě, že jsem příčinou téhle mrzutosti.“

„To nejsi,“ ujistila ho rychle Mary. „Za naši mrzutost můžu jen já a Percy. Máme… zásadně rozdílné názory a zdá se, že si s nimi nevíme rady. Kdybys to raději dál nerozváděl…“

„Ale nesmysl.“ Ollie jí pokynul, aby zůstala sedět. „On si s tím poradí už ve chvíli, kdy překročí hranici, a příštím vlakem je zpátky. Vám dvěma nikdy netrvalo dlouho, než jste to zase dali dohromady. Je přirozené, žes přišla za mnou, když tě Percy odmítl. Proč bys neměla? Až se vrátí, promluvím s ním a on si uvědomí, jaký byl osel.“ Zeširoka se na ni usmál. „A teď zůstaň sedět, a já zavolám Raymondovi.“

Když natahoval ruku po telefonu, Mary mu položila dlaň na zápěstí. „Nemám nárok na to, abych si kladla podmínky, Ollie, ale musíš mi něco slíbit, než se do toho pustíme.“

„Cokoli,“ souhlasil tiše. „Můžu tě ubezpečit, že ti slíbím cokoli, oč požádáš.“

„Je to tohle. Jestli se někdy ocitneš ve finanční tísni a já budu v postavení, že ti budu moct pomoct, musíš mi dovolit, abych to udělala. Musíš mi to slíbit, Ollie.“

Ollie ji poplácal po ruce se shovívavým úsměvem. „Tak jo, jestli na tom trváš, slibuju,“ řekl tónem, který vyjadřoval pochybnosti o tom, že jeho slibu bude kdy zapotřebí.

Vytáhla z kabelky kapesník a osušila si oči. Je v těchto dnech nějak citlivá. „Ollie, ty jsi ten nejbáječnější přítel, poklad nás všech. Pamatuj, že žádám jen o tvůj podpis. Tvoje jméno z půjčky zmizí hned příští rok po sklizni.“

Zvedl telefon. „Doufejme tedy, že bude pěkné počasí a bezmračná obloha.“

Když domluvili svou záležitost s bankou, Ollie ji doprovodil ke schodům. „Jseš si jistý, že se Percy nezmínil o datu svého návratu?“ zkusila to.

Pokrčil rameny, jako to dělávali jeho francouzští předci. „Ne, Ovečko, ale až si uvědomí, jak moc mu chybíš, bude uhánět domů.“

Jenže Percy domů neuháněl. Během následujícího týdne, zatímco dohlížela na úklid na polích, stále vyhlížela jeho červené auto, jestli neuvidí, jak od něj lítá suché bláto na některé z cest vedoucích k Somersetu, a každý večer hledala vzkaz na stole v hale. Kdykoli zabočila se Shawneem na příjezdovou cestu, přelétla pohledem ulici, jestli nezahlédne pierce-arrow, a jednou večer dokonce zajela s věrným zvířetem ke srubu u jezera. Našla jen potemnělá okna, zamčené dveře a zdání opuštěnosti, jako by doba, kterou zde spolu strávili, nikdy neexistovala. Posedla ji sklíčenost jako nějaký chřipkový virus a okradla ji o energii i náladu.

Srpen přešel do září a prohlubující se pocit ztráty nepolevoval. Nebyl tu ani Ollie, aby ji utěšil. Odcestoval na módní přehlídku do New Yorku a vrátí se až v říjnu. Poté odjede do Evropy na další obchodní cestu zahrnující i Paříž, kde by rád navštívil Milese a setkal se opět s francouzskými kamarády, s nimiž sloužil ve válce. Bude pryč většinu roku.

Maryino trápení se nakonec projevilo i návaly nevolnosti, kterými trpěla hlavně po ránu brzy po probuzení. Sassie nazývala její nemoc „vodní horečkou“, což byla divná letní nemoc postihující ty, kdo pili z koryt řek a jezer. Mary proti její diagnóze nic nenamítala, protože si myslela, že ten choroboplodný zárodek možná chytila, když se s Percym koupala v jezeru. Avšak jednoho dne, když se nahýbala nad umývadlem při dalším návalu dávení, zauvažovala o tom, jestli by o svém zdravotním stavu neměla promluvit s doktorem Tannerem. Bylo to tak rušné období, ale ona nedostala menstruaci –

Trhla hlavou nahoru. Zděšeně se zadívala do zrcadla nad umývadlem. Se strachem si sáhla na prsa. Byla bolavá a nateklá. Ach Bože!

Letěla po schodech do knihovny, tam popadla těžkou a tlustou knihu z police. Pojednávala o nemocech v rodině, symptomech a léčebných postupech; vydali ji v roce 1850, ale jistá onemocnění a jejich diagnózy zůstávaly stejné od počátku světa. Hlava se jí točila a Mary hltala příznaky své slabosti, která vzbuzovala strach. Všechno odpovídalo – vynechaná menstruace, naběhlá prsa, ztmavlé bradavky, nevolnost, časté močení, únava, ztráta chuti k jídlu…

Nejmilejší Ježíši, smiluj se – jsem těhotná!

Uvědomila si, že je vyloučené, aby šla za doktorem Tannerem, ať jí to podezření potvrdí. Bude se muset poradit s nějakým doktorem z jiného okresu, a to bude vyžadovat, aby se objednala telefonicky. Její hovor vzbudí všemožné řeči na skupinové lince, i kdyby operátor neroztroubil, že Mary Toliverová urážlivě odmítá doktora Tannera a hledá profesionální pomoc někde jinde.

Okamžitě spěchala za Beatricí a zastihla ji, jak spolu s kuchařkou vyloupává lusky fazolí. „None, Mary!“ zvolala, když Mary uvedli do kuchyně. „To je ale báječné překvapení. Co tě k nám přivádí?“

„Beatrice, já hledám Percyho,“ vyhrkla Mary. Přistihla se, že lomí rukama, a rychle je nacpala do kapes sukně. „Musím s ním hrozně nutně mluvit.“

„Já bych s ním taky moc ráda mluvila, drahoušku,“ ujistila ji Beatrice a podala mísu kuchařce. Vzala Mary za paži a vedla ji z kuchyně do pokoje na východní straně. „Je někde v kanadských Skalnatých horách a pracuje tam s dřevorubci naší firmy. Odjel před dvěma týdny a ani jeho táta, ani já jsme od té doby o něm neslyšeli. Pověz mi, co se děje?“

„Já… potřebuju s ním mluvit, to je všechno,“ odpověděla Mary a snažila se zklidnit dech. Beatriciny schopnosti, pokud jde o postřeh, byly ostré jako nabroušená pila a netrvalo by jí dlouho, než by rozpoznala příčinu její úzkosti. „Pohádali jsme se,“ vysvětlovala. „Přišla jsem sem, abych se omluvila a řekla mu, že… se bez něj neobejdu.“

Beatrice se usmála. „Tohle moc ráda slyším, a on bude taky rád. Měla jsem vlastně podezření, že jste se pohádali, když odjel do Kanady kvůli těžbě dřeva. Až se ozve, vyřídím mu tvůj vzkaz, a to ho přiměje, aby se rychle vrátil.“ Láskyplně se k ní naklonila. „Nemyslíš, že už je načase, abyste do toho vy dva praštili? Ještě chvíli a budu na babičku moc stará.“

Mary se zeširoka a zářivě usmála, navzdory starostem, které způsobily, že měla nervy nadranc. „Dohlédneme na to, aby k tomu nedošlo. Ale řekněte prosím Percymu, aby přijel co nejrychleji domů… Potřebuju ho.“

„Určitě to udělám, dítě.“ Beatrice rozevřela náruč. „Moc jsi mě potěšila.“

Týdny míjely. Nastal říjen. Percy se stále neozýval. Mary každé ráno zkoumala své bříško, jestli na něm není vidět, že se uvnitř vyvíjí nový život, a oddechla si, když nic neobjevila. Narůstalo v ní však něco jiného. Jako červ to čekalo, dokud se všechny její ztráty zcela nezavrší, a pak se to vynořilo ze svého úkrytu. Uvědomila si to krátce po krupobití. Jednou ráno, unavená starostmi a nedostatkem spánku, pohlédla přes zničené pozemky Somersetu a cítila, že si z ní ta země tropí posměšky a vychutnává si, že veškerá její dřina a všechny oběti byly nadarmo. Ten pocit v ní přetrvával po celé vysilující týdny úklidu, třídění zachráněné úrody a boje s nízkou morálkou nájemců. To dělá ten můj stav, pomyslela si. Četla už, že těhotenství ovlivňuje ženiny mentální a emocionální postoje k životu. Přece nemůže být pravda, že se země a příroda proti ní spikly, změnily se ve škodolibé zrádce všech jejích nadějí a snů. Ten pocit přesto přetrvával a často, když projížděla na Shawneem pomlácenými řadami bavlny a jednou rukou si hýčkala břicho, zdálo se jí, že v kývání sousedních borovic slyší Percyho hlas: Somerset je jenom hlína a semena. Já jsem člověk z masa a kostí.

V polovině října dospěla s jistotou k názoru, že může žít bez Somersetu, ale nikdy, nikdy bez Percyho.

Teď v noci, když nemohla spát, seděla u okna s výhledem na sever, kde leží Kanada. Objímala si kolena pevně přitažená k hrudi a modlila se: „Prosím tě, Bože, ať Percy přijede domů. Vzdám se Somersetu. Po zbytek života mi bude stačit být jeho manželkou a matkou našich dětí. Už vím, co je důležité. Vím, že bez něj nikdy nebudu šťastná. Prosím tě, Bože, pošli Percyho domů.“

Jednoho rána vyběhla Sassie s funěním nahoru a oznámila Mary, která skoro nemohla vylézt z postele, že slečna Beatrice je dole a chce s ní mluvit. Mary seběhla dolů bosa, ale příval úlevy se ihned změnil v chladnou nevěřícnost, když jí Beatrice vysvětlila, že Percy se s dřevorubci do Seattlu nevrátil. Vzkázal jen rodičům po jednom muži, že se vydává na průzkum do kanadských Skalnatých hor a ještě další měsíc se nevrátí. Mary sotva vnímala Beatriciny rozmrzelé výkřiky. „Co si ten Percy myslí, že si jen tak odjede a nechá otce, aby tu všechno řídil sám? Jeremymu není ještě úplně dobře a syna je zapotřebí v závodě. To jste se museli ale pořádně porafat, Ovečko.“

Mary pomalu klesla do bezpečí křesla stojícího za ní, neboť cítila, že se jí pod nohama rozevřela země. Přiložila si dlaně na sotva postřehnutelnou vypouklinu na bříšku. Co si počnu? ptala se sama sebe.

A pak jí to došlo.

Kapitola dvacátá devátá

Toho večera se na Maryinu žádost dostavil na návštěvu Ollie. Pár dní předtím se vrátil z cesty do New Yorku a přinesl jí kouzelného medvídka z obchodního domu Macy’s. „Byl bych dal přednost něčemu od Tiffanyho,“ poznamenal, „jenže ty bys to odmítla.“ Vlhké letní horko pominulo. Byl čas jako stvořený k posezení v altánku, kdy si člověk mohl vychutnat trochu čerstvého podzimního vzduchu. Ollie seděl na houpačce, berle opřené o laťkovou mříž, upíjel čokoládu a čekal, až mu Mary vyjeví důvod pozvání. Nastávala noc a začaly se objevovat první hvězdy. Z plotu zahoukala sova.

„Vím, že máš na mysli něco víc než jen touhu dozvědět se něco o mé cestě, Mary. Oč jde?“

Odpověděla hlasem otupělým bolestí: „Jsem těhotná, Ollie. Dítě je Percyho.“

Rozhostilo se naprosté ticho přerušované pouze lhostejnými zvuky, které vydávala noční stvoření z křoví a stromů. Po chvíli si Ollie odkašlal. „Mary, to je báječné.“

Byla k němu obrácená profilem. „Bylo by, kdyby byl Percy tady.“

„Ví to?“

„Odjel dřív, než jsem to zjistila.“

„A co je v tom za problém?“ Jeho dětsky hladké obočí se nakrčilo. Prázdná nohavice byla jako vždy diskrétně přišpendlená u kolena. „Jste do sebe s Percym zamilovaní od puberty. Jakmile mu to oznámíš, vrátí se domů a bez váhání se s tebou ožení. Podle toho, že chodíš jako tělo bez duše od chvíle, co odjel, opravdu věřím, že pro vás bude lepší, když se budete společně trápit, než abyste byli každý jinde. Kdo jiný než ty ho vyhnal do té kanadské divočiny?“

„Potíž je v tom, že ho nemůžu nijak sehnat. Naposled vzkázal rodičům, že bude pryč přinejmenším další měsíc. To bylo včera.“

„Chceš říct… Ach Ovečko…“ Ollie ji uchopil za ruku. „Jak… dlouho jsi v tom?“

„Vlastně to nevím určitě. Řekla bych, že začínám třetí měsíc. Začíná to být trochu vidět.“

„Tak, děvče drahé, budeme muset něco vymyslet. Nedala bys… Nemáš v úmyslu dát to děťátko pryč, že ne?“

„Ne, ovšemže ne. To by mě ani nenapadlo.“

„No, takže Percyho budeme muset najít, to je všechno.“ Ollie se v houpačce zavrtěl, jako by si chtěl přitáhnout berle a vést pátrání. „Můžu najmout stopaře.“

„Ne, Ollie.“ Mary mu položila ruku na paži. „Na to není čas. Najít Percyho by mohlo trvat týdny i déle. V době, kdy by se dostal domů a než bychom se vzali, už by nám neprošlo prohlásit narození dítěte za předčasné.“

Ollie se na ni bezradně zahleděl očima hluboce znepokojenýma. „Tak co hodláš udělat?“

Zhluboka se nadechla, rychle – než ztratí odvahu – se k němu obrátila a zeptala se bez obalu: „Ollie, neuvážil bys… Neuvážil bys, že se se mnou oženíš a vychováš to dítě jako vlastní? Percy se to nemusí nikdy dozvědět. Nesmí se to dozvědět. Byla bych… ti dobrou ženou, Ollie, slibuju. Nikdy bys nelitoval, že sis mě vzal.“

Ollieho měkká ústa se pootevřela v němém údivu. Když zase popadl dech, vyhrkl: „Mary, tebe? Tebe, Mary? Nikdy…“

Slyšela jeho odmítnutí jako úder hromu v uších. Nemohla tomu uvěřit. Její naděje dopadla na nejhlubší dno tak prudce, jako kladivo na kovadlinu, a vzápětí ji vystřídal pocit hanby. „Ollie, drahoušku, odpusť mi to. Lituju, že jsem tě do toho vehnala. Je to ode mě hrozně necitlivé a nevděčné, koneckonců udělal jsi – “

„Ne, ne, Mary! Nerozumíš mi!“ Divoce mával rukou. Ve svém rozrušení se svezl nebezpečně na okraj houpačky. „Ani v nejdivočejších snech bych si nikdy nepomyslil, že bych měl šanci se s tebou oženit. Bůh je mi svědkem, že tě miluju od chvíle, kdy ses narodila, ale…“ Tvář se mu zkrabatila, jako by se chtěl rozplakat. „Ale víš, já… nemůžu se s tebou oženit. Nemůžu se oženit s nikým.“

Něžně ho pohladila po rameni. „Kvůli té noze? Ollie, ta ztráta tě nedělá míň mužem. Skutečnost, jak ses s tím vyrovnal…, odvaha, kterou jsi ukázal, z tebe dělá v podstatě ještě lepšího muže, než jakým jsi byl dřív, jestli je to možné.“

„Já jsem nepřišel jenom o nohu, Ovečko…“ I v té tmě Mary postřehla, že mu rudne tvář. „Byly tu… i další ztráty. Ten granát, víš, zranil… mé… mužství. Nemůžu ti dát děti. Nemůžu ti být manželem. Můžu tě jenom milovat.“

Zkamenělá nevírou naslouchala jeho přerývanému popisu zranění a slova jejího otce v dopise na rozloučenou jí vyšlehla v paměti: „Přemýšlím, jestli tím, že jsem na tebe takto pamatoval, neprodlužuji prokletí, které sužuje Toliverovy od chvíle, kdy byla na Somersetu pokácena první borovice.“ Viděla, jak se Ollieho rty pohybují, ale v duchu slyšela pouze prorocké a výsměšné hlasy Milese a slečny Peabodyové. Přitiskla si ruce na tváře. Ach Bože, prosím, ne. To ne.

„Takže sama vidíš, že si tě nikdy vzít nemůžu, Mary, i když si to přeju celým svým srdcem,“ skončil Ollie a zdálo se, že užuž spadne z houpačky.

Spustila ruce a ze všech sil se pokusila, aby na ní nebylo vidět, jaká bouře citů otřásá jejím nitrem. „Ví Percy o rozsahu tvého zranění?“ zeptala se.

„Ne. Nikdy se to nedozví. To by jen zesílilo jeho pocit viny, kterou už i tak cítí.“

Mary se přinutila k úsměvu. „Pak si neumím představit, že by žena od muže mohla žádat víc, než že si ji přeje celým svým srdcem,“ řekla.

Světlé obočí se zvedlo téměř až k linii vlasů. „Znamená to, že – že by sis mě přesto vzala?“

„Ano,“ odpověděla, „jestli mě chceš.“

„Jestli tě chci?“ Jeho baculatá tvář vybuchla radostí. „Ovšemže tě chci! Mary, má milá…, nikdy jsem se neodvážil doufat –“ Uprostřed věty se zarazil, jako by oněměl. „Ale… co Percy? Co to s ním udělá? Mon dieu, Mary, jeho to zničí. Bude si myslet, že jsem ho zradil!“

Položila mu ruku na zdravé koleno. „Ne, nebude. Bude si myslet, že já jsem ho zradila, že já jsem tě svedla, aby sis mě vzal, abych měla jistotu, že budeš vždycky plantáž finančně podporovat. Bude si to myslet, protože jasně chápe, že bych udělala cokoli, abych zachránila Somerset. Tohle byl důvod naší hádky.“

„Ale Mary, jak můžeš dovolit, aby si tohle o tobě myslel, když to není pravda?“

„Můžu to dovolit, abych ho ušetřila pravdy, proč jsme se vzali. Když bude věřit, že jsem si vzala jeho nejlepšího přítele kvůli Somersetu, zraní ho to mnohem míň. To si přece uvědomuješ, Ollie.“

Ollie vrtěl hlavou, jako by mu v ní bzučely včely. „Ach Ovečko, já si tě chci vzít. Chci to dítě. Chci to víc než cokoli na světě, ale ublížit Percymu…“

Mary bez zaváhání poklekla před houpačkou. Uchopila obě jeho ruce. „Poslouchej mě, Ollie. Percy tě nikdy nebude obviňovat, že sis mě vzal. Ví, co ke mně cítíš. Musíme ho nechat věřit, že jsem si tě vzala kvůli Somersetu. Je to jediná cesta, jak dítě uchránit před skandálem. Představ si, jaké by pro ně představovalo stigma, kdyby se narodilo jako nemanželské – co by to udělalo jménu Warwick, mému jménu i jménu dítěte. Brzy odjíždíš do Evropy. Pojedu s tebou. Až se vrátíme, dítě bude ještě dost malé na to, aby každého přesvědčilo, že se narodilo o pár měsíců později. Jestli budu otálet, tuhle možnost už mít nebudu.“

„Ale Percy nás má tak rád… Jak mu to můžeme udělat?“

Mary pevně sevřela jeho tvář a zahleděla se mu hluboko do očí. „Vynahradíme mu to, Ollie. Budeme ho milovat tak jako dosud, nejhlubší přátelskou láskou.“

„Ale… teď, když… jste se poznali, jak sneseš to odloučení od něj, Mary? Já bych se o tebe nedokázal dělit, ani s Percym ne. Jak můžeme my tři být nadále jen přátelé?“

„Budeme muset, můj milý,“ odpověděla Mary, vstala a políbila ho na čelo. „Kvůli všem, které milujeme – kvůli tvému otci, Beatrici a Jeremymu, Percymu, dítěti… a nám – musíme. Percy se ožení, bude mít vlastní děti a doba, kdy jsme byli spolu, se pro nás oba promění ve vzdálenou vzpomínku.“ Lež jí nenuceně plynula z jazyka, ale nakonec Mary promluvila s nejhlubší upřímností: „Já ti budu vždycky věrná, Ollie, to ti slibuju.“

Ollie vytáhl z kapsy obleku kapesník a přitiskl si ho k očím. „Já tomu nemůžu uvěřit,“ zajíkl se. „Pomyslet si, že ty… by sis mě vzala…, že se můj nejnemožnější sen stane skutečností. Jediný kaz na mém štěstí je Percy…, toho to zničí, ale… nevím, co jiného si počít.“

„Přesně tak,“ přikývla Mary a posadila se vedle něj na houpačku. Pro tohoto muže bude v jejím srdci místo, pomyslela si a zadržovala slzy. Nikdy nebude mít nedostatek její náklonnosti, oddanosti a úcty, avšak v tom okamžiku pocítila kdesi uvnitř, jako by se jedna její část, která náležela jedinému muži, kterého kdy bude milovat, odplížila a schoulila v jakémsi vzdáleném, skrytém koutku její bytosti jako zvířátko, když přišel čas jeho smrti.

Kapitola třicátá

Byli oddáni v elegantně zařízeném salonu DuMontových týden poté a ještě téhož večera se vydali na první úsek své cesty do New Yorku, kde nastoupí na zaoceánský parník do Evropy. Mary se oblékla do krátkých, volně splývavých šatů z bílého saténu; v Howbutkeru to byly vůbec první svatební šaty jiné než tradiční dlouhé s vlečkou. Svatby se zúčastnili pouze Abel, Jeremy a Beatrice Warwickovi, Emmitt Waithe s manželkou a jejich syn Charles. Nevěstu předal ženichovi Emmitt. Obřad vedl smírčí soudce a po něm se podávalo malé občerstvení sestávající z čajových koláčků a punče říznutého výborným pašovaným rumem.

Oznámení o sňatku byla rozeslána až poté, co Mary s Olliem byli už dávno pryč ze země. Howbutkerští vzali na vědomí, že se svatbou se muselo spěchat, aby se líbánky mohly uskutečnit zároveň s obchodní cestou DuMonta juniora v Evropě. Všichni jen zvedali obočí nad tím, že se Mary tak náhle a neočekávaně provdala za Ollieho DuMonta, když každý předpokládal, že si vymění snubní prsteny s tím hezkým Percym Warwickem. Rovněž je zmátlo, že Mary tak neslýchaně opustila Somerset a svěřila dohled nad ním tomu dosti nanicovatému správci. Nakonec se u čaje, na verandách a při večerních tabulích shodli, že jediný důvod, proč se Mary provdala za Ollieho tak brzy po tom nešťastném krupobití, tkvěl v tom, aby si zajistila záchranu Somersetu. Byl to názor, o němž Mary smutně doufala, že ho zastávají i Warwickovi, aby jim to ulehčilo zklamání nad tím, že se neprovdala za jejich syna.

Jistá si však být nemohla. Očekávala, že se Beatrice nebude rozpakovat vyjádřit jí svůj nesouhlas, ale místo toho se jí dostalo odevzdaného souhlasu. „Jseš si jistá, že nechceš počkat s tou svatbou, až se Percy vrátí domů?“ zeptala se. „Bude moc zklamaný.“

„Ne, Beatrice,“ zavrtěla hlavou Mary. „To už bude moc pozdě.“

Beatrice na ní ulpěla dlouhým, zoufalým pohledem a Mary nezbylo než přemýšlet, jestli uhodla skutečný důvod toho, proč svatbu nelze odložit. Jenom Jeremy zůstal poněkud škrobený, když si Mary stoupla na špičky, aby ho po skončené oslavě políbila.

Hned jak se dvojice dostala do Paříže a ubytovala se v hotelu Ritz, Ollie dopravil Mary k rodinnému lékaři na první prohlídku. Je moc brzo na to, aby se dalo odhadnout, kdy přesně se dítě narodí, oznámil jí francouzský lékař. Mary se domnívala, že to bude koncem dubna. Když se před ním při příští prohlídce zmínila o svém výpočtu, zavrtěl hlavou. „Z toho, co můžu poznat, se vaše dítě narodí později. Podle mé diagnózy to bude aspoň o dva, spíš o tři týdny později.“

„Cože?“ Mary cítila, jak se s ní místnost zhoupla. „Chcete říct, že… nejsem ještě v tak pokročilém těhotenství, jak jsem si myslela?“

Lékař se usmál. „Je to řečeno hodně poamericku, ale ano. K početí muselo dojít v pozdějším datu, než jste si myslela, asi těsně před vynecháním první menstruace.“

Ucítila v ústech pachuť žluči. Pamatovala si to „pozdější datum“ velice dobře. Vzpomínka k ní přiletěla s takovou bolestnou jímavostí, že se musela opřít o zeď šatny. Stalo se to týden před prvním sběrem, kdy jí krev vzrušením vřela představou, že bude mít v bance peníze, zaplatí hypotéku, a tím očistí otcovo jméno. Toho dne měla od matčiny sebevraždy poprvé „dobrý pocit“. Percy na ni čekal ve srubu, když rozrazila dveře, kolem pasu měl uvázanou zástěru a v ruce třímal lžíci. Jeho legrační úšklebek přešel v něžný, chápající úsměv, když spatřil touhu na její tváři. Rozvážně odložil lžíci, odsunul hrnec z hořáku, odvázal si zástěru a přistoupil k ní.

Mary se podlomila kolena, když znovu ve vzpomínkách prožívala jejich vášeň toho odpoledne, jak se jejich těla rozpustila, stala se jedním tělem, neodlučitelným, neporušitelným, svatým a věčným…, v ten den bylo počato jejich dítě. Svezla se po zdi a přitiskla si kolena k hrudi. Ach, ty můj miláčku Percy, co jsem ti to provedla? Co jsem to provedla?

Když si pro ni Ollie přišel, byla hrozně bledá a celá se třásla. Odvezl ji do hotelu a ona zůstala v posteli dva dny; jedla pouze křuplavý francouzský chléb a bujon, žádné jiné jídlo její žaludek nesnesl. (Croissanty odmítla.) Asi dva měsíce po jejich odjezdu z Howbutkeru uspořádal Abel DuMont večírek, při němž dal kolovat doutníky, a pozval i Warwickovy. Oznámil, že bude co nevidět dědečkem. Dítě se má narodit v červenci 1921. Ollie si přeje, aby se dítě narodilo v zemi, odkud pochází jejich rod, takže manželé kvůli porodu odjedou do Paříže a z Francie se pak vrátí domů. Matthew Toliver DuMont se ve skutečnosti narodil v květnu téhož roku. Porodník dostal zaplaceno – hodně zaplaceno – a výsledkem byl rodný list, kde stálo, že jediné dítě, které se kdy Olliemu DuMontovi narodí, vstoupilo na tento svět dva měsíce po svém skutečném narození.

Ollie s úlevou a pýchou poprvé pohlédl na dítě, které pilo z matčina prsu. Oba chovali nevyslovené obavy, že dítě bude světlovlasé, ale kojencovy kudrny byly černé jako Maryiny a tmavě zelenomodré oči naznačovaly, že zezelenají. Uprostřed bradičky se dal tušit slabounký důlek a všichni, kdo kojence viděli, prohlašovali, že podle toho, jak mu vlásky rostou nad čelem, „je celá matka“.

„No, má milá, narodil se ti Toliver,“ prohlásil Ollie a šťastně se přitom usmíval.

Okamžitě dítěti propadl a sotva mohl snést, když ho neměl na očích. Jednou večer Mary sledovala, jak houpá ten malý raneček, vrká k tomu, poplácává ho a neustále přikládá rty na malou hlavičku, a napadalo ji, jestli Olliemu vůbec přišla na mysl ta vrcholná ironie jeho situace. Přišel o nohu a schopnost zplodit děti, aby zachránil život muži kvůli ženě, kterou nakonec sám získal spolu s jejím dítětem.

Málokdy se stalo, že pustila z mysli Somerset. Každý týden posílala pokyny Hoagymu Carterovi. Než odjela, uzavřeli spolu dohodu. Pokud Mary po svém návratu zjistí, že řídil plantáž starostlivě a výkonně, a Emmitt Waithe to bude sledovat, dovolí, aby si po tři roky ponechal veškerý výnos ze sklizně bavlny. Jestli se ale vrátí a zjistí chyby v řízení, vypoví ho i s rodinou z pozemku a nedostane nic.

Jednou večer, když pozorovali spícího Matthewa, Ollie poznamenal: „Mary, nemůžu si pomoct, ale pořád mi vrtá hlavou, jestli neděláme špatně, že si to dítě necháváme jen pro sebe.“

Mary v záchvatu náhlé paniky vytáhla děťátko z kolébky. „Není špatné chránit dítě před chybou, kterou jsme s Percym udělali. Teď jsi jeho otcem ty a nemusíš se cítit provinile kvůli pocitu, žes mu dítě vzal. Percy bude mít mnoho synů. Ty a já budeme mít jen Matthewa. Pomysli, co by to udělalo s Percym, kdyby věděl, že dítě je jeho.“

Udeřila na správnou strunu. Sevřel jí ruce. „Už o tom tedy nebudeme mluvit. Byl to jen takový chvilkový nápad.“

Při tomto druhém pobytu v Paříži, osm týdnů poté, co se měl Matthew údajně narodit, vypátrali Milese a domluvili si s ním schůzku. Ollie nechal Mary, aby se oblékla na oběd, na němž se měli setkat, a sešel dolů, protože ho volala domovnice. Vrátil se se dvěma dopisy; ten otevřený držel v ruce. Tvářil se vážně. „Jsou od mého otce,“ řekl. „Putovaly za námi po Evropě. Tenhle je čtyři měsíce starý.“

„Co se stalo?“ zeptala se Mary.

„Percy. On se… oženil.“

Stále ještě seděla u toaletního stolku. Náhrdelník, který si připevňovala, jí vypadl z rukou a cinkl o stolek. „Koho si vzal?“ špitla a zírala jako zkamenělá do zrcadla.

„Lucy.“

Krev jí zmizela z tváří tak rychle, že se jí zdálo, že omdlí. „Lucy? Tys řekl Lucy?“

„Ano. Lucy Gentryovou.“

„Můj ty Bože! Lucy?“ Mary se chytla stolku a vydala krátké, hysterické, nevěřícné zasmání. „Percy si vzal Lucy? Jak mohl? Jak mohl?“

„Nepochybuju o tom, že Percy musel říkat totéž o tobě,“ připomněl Ollie a na čele se mu objevilo vzácné nesouhlasné zamračení. Otevřel druhý dopis, zaslaný o dva měsíce později. Přelétl ho očima a setkal se s jejím pohledem v zrcadle. „Raději se připrav na druhý šok. Lucy je těhotná. Dítě čekají příští rok v dubnu.“

Když se potom sešli s Milesem, Mary se téměř nemohla soustředit na rozhovor a jídla se skoro nedotkla. Většinu hovoru obstarával Ollie. Marietta s Milesem nepřišla. Byla „nezpůsobilá“, vysvětlil krátce a oči neustále odvracel od Mary. Vypadal hůř, než když opouštěl Howbutker. Pleť měl nažloutlou, zuby barvy tabáku. Ramena omšelého saka byla plná lupů z řídkých, suchých vlasů.

Když se Ollie omluvil, že si musí odskočit, Miles poprvé pohlédl zpříma na sestru. „Vždycky jsem si myslel, že to budeš ty a Percy.“

„Hm, a není to tak, že?“

Její bratr zakroutil hlavou. „Ty a Ollie. Percy a Lucy. To nedává smysl. Co se stalo?“

Nedostalo se mu žádné odpovědi a on odkryl zkažené zuby. „Nech mě hádat. Poté co ti kroupy zničily úrodu, viděla jsi, že Ollie ti může zachránit Somerset. Vědělas, jaký má na plantáž názor Percy, byl by ti nedal ani cent, ale byl by se s tebou oženil. A protože jsi pitomá, vybrala sis Somerset.“

„Pojďme změnit téma, ano?“ ucedila Mary.

„A o čem máme mluvit? O mámě? V hloubi duše vím, že neumřela ve spánku, protože jí selhalo srdce.“

„Kdybys tam býval byl, mohls to vidět sám.“

Miles si prohrábl kostnatou rukou vlasy povědomým způsobem, jak si to Mary pamatovala. „Z ničeho tě neobviňuju, Mary. Jen mi to k ní nejde, vylézt z postele, v které se povalovala celé roky, a uspořádat ti narozeninovou oslavu.“

„Taky jsem si to myslela, jenže ona to udělala. Ta námaha pro ni byla zřejmě moc velká. A já pevně doufám, že mě z ničeho neobviňuješ, Milesi. Bratr, který utekl od matky a sestry, když ho potřebovaly, může sotva ukazovat prstem na někoho jiného kvůli zanedbání rodinných povinností.“

Snažili se, seč mohli, ale rodinné pouto bylo narušeno. Miles byl pro ni cizí člověk a Mary litovala, že se ho vůbec pokoušeli hledat. Poskytoval dokonalý obrázek ztroskotance. Nebyla to představa, kterou by si s sebou chtěla odvézt domů, tento zřejmě poslední obrázek bratra. Zdvořilost a poslední špetka sesterské náklonnosti jí velely, aby Milese pozvala do jejich hotelu podívat se na synovce, ale doufala, že pozvání odmítne.

Ollie se vracel. Když Miles viděl, jak švagr míří k nim a jak obratně přitom zachází s berlemi, poznamenal: „Ať jsi na Ollieho hodná, sestřičko. Toho ti seslali bohové. Lepšího muže nikdy nenajdeš. Doufám, že si to uvědomuješ.“

„Uvědomuju,“ ujistila ho Mary.

Miles pozvání k seznámení se synovcem nepřijal a DuMontovi odjeli z Evropy, aniž ho znovu spatřili. Do týdne se přeplavili domů; byl to čas, kdy se na Somersetu sbíraly poslední zbytky úrody. Byl konec září. Jejich synovi bylo už skoro pět měsíců, ale nikdo, kdo vrkal nad malým děťátkem na zpáteční cestě před oceán, nepochyboval o ujištění rodičů, že doba, po kterou synáček žije na planetě Zemi, je o osm týdnů kratší.

Mary Toliverová DuMontová na verandě otevřela oči. Slunce se už schovávalo za střechu a jeho jas se citelně zmírnil. Sukně jejího zeleného lněného kostýmku byla vlhká a na klíně zmuchlaná. Chvíli byla zmatená, neměla ponětí, kde je, ani který rok je. Na stole vedle ní stál kbelík se šampaňským a téměř prázdná láhev taittingeru byla mokrá od roztátého ledu. Otisk rtěnky na skleničce jí napověděl, že pila – a sama.

Devatenáct set osmdesát pět, vzpomněla si. Je srpen 1985. Seděla na verandě svého domu a oddávala se vzpomínkám na minulost.

Byla to dlouhá cesta zpět. Pouze vzpomínka na synovo narození ji přenesla opět do současnosti – ta a podivný pocit podél páteře. Putování na kouzelném koberci je s konečnou platností za ní. Chce odtud. Pocítila bolestivé bodnutí pod prsní kostí, ale to se ozvalo pokaždé, když myslela na Matthewa. Jaká to byla hloupá holka, že nevěděla, kdy byl počat. Dívky věděly tenkrát tak málo o vlastním těle, zejména dívky bez matek, a ona žila v té době vlastně bez matky už dlouho.

Kdyby to jen bývala věděla, jak odlišně by se odvíjela její pouť do minulosti. Jak odlišně by se byl odvíjel jejich život. Percy přijel vlakem domů den poté, co s Olliem odjeli. Kéž by byl zavolal rodičům a oznámil jim, že je na cestě, bývala by svatbu zrušila a mohli s Percym všechno napravit. Kéž by se bývala tehdy to odpoledne nazastavovala ve srubu, rozpálená touhou po jeho těle, po jeho ústech, jeho rukou. Kéž by býval souhlasil, že jí poskytne svůj podpis. Jak se ukázalo, byl by neztratil ani cent. Příští rok se dočkali bohaté úrody, která jí umožnila dostat Dobrý lán z dluhů. Další rok pak zaplatila hypotéku a Somerset byl její a nezadlužený.

Jenže tohle ovšem nebyla záležitost peněz. To chápali oba.

Ukázalo se, že to byla úspěšná kamufláž; všichni věřili, že si bere Ollieho, aby vytáhla Somerset z potíží. Město očekávalo, že Ollie bude její loutkou, ale on je překvapil. Nebyl ničí loutkou, měl příjemné chování a rád dělal každému radost. Měli dobré manželství založené na úctě, humoru, nekonečném pochopení a podpoře. Zůstala mu věrná, i když byl pryč a ona mohla být s Percym, ale v té době bylo už ovšem pozdě.

Mary smutně potřásla hlavou. Existuje tolik kdyby a jejich důsledky ovlivnily je všechny. Percy a Lucy. Matthew a Percyho syn Wyatt. Miles a máma. William a Alice. A Mary Toliverová DuMontová. Všichni ochuzeni kvůli Somersetu.

Je tu ale jeden život, a ten může před toliverským prokletím zachránit – život, který ušetří žalu, který si sama vezme do hrobu. Trvalo jí dlouho, než pochopila, co musí udělat, ale nakonec to udělala, a to dřív, než bude příliš pozdě. Zítra odletí do Lubbocku a podělí se o skutečný příběh Toliverů s Rachel, bude jí vyprávět příběhy, které Amos nikdy nečetl, odhalí jí pravdy, které celá léta ležely ukryté. Přiměje Rachel, aby ji pochopila. Uvidí, že dělá tutéž chybu, tytéž špatné kroky, přináší tytéž oběti na toliverský oltář jako její drahá stará prateta, a k čemu? Kdysi někde četla: „Půda není důležitá, důležité je, co se od půdy naučíš.“ Posmívala se těm slovům, teď jim ale věřila. Somerset byl dobrým učitelem, jenže ona mu nenaslouchala. Přiměje Rachel, aby naslouchala, a možná se něco i naučí.

Nejdřív musí ale vyřídit ten poslední úkol a pak může v míru opustit tuto zem. Musí dojít do podkroví, k Ollieho vojenské truhle. Potom sejde dolů a okusí Sassiinu dobrou večeři. Ne že by měla hlad. Vlastně jí je nevolno. Bolest pod prsní kostí přetrvávala a vystřelovala jí k čelistem. Bohudíky že Sassie už jde.

Nejistě vstala. Sassiin hlas slyšela zdaleka a pak se jí další bolest, strašlivě ostrá, zaryla do čelistí. Sevřela zábradlí.

„Ne!“ vydechla a zplna si uvědomila, co se děje. „Musím do podkroví, Sassie. Musím –“

Nohy se jí podlomily a na kratičký okamžik, zatímco se namáhala udržet vědomí, zdálo se jí, že vidí obrys známé tváře, zhmotňující se v šedé mlze, která se přes ni převalila. Ollie, pomyslela si, avšak to, co se z mlhy vynořovalo, byly rysy Rachel – krásné, rozhořčené a neodpouštějící. „Rachel!“ vykřikla, ale vidina se rozplynula v tmavnoucí mlze a Mary cítila, jak se vracejí šípy, které vypustila.

DRUHÝ DÍL

Kapitola třicátá první

Amos s kufříkem v ruce nastavoval zrovna termostat v kanceláři, dřív než odejde, když zazvonil telefon. Nechám to na záznamníku, pomyslel si. Neměl náladu telefon brát a kromě toho je trošku opilý.

„Amosi, jestli jste tam, zvedněte to,“ slyšel Percyho hlas.

Okamžitě popadl sluchátko. „Percy? Jsem tady. Co pro vás můžu udělat?“ Nastala odmlka, taková, že se mu zastavilo srdce. „Co je? Co se děje?“

„Jde o Mary. Ona… dostala infarkt.“

Obešel stůl a šátral po židli. „Je to zlé?“

„Ona umřela, Amosi. Přímo na verandě, před malou chvilkou. Sassie pro nás poslala Henryho. Matt je tady, ale já jsem si myslel, že bych vám to měl říct sám –“ Jeho hlas se přerušil potlačovaným vzlykem.

Amos si položil dlaň na čelo. Bože na nebesích! Mary mrtvá? To není možné! Bože můj, co bude teď s Rachel? Teď už si nikdy nevyslechne Maryiny důvody pro dodatek k závěti.

„Amosi?“

„Hned jsem tam, Percy. Jste ve Warwick Hallu?“

„Ano. Sanitka právě odvezla mrtvou ke koronerovi. Pitva se nebude konat. Příčina smrti je zřejmá. Musíte to dát vědět Rachel.“

Amose se zmocnilo ještě hlubší zoufalství. „Zavolám jí od vás.“

Rachel zabočila se svým tmavozeleným BMW na vyhrazené místo na parkovišti na Toliver Farms West a překvapilo ji, když tu našla předáka a nepostradatelného muže, který byl její pravou rukou už osm let, jak sedí ve stínu plátěného přístřešku a zcela zřejmě na ni čeká. Měl odvézt nový kompresor z jižního úseku, zatímco ona šla na polední obchodní schůzku. Projel jí další nepříjemný pocit. Newyorský reprezentant textilních továren, s nímž Toliver Farms jednala už léta, se dostavil na schůzku bez kontraktu. Dostavil se z pouhé zdvořilosti, která vyplývala z jejich dlouhé spolupráce, ale nabídl jí jen omluvu, žádné vysvětlení.

„Co se děje, Rone?“ zvolala, sotva vystoupila z auta, a okamžitě poznala, že je něco v nepořádku, neboť viděla, jak vstal váhavě ze židle, postrčil si z čela slaměný klobouk a zasunul konečky prstů do kapes džín.

„Možná to nic neznamená,“ pronesl s protahovaným texaským přízvukem, „ale když jsem přišel pro fakturu, volal zrovna Amos Hines. Zdál se mi rozrušenej. Máte mu zavolat co nejdřív. Myslel jsem si, že tu radši počkám…, teda pro případ, že by to byla špatná zpráva. Spojil jsem se s Busterem, aby se postaral o tu dodávku.“

Stiskla mu paži a proběhla kolem něj. „Je Amos v kanceláři?“

„Ne, je u někoho, kdo se jmenuje Percy Warwick. Číslo máte na stole.“

Rachel odhodila kabelku a popadla telefon; v duchu se připravila na pravděpodobnost, že se Percymu něco stalo. Pokud ano, poletí okamžitě za pratetou. Pro tetu Mary nastane strašné období, jestli si bude muset zvykat na život bez Percyho.

Amos zvedl telefon ještě dřív, než dozvonil. „Rachel?“

„Jsem tady, Amosi. Co se stalo?“ Setkala se s Ronovýma očima a zadržela dech v očekávání dopadu Amosovy odpovědi.

„Rachel, já… obávám se, že mám špatnou zprávu. Týká se Mary. Zemřela před pár hodinami na náhlý infarkt.“

Měla pocit, jako by ji někdo střelil do hrudi. Nejdřív oněměla a pak se jí tělem rozlila bolest, jako když vytéká krev z rány. Ron ji uchopil za paži, aby jí pomohl znovu se posadit. „Ach Amosi…“

„Děvče drahé, nedokážu ani vyslovit, jak moc je mi to líto.“

Slyšela, jak se mu zlomil hlas, jak bojuje s vlastní bolestí, a pokusila se ovládnout tu svou. „Kde byla? Kde se to stalo?“

„Na verandě, kolem jedné. Přišla z města a seděla v křesle na verandě. Sassie ji zastihla, když už byla… ve smrtelném zápasu. Žila ještě asi minutu.“

Rachel zavřela oči a ten výjev si představila. Mary zrovna přichází z města, zřejmě podle toho oblečená, a pak její kouzelná stará prateta umírá s posledním pozemským pohledem upřeným na ulici, kde strávila celý život. Jistě by nechtěla naposled vydechnout nikde jinde. „Řekla… řekla ještě něco?“

„Podle Sassie… říkala něco o tom, že se musí dostat do podkroví. Nějaký čas předtím žádala Henryho, aby tam zašel a odemkl vojenský kufr. Určitě obsahoval něco, co potřebovala. Ona… taky vykřikla vaše jméno, Rachel… nakonec.“

Z pevně sevřených víček jí začaly téct slzy. Ron tiše donesl krabičku ubrousků z konferenčního stolku a postavil ji, aby je měla nadosah.

„Drahé dítě,“ povzdechl si Amos. „Máte tam u sebe někoho?“

Přitiskla si kapesníček k uslzeným očím; věděla, že se ptá proto, že ví o napjatých vztazích mezi ní a rodinou, takže ví i to, že není pravděpodobné, že by jí v této situaci mohli poskytnout útěchu. „Ano, je tu můj předák a sekretářka Danielle. Budu v pořádku. Jsem moc ráda, že jste tam vy a Matt, kvůli Percymu. Jak je mu?“

„Nese to moc těžce, to si umíte představit. Matt ho poslal nahoru, aby si odpočal. Přesto vás pozdravuje a Matt mě požádal, abych vám řekl, že vám bude k dispozici, až přijedete do Howbutkeru.“

Matt… To jméno v ní okamžitě vyvolalo vzpomínku – uklidňující vzpomínku. Neviděla ho od časného mládí, kdy mu plakala na rameni. „Vyřiďte mu, že ho vděčně vezmu za slovo,“ odpověděla. „A co vy, Amosi? Jak je vám?“

Na chvíli se rozhostilo ticho, zřejmě hledal patřičná slova. „Já jsem… zničený, dítě… Zvlášť kvůli vám.“

Laskavý, milující Amos, pomyslela si a polkla nový příval slz. „Já budu v pořádku,“ ujistila ho. „Jen to bude vyžadovat nějaký čas. Teta Mary říkávala, že čas je dobrý jen k tomu, že nás přenese přes špatné časy.“

„Ano, doufejme, že tahle jeho vlastnost neselže,“ poznamenal a nahlas si odkašlal, jako by měl v hrdle nějakou velkou překážku. „Máte nějakou představu, kdy přijedete? Ptám se proto, abych pro vás mohl předem zařídit nějaké věci – sjednat schůzku s vedoucím pohřební služby, květinářem a podobně. Letadlo je natankované a připravené k odletu. Mary měla v plánu zítra za vámi zaletět.“

Překvapení na okamžik zarazilo příliv slz. „Ne, to jsem nevěděla.“

„Pak bohužel umřela dřív, než vás o tom mohla zpravit, ale já vím, že měla v plánu vás navštívit. Řekla mi to dnes ráno u mě v kanceláři, když přišla… na návštěvu.“

„Vy jste ji dnes viděl? Jste šťastný, že jste ji ještě naposled viděl, Amosi. Kéž by se byla dostala sem. Neříkala, proč sem chce letět? To se… Nepodobá se jí, že by mě chtěla překvapit.“

„Mělo to něco společného… s posledními změnami, myslím. Jenom to vím určitě, že říkala, že vás miluje.“

Rachel znovu zavřela oči. Ani tohle se nepodobalo její staré pratetě. Věděla, že je vážně nemocná? „Nesvěřila se vám, že má potíže se srdcem?“ zeptala se.

„Ne, nikdy mi o potížích se srdcem nic neříkala. Bylo to pro nás všechny překvapení. Teď zpátky k vašemu příjezdu…“

„Pokusím se tam být v deset dopoledne,“ slíbila, „a ocenila bych, kdybyste mi sjednal ty schůzky. Netuším, jestli dokážu přesvědčit matku a bratra, aby přijeli se mnou a s tátou, ale dal byste prosím vědět i Sassii, že bude možná muset připravit i jeden hostinský pokoj navíc?“

Znovu se rozhostilo ticho, jako by Amos zvažoval svá další slova. „Navrhoval bych, abyste přesvědčila aspoň Jimmyho, ať přijede s otcem. Jsem si jistý, že Mary by si přála, aby byli přítomni při čtení její závěti, aby si vyslechli její… poslední pozdravy.“

„Zkusím, co budu moct,“ slíbila s nadějí, že Amosova slova by mohla přesvědčit i matku, aby přijela. Závěť tety Mary byla zdrojem všech nesrovnalostí mezi nimi. Rachel úplně matku slyšela. Nikdy ti neodpustím, Rachel Toliverová, jestli ti tvoje prateta odkáže sakumprásk všechno a nezanechá nic tvému otci a bratrovi!

„Takže se uvidíme zítra, Rachel,“ rozloučil se Amos. „Dejte mi vědět přesný čas příletu a já vás na letišti vyzvednu.“

Rachel pomalu položila telefon a vrtalo jí hlavou, jestli Amose netrápí ještě něco kromě smrti tety Mary… Bylo to jako vzdálené hučení na pozadí hlasitějšího zvuku. Už podruhé toho dne měla pocit, že se kromě bezprostředního trápení stalo ještě něco dalšího.

„Vyrozuměl jsem, že nás vaše prateta opustila, je to tak?“ zeptal se Ron tiše, vytáhl kapesník ze zadní kapsy a osušil si oči. Pak sundal klobouk a posadil se na opačnou stranu místnosti.

„Ano, opustila, Rone. Infarkt asi v jednu. Budete se tady o to muset postarat.“

„S radostí, i když lituju, že je to takhle. Bude nám chybět, stejně jako nám budete zatraceně chybět i vy.“

Znovu se jí zalily oči. „Řekněte to Danielle, ano? Zdržím se tu jen pár minut. Musím dát vědět rodičům.“

Když za ním dveře zacvakly, Rachel seděla několik minut bez hnutí a naslouchala podivnému tichu, které se rozhostilo kolem. Když vám umře někdo blízký, tichem se rozléhá takové bzučení, pomyslela si, jaké vydává moucha v prázdné místnosti. Vstala a přešla k oknu; přála si uvidět slunce, než zvedne telefon. Číslo, které teď hodlala vytočit, pro ni kdysi představovalo to nejopravdovější místo na zemi, pupeční šňůru k přijetí, pochopení a lásce. To ale bylo ještě před tetou Mary. To bylo před Somersetem.

Kapitola třicátá druhá

„Dědo?“ Matt zaťukal na dveře dědečkova obývacího pokoje a mluvil tiše, aby ho nevyrušil v případě, že se mu podařilo v křesle usnout.

„Pojď dál, synku. Jsem vzhůru.“

Matt vešel a zastihl dědečka předkloněného ve sklápěcím křesle; vůbec nevypadal, že by si byl zdřímnul. Tvář měl vyrovnanou, avšak červené kruhy kolem očí a váčky pod nimi vypovídaly o ztrátě mnohem větší, než je ztráta staré přítelkyně a sousedky. Mattovi se sevřelo srdce jako vždy, když si uvědomil, že se dědeček blíží konci svých dní. Přitáhl si židli. „Rachel právě mluvila telefonicky s Amosem. Řekl jsem Savannah, aby dala Amosovi oběd. Ještě nejedl.“

„Podle toho, co jsem cítil, to byl Johnnie Walker Red,“ poznamenal Percy. „To je u Amose nezvyklé.“

„Hm, možná si dal panáka, když jsi mu zavolal. Setkal se s Mary stejně jako já jen pár hodin před smrtí. Je vidět, že je zarmoucený.“

„Bude to pro něj vážná ztráta. Byli velcí přátelé. Když Amos přišel do Howbutkeru, trochu se do ní zamiloval. Byl to tehdy mladík. Pokud to Mary vůbec zaznamenala, nedala nic najevo. Bože můj, který muž nebyl do Mary trošku zamilovaný?“

Matt neodolal, aby se nezeptal. „Včetně tebe?“

Percy zvedl obočí, černé výrazné výstupky nad šedýma očima, které byly za dobrých dní ještě stále pozoruhodně jasné a bystré. „Co tě vede k té otázce?“

Matt se zatahal za ušní lalůček, znamení pro dědečka, že ho mrzí, že vůbec promluvil, ale jestli ho to potěší, co na tom teď sejde, když mu řekne, co Mary bezděky prozradila? „Jak jsem povídal, narazil jsem na Mary u toho starého jilmu blízko sochy svatého Františka. Neřekl jsem ti ale, že když jsem ji tam zastihl, vypadala zmateně a povídala si pro sebe.“

„Vážně?“ Za zarudlýma očima blesklo světélko. „Co říkala?“

„No…“ Pod dědovým pevným pohledem se trochu zastyděl. „Popletla si mě s tebou. Zdálo se, že je myšlenkami kdesi v minulosti a znovu prožívá nějakou vzpomínku. Když jsem ji oslovil, obrátila se a řekla…“

Matt vycítil, že se dědečka zmocnilo náhlé napětí. „Pokračuj, synku. Řekla…?“

„Řekla: ‚Percy, lásko moje, tos musel ten pohár vypít celý? Víš, chtěla jsem ho tenkrát, úplně stejně, jako jsem chtěla tebe.‘ Takhle to bylo doslova, dědečku. Doufám, že nevytahuju staré vzpomínky, které měly raději zůstat pohřbené.“

„Ne, ne. Ještě něco?“

„No, ano.“ Matt se přistihl, že se opět ošívá. „Říkala: ‚Byla jsem moc mladá a hloupá a moc Toliverová. Kdybych jen tenkrát nebyla taková husa.‘ Pak jsem s ní trošku zatřásl a upozornil jsem ji, kdo jsem.“ Odmlčel se a odhadoval Percyho reakci. „Proto jsem se tě ptal, jestli jsi sám do ní nebyl kdysi zamilovaný.“

Percy se zasmál. „Zamilovaný do ní kdysi?“ Přeletěl pohledem na krbovou římsu obestavenou rodinnými fotografiemi. Na většině z nich byl Matt ve sportovním a na jedné jako miminko v matčině náručí, ale vpředu a uprostřed stála úřední fotografie jeho otce ve vojenské uniformě; levou stranu saka pokrývaly medaile a stužky. Matt nedokázal poznat, jestli Percyho zrak padl na fotografie nebo na nejasný akvarel – dar od jeho otce –, který zaplňoval prostor nad nimi. Hlas, zdrsnělý vzpomínkou, vyprávěl: „Bylo čtvrtého července 1914 a před radnicí se konal obřad slavnostního otevření budovy. Tam se dostala Mary ve svých vzpomínkách, když jsi ji našel. Bylo jí čtrnáct a mně devatenáct. Měla na sobě bílé šaty přepásané zelenou stuhou. Už tehdy jsem byl do ní zamilovaný a chystal jsem se s ní oženit, jenže ona to nevěděla.“

„To snad není možné!“ Matt se zachvěl údivem. „Dozvěděla se to vůbec někdy?“

„Ano, věděla to.“

„Proč ses s ní neoženil? Tak co se stalo?“ Bylo mu to jasné: dědeček by byl s Mary Toliverovou stokrát šťastnější, než kdy byl s Lucy Gentryovou.

„Stal se – Somerset,“ odpověděl Percy a mnul si klouby pravé ruky, což dělával, jak si Matt všiml, kdykoli se ponořil hluboko do svých myšlenek.

„Chceš o tom mluvit?“ zeptal se. „Ten Johnnie Walker Red se nezdá jako tak špatný nápad.“

Percy zavrtěl hlavou. „Obávám se, že to nepomůže. A ne, nechci o tom mluvit. Je to pryč a za námi…, to všechno, co mohlo být.“

„Dědečku…“ Zmocnil se ho soucit s dědečkem, který byl celá léta připoután k ženě, již nemiloval. „Mně z toho puká srdce. Věděla vůbec Gabby o tobě a o Mary?“

„Ale ano, věděla to, ale my jsme byli s Mary spolu dřív, než jsem se oženil s tvou babičkou, a potom žádné ‚o tobě a Mary‘ už nebylo.“

„Měl jsi… Pořád jsi ji miloval, i potom, co sis vzal Gabby?“

Percy si hnětl ruce. „Miloval jsem ji celý její život, od chvíle, kdy se narodila.“

Dobrý Bože, pomyslel si Matt. Osmdesát pět let… Padlo na ně smutné ticho a Percy si stále mnul ruce. „Věděl to Ollie?“ zeptal se.

„Odjakživa.“

Matt údivem vydechl, smutný až do hloubi duše. „A Gabby tě tedy opustila kvůli Mary?“

„Byl to jeden z důvodů, ale tvoje babička měla i další důvody ke stížnostem.“ Percy si poposedl, jako by se mu sedělo nepohodlně. „Od té doby už uplynulo moc vody,“ prohodil.

A on nemá zájem se v té vodě brodit, pochopil Matt, jenže neměl v úmyslu dědečka nechat být, teď když se rozpovídal. „Rád bych si o tom někdy něco poslechl, dědo. Rád bych si doplnil ta prázdná místa v historii naší rodiny…, dokud je ještě čas.“

Percy na něj vrhl překvapený pohled. „Takhle ty přemýšlíš… o jistých obdobích v historii naší rodiny – jako o prázdných místech? No, já asi chápu, že to může vzbuzovat tvou zvědavost, ale jsou to věci minulé a vůbec se tě netýkají.“

„Proč jste se s Gabby nerozvedli?“

„I to je součást minulosti, která se tě netýká.“ Vyloudil na tváři známý úsměv, jímž vždy soupeře odzbrojil. „Snad bys měl zajít dolů podívat se na Amose. Bude teď rozrušený ještě víc, když Rachel oznámil, že Mary umřela. Aspoň ho snad utěší pomyšlení, že Rachel bude konečně žít v Howbutkeru. On to děvče zbožňuje.“

Matt se podvolil, věděl, že ho Percy odbyl. Předpokládal, že se už nikdy nedozví, proč jeho dědeček setrval v manželství bez manželky, když bylo odjakživa zřejmé, že Percy se narodil pro domov a rodinu, pro oddanou péči manželky. Přesto pocítil jistou závist. Jaké to asi musí být, milovat nějakou ženu tak, jak ji miloval on…, po tak dlouhou dobu…, a nikdy nechtít žádnou jinou. V tomto ohledu to je velmi šťastný muž.

„Sám se těším, že tu bude Rachel žít,“ poznamenal, když vstával. „Je načase, abychom se líp poznali.“

Percy na něj pronikavě pohlédl. „Moc bych si na ni nemyslel, Matte. Podobá se mladé Mary nejen zevnějškem, ale i v mnoha ohledech, které nejsou Warwickům zrovna nakloněné.“

Matt se na dědečka upřeně zadíval. „To vypadá jako jedno z těch prázdných míst, o kterých jsem se zmínil, a jestli je Rachel tak krásná, jak si ji pamatuju, bude pro muže těžké nemyslet si na ni.“

Percyho tvář zvážněla. „Řekněme prostě, že pokud jde o Rachel, jablko spadlo přímo pod strom, a já bych byl nerad, kdybys opakoval mou minulost.“

Matt mu sevřel rameno. „Dokud mi neprozradíš, před čím se mám mít na pozoru, budu muset prostě využít své šance, ne?“

Percy poslouchal, jak se Matt vzdaluje chodbou. Sebevědomé štěně. Nemá ani zdání, do čeho se pouští, jestliže by minulost byla opravdu tak nelaskavá, že by se opakovala. Percy by se o něj nebál, kdyby se tolik nepodobal jemu samotnému – není schopen odolat vábení výzvy, vzrušení z lovu, a když pak past sklapne…

Pomalu vstal a vyšel do zastíněné terasy pokoje. Bylo odpoledne stejně horké jako v roce 1914 a on si vzpomněl na ten studený čokoládový koktejl a Maryino povýšené odmítnutí. Pamatuje si všechno, co se týkalo Mary, její chuť a dotyk a vůni… Ještě teď.

Přitáhl si lenošku do stínu střechy a natáhl se na ni. Jediný způsob jak připravit Matta na Rachel, spočívá ve vyplnění těch prázdných míst, o nichž se vnuk zmínil; a to neudělá nikdy. Ale kdyby se někdy cítil na to, aby se podělil o příběh, jak přišel o své štěstí, kde by měl začít? Snad by to musel být onen den jeho největší bolesti, to ráno, kdy se vrátil z Kanady a dozvěděl se, že se Mary provdala za Ollieho…

PERCYHO PŘÍBĚH

Kapitola třicátá třetí

HOWBUTKER, ŘÍJEN 1930

Zpožděný vlak supěl do stanice. Během celovíkendové cesty z Ontaria spal Percy jen málo, vstával před svítáním, aby si zakouřil na nástupní plošině, přes půlnoc pak zůstával v restauračním voze, pil moře kávy a proklínal se, že se choval jako trouba. Měl rodičům dát vědět, aby ho čekali, jenže matka by upozornila Mary a on si vzhledem k tomu, jak se rozešli, nebyl jistý její reakcí. Plánoval si, že ji překvapí, sevře ji do náručí a bude ji líbat, až přijde o rozum, poví jí, že ji miluje a že kašle na její posedlost Somersetem, jen když si ho vezme a bude s ním žít až do smrti.

Předchozí noci však spal tak hlubokým spánkem, že neslyšel ani poslední výzvu k snídani a málem promeškal pohled na první borové lesy na této straně Texarkany. Probudil se s úlekem, spěšně si oblékl kalhoty a košili a vydal se spacími vagony na zadní nástupní plošinu. Zachytil se zábradlí a nasával výrazné vůně východotexaského podzimu, zatímco mu vítr nadouval nedopnutou košili. Stál tam a vzpomínal, jak se spolu s chlapci vrátili z Francie. V životě mu z mysli nevymizí ten pohled na Mary stojící na nástupišti, stranou od davu, ve staromódních šatech a s napjatým výrazem, ale panebože, jak byla krásná… jeho Mary. Už jsme tam…, už jsme tam…, už jsme tam…, prozpěvovaly koleje a on uvěřil jejich rytmickému vzkazu.

Ano, opravdu, už je skoro tam, už je doma, už je opět v Maryině náručí, které neměl nikdy opouštět. Odešel ublížený, rozhněvaný a rozhodnutý vyrovnat se s tím, že ji ztratil. Nikdy nehrál druhé housle a rozhodně je nebude hrát ve vztahu k zálibám manželky. Buď zaujme první místo, nebo žádné.

V chladu kanadských Skalnatých hor z něj arogance vyprchala. Osamění ho očistilo od pýchy. Když ležel v noci v dřevorubeckém táboře a naslouchal příběhům o ženách, jimiž se muži navzájem častovali, tušil pod jejich chvástáním tesknotu, hořkost a osamělost; pociťoval, jak mu ledový vzduch vniká až k srdci, u něhož by ho dokázala zahřát jen Mary. Za dne, kdy kácel a nakládal stromy, jež sahaly až k mrakům, v něm rostla touha po ní, sžíravější než hlad a pro život nezbytnější než vzduch, voda či jídlo.

Po dvou měsících to již nevydržel. Bylo mu téměř dvacet šest. Toužil po manželce, domově a dětech…, po Mary. Chtěl, aby v jeho loži nebyla dál než na jeden úder srdce, ve dne na délku ruky natažené přes stůl, večer na vzdálenost židle. Naučil by se hrát druhé housle. Jde o to, aby se dostal ke hře.

Vrátil se do chodbičky ve vlaku. Asi za patnáct minut dorazí do Howbutkeru. Znovu byl rád, že svůj příjezd rodičům neohlásil. Bude moct nejdřív zajít za Mary. Dnes je den, kdy matka pravidelně hraje ve společenském klubu bridž a otec bývá v kanceláři. Percy si vezme drožku a vyzvedne si své auto, aniž rodiče něco poznají. Jestliže nenajde Mary doma, pojede rovnou na plantáž, a až se potom setká s rodiči, poví jim, že ji požádal o ruku.

V chodbičce narazil na mladého černošského nosiče, který pocházel z Howbutkeru. Percy znal i jeho jméno. „Copak, pane Percy, že jste nepřišel na snídani? Nechcete, abych vám skáknul pro něco k zakousnutí?“

„Ne, díky, Tite. Za pár minut jsme na místě a já vím, kde můžu dostat nejlepší snídani na tomhle břehu Sabine.“

„A kdepak to je, pane?“

„U Sassiina stolu v Howbutkeru.“

Titus přikývl. „Jestli se nemejlím, to je sídlo slečny Mary Toliverový. Nebo teď bych měl spíš říct ,paní DuMontový‘.“

Při poskytování informace se vesele usmíval a od široce odhalených zubů se odrážela záře stropní lampy.

Náhlý pokles krevního tlaku přiměl Percyho, aby se zachytil stěny za zády. „Promiňte, Tite. Co jste říkal?“

„Jo, pravda. Vy se zrovna vracíte domů a oni už budou pryč, jenže já myslel, že o tý svatbě víte. Ne že by byla ňáko velká. Slečna Mary a pan Ollie se vzali dost hopem, protože on se právě chystal do Paříže. Ta cesta má něco společnýho s obchody jeho otce. Oni takhle spojí příjemný s užitečným.“

Percy náhle zažil naprostou absenci zvuku jako už předtím v zákopech, když blízko něj dopadl minometný granát. Na ochromující chvíli se mu před očima zatmělo a pak viděl, jak se Titovy rty pohybují, ale slyšel pouze ticho.

„Pane Percy, není vám nic?“ zeptal se Titus a mávl rukou před Percyho nehybnýma očima.

Percyho zdřevěnělé rty se pohnuly. „Jak to všechno víte?“

„No, psali to v novinách. Otiskli i fotku novomanželů. Slečna Mary, celá v bílým, a pan Ollie vyšňořenej v jednom z těch svejch elegantních ohozů. Pane Percy, jestli dovolíte, nevypadáte moc dobře. Opravdu nechcete něco k snídani?“

„Ne, ne, Tite. Jak vypadali? Na tom snímku?“

„Pan Ollie měl takovej ten ženichovskej výraz. Má jen jednu nohu, to víte, ale to mu nebránilo, aby se nekoukal na slečnu Mary, jako… no prostě, jak mužskej ani jinak nemůže…“ Rozpačitě se zarazil a o odstín pobledl. „Chci říct…, tedy –“

„Vím, jak to myslíte. Pokračujte. A co slečna Mary?“

„Tak slečna Mary, ta se tedy netvářila tak rozjařeně. Ženský vlastně o svý svatbě nikdy nevypadaj moc…“ Nosič opět vypadal nesvůj. „Myslím tím všechno to chystání svatby a balení na cestu do Evropy. To by vycuclo sílu z každýho…“ Titus se odmlčel. „Pane Percy, vypadáte, že by vám kapka kafe neuškodila. Hned jsem zpátky.“

Percy se celou vahou opřel o panelovou stěnu chodbičky. To není možné. To se mu jen zdá. Mary by si nemohla vzít – nevzala by si – nikoho jiného než jeho. Patří k sobě. Tvoří jednotu. Titus se zmýlil. Přidržoval se zábradlí, dokud se nedopotácel do útočiště svého pulmanu. Svalil se na lůžko a zůstal ohromeně a nevěřícně ležet, dokud neuslyšel nosiče u dveří. Zvedl se k umývadlu a rozepnul si košili. „Pojďte dál,“ vyzval ho pevným hlasem. Vůbec se nepoznával. Ústa měl úzká a bez krve. V pěti minutách zestárl o deset let. „Položte mi kávu tamhle, Tite. Spropitné je na nočním stolku.“

„Vezmu si jen deseťák, pane Percy. Vítejte doma.“

Určitě je to omyl, opakoval si znovu. Rozum ho však nutil, aby pochopil, co srdce nepřijímalo. Žádný omyl to není. Mary si vzala Ollieho, aby zachránila Somerset, poté co on sám ji odmítl a svou hloupost ještě znásobil tím, že beze slova utekl do kanadských Skalnatých hor. Jak mu to ale mohla udělat – jim oběma –, vzít si jeho nejlepšího přítele, muže, kterého nemiluje a nikdy nebude milovat tak jako jeho… a tak, jak si Ollie zaslouží být milován?

Praštil pěstí do stěny vedle zrcadla a pak s bolestí padl na lůžko. Zmocnil se ho obrovský hněv na sebe i na Mary. Zbytek cesty do Howbutkeru dojel opřený zády o pelest lůžka v pulmanu a svíral hlavu v rukách, zatímco káva na nočním stolku chladla.

Dřív než vlak zastavil, Percy vyskočil z vagonu a křikl na Isaaka, jednoho ze dvou howbutkerských drožkařů. „K Toliverovým na Houston avenue,“ požádal, hodil své věci do dvoukolé drožky, a protože potřeboval ke vzpamatování svěží podzimní vítr do obličeje, vylezl si nahoru a posadil se vedle kočího. Sotva Isaac zarazil koně u schodů na verandu Toliverových, Percy skočil dolů. „Počkejte tu na mě,“ přikázal a hnal se k domovním dveřím.

Na divoké tahání za lanko zvonku zareagovala Sassie. „Pojďte radši dál,“ vyzvala Percyho při pohledu na jeho výraz; pokleslé koutky jejích úst potvrzovaly Titovu zprávu.

„Je to tedy pravda?“ zasípal Percy.

„Včera se vzali a dnes vodjeli vlakem vo pátý. Všechno se to semlelo vcukuletu, protože pan Ollie musel do Paříže na ňákou módní přehlídku, aspoň takhle to povídala slečna Mary.“

„Co myslíte tím ‚aspoň takhle to povídala slečna Mary‘?“

Sassie pokrčila rameny a zkřížila ruce na květované zástěře. „Jenom že to říkala, nic víc. Pan Ollie ji miluje. To vám může bejt útěchou, pane Percy.“

Jeho hlas se poddal žalu. „Proč to udělala, Sassie?“ vzlykal.

Sassie ho objala, přitáhla si jeho hlavu k rameni a pohladila ho. „Chřadla smutkem po vás, pane Percy. Z toho soužení úplně scházela před vočima. Myslela, že se už nikdy nevrátíte. Pan Ollie jí pomohl z tý bryndy, co se v ní octla se Somersetem, a já počítám, že si myslí, že mu je zavázaná. Když si neměla vzít vás, kdo jinej by byl dost dobrej?“

Percy jí vzlykal na rameni. „Co jen jsem to provedl, Sassie!“

„Jste mladej, to je to, co jste voba se slečnou Mary provedli. Láska by neměla přicházet na mladý. Jenom starý jsou dost moudrý, aby ji zvládli. Nabídla bych vám lahvinku, jenže v tomhle domě není nikdy ani kapka.“

Percy se napřímil, vytáhl kapesník a osušil si obličej. „To je v pořádku,“ zavrtěl hlavou. „Láhev seženu bez problémů.“

Vrátil se k drožce a zeptal se: „Kolik chcete za tu láhev ginu, co máte strčenou pod kozlíkem, Isaaku?“

„Dva doláče. Je jí jen půlka.“

„Dostanete dalších pět, jestli teď cestou seženete ještě jednu.“

Isaac trhl otěžemi nad zadkem šedé kobyly. „Mám dojem, že by to neměl bejt problém, pane Percy.“

O půl hodiny později Percy sestoupil před srubem v lese. Vytáhl desetidolarovku a pětidolarovku a podal bankovky drožkáři. „Isaaku, dejte mi čtyřiadvacet hodin, kdy nikomu neřeknete, že jsem se vrátil, ani kde jsem. Pak chci, abyste zavolal mým rodičům a pověděl jim, aby sem pro mě přijeli.“

„Cokoli si řeknete, pane Percy.“

Přijela pro něj Beatrice, sama. Když Isaac zatelefonoval, její manžel byl v kanceláři. Později si Percy vyslechl, jak matka, která nikdy neřídila žádné auto Warwickových, vzkázala do stájí, aby jí přichystali lehký čtyřkolý kočár. Pak vybrala věci ze spíže, odebrala se nahoru do Percyho pokoje a spakovala mu do zavazadla pár kousků oblečení. Nasadila si klobouk, natáhla rukavičky, a aniž sdělila hospodyni, kam jede, zamířila s vybraným párem elegantně si vykračujících hnědáků ke srubu v lese.

Syna nalezla bdícího na pohovce v jediné místnosti. Měl smrtelně šedý obličej a upíral skelný pohled do stropu. Sluneční světlo od otevřených dveří osvětlovalo jednodenní plavé strnisko na tváři a také dvě prázdné láhve od podomácku vyrobeného ginu na podlaze. Srub páchl laciným alkoholem a zvratky, které zčásti ulpěly i na přední části synovy košile.

Beatrice nechala dveře dokořán, otevřela i okna a rozdělala oheň v kamnech. Vysvlékla Percyho ze znečistěného oblečení, pak ho nahého odvedla do sprchy u jezera a pumpovala, zatímco on se po namydlení třásl pod studenou vodou. Osušil se do ručníků, zahalil se do péřové přikrývky, kterou mu podala, a pak se vrátil do srubu, aby usedl k talíři domácí polévky a šálku čerstvě připravené kávy. Potom si povídali.

„Já ji miluju, mami, a ona miluje mě.“

„Ne tolik, jako miluje Somerset a jako ty miluješ svou hrdost.“

„Moje hrdost může jít k čertu. Ta mi za to nestojí.“

„Stejně by bylo pro každého muže těžké žít s manželkou, která staví své rodové jméno a zájmy nad jeho. Možná by toho byl schopen na začátku, ale postupem času…, když vášeň vyhasne…“

„Dokázal bych s její posedlostí žít a naše vášeň by nikdy nevyhasla.“

Beatrice si povzdechla a nehádala se. Jediný pohled do její tváře Percymu prozradil, že s jeho přesvědčením souhlasí. „Nemýlím se, že celé město ví, proč si Mary vzala Ollieho?“ V tesknosti jeho otázky se skrývala naděje, že se mýlí.

Odnesla talíř ze stolu. „Ano, synu, celé město si bezpochyby myslí, že Mary si vzala Ollieho, aby zachránila Somerset.“

„Co si myslíš ty?“

„Nebylo moudré, žes ji opustil, synu. Ona tě potřebovala. Na koho jiného se mohla obrátit, když si myslela, že jsi nadobro pryč? Byla sama. Ollie byl tady –“

Percy si sevřel hlavu do dlaní. „Proboha, mami. Jak se mám s tímhle vypořádat?“

Beatrice položila synovi ruku na zlatou hlavu, jako když kněz uděluje požehnání. „Musíš je milovat stejně hluboce jako dřív, Percy, ale nyní jako jednu bytost. To bude tvůj dar, který jim věnuješ. Oni se vrátí a budou toužit po tvém odpuštění, a ty jim ho musíš poskytnout laskavě a upřímně, jako bílou růži. A musíš odpustit i sobě.“

„Jak to mám udělat?“ zeptal se Percy a zvedl uslzené oči k matčině tváři.

Beatrice se sklonila a otřela synovi slzy. „Budeš pamatovat na to, že co nemůžeš odčinit, musíš přijmout. A to přijetí – zejména jestliže jsou spolu šťastní – ti pomůže, abys odpustil sám sobě.“

Percy, ukonejšený matčinými slovy, vypil další šálek kávy, uklidil ve srubu, převlékl se do čistého oblečení, které mu přinesla, a doprovodil ji domů. Téhož odpoledne bezvadně oblečený a hladce oholený překvapil otce v jeho kanceláři v Dřevařské společnosti Warwick.

Jeremy projevil nelíčenou radost. Pýcha na syna byla zřejmá v jeho stisku ruky i v rozzářených očích. Když obcházeli zaměstnance, kteří ho vítali opět doma, Jeremy svým chováním dával najevo, že syn má za sebou křest ohněm a splňuje všechny jeho požadavky. Percy zocelený bojem, vyzkoušený v poli a otužený ztrátou byl nyní mužem, se kterým je třeba počítat. Jeho otec si to plně uvědomoval; položil mu proto na psací stůl šanon s přehledem hospodaření.

„Až si tohle přečteš,“ pronesl tónem muže, který nemá na mysli nic jiného než podnikání, „určitě se mnou budeš souhlasit, že nastal čas, abychom rozšířili činnost v Kanadě.“

Kapitola třicátá čtvrtá

V listopadu se dozvěděl, že Mary je těhotná. Abel DuMont, obyčejně důstojný a vyrovnaný člověk, vyběhl v době večeře po schodech Warwick Hallu, přilepil prst na zvonek a na poplašenou služebnou, která mu otevřela, vykřikl zprávu, že z něj co nevidět bude dědeček. Představte si to! Dědeček!

Příštího dne večer uspořádal Abel ve svém domě improvizovanou oslavu, nabízel doutníky a naléval šampaňské. Percy oslavu vydržel a byl vděčný matce, že si vymyslela omluvu, která mu umožnila z večírku brzy odejít.

O několik dní později mu bylo dvacet šest. Odmítl to oslavovat a narozeniny strávil mapováním nových lokalit těžby dřeva. Nádherný podzim, obvyklá radost obyvatel východního Texasu, se rozplynul v deštích, které trvaly až do konce prosince a vydatně přispěly k Percyho pocitu nenahraditelné ztráty.

„Měl bys chodit víc mezi lidi, žít víc společensky,“ radila mu Beatrice. „Trávíš moc času v práci.“

„A s kým mám ten společenský život vést, mami? Howbutker zrovna neoplývá svobodnými mladými ženami.“

Aby uklidnil její obavy, poznamenal, že netoužil po žádné jiné ženě než po Mary, a ta že navždy zničila jeho důvěru v ženské pohlaví. Beatrice uhodila hřebíček na hlavičku. Pro Percyho byl pohlavní styk od puberty, kdy ho mladá a sympatická vdova po místním sbormistrovi zasvětila do tělesných radovánek, výrazem náklonnosti. Dokud nepoznal Mary, nepoznal ani sexuální akt v takové podobě, jaký má být – vrcholné vzájemné přijímání a odevzdávání se dvou těl spalovaných láskou. Jak by se po Mary mohl ještě kdy podívat na jinou ženu?

Ona skutečně otřásla jeho důvěrou k ženám. Byl ochoten přijmout značnou vinu za tuto svou nesnáz, avšak při ohlédnutí zpět přikládal stejně velký podíl viny i Mary. Jak si mohla vzít jiného, jestliže měla Percyho tak ráda, jak věřil? Na Somersetu jí nakonec záleželo víc. A jestliže nemohl věřit lásce, ze které se vyznávala Mary, jak by ještě někdy mohl uvěřit slibům kterékoli jiné příslušnice jejího pohlaví?

O vánočních svátcích, aby upokojil matku, přijímal pozvání na různé večírky v Houstonu, Dallasu a Forth Worthu od dcer ropných a dobytkářských magnátů, které jejich otcové uváděli do společenského života, avšak vracel se do Howbutkeru nakloněný ženské společnosti ještě méně než dřív. Doma byl mezi vrstevníky ze svých společenských kruhů jediný svobodný, a když navštěvoval večeře a pikniky pořádané ženatými přáteli sám, odcházel s pocity, že mezi ně nepatří, zmocňovala se ho sklíčenost i nemalá závist. Toužil po nějaké katarzi, očistném duchu, který by ho zbavil lítosti, hořkosti a odporu k sobě samému, aby mohl opět pociťovat slunce v duši.

A pak v dubnu, když Mary a Ollie byli už téměř sedm měsíců pryč a měli se vrátit až v září, přijela na Velikonoce Lucy Gentryová.

„Neměla jsem na vybranou, musela jsem ji pozvat,“ oznámila Beatrice na snídani před jejím příchodem. V nervózním bubnování prstů na naškrobeném ubrusu se odrážela její rozmrzelost. „Jak jsem mohla odmítnout? Ta holka se v dopise v podstatě doprošovala, abychom ji na dobu, kdy bude škola o Velikonocích zavřená, vzali k nám. Tvrdí, že otec si nemůže dovolit zaplatit jí dopravu do Atlanty, a ona tudíž bude jediná členka pedagogického sboru, která zůstane na ubytovně.“

Manžel a syn sledovali přes okraj novin, jak Beatrice v čele stolu soptí.

„Zní to dost chmurně,“ prohodil Percy.

„Strašně,“ připojil se Jeremy.

„Je to lest. Průhledná jak křišťál.“

„Průhledná?“ nechápal Jeremy.

Manželka ho přes stůl probodla pohledem. „Ty nevíš, co se děje, Jeremy Warwicku? Ta dívka – pošťuchovaná svým příšerným otcem – si pořád brousí zuby na Percyho.“

„No tak ať si je brousí, ne?“ Nevzrušeně pohlédl na Percyho. „Nemám pravdu, synku?“

Percy se usmál. „Mám dojem, že jsem před Lucy Gentryovou v naprostém bezpečí. Nedělej si starosti, mami. S tím si poradím.“

Beatrice si mazala toast máslem, ale její stisknuté rty vyjadřovaly pochybnosti. „Jestli se pleteš, pomáhej nám pánbůh,“ povzdechla si.

V den Lucyina příjezdu Percy zaspal a málem jí nestihl přijít naproti k vlaku. Předchozího dne byl v Houstonu, kde dojednával kontrakt o přepravě dřeva s vedoucími pracovníky Southern Pacific Railroad, a do Howbutkeru se vrátil až k ránu. Když sbíhal po schodech dolů, matka byla v kuchyni. Stála k němu zády a povídala si s kuchařkou o přípravě velikonočního oběda; mlčky se na chvíli zastavil ve dveřích a pozoroval ji. Kdy se objevily ty šediny v jejích vlasech, přemýšlel překvapeně, kdy se objevil ten hrbolek vzadu na krku? S úlekem si uvědomil, že rodiče stárnou a že jejich životní dráha začala klesat. Beze slova, neschopen promluvit, došel k ní a zezadu ji objal.

„Copak, synu!“ Beatrice se v jeho náručí polekaně otočila; pak v jeho výrazu spatřila cosi, co ji přimělo, aby ho pohladila po tváři. „Lucy tu bude každou chvílí,“ připomněla mu s něžně chápavým pohledem.

Políbil ji na čelo. „Jsem na cestě. Táta volal?“

„Jenom chtěl, aby ses nehonil. Dnešek můžeš napracovat v pátek. Dorazil náklad dřeva, který budeš muset zkontrolovat, protože otec chce dát předákovi den volna, aby ho mohl strávit s rodinou. To ti poskytne výmluvu, abys mohl z domu. My s tátou se o Lucy postaráme. V sobotu odpoledne ji vezmeme na zahradní slavnost ke Kendrickovým a ona v neděli po obědě odjíždí.“

Když Percy parkoval auto, cestující z vlaku již vystoupili. Lucy se zavazadlem stála na nástupišti a okamžitě ho zahlédla, jak odbočuje k nádraží. Celá tvář se jí rozzářila radostí tak čistou a neskrývanou, že se Percy hlasitě rozesmál.

„Tady jsem, Percy Warwicku,“ zavolala z plna hrdla. „Už jsem si myslela, žes na mě třeba zapomněl.“

„To je vyloučené,“ zavrtěl hlavou a usmál se do jejích bezelstných modrých očí. „Změnila sis účes.“

„A zkrátila jsem si sukně.“ Upjatě se otočila kolem dokola a zdvihla si přitom cípy kabátu, aby pod ním viděl šaty po kolena. „Co tomu říkáš?“

„Myslím, že se mi to líbí.“

„Je to nová móda.“

„O tom nás ujišťuje i Abel DuMont.“

Nyní si ji připamatoval. Malá postavou, s velkým poprsím, obličej kulatý jako tvářička panenky a celá blázen do něj. Bylo to sotva víc než rok, co ji viděl naposledy, ale zmizela mu z paměti jako pára v slunci. Natáhl se pro její dvě zavazadla, ale ona jeden kufřík popadla a druhou ruku mu vsunula do volné dlaně s familiárností dávné známé. Sahala mu sotva po ramena a jeho pobavilo, když se díval shora na hebké hnědé temeno hlavy a na mihotání miniaturních nohou, usilovně se snažících udržet s ním krok k zaparkovanému pierce-arrow.

Obvyklou náladu v domácnosti Warwickových toho večera rozjasnil smích. Lucy je zasypala legračními příhodami svých studentů a dalšími historkami ze své učitelské praxe. Koulela přitom očima a mávala buclatýma ručkama tak, že zřejmě uchvátila i Beatrici. Na Percyho pozvání ho v pátek doprovodila do skladu dřeva a odškrtáváním čísel na dodacím listu mu ušetřila polovinu času, který by jinak kontrolou nové dodávky strávil. V sobotu ji na zahradní slavnost ke Kendrickovým doprovodil on a odešel odtud dřív než rodiče, aby ji vzal na večeři pořádanou jedním přítelem.

„Myslela jsem, že už budeš ženatý,“ prohodila toho večera. „Co se stalo s tou dívkou, cos ji odjakživa miloval?“

„Vzala si jiného.“

„Ona dala jinému přednost před tebou!“

„Nabídl jí víc než já.“

„Tomu nevěřím.“

„Věř tomu.“

„Kde je teď?“

„Ženich ji odvedl daleko odtud.“

„Byl jsi smutný, že si vzala někoho jiného?“

„Ovšem, ale to už je všechno pryč.“

Když ji v neděli odpoledne posadil do vlaku, uvědomil si, že jejího odjezdu lituje. V několika společně strávených dnech zjistil, že vlastnosti, které Mary neměla na Lucy ráda, jemu připadají milé. Nazývala věci pravým jménem a odmítala kvůli dobrým mravům snášet cokoli nabubřelého, pompézního nebo pedantského, což by Mary neudělala. Percy měl v povaze naslouchat, a proto se mu líbilo, že Lucy ráda povídá a má názor na všechno – tohle byl povahový rys, který její spolubydlící v Bellington Hallu nutil strkat hlavu pod polštář.

A třebaže by kvůli její tvářičce „indiáni asi zrovna nevyrazili na válečnou stezku“, jak poznamenala nelichotivě Beatrice v rozporu s nadšeným popisem, který jim před její první návštěvou zaslal Lucyin otec, Percy obdivoval její neočekávanost – náhlé rozjasnění očí, rozpustilé krčení nosíku, roztomilé špulení rtů a neustálé vzdychání a ochání, kdykoli ji něco překvapilo či potěšilo.

Okouzlovala ho její postava a velikost, absurdní kulatost krémových údů, líbezné spojení zápěstí s rukou, paže s loktem, buclatého kolena s nohou. Fascinovaly ho její uši. Byly sice růžové a jemně tvarované, ale trčely jí z hlavy jako ouška od kastrolu, přičemž lalůčky dosahovaly sotva velikosti bříška prstu nějakého skřítka. Nikdy nebude štíhlá, ale pas měla útlý a Percy ho s velkým potěšením svíral rukama, kdykoli se její výška projevila jako překážka a on Lucy zvedal.

Poprvé ji políbil onoho odpoledne, kdy se s ní loučil. Mínil jí dát jen bratrskou letmou pusu na kulatou tvářičku, pohladit ji po bradě a popřát jí vše dobré, jenže když zvedla své porcelánově modré oči a on v nich spatřil ten nejhlubší obdiv, objal ji jednou paží kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Její ústa byla teplá, hebká a poddajná a Percy se od nich odtrhl jen velmi neochotně.

K vlastním překvapení pak uslyšel sám sebe: „Co bys tomu řekla, kdybych za tebou o příštím víkendu přijel do Beltonu?“

Zírala na něj s vyvalenýma očima. „Percy! Myslíš to vážně?“

„Myslím to vážně,“ přikývl se smíchem.

A tak to začalo.

Matka znepokojeně postávala v pozadí. „Nedělej si s tím hlavu, mami,“ uklidňoval ji. „Na ty návštěvy jezdím jen pro zábavu.“

„Lucy si nebude myslet, že je to jen pro zábavu.“

„Nic jsem jí neslíbil.“

„Na tom nezáleží. Tahle holka uslyší jeden tón a je schopná to považovat za symfonii.“

Lucy nezaplňovala všechny jeho myšlenky, každou jeho bdělou chvilku, tak jako Mary. Vpravdě mohly uplynout celé dny, aniž na ni pomyslel, avšak byla mu stále k dispozici pro společné víkendy, uměla ho rozesmát, hýčkala jeho ego a měla ho upřímně ráda bez naděje, že její city budou opětovány.

Byla to žena neustálých překvapení. Očekával, že na ni zapůsobí jeho bohatství, ale zjistil, že o peníze, zejména jeho, kromě jejich úlohy při zajišťování základních životních potřeb, projevuje jen nepatrný zájem. Její radosti byly prosté a nevisely na nich žádné cenovky. Před odvozem novým cadillakem na večírek v Houstonu dávala přednost vyjížďce bryčkou do lesa v jeho jarní nádheře nebo sbírání ostružin před protančenou nocí v místním společenském klubu, či pikniku na břehu Caddo před luxusní večeří v některém grandhotelu.

Při jednom z těchto výletů nabral jeho život nezvratný směr.

Udělali si piknik na pahorku nad jedním z četných jezer v oblasti Beltonu. Percy přijel na víkend a jako obvykle se ubytoval v penzionu, jehož majitel ho nyní vítal jako pravidelného návštěvníka. Byl červen a ve východním Texasu už vládla vedra. Percy si povolil kravatu a přemýšlel, jak moc nerad jí v přírodě, když je horko a vlhko. Naštěstí se na obloze objevily mraky, ale sotva Lucy začala vybalovat košík, oblaka zase zmizela a slunce pražilo ostošest.

„Sakra!“ zavrčel. „Zas to upaluje.“

„Toho si nevšímej,“ uklidňovala ho. Lucy nic nerozházelo. „Sluníčko jen vykouklo, aby se podívalo, co máme k obědu. Hned zase zaleze.“

A také ano, po krátké inspekci zmizelo slunce za mraky a celý den zůstalo skryté. Percy se pobaveně natáhl na záda a pozoroval, jak Lucy rozkládá piknikové náčiní, a znovu na něj zapůsobilo její originální nahlížení na věci. Škola už skoro končila a Lucy uvažovala, že na příští rok přijme učitelské místo v Bellington Hallu v Atlantě.

Sledoval, jak mu horlivě nakládá na talíř sendviče, krájí mu velkou porci čokoládového dortu, který upekla speciálně pro něj, a sladí mu ledový čaj tak, jak to má rád. „Lucy?“ zeptal se. „Vezmeš si mě?“

Kapitola třicátá pátá

Vzali se prvního července a na svatební cestu jeli na dva týdny do Karibiku. Vrátili se před odjezdem Jeremyho a Beatrice na každoroční výlet do Maine, aby Percy po dobu otcovy nepřítomnosti vedl firmu. V době, kdy se rodiče vrátili z dvouměsíčního oddechu od veder, začínalo se Percyho manželství neočekávaně hroutit v důsledku jeho sexuálního nezájmu.

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit!“ ječela na něj Lucy. „Velký Percy Warwick má ptáka vohníváka! Kdo by si to pomyslel? Ollie s jednou ustřelenou nohou má nejspíš jinačího klabrdóna!“

„Lucy, prosím tě, tiše. Uslyší tě naši,“ žádal ji úpěnlivě Percy, opět užaslý, s jakou lehkostí jeho manželka používá takový jazyk. Znovu litoval, že přijal nabídku rodičů, aby se přechodně usídlili v jednom křídle Warwick Hallu, dokud si nepostaví vlastní dům.

A opět ho ochromila skutečnost, že se s Lucy oženil. „Byl jsi zranitelný,“ vysvětlovala mu matka a v jejím výrazu se zrcadlilo Percyho zoufalství. „Viděla jsem to, ale neměla jsem žádnou možnost tě ochránit. Tu náhlou změnu Lucyiných citů k tobě muselo něco způsobit, Percy. Vždycky tě tak zbožňovala. Nepřišla na tvůj vztah s Mary?“

Bylo to docela dobré vysvětlení. Percy se odvrátil, aby mu matka nevyčetla z očí, že lže. „Ano,“ přisvědčil.

Pravda byla taková, že ztratil veškerou touhu po Lucy. Měl to v povaze, nikdy netoužil po sexu se ženou, kterou neměl rád nebo si jí nevážil, a k tomuto stavu ve vztahu s Lucy dospěl.

Obrat v jeho citech nenastal nikterak zlověstně. Když vycházeli z kostela a odjížděli na okružní plavbu po moři, nebyl důvod si myslet, že jejich společná budoucnost nebude ozářena sluncem, zejména pokud jde o manželské tělesné radovánky, které oba dychtivě předjímali. Lucyin zbožňující výraz toho dne by rozptýlil pochybnosti kteréhokoli muže přemýšlejícího, zda neučinil chybu, když si vzal ženu, které ještě neměl nutkání říct: „Miluju tě.“

Jeho vášeň začala vyprchávat téměř od okamžiku vyplutí. Lucy, opojená šampaňským a prvním vychutnáním sexu v jejich luxusní kajutě, umrtvila konverzaci u kapitánova stolu, když prohodila ke starší dámě ověšené perlami a provdané za anglického lorda: „V tý krevetě se není třeba šťourat, lady Carrová. Všechny jsou čistý, protože se posejřej hrůzou, hned jak je chytnou.“

Když se Percy poslední noc plavby prudce vymanil z jejích pevně svírajících nohou, měla důvod se zeptat: „Co se stalo? Co se děje?“

Co mohl říct? Že za dva týdny dospěl k pocitu hlubokého odporu k ženě, kterou si vzal za manželku? Její touha souložit při každém převlékání, nedostatek vnímavosti vůči jeho citům a nezájem o kulturní či intelektuální záležitosti ho urážely. Nyní se styděl za to, co ho na ní upoutalo – její jadrná řeč, bezstarostné pohrdání konvencemi a lehkomyslné názory, které jí létaly z úst jako výstřely naslepo bez ohledu na to, koho mohou zasáhnout. Znal se dobře. Navzdory svým smyslným choutkám se vždy choval dle dobrých mravů a svou nelibost nyní nevyhnutelně přinášel do postele.

Zamumlala odpověď: „Nic, Lucy. To já. Jsem unavený.“

„Proboha z čeho? Z ping-pongu?“ Její ukřivděný tón dával opět jasně najevo, že očekávala čokoládový dort a dostala vodnatý pudink.

Matka se ho pokoušela varovat. „Ten zralý melounek má moc semínek, Percy.“

„Máš pravdu, mami,“ opáčil, „ale čím víc semínek, tím sladší ovoce.“

Jak mohl být tak slepý…, jak se mohl tak mýlit a myslet si, že bude s Lucy šťastný? Mohl jen věřit, že zoufalství vyvěrající z vědomí, že druhou Mary nenajde, ho přivedlo k tomu, aby se oženil s někým zcela odlišným.

V žádném případě jí však nedovolí, aby si myslela, že to ona způsobila jeho selhání. Pravda byla ještě ničivější než lež, a on jí tu lež dlužil. Vzala si ho v dobré víře, byla přesvědčená, že ji přijímá takovou, jaká je, zatímco on se s ní oženil z jediného důvodu – nechtěl být sám, až se Mary a Ollie vrátí domů.

„Ty za nic nemůžeš; to já,“ odpověděl jí.

V prvním měsíci přišly po tomto přiznání slzy. Poté následovalo hrobové ticho a pak jednou v noci uslyšel tichou otázku: „Proč mě nechceš, Percy? Ty nemáš rád sex?“

S tebou ne, pomyslel si. Věděl, že stačí, aby jí poskytl uspokojení, po kterém touží, a život s ní bude snesitelný, ale on se přece nenechá využívat jako samec hasící její žízeň, zatímco všechna ostatní potěšení, jež od manželství očekával, obcházejí kolem s prosíkem. S onou nevysvětlitelnou schopností číst jeho myšlenky vykřikla: „Ty – ty eunuchu! Měls být nejlepší hřebec, který kdy kryl klisnu. Stačilo, aby ses podíval na nějakou holku, a už roztahovala –“

„Lucy, jak to mluvíš –“

„Jak mluvím?“ Patou skopla Percyho, který seděl na kraji matrace; když padal, hlavou jen těsně minul špičatý roh truhly na výbavu nevěsty stojící v nohách postele. „Tohle tě zajímá v týhle žalostný situaci? Jak mluvím?“ Její hlas nabyl na síle. Odhodila přikrývky a hnala se kolem postele k Percymu, který ohromen seděl na podlaze, nahý, s roztaženýma nohama a odhaleným přirozením. „A co moje hrdost, pocity, potřeby, moje nároky, co? Ty tě nezajímají, Percy?“ Divoce se na něj vrhla a zamířila na něj své prstíky zkroucené jako klepeta.

Percy se rychle odsunul, ruce jí odstrčil a vrávoravě se postavil. S velkým sebeovládáním ji neudeřil, připomněl si, že to není její vina. Vzal si ji, ačkoli věděl, že Lucy miluje idol, nikoli muže. O muži skoro nic nevěděla a v těch několika měsících jejich manželství věnovala pramálo energie tomu, aby se o něm něco dozvěděla. Nyní útočila na idol, který ji podvedl a teď se jí rozpadl v prach u nohou.

Už dříve o tom dlouze přemýšlel a rozhodl se, že musí obrátit její pozornost k muži. Ovšem po takovýchto epizodách začínal pochybovat, jestli o to sám vůbec stojí.

Vzal si Lucy s přesvědčením, že si ji nakonec zamiluje, jenže nyní se stěží rozpomínal na dívku, která ho tolik zaujala, a ani nechápal, proč ho zaujala. Její melodický smích odumřel, šibalské pomrkávání zmizelo. Líbezné růžové rtíky zůstávaly trvale zkřivené do těch nejzahořklejších tvarů. Veškerou vinu přikládal sobě a jen smutně sledoval, jak dívka, kterou mohl milovat, mizí, sotva ji letmo zahlédl.

Ujišťování, že to není její vina, jí neposkytlo ani útěchu, ani v ní nevyvolalo soucit. „To je ale ušlechtilost!“ posmívala se. „Máš sakra pravdu, že to není moje vina. Jen tvoje, Percy Warwicku. Tvoje reputace nebyla celý roky nic jinýho než lež. Vsadím se, že Mary to celou dobu cítila. Proto o tebe nikdy nestála.“

Když zmínila Mary, jeho výraz zůstal naprosto neproniknutelný. Percy nechápal, jak si mohl někdy myslet, že ji na základě jejich soužití v Bellington Hallu má Lucy ráda. Jeho manželce na Mary vůbec nikdy nezáleželo. Lucy ji využila, stejně jako zmanipulovala jeho rodiče, aby se dostala do jeho blízkosti. K Percyho překvapení se Lucy nikdy nezeptala na jméno dívky, kterou miloval a o niž ho připravil jiný muž – možná proto, že by neunesla svou žárlivost; on však viděl, jak její pátravý pohled těká po tvářích žen z jejich společenského okruhu a jak Lucy přemítá, které z nich se podařilo získat jeho srdce. Nedejbože, aby někdy zjistila, že tou ženou byla Mary. „Horší než peklo je hněv zhrzené ženy,“ takhle by zněl jen velmi slabý popis Lucy.

V polovině října, každodenně sužován tím, jak je nasupená a jak ho v noci fyzicky i duševně týrá, se rozhodl nabídnout jí, že prohlásí manželství za neplatné. Už měl po krk její posedlosti sexem, jejího vyjadřování, záchvatů vzteku a zášti vůči jeho matce, které vyčítala, že je odpovědná za jeho „potíže“, jak to označovala. Dá jí volnost a bude jí všechno platit po celý život, jen když zmizí z jeho života.

Jenže než stačil otevřít ústa a nastolit téma, manželka řekla: „Teď se zachechtáš. Jsem těhotná.“

Kapitola třicátá šestá

Beatrice si položila Ollieho telegram do klína a odložila brýle. Pohlédla přes salon na syna nalévajícího aperitivy, které si rodina před večeří s oblibou dávala. Lucy se tohoto rituálu účastnila jen zřídka. Někdy se dokonce neobjevila ani na večeři. „To je od Ollieho hezké, že nám dává vědět, kdy se s Mary vrátí domů. Půjdeš malému za kmotra?“

„Samozřejmě,“ přikývl Percy. „Je pro mě ctí, že mě o to požádali.“

„Určitě budou rádi, že jsou doma,“ poznamenal Jeremy. „Abel se už nemůže dočkat, až si vnuka pochová. Budeme pro ně muset něco uspořádat, Beatrice, nějakou malou oslavu, ne?“

Všichni věděli, co je tu za problém. Byla to Lucy. Jak mohli při jejím výstředním a nevypočitatelném chování mít jistotu, že se při večírku na přivítanou pro DuMontovy bude chovat slušně? „Lucy nech na mně,“ obrátila se Beatrice k manželovi, protože z jeho hlasu vycítila obavy. „Bude spolupracovat.“

Percy si usrkl skotské. Pokud to někdo s Lucy umí, pak to je jeho matka, ale poslední dobou se začala vzpírat i jí. Počáteční nepříjemnosti spojené s těhotenstvím a její odpor k Percymu u ní vyvolávaly chování, jaké si dřív ani ona neuměla představit. Urazila několik obchodníků, zpohlavkovala chlapce, který jim donášel mléko, a doktoru Tannerovi vmetla do tváře, že je mastičkář. Několik dlouholetých služebných odešlo a veškerá pozvání spojovaná s pohoštěním omezili, protože bylo nejisté, jak dalece bude Lucy ochotná snášet ty blázny, s nimiž se Warwickovi celé roky společensky stýkali. Percy byl přesvědčený, že pouze výchova v Bellington Hallu, posvátná hrůza z tchyně a nejistá naděje na udržení manželství jí brání, aby všechny návštěvy vyhodila. Po návratu Mary a Ollieho se může rozpoutat peklo.

Ovšem toto byl stále dům Percyho rodičů a Beatrice byla jeho paní. Ať již s Lucyinou spoluprací nebo bez ní, večírek na přivítanou DuMontových uspořádají.

Večer v den oslavy se Percy musel v neodkladné záležitosti odebrat do skladu dřeva, a tak příchod čestných hostů zmeškal. Když se objevil ve dveřích, už seděli v salonu pro hosty s jeho rodiči a Abelem, Mary vedle kočárku, který vzali s sebou. S úlevou zaznamenal, že Lucy dosud nevyšla ze svého pokoje. Zpočátku se soustředil raději na Ollieho než na tu pružnou postavu v šatech slonovinové barvy, která se při Percyho příchodu zvedla zároveň s manželem.

„Percy! Ty lumpe!“ zvolal Ollie, zakřenil se od ucha k uchu a vykročil mu o berlích vstříc. Pevně se objali a Percymu málem vyhrkly slzy radostí, že ho má zase doma.

„Vítej zpátky, starý kamaráde,“ pozdravil ho. „Moc jsi nám tu chyběl, to ti teda povím.“ Obrátil se k Mary. „Ty taky, Ovečko.“

Na jejím vzezření, hlavně ve výrazu očí, bylo cosi nového, dospělého. Nikdy by nevěřil, že nějaká žena může být tak krásná. Jemná barva šatů dodávala její pleti medový odstín a zvýrazňovala čerň vlasů, nyní ostříhaných na mikádo a stažených čelenkou se slonovinovými flitry.

Neobjali se. Percyho napadlo, jestli se Mary nebude vyhýbat očnímu kontaktu, ale dívala se mu přímo do očí s takovou intenzitou, až mu to lámalo srdce. Podala mu ruku a tiše řekla: „Tys nám také scházel, Percy. Je skvělé být doma.“ Sklonil hlavu, aby ji políbil na tvář, na tu, která byla odvrácená od přihlížející skupiny, a zavřel oči v chviličce soukromého žalu. Její prsty se mu zaťaly do dlaně. Jemně zesílil stisk a pustil je. S úsměvem se od ní odvrátil a prohodil: „Co kdybychom se teď podívali na toho prcka?“

Nakoukl do kočárku a ostatní se k němu připojili. „Není to krasavec?“ naléhal Abel. „Možná jsem podjatý, ale já jsem prostě krásnější dítě neviděl.“

„Jen buď dál podjatý,“ povzbudila ho Beatrice. „Taky hodlám být podjatá, až se narodí to naše.“

„Je úžasný,“ zamumlal Percy a nespouštěl ze spícího nemluvněte zrak. Do tělesné podoby dítěte se nepromítl ani náznak Ollieho. Chlapeček byl Toliver – od úzké elegantní nožičky až po hustou černou kštici na pěkně tvarované hlavičce. Percyho se zmocnila téměř dusivá něha; pohladil drobounkou dlaň. Dítě se okamžitě probudilo, mírně sevřelo Percymu prst a se zábleskem zvědavosti v očích se na něj zadívalo. Percy se odtáhl a s báječným pocitem, který mu působily drobné prstíčky, se zasmál. „Jak je starý tenhle tygřík?“

„Tři měsíce,“ odpověděli jednohlasně rodiče. Ollie si upravil opěrky francouzských holí a dodal: „A bude se muset spolehnout na svého kmotra, že ho naučí kopat do mičudy.“

„Bude mi potěšením,“ ujistil ho Percy, stále v zajetí prstíčků. „A jakpak se ten můj kmotřenec jmenuje?“

„Matthew,“ odpověděla Mary na opačné straně kočárku. „Matthew Toliver DuMont.“

Letmo na ni pohlédl. „Samozřejmě,“ přikývl a okamžitě opět sklopil oči k dítěti, protože nedokázal snést útok vzpomínek – a její krásy. S potěšením sledoval, jak se pusinka otevřela v růžovém, kulatém zívnutí, krátce nasála vzduch a opět se ve spánku zavřela. Zdráhavě vytáhl prst z jemného sevření a poodstoupil od kočárku, aby přivítal další přicházející hosty a svou manželku, která sestupovala ze schodů.

Lucy ve splývavých šatech ladících s barvou očí, které jí doporučil Abel, kroužila mezi howbutkerskou společenskou smetánkou a byla půvab sám. Percyho oslovovala „miláčku“, zavěsila se do něj a vrhala na něj úsměvy přes celou místnost. Nedal se ošálit. Dokonale chápal, proč se manželka snaží vystupovat jako příkladná hostitelka. Tohle byl její první velký večírek jako manželky Percyho Warwicka a ona prostě a jednoduše nechtěla, aby se někdo divil, proč si vzal ji, a nikoli nádhernou Mary Toliverovou. Možná není tak krásná, ale má vřelejší povahu, dá se snadněji rozesmát i zapojit do rozhovoru. Nikoho nezastrašuje. Možná o ní kolují zvěsti, že mívá záchvaty vzteku a mluví obhroublým jazykem, ale copak to není normální těhotenská ztráta sebeovládání?

Lucy krátce nakoukla do Matthewova kočárku a pak už si dítěte nevšímala. „S těmi černými vlasy, jak mu rostou nad čelem a vůbec,“ prohlásila, „je jasně tvůj, Mary. A koukněte na ten dolík na bradě! Ollie, je v tom dítěti vůbec něco z tebe?“

Mary odpověděla za něj. „Doufám, že jeho srdce.“

„Ano, doufejme,“ odfrkla si Lucy.

Pohledy obou žen se do sebe zaklesly. Bývalé spolubydlící ze školní koleje se pozdravily rezervovaně. Jejich opětovné setkání ani na počátku nedoprovázela žádná vzájemná objetí, žádné polibky. Nyní jejich masky přátelství spadly úplně. Mlčenlivé upřené pohledy předznamenávaly vyhlášení jakési války.

„Drahá Mary, možná by bylo nejlepší dát kočárek do knihovny a dopřát mrňouskovi trochu klidu,“ navrhl klidně Ollie.

„Skvělý nápad,“ podotkla Lucy.

Když té noci přišel Percy k manželce do pokoje, aby jí popřál dobrou noc, Lucy od toaletního stolku prohodila: „Ollie si musel s tou svojí klisničkou dobře poradit, jen co je pravda, i když na to, aby ji vobskočil, musel při tý její výšce snad potřebovat žebřík.“

Percy zaťal zuby. „Mary měří sto sedmdesát centimetrů, takže ty se vedle ní musíš cítit jako trpaslík,“ pronesl tónem zakrývajícím nutkání vrazit jí facku.

Lucy na něj letmo úkosem pohlédla a tvářila se, jako když neví, jestli ji svou poznámkou nechtěl urazit. „Řekla bych, žes byl z toho jejího kluka celej pryč,“ zabručela.

„Jmenuje se Matthew, Lucy. A ano, je to hezký chlapeček. Jestli budeme mít syna, doufám, že se budou spolu kamarádit jako Ollie a já.“

„Tak o to se postaráme. Přála bych si, abys projevoval o naše nenarozený dítě aspoň polovičku toho zájmu, co jsi dneska dával najevo dítěti Ollieho a Mary.“

„Atmosféra tady tomu zrovna nenapomáhala,“ připomněl jí chladně Percy.

„Ty si myslíš, že se to nějak zlepší, až se dítě narodí? Bylo by dobře, abys předem věděl, že do výchovy toho dítěte moc mluvit nebudeš. To dítě je moje. Dlužíš mi ho.“

„Dítě je naše, Lucy. Nemůžeš ho používat jako klacek, kterým mě budeš pořád tlouct po hlavě.“ Její hrozba s Percym nepohnula. Jeho manželka pochopila, že existuje určitá hranice, kterou je lépe nepřekračovat. Vzhledem ke své vině může její urážky přijímat, ovšem jen do jisté míry. Nemůže jí ale vytýkat, že si myslí, že pro očekávané narození dítěte projevuje jen malé nadšení. Navzdory okolnostem jejich manželství považoval svou lhostejnost za podivnou a přemýšlel, jak se před příchodem Matthewa asi cítil Ollie. Musí se ho zeptat.

Mladí Warwickovi nyní používali dvě ložnice a před domácími jako důvod uváděli, že Lucyino těhotenství vyžaduje, aby spala sama. Percy neměl ani potuchy, jak to budou vysvětlovat později. Byl už u dveří, když se Lucy ozvala: „Podívej se na mě, Percy. Proč bych měla chtít, abys ty měl cokoli společnýho s výchovou mýho dítěte?“

„A proč ne?“ zeptal se zvědavě a vrátil se do pokoje. „Jsem jeho otec.“ Stejně jako Lucy uvažoval o dítěti jako o chlapci.

„Protože…“ Viděl, že jeho klidný, uvážlivý přístup vyvolal v jejích modrých očích záblesk znepokojení; Lucy se rychle postavila.

„Protože proč, Lucy?“

„Protože ty jsi – ty jsi –“

„Jsem…?“ napověděl Percy.

„Jsi – homosexuál!“

Ohromený Percy několik vteřin udiveně zíral na manželku a pak se hurónsky rozchechtal. „No ne, Lucy, ty si to opravdu myslíš?“

Založila si ruce do boku. „A snad nejsi?“

„Ne.“

„Už jsi to vůbec někdy dřív dělal?“

„Ano,“ přisvědčil, stále ještě v záchvatu smíchu.

„Kolikrát?“

Nechtěl jí působit bolest, ale ať do něj hrom bací, jestli ji nechá věřit nesmyslu, který by používala jako zbraň, aby mu bránila v přístupu k dítěti. „Tolikrát, že můžeš být bez obav, že bych mohl mít na našeho syna nevhodný vliv.“

„Nevěřím ti. Je to jediný vysvětlení, který dává smysl.“ Pomalu zaklonila hlavu a pozorovala ho zpod řas; rozevřela si noční košili a odhalila nahé tělo. Lehké vyboulení břicha prozrazovalo hlásící se dítě. Uchopila do dlaní velké prsy. „Jak je můžeš odmítat? Každej chlap, co se na mě kdy podíval, je chtěl držet v rukách.“ Vykročila k němu a nastavovala mu bujné tvary, které jí příroda nadělila. „Nejsou krásný, Percy? Není to nádhera? Proč mě nechceš?“

„Lucy, přestaň s tím,“ pronesl tiše a zapnul jí knoflíčky na noční košili. Nechtěl ji. Její těhotenství mu připadalo eroticky svůdné a nic by se mu nelíbilo víc než ji popadnout, odnést do postele, tam do ní zlehka vniknout a poskytnout oběma úlevu, po níž toužili. Jenže nedošlo k žádné změně, která by naznačovala, že jejich milování bude uspokojivější, a celou situaci by to ještě víc zkomplikovalo.

Vycítila Percyho odtažitost a její kulatý obličejík se stáhl pocitem vzteku a marnosti. Přitiskla si košili pevně k hrudi. „Ty parchante! Nikdy tě ke svýmu synovi nepustím. Bude jenom můj, Percy. To si ohlídám. Do výchovy mýho chlapce žádnej teplouš mluvit nebude! Teplouš, teplouš, teplouš,“ ječela, zatímco Percy odcházel. Tiše za sebou zavřel a za dveřmi v ložnici zůstaly i zvuky její bolesti.

Kapitola třicátá sedmá

Starý rok skončil a nový přinášel členům howbutkerského triumvirátu různá zlepšení a přírůstky majetku pro jejich podnikání. Hoagy Carter řídil za Maryiny nepřítomnosti Somerset překvapivě úspěšně a sklidil takovou úrodu, že jí to umožnilo nejen splatit půjčku od Howbutkerské státní banky, ale také financovat zlepšení zavlažovacího systému na plantáži. Warwickovi získali několik dřevařských filiálek, což vedlo k přejmenování společnosti na Warwick Industries, a Ollie DuMont otevřel druhý obchodní dům v Houstonu.

Rok postupně spěl k jaru a Lucyina postava se rozšiřovala do nemotorných rozměrů. Při chůzi se kolébala a její dětsky hebká pleť se v důsledku neobvyklých veder neustále leskla vrstvičkou potu. Kvůli velkému břichu a těhotenským obtížím se zdržovala převážně doma, a když vstupovala do posledních týdnů těhotenství, zdálo se, že se sbližuje s Beatricí. Percy několikrát našel obě ženy, jak spolu sedí při šití oblečení pro miminko a přitom se klidně baví jako staré přítelkyně.

„Je smutné na ni koukat, když vcházíš do pokoje,“ řekla Beatrice synovi. „Vypadá jako štěně, co vrčí a zároveň vrtí ocáskem.“

„Já vím, mami.“

Po večírku na oslavu návratu DuMontových si Percy zvykl nejméně dvakrát týdně přátele po práci navštěvovat. Dvojice se samozřejmě zabydlila v Toliverském sídle a Abela nechala, aby sám bloumal po rodinném domě DuMontů, postaveném v zámeckém stylu na konci hlavní ulice. Když je Percy navštívil v pondělí po večírku, očekával zpočátku jisté rozpaky, ale toužil po jejich společnosti a také ho přitahovalo miminko, jehož představa mu téměř nemizela z mysli. Mohl však vědět, že Ollie hned navodí příjemnou atmosféru.

„Percy, kamaráde!“ zvolal přítel, když mu Percy zatelefonoval do kanceláře. „Zrovna jsem sahal po telefonu, abych ti brnknul, a sekretářka mi řekla, že jsi na drátě. Chtěl jsem tě pozvat, aby ses u nás zastavil na lahvinku, až půjdeš z práce. Mary se s námi asi posadit nestihne. Víš, jak to s ní chodí, když se plantáž chystá na dobu sadby.“

„To opravdu vím,“ přitakal Percy tiše.

Jenže Mary byla doma, usrkávala limonádu a dohromady nic neříkala, jenom naslouchala oběma mužům, kteří se za pár minut chovali jako za starých časů. Percy pochopil, že Maryina málomluvnost vyplývá z nejistoty, jaký s ním vlastně ona a Ollie mají vztah. Řekl si, že Mary bude nějakou dobu trvat, než získá jistotu, že přišel jen z přátelství. Percy nesmí dopustit, aby ho její manželství připravilo o dva lidi, kteří jsou životně důležití pro jeho jediné štěstí. A nyní tu byl také Matthew.

Lucy se těchto setkání nikdy nezúčastnila. Nikdo ji nezval, a pokud bylo Percymu známo, o jeho návštěvách nic netušila. Obě ženy se po večírku ani nepokusily setkat a Percy se rozhodl status quo nenarušovat. Nepřítomnost manželky mu poskytovala větší prostor, aby se mohl bavit, uvolnit a zahrnovat pozornostmi maličkého, který ho už poznával, hned mával ručičkama i nožičkama a brumlal cosi na přivítanou, sotva se Percy objevil.

Netrvalo dlouho a i Mary se začala chovat uvolněněji; záhy připomínala natolik svou starou podobu, že se dokázala společně s nimi smát a v zájmu všeho, co museli zachovat, předstírala, že jejich láska nikdy neexistovala. V oboustranném, nevysloveném souhlasu se vyhýbali tělesnému i očnímu kontaktu a Ollie s Matthewem se stali clonami, přes něž se navzájem matně viděli.

Někdy Percy dorazil a zjistil, že Mary je stále ještě venku na plantáži, což sice mohl předvídat, a přesto ho to dopalovalo. Takhle pozdě by už měla být doma s manželem a synem, říkal si v duchu, ale na druhou stranu měli s Olliem jeho kmotřence jen pro sebe. Ollie ho tou dobou už vynesl na verandu chráněnou sítěmi proti hmyzu, aby se trochu nadýchal svěžího vzduchu, a oba muži si pak povídali a popíjeli spolu, zatímco jeden či druhý nohou pohupoval kolébku.

„Zase jsi byl u DuMontů, co?“ zeptala se jednou večer Lucy. Seděla v obývacím pokoji a vyšívala nejnovější modré šatečky.

Zatvářil se kysele, neboť ho překvapilo, že o jeho návštěvách ví, a navíc mu bylo rázem jasné, že jeho manželce toho moc neunikne. „Mohla jsi tam jít taky, to přece víš.“

Lucy svými ostrými zoubky zuřivě překusovala nit. Percy ji politoval a podal jí nůžky, na které nedosáhla. Vzala si je bez poděkování, přestřihla nit a ušklíbla se: „Abych se dívala, jaký děláš kukuče na Matthewa?“

Percy si povzdechl. „Nestačí, že žárlíš na Mary? To musíš žárlit i na její dítě?“

Lucyiny ruce spočinuly na obrovském břichu. Podívala se na něj přívětivěji. Percy pořád stál. Nikdy nezůstával u manželky tak dlouho, aby si sedal. „Tak dobře, žárlím. Žárlím na všechno, co má ona a co by mělo patřit mně.“

Zamrazilo ho v zádech. „Co tím chceš říct?“

„Víš moc dobře, co tím chci říct. Ona… má tvoje přátelství, a teď ho má i její syn.“

Percy vypustil zadržený dech a natáhl se pro její ruku. „Chci, abychom byli přátelé, ale ty to odmítáš.“

Uchváceně zírala na ruku, která se jí neočekávaně dotkla. „Já… budu se snažit, abychom byli přátelé – už kvůli miminku, a protože od tebe nic víc stejně nedostanu.“ Zvedla k jeho obličeji modré oči, ze kterých čišela potřeba porozumění. „A jak jsem říkala, že tě k dítěti nepustím – nemyslela jsem to vážně. Já… chci, aby znalo svého otce.“

„Vím, že jsi to nemyslela vážně,“ přikývl a pustil její ruku. „Vím, že nemyslíš vážně spoustu z toho, co mi povídáš.“

Několik týdnů před plánovaným porodem se Ollie zeptal Percyho, jestli by ho nedovezl do Dallasu, kde mu mají udělat na míru nožní protézu, první, kterou byl ochoten vyzkoušet. „Jel bych vlakem,“ vysvětloval Percymu, „ale ten je tak hrozně nepohodlný a nespolehlivý. A nechce se mi žádat Mary, když mají na plantáži zrovna plné ruce práce s čištěním bavlny. Ona by samozřejmě okamžitě se vším praštila, ale to není zapotřebí, a kromě toho –“ Ollie ukázal na sešpendlenou nohavici – „za daných okolností bych dal přednost tvé společnosti, Percy.“

Percy pocítil vůči Mary zatrpklost, hořkou jako zkažené mléko. Souhlasil, že v Ollieho situaci by jeho pomoc byla patrně vhodnější než Maryina, ale rozčilovalo ho, že Ollie si myslí, že nemůže od manželky požadovat nic, co by snad narušovalo její povinnosti vůči plantáži. Mary a ta její zatracená bavlna. „Co Matthew?“ zeptal se. „Postará se o něj někdo, zatímco budeme pryč?“

„Samozřejmě. Sassie ho miluje jako vlastního.“

Percy se zmínil o Ollieho žádosti před Lucy. Od onoho posledního večerního vyjednávání spolu docela vycházeli. Věděl, že se Lucy děsí martyria porodu, a měl o ni strach. Nerada četla, a tak si vypůjčil z knihovny různé knihy o porodu a po večerech jí z nich doma v obývacím pokoji předčítal. Naslouchala pozorně a pak s ním bez jakékoli nevraživosti jejich obsah probírala.

Bylo to v nejlepším případě velmi nejisté příměří, a Percy se jí proto s pocitem viny zeptal, jestli by jí nevadilo, kdyby ji v takové době načas opustil. Jenže ona ho jako obvykle překvapila.

„Myslím, že bys ho měl odvézt, Percy. Víš přece, proč Ollie nechce jet vlakem, nebo snad ne?“

Přiznal se, že to netuší.

„Protože… Jak dlouho jste jeli tím vlakem z New Jersey?“

„Asi šest dní.“

„Umíš si představit, jak se musel Ollie cítit, co si musel myslet celé ty dny a noci, když se vracel domů do Howbutkeru bez nohy? Žádný div, že nemá rád vlaky. Ano, měl bys ho odvézt. Se mnou se nic nestane. Tvoji rodiče se o mě postarají, ale každopádně na tebe počkáme.“ Usmála se na něj a připomněla mu starou Lucy. V poslední době mu hodně z jejího chování připomínalo dívku, jakou byla před svatbou. Ta změna nebyla – jak by řekla jeho matka – „divadýlko“, ale zřejmě vyplývala z upřímného přání stát se jeho přítelkyní.

„Děkuju ti, Lucy,“ usmál se na ni také.

Percy usedl za volant Abelova prostorného nového šestiválce Packard sedan, ale cesta do nemocnice pro válečné veterány v Dallasu byla dlouhá a kvůli horku i úmorná. Když dorazili ke vchodu do nemocnice, Ollie byl zarudlý z vedra a vyčerpání. Měl zpocené čelo a zvlhlý límeček košile, a když s námahou vystupoval ze sedanu, Percymu působilo kamarádovo utrpení bolest. Objevil se sanitář s invalidním vozíkem, ale Ollie ho mávnutím ruky poslal pryč a svalnatými pažemi se opřel o francouzské hole. „Jdeme na to, kamaráde,“ vybídl Percyho a se zhoupnutím se vydal za sanitářem, který tlačil prázdný vozík.

Po nekonečném zdržení při vyplňování přijímacích formulářů dorazil další zřízenec s Ollieho zdravotními záznamy pod paží, aby ho doprovodil do vyšetřovny. Ta se nacházela na konci dlouhé chodby a Ollie se té dálky očividně zděsil. „Vydrž, starochu,“ povzbuzoval ho Percy kráčející po jeho boku. „Už jen pár metrů.“

Avšak krátce před cílem Ollie zasípal: „Percy, já zase cítím celou tu nohu a bolest v ní. Mám dojem, že si radši vezmu ten vozík.“

Jenže bylo pozdě. Zdravá noha se mu podlomila a on se s obličejem zkrouceným bolestí svalil dopředu. Když se sanitář spolu s Percym pokusili jeho pád zbrzdit, berle a ocelová schránka se zdravotními záznamy dopadly s rachotem na podlahu. Sanitář odběhl pro nosítka, zatímco Percy třesoucíma se rukama povolil Olliemu uzel na kravatě a rozepnul mu knoflíčky košile pod krkem. Znovu v duchu spatřil zakrvácené tělo přítele ležící bezmocně na cestě rozervané od dělostřeleckých granátů.

„Přestaň se takhle koukat,“ přikázal mu Ollie s odhodlaným úsměvem. „Tohle se mi někdy stává a já jsem pak jen rozklepaná hromádka nervů, ale to přejde. Hlavně abys pro mě měl panáka skotské, až odtud vypadnu.“

„I kdybych ji měl vlastnoručně vypálit,“ ujistil ho Percy.

Dorazila nosítka a dva nemocniční zřízenci Ollieho zvedli. „Byl byste tak laskav, pane, a vzal za námi ty jeho zdravotní záznamy?“ požádal jeden z nich, když s ležícím Olliem vykročili. Percy stále roztřesenýma rukama zvedl berle a záznamy. Chvilku mu trvalo, než popadl dech a uklidnil se. Pak následoval sanitáře v bílých pláštích, ale když dorazil na konec chodby do čekárny před vyšetřovnou, oni už zmizeli s nosítky za dveřmi s nápisem VSTUP POUZE PRO PERSONÁL.

Rozhodl se, že než se pro složku se zdravotními záznamy někdo vrátí, on si je letmo prohlédne, aby zjistil rozsah poškození Ollieho nohy. Až dodnes netušil, že Ollie v chybějící noze stále cítí bolest. Nikdy si před ním nestěžoval, ale Percy si dobře uvědomoval, jaké ho k tomu vedly důvody. Ollie, ten jedinečný přítel, byl moudrý muž a věděl, že nic nezarazí do těla přátelství ostrý trn hlouběji nebo rychleji než pocit viny.

Nejprve tu byla počáteční armádní zpráva, záznam psaný uspěchaným rukopisem frontového doktora, jaký četl mnohokrát na psacích podložkách zavěšených na kavalcích mužů, které navštěvoval v polních lazaretech. V lékařském žargonu popisoval Ollieho zranění a amputaci a pak na závěr zprávy – jakoby dodatečně – dopsal větu, při jejímž čtení Percymu ztuhla krev. Přečetl ji jednou, protřel si oči, aby dobře viděl, a přečetl si ji znovu: „Kapitán DuMont má v důsledku zranění močovou trubici náchylnou k infekcím vyvolávaným zadržováním škodlivých látek normálně vyměšovaných v moči; ireparabilní poškození penisu činí tento orgán neschopným fungovat pro účely pohlavního styku a plození.“

Kovová schránka se záznamy dopadla s hlasitým zařinčením na podlahu. Percy to neslyšel. Vymrštil se ze židle, dopotácel se k otevřenému oknu a lapal po dechu. Zvedal se mu žaludek, hlava se točila. Aby zastavil víření místnosti, přitiskl čelo k chladivému bílému nátěru okenního rámu. Ach Bože…, ach Bože…

„Není vám něco, pane?“

Byl to sanitář, který se vrátil pro Ollieho záznamy. Percy od okna zamumlal: „Ne, nic mi není. Věnujte se kapitánu DuMontovi.“

Padl na židli u otevřeného okna a sevřel hlavu do dlaní. Matthew…, ten líbezný chlapeček…, je můj – můj! V mysli se mu začal překotně odvíjet sled událostí jako ve zmateném němém filmu. Když utekl do Kanady, Mary zjistila, že je těhotná. Čekala, ale on se nevrátil. Nakonec šla za jediným mužem, který mohl ji i dítě zachránit. „Ollie tu byl,“ řekla mu matka. A tak si ji Ollie vzal a souhlasil, že bude vychovávat jejího syna jako vlastního… Zcela vyřízený Ollie, který jí nemohl dát už žádné děti…, který nemohl…

Svěsil hlavu, zabořil ji do dlaní a naříkal; byl to hluboký, táhlý žal vycházející z nejčernějších hlubin zoufalství. Sanitář se vrátil po třiceti minutách a nalezl ho, jak leží rozvalený na židlích pod otevřeným oknem, zírá do prázdna jako mrtvola a popelavý obličej se mu leskne slzami. „Promiňte, pane,“ ošíval se ve zřejmých rozpacích, „ale přišel jsem vám říct, že si tady kapitána DuMonta kvůli pozorování a léčbě nějakou chvíli necháme, dokud mu nebudeme moct připevnit protetickou končetinu. Bude to trvat asi týden. Dostal sedativa a okamžitě usnul. Můžete ho vidět dnes večer na oddělení B, návštěvní doba je od šesti do osmi.“

Percy byl trapné návštěvy ušetřen, protože když zatelefonoval z nemocnice domů, Beatrice ho požádala, aby se okamžitě vrátil. Stal se otcem statného pětikilového chlapečka.

Kapitola třicátá osmá

HOWBUTKER, 1933

„Promiňte, pane Warwicku, ale přišla vás navštívit nějaká slečna Thompsonová.“

Percy nezvedl oči od hlášení, které pročítal. Byl konec října, čtyři roky po finančním krachu na Wall Streetu, který poslal celou zem do velké hospodářské deprese. Každý den přicházeli do kanceláře jeho sekretářky žadatelé o práci ve Warwick Industries, jednom z mála stabilních podniků v okrese, který i ve zhoršujících se ekonomických vodách plul stále klidně. „Řekla jste jí, že návštěva u mě je jen ztráta času, Sally? Mzdové fondy už teď praskají ve švech.“

„Nehledá zaměstnání, pane Warwicku. Slečna Thompsonová je učitelka. Dostavila se kvůli vašemu synovi.“

Percy na ni upřel prázdný pohled, zatímco jeho mysl zpracovávala pojem váš syn.

„Kvůli Wyattovi, pane,“ dodala Sally.

„Ach ano, ovšem. Ať jde dál, Sally.“

Zvedl se od psacího stolu, aby ji přivítal, což činil, kdykoli do kanceláře přicházel nějaký návštěvník. Nezáleželo na tom, co to bylo za lidi nebo jaký byl účel jejich návštěvy. O Percym Warwickovi bylo známo, že jedná důstojně s každým, dokonce i s těmi, kdo v těchto dobách čím dál častěji přicházejí s čepicí v ruce a prosí o práci, půjčku či odložení splatnosti dluhu.

Slečna Thompsonová nepřišla prosit, to bylo očividné, avšak Percymu bylo navzdory jejímu sebeovládání zřejmé, že je nervózní a do nabídnutého křesla usedá s nepříjemnými pocity. Co k čertu ten Wayatt provedl?

„Máte nějaký problém s Wyattem, slečno Thompsonová? Neuvědomil jsem si, že jste jeho učitelka.“ Svými slovy nechtěl snad vyvolat dojem, že patří k těm otcům, kteří se pustí do každého, kdo by si dovolil mít něco proti jejich synovi, ale čistě z překvapení, že se s ní ještě nikdy nesetkal. Několik posledních let zastával funkci předsedy školní rady a k jeho úkolům také patřilo, aby na každoroční uvítací recepci osobně pozdravil všechny nové učitele, kteří přišli do Howbutkeru.

„Nastoupila jsem, abych v tomto školním roce převzala výuku za slečnu Wallaceovou, která se nedávno vdala,“ vysvětlila mu slečna Thompsonová. „Přestěhovala se s manželem do Oklahomy. Možná se na ni pamatujete – bývala Wyattovou třídní.“

Percy se na křesle zaklonil, spojil špičky prstů a s potěšením naslouchal jejímu jasnému, příjemnému hlasu. „Jsem si jistý, že tato změna mu žádnou újmu nezpůsobila,“ prohodil se zdvořilým úklonem hlavy.

„Doufám, že si to budete myslet i poté, co vyslechnete, proč za vámi přicházím.“

„Poslouchám vás.“

Zhluboka se nadechla a na okamžik sklopila oči; zřejmě se snažila dodat si znovu odvahy. Bože můj, pomyslel si Percy, co jen jí to mohl Wyatt vyvést? Jestli to je tak zlé, jak slečna Thompsonová zřejmě naznačuje, postarám se, aby toho litoval. Přesto si bylo možné snadno představit, jak se jedenáctiletý kluk na prahu puberty nevhodně chová, jen aby upoutal její pozornost. Byla to velmi hezká mladá žena s průzračnýma oříškově hnědýma očima a nakrátko ostříhanými vlasy, připomínajícími svou barvou čerstvě dozrávající pšenici.

„Váš syn,“ začala, „záměrně a systematicky ubližuje Matthewu DuMontovi. Obávám se, že pokud ho někdo nezarazí, způsobí Wyatt tomu malému chlapci vážné zranění.“

Jak sebou Percy trhl, křeslo zaprotestovalo; okouzlení z její krásy bylo pryč. „Vysvětlete mi, co máte na mysli, slečno Thompsonová.“

„Na mysli mám to, pane Warwicku, že Wyatt ve škole každý den Matthewu DuMontovi nějak ubližuje. Může to být cokoli od podražení nohy na chodbě až po záměrné hození míče do obličeje. Ani vám nepovím, kolikrát už tomu dítěti tekla krev z nosu, protože ho Wyatt uhodil. Viděla jsem ho…, viděla jsem ho…“ Tváře jí zrudly a Percy si pomyslel, že se to stalo stejným dílem z hněvu jako z rozpaků.

„Pokračujte,“ vyzval ji nervózně.

„Mnohokrát jsem ho viděla, jak kopl Matthewa kolenem do rozkroku.“

Percy cítil, jak mu začíná žhnout obličej. „Proč jste mi to proboha neřekla už dávno? Proč jste s tím nešla za ředitelem?“

„Udělala jsem to, pane Warwicku. Šla jsem za ředitelem, ale on mě odmítl vyslechnout. Pokoušela jsem se získat pomoc ostatních učitelů, ale i oni mi odmítli pomoct. Všichni se vás bojí…, vaší moci. Bojí se o práci. Děti také. Jejich rodiče u vás pracují.“

„Bože můj,“ zaúpěl Percy.

„Dneska přetekla poslední kapka,“ pokračovala Sara Thompsonová. Uvědomila si, že její stížnost někam vede, a očividně se jí zvedla sebedůvěra.

„Co se dneska stalo?“

„Wyatt rozřezal baseballovou rukavici, které si Matthew moc cenil, a pak ji hodil do žumpy za školou. Když tam Matthew pro ni vlezl, Wyatt po něm hodil kámen a trefil ho do hlavy. Chlapec málem omdlel a z hluboké rány mu prýštila krev. Pak ztratil rovnováhu –“

Sara si skousla ret, jako by se obraz malého Matthewa padajícího s tou krvácející ránou do svinstva v žumpě nedal popsat, ale Percy si ho představil jasně.

Prudce vstal, rozhněvané prsty zapnuly knoflíky saka. Percy tu rukavici znal. Byl to dárek od něj k loňským Vánocům.

„A nezavdává Matthew důvod k tomu bití?“

„V žádném případě!“ bránila Sara chlapce důrazně. „Znám Matthewa DuMonta jen z hodin, kdy se žáci učí debatovat, a pak také z hodin, kdy mám dozor na hřišti, ale považuji ho za nejbáječnějšího studenta, jakého znám. Snaží se bránit, ale i když je z vyššího ročníku, vzrůstem se vašemu synovi nevyrovná. Ostatní chlapci… pomohli by mu, ale mají strach z Wyatta…, z vás.“

„Rozumím… Jak jste sem dorazila, slečno Thompsonová?“

„Jak bych…“ Sara nechápala smysl otázky. „Šla jsem ze školy pěšky.“

„To je víc než dvě míle.“

„Důležité bylo to, co jsem chtěla projednat, nikoli vzdálenost.“

„To je zřejmé.“ Percy otevřel dveře kanceláře. „Sally, ať předjede Booker s autem. Zaveze slečnu Thompsonovou domů.“

Sara se zvedla, vypadala nejistě a poněkud zmateně. „Jste velmi laskav, pane Warwicku. Moc vám děkuju, že jste mě vyslechl.“

„Proč jste s tím nezašla za DuMontovými?“ zeptal se Percy.

„Kvůli Matthewovi. Podle toho, jak ho znám, určitě by radši zemřel, než aby žaloval na Wyatta rodičům nebo je žádal o zákrok či pomoc. Nemohla jsem jít za nimi…, dokud to nezkusím u vás. Bylo by to něco jako zrada. Ovšem příště bych za DuMontovými už šla.“

„Vy Matthewa obdivujete, že?“

„Má skvělý charakter.“

„A Wyatt?“

Sara zaváhala, pak mu pohlédla přímo do očí. „Všimla jsem si, že je v něm náznak čehosi zlého, pane Warwicku, ale jenom ve vztahu k Matthewovi. Podle mě by se z nich stali nerozluční kamarádi – nebýt jeho… očividné žárlivosti na toho chlapce. Váš syn je osamělý, pane Warwicku. Má málo kamarádů.“

„Obávám se, že je to jeho chyba.“

Ve dveřích se objevil šofér. Dneska neměl pohotovostní službu v rezidenci, ale v kanceláři. Z Kalifornie přijeli návštěvníci na prohlídku provozů. „Odvezete slečnu Thompsonovou domů, Bookere. Pak se vrátíte a vyzvednete naše hosty. Já tu auto mám, domů se odvezu sám.“ Podal ruku Saře. „Děkuju, že jste za mnou přišla. Booker se postará o váš odvoz.“

Sara přijala podávanou ruku, ale zdálo se, že je poněkud znepokojená změnou jeho nálady. Zřejmě to vycítila i sekretářka a šofér. „Pane Warwicku,“ pronesla stísněně Sara, „promiňte, že se ptám, ale co hodláte udělat?“

„Jestliže je pravda to, co říkáte, pak hodlám zajistit, že se Waytt Matthewa DuMonta už nikdy ani nedotkne. A vy mě nemusíte žádat o prominutí vůbec ničeho. O prominutí bych měl žádat já vás.“

Percy odešel z kanceláře dveřmi, které vedly do soukromé garáže. Chtělo se mu vraždit, ale neztratil rozum. Cestou autem na Houston avenue se donutil zachovat klid. O slečně Thompsonové nic neví. Třeba přeháněla, mluvila o běžných školáckých vylomeninách, aby si tak získala jeho pozornost. S takovými triky se už setkal. Doba je zoufalá a ženy se stejně jako muži uchylují k vynalézavým úskokům, aby si zajistily nejrůznější výhody či ochránily svá pracovní místa.

Nemohl však uvěřit, že by slečna Thompsonová patřila k lidem, kteří hrají podobnou hru. A jestli k nim patří, pak on sám ztratil schopnost poznat hnilobu v jinak zdravém kousku dřeva. Usoudil, že slečna Thompsonová patří ke zcela ojedinělým lidským bytostem – je nepodplatitelná. Přijít do jeho kanceláře s tímto sdělením vyžadovalo odvahu. Riskovala své zaměstnání. Tím, že nešla napřed za Olliem a Mary, prokázala citlivost a pochopení vůči Matthewovi, kterého by potupilo, kdyby se do záležitosti vložili rodiče a sváděli jeho boje za něj. Slečna Thompsonová neznala druhý důvod, proč by Matthew na Wyatta nikdy nežaloval. Wyatt byl syn jeho kmotra, kterého zbožňoval. Nikdy by neřekl o Wyattovi nic, co by strýčka Percyho ranilo. Z této morální zásadovosti pukalo Percymu srdce láskou a hrdostí; něco takového k Wyattovi nikdy nepocítil.

Vzhledem k dosavadním zkušenostem nechoval příliš velké naděje, že by se chlapci mohli spřátelit. Matthew byl ochotný, ale Wyatt ho od počátku neměl rád. Věkový rozdíl mezi nimi byl devět měsíců. Wyatt se projevoval hašteřením v dětské ohrádce, pošťuchováním na písečku a později chladnou lhostejností u piknikových stolů, kde se obě rodiny setkávaly na základě vzájemných pozvání, aby se snížilo napětí mezi Lucy a Mary.

Jak konstatovala slečna Thompsonová, příčina Wyattova nepřátelství byla zřejmá a jednoduše vysvětlitelná. Žárlil na Matthewa. Matthew byl bystřejší, pohlednější a milejší. Percy si dával pozor, aby některého z chlapců neupřednostňoval, když byli spolu, ale stejně se to neutajilo. Lucy často naříkala, že by si přála, aby jednal s Wyattem stejně vřele jako „s tím DuMontovic klukem“.

Ovšem Matthewa měla ráda i Lucy, spatřovala v něm všechny roztomilé rysy, kterých si cenila u Ollieho, a dokázala dát Wyattovi jednu za ucho, když si s menším chlapcem hrál příliš hrubě. V podivném rozporu s původními hrozbami chtěla, aby si Percy s Wyattem byli blízcí, a povzbuzovala je, aby spolu trávili co nejvíc času. Od samého počátku ji znepokojovalo, že otce a syna k sobě nic nepřitahuje.

Ať se Percy snažil sebevíc, při Wyattových neobratných pokusech získat si otcovu náklonnost zůstávalo jeho srdce chladné. V chlapci nebylo nic warwickovského. Chováním, vzezřením i postoji to byl jednoznačně Trenton Gentry, Lucyin zesnulý otec…, nevlídný tyran s býčí šíjí a rozložitou hrudí, který laskavou povahu u muže zaměňuje za slabost. Nebyla v něm ani kapka Lucyiny vtipnosti, veselosti či živosti.

Percy pevně svíral volant a cítil, jak v něm vzrůstá chladný, ovládaný vztek, který u něj někdy poznal nebo zažil jen málokdo. Jestli Wyatt Matthewovi ublížil, pak mu pomáhej Bůh. Bůh pomáhej jemu, jestli slečna Thompsonová mluvila pravdu. Zaparkoval vzadu za Toliverským sídlem a vstoupil kovanou bránou do zadního dvora. Sassie slyšela skřípání kol a již na něj ve dveřích kuchyně čekala.

„Copak tu pohledáváte v tudle hodinu, pane Percy? Pan Ollie je eště ve vobchodě a slečna Mary je na Somersetu.“

Copak ona tam snad není v jednom kuse? pomyslel si Percy s ovládaným roztrpčením. „Nepřijel jsem za nimi. Můj kmotřenec je doma?“

„Jasně že je. Nahoře ve svým pokoji. Připletl se dneska do nějakýho menšího maléru ve škole, nebo se ten malér připletl k němu. Někdo hodil kámen a šeredně ho zranil. A měl byste vidět to jeho voblečení!“

„Neměl takovou nepříjemnost už někdy předtím, Sassie? Nepřišel někdy domů s monoklem pod okem, netekla mu krev z nosu?“

Sassiin znepokojený obličej se ještě víc zkrabatil. „Jo, pane Percy, už se to stalo, ale tentokrát už vo tom panu Olliemu povím. Prostě nevěřím, že by byl Matthew takový nemehlo. Prej že sebou každou chvíli flákne. V životě jsem neviděla, že by upadl tady.“

„Jak ošklivá je ta rána?“

„Stačilo málo a musela bych volat doktora Tannera.“

„Stejně ho zavolejte, Sassie, a požádejte ho, ať se dostaví co nejrychleji. Jdu se na něj podívat.“

„Rád vás uvidí, pane Percy. Vemte nahoru tenhle tác s horkou čokoládou, co jsem mu uvařila, a já přidám eště hrnek pro vás. Ten kluk má čokoládu eště radši než jeho táta.“

Když Percy zaklepal, Matthew zavolal: „Pojď dál!“ chlapeckým tenorem, který vždy chytil Percyho u srdce. Otevřel dveře a spatřil ho, jak čerstvě umytý sedí na posteli a konzervuje baseballovou rukavici jakousi plesnivě páchnoucí mastí. Podle všeho očekával Sassii. Když vešel Percy s tácem s čokoládou, vyvalil oči. „Strýčku Percy!“ vykřikl překvapeně a polekaně schoval rukavici za záda. „Kde se tu bereš?“

„Slyšel jsem, co se stalo dneska ve škole,“ odpověděl a udělal místo pro tác na nočním stolku. Sedl si k chlapci na postel a jemně mu pootočil bradu, aby si prohlédl obvaz. „To ti udělal Wyatt?“

„Nešťastná náhoda.“

„A tohle?“ Percy mu sáhl za záda a vytáhl rozřezanou rukavici.

Matthew neodpověděl, ani se na něj nepodíval.

„Dozvěděl jsem se, co se stalo, Wyatt prý hodil tvoji rukavici do žumpy a pak hodil i kámen, který ti způsobil tuhle ránu. Je to pravda?“

„Ano, prosím, ale už je to v pořádku,“ odpověděl Matthew.

Percy si rukavici pozorně prohlédl. Byla zničená. Loni o Vánocích dal oběma chlapcům stejnou baseballovou rukavici a s nemalým úsilím se mu podařilo získat na obě podpisy Babe Rutha. Když Wyatt otevřel o Vánocích krabici s rukavicí, spatřil Percy v jeho tváři nezvyklý úsměv. „Děkuju ti, tati. To je senza,“ radoval se z neočekávaného překvapení, až se mu nahnala krev do tváří. Percy nepředvídal, že se Wyattovo potěšení zmenší, až se dozví, že stejný dárek dostal i Matthew. Měl se žárlivostí mladšího syna počítat, to však Wyattovu nehoráznou ničemnost neomlouvá.

„Vím, kde můžeš dostat jinou, a přitom úplně stejnou,“ ujistil ho Percy. „Maličko větší, ale ruka ti do ní doroste.“

„To ne, prosím,“ protestoval Matthew. „Wyattovu bych si nemohl vzít. Jeho rukavici bych nechtěl. Je jeho. Dal jsi mu ji.“ Zmlkl a na čele mu vyskočila malá svislá vráska.

„Copak, synku?“ zeptal se Percy a pozorně si prohlížel jemné rysy chlapcova obličeje, tolik podobné matčiným. Jen zřídka měl příležitost podrobně zkoumat staršího syna takto zblízka a nepozorovaně a v Ollieho přítomnosti ho jako „syna“ nikdy neoslovil. Všiml si, že to nedělal ani Ollie v jeho přítomnosti. Vždy to bylo „chlapče“ nebo „ty můj kluku“.

„Já… nevím, proč mě Wyatt nenávidí,“ postěžoval si. „Snažím se být jeho kamarád. Já chci být jeho kamarád, jenže on si… on si nejspíš myslí, že mě máš radši než jeho, a… a to ho bolí, strýčku Percy.“

Téměř nesnesitelný nával vzrušení a lásky k tomuto dítěti, ke kterému se nemůže hlásit, ho přinutil vstát. Z jakého genetického pramene prýští tato schopnost pochopení, smířlivosti a odpuštění? Z jeho ne a z Maryina také ne. Nalil šálek čokolády a podal ho Matthewovi. „Proto jsi nikomu nikdy neřekl o modřinách, které ti udělal Waytt? Ty víš, co on cítí?“

„Ano, prosím,“ přitakal Matthew s očima upřenýma na šálek, který svíral ve štíhlých, drobných rukách.

„Dobrá,“ řekl Percy, pocuchal chlapcovy černé vlasy a zatoužil políbit ho na temeno, „třeba si to s Wyattem nějak vysvětlíme. Jde sem doktor Tanner a podívá se ti na tu ránu. Omlouvám se za krutost tvého – mého syna. Víckrát se to nestane.“ Zvedl rukavici. „Nechám to opravit.“

Z haly zatelefonoval Olliemu do obchodního domu, pověděl mu, co se stalo, a sdělil mu, že on sám je právě na cestě domů, kde hodlá záležitost řešit. „Myslím, že by ses měl vrátit domů,“ nadhodil. „Matthew by byl rád, kdybys tu byl s ním. Mary by tam měla být také.“

„Hned tam jedu. Nevím, jestli se mi podaří sehnat Mary.“

Pečlivě ovládané plameny Percyho vzteku nyní vyšlehly. „Proč sakra není touhle dobou doma? Škola skončila už před několika hodinami.“

Nastala odmlka. Percyho názor na skutečnost, že Mary bývá tak málo doma, nebyl pro ně dva žádným tajemstvím, třebaže ho nikdy nevyslovil nahlas. Ollie mlčky pochopil, že jeho rozmrzelost pramení pouze z obav o něj a o Matthewa. „Protože taková je Mary,“ odpověděl tiše.

Když Percy odcházel přes kuchyň, ujistil Sassii, že si nemusí dělat starosti. Žádné další nevysvětlitelné modřiny a rány se na Matthewovi už neobjeví. Potom zamířil k Warwick Hallu; zuřivost v něm planula jako studený oheň.

Kapitola třicátá devátá

Když Percy procházel domovními dveřmi a rozlehlou halou ke schodišti, Lucy kontrolovala spolu s hospodyní nádherně prostřený stůl v jídelně. Percy hlavní vchod do domu nikdy nepoužíval, ale ona si teď všimla, že jeho auto je zaparkované pod krytým sloupořadím. Přerušila práci a spěchala ke dveřím jídelny. „Proč jsi doma tak brzy?“

Percy kráčel pevně dál a jen zavolal přes rameno: „Jdu se podívat na Wyatta. Je ve svém pokoji?“

„Dělá domácí úkoly. Co mu chceš?“

Percy neodpověděl a jeho rozpoložení, když došel k širokému schodišti, bylo tak zřejmé, že se Lucy za ním rozběhla. „Naši hosti tu budou už asi za hodinu, Percy. Nechceš se převlíknout?“

Za ty dva roky od smrti jeho matky – která následovala otce za necelé tři roky – se z Lucy stala vzorná hostitelka, užívající si života manželky jednoho z nejvýznamnějších mužů v Texasu. Tchyně ji dříve stále zastrašovala, a tak Lucy nyní převzala úlohu paní domu s ještě větší energií – objednala nový nábytek a koberce, nechala přetapetovat stěny, kuchyň vybavila nejmodernějšími přístroji a zařízením. Její služky a hospodyně nosily nažehlené šedé stejnokroje s nabíranými bílými zástěrami, které nahradily černé šaty s propínacími zástěrami z dob Beatrice. Její veřejné povinnosti jako Percyho manželky a její soukromý život jako Wyattovy matky ji zřejmě dostatečně naplňovaly. Někdy ji Percy dokonce podezíral, že navzdory všemu je vděčná za život, který jí poskytuje. Přinejmenším se nemusí starat o peníze, neboť Percy předvídal krach na burze a předem učinil příslušná opatření. Od jejího otěhotnění nesdíleli společnou ložnici a – k její často vyjadřované lítosti – nesdíleli ani péči o syna.

Proto také Lucy následovala vysokého, mohutně stavěného manžela po schodech ke dveřím synova pokoje. „Percy, co se proboha děje?“

„Nic, co by se tě týkalo, drahá. Tohle se týká jen nás mužů.“

„Odkdy si myslíš, že tvůj syn patří do stejné kategorie jako ty?“ vyhrkla a v modrých očích jí probleskla úzkost.

Percy, aniž jí odpověděl, otevřel dveře dokořán a pak je za sebou zamkl. Wyatt, přesně podle matčiných slov, ležel na posteli a učil se. Škola pro něj byla boj, ale on se nedal odradit. Při otcově neočekávaném příchodu zvedl hlavu a vyvalil oči.

„Zvedni se,“ přikázal mu Percy. „Uděláme si vyjížďku.“

„Dobře,“ přikývl Wyatt a seskočil z postele. Na chlapce s býčí postavou se pohyboval ladně jako kočka. Percy sledoval, jak smetává učebnice z postele do školní brašny a pak urovnává postel. Ke všemu je ten malý parchant pořádkumilovný. „Tak fajn, hotovo,“ oznámil.

Lucy tloukla do dveří. „Percy, co děláš Wyattovi? Otevři ty dveře!“

„Buď zticha, mami,“ zavolal Wyatt. „Nic mi není. Jen si s tátou vyjedeme.“

Když však Percy otevřel dveře a Lucy spatřila jeho výraz, pochopila, proč přišel i k čemu se chystá. „Percy, proboha,“ prosila úpěnlivě. „Je mu teprve jedenáct.“

Percy se protlačil kolem ní. „Pak by už měl vědět, co není správné.“

„Percy! … Percy!“ volala za ním a marně se ho snažila na schodech chytit za paži, zatímco Wyatt před ním kráčel se vztyčenou hlavou. „Jestli mu ublížíš, nikdy ti to neodpustím. Nikdy! Percy, slyšíš mě – i kdybys dělal cokoli, nikdy ti neodpustím!“

„Ty jsi stejně nikdy neměla bílé růže ráda,“ prohodil a vyšel za Wyattem ze dveří.

Bez jediného slova jeli ke srubu v lese. Když tam dorazili, slunce už zapadalo a cypřiše na jezerním břehu zbarvilo doruda. Percy šel napřed a otevřel dveře zrezavělým klíčem schovaným v květináči, ve kterém Mary kdysi pěstovala muškáty.

Odložil si sako a poprvé promluvil. „Dneska za mnou přišla slečna Thompsonová. Řekla mi, že jsi rozřezal Matthewovu rukavici a pak jsi ji hodil do žumpy. Když ji Matthew vytahoval, hodil jsi po něm kamenem a zranil jsi ho na hlavě. Ztratil rovnováhu a spadl do toho sajrajtu. Proč jsi to udělal, Wyatte?“

Wyatt stál uprostřed srubu, o jehož existenci neměl dosud tušení. Jeho robustní tělo bylo napjaté; vyčkával. Tvářil se lhostejně, netečně. Když se ani nepokusil o odpověď, otec zahřměl: „Odpověz mi!“

„Protože ho nenávidím.“

„Proč ho nenávidíš?“

„To je moje věc.“

Percy při tom vzdorném tónu svraštil obočí. Jedenáct roků a už je tvrdý jak pařížský pouliční rváč. Měl oči Trentona Gentryho. Byly modré jako matčiny, ale menší a blízko sebe jako oči toho muže, kterým Percy opovrhoval. Ani se nezachvěly, když si Percy začal vyhrnovat rukáv košile. Jedno mu upřít nelze, pomyslel si se sebezapřením, zbabělec není. Surovec ano, ale zbabělec ne.

„Povím ti, proč ho nenávidíš,“ řekl Percy. „Nenávidíš ho, protože je milý, ohleduplný a jemný. Nevypadá úplně tak, jak si myslíš, že má kluk vypadat, ale chci ti něco říct, Wyatte. Je to každým coulem muž, a ty si zřejmě představuješ, že jsi taky takový muž.“

„To vím.“

Takovou odpověď Percy nečekal. „Proč ho tedy nenávidíš?“

Pokrčení ramen. Rychlé zamrkání vzdorných očí.

„A jestli tomu rozumím, tahle záležitost se táhne už dlouho,“ pokračoval Percy a vyhrnul si druhý rukáv. „Chodí domů s modřinami, boulemi a dalšími poraněními a to všechno má od tebe. Je to tak?“

„Ano, prosím.“

„A nikdy ti nevadilo, že jsi větší než on?“

„Ne, prosím.“

Percy zíral na syna, neschopen pochopit matoucí spojení jeho lhostejnosti a upřímnosti. Už v jedenácti letech měřil skoro sto osmdesát centimetrů a ramena měl téměř stejně široká jako otec. „Ty na Matthewa žárlíš, je to tak?“

„A když jo? Co ti na tom sejde?“

„Dávej si pozor na pusu, mladý muži, a už nikdy nemluv s matkou, jako jsi s ní mluvil teď doma. Už jí nikdy neřekneš, aby byla zticha, rozumíš?“

„Proč? Ty jí děláš horší věci.“

V hlavě mu vybuchla zuřivost a zaslepila ho. Viděl jen tu rozřezanou baseballovou rukavici a obvaz na Matthewově spánku. Viděl lásku v zelených očích a nenávist v modrých. Sevřel pravou ruku v pěst, levou natáhl a chytil za klopy sako druhého syna, toho, kterého nezná a nemiluje a k němuž se nechce hlásit. „Nechám tě pocítit, jaké to je, když se do tebe pustí někdo větší, než jsi sám,“ ucedil a udeřil pěstí.

Úder srazil Wyatta na podlahu. Při pádu narazil na pohovku a z nosu a rozbitého rtu mu vyrazil tenký pramínek krve. Percy vyšel ven, nabral vodu, přinesl kbelík dovnitř a namočil do něj ručník. „Tumáš,“ řekl a bez lítosti či výčitek hodil mokrý ručník na syna. „Otři si obličej. A Wyatte –“ Sklonil se a trhnutím vytáhl chlapce do sedu na pohovku. „Jestli se ještě někdy jen křivě podíváš na svého –“ Modré oči na něj zpříma pohlédly. Percy se toho dne podruhé přistihl, že málem použil výraz tvůj bratr. „Souseda a spolužáka,“ opravil se, „postarám se o to, že už nikdy nikoho šikanovat nebudeš. Rozumíš, co říkám?“ Rozzlobeně hleděl do synova zakrváceného obličeje. „Rozumíš?“

Přikývnutí, potom přes červeně zbarvené zuby: „Ano, prosím.“

Když se vrátili domů, hosté z Kalifornie v salonu spokojeně tlachali a opíjeli se. Večeře už měla hodinu zpoždění. „Kdes byl?“ sykla Lucy na manžela v zadní chodbě. Percy předtím poslal Wyatta do jeho pokoje.

„Seznamoval jsem svého syna se sebou,“ odpověděl Percy.

Byl to poslední společenský podnik pořádaný u Warwickových. Když se Lucy, která se obávala nejhoršího, pokusila vyběhnout po zadním schodišti, Percy ji popadl za paži a nasměroval ji zpátky k salonu. Jeho sevření naznačovalo, že hosty opustí jen za cenu bolesti, rozvodu nebo něčeho horšího. Po celou dlouhou večeři a při následném portském seděla zamlklá a s úzkostným výrazem, zatímco manžel v nažehleném obleku se staral, aby nevázla konverzace, a naléval víno. Když hosté konečně odešli, vyběhla po schodech za Wyattem.

Uslyšel její zděšené kvílení a čekal na běsnění v ložnici. Když vpadla dovnitř, právě si klidně odkládal manžetové knoflíčky. „Jak jsi to mohl udělat?“ zaječela. „Málem jsi našeho syna utloukl k smrti.“

„Přeháníš, Lucy. To, co jsem mu udělal, není nic ve srovnání s tím, co on celé roky provádí Matthewu DuMontovi. Dal jsem mu prostě dávku jeho vlastní medicíny.“ Sdělil jí, co se toho dne stalo ve škole, i to, jak Wyatt Matthewa systematicky šikanuje.

„Vím, že to, co udělal, není správný, Percy,“ křičela Lucy, „ale to, cos udělal ty, je ještě horší. Bude tě za to nenávidět.“

„On mě už nenávidí.“

„Jenom kvůli pozornosti, kterou věnuješ Matthewovi. Proto s Matthewem takhle zachází. Žárlí na tvou náklonnost k němu.“

„Matthew si mou náklonnost zaslouží. Wyatt ne.“

„Matthew! Matthew! Matthew!“ Lucy si při každém zvolání chlapcova jména udeřila malíkovou hranou do dlaně. „Nic jiného od tebe neslyším! Pro rány Boží, jako by sis myslel, že Matthew je tvůj syn!“

Slova setrvávala v pokoji jako kouř po výbuchu. Lucy stála jako přimrazená; její postava v saténovém řasení večerních šatů ztuhla. Zírala na Percyho a v tváři jí pomalu svítalo, jako když se rozednívá nad mořem. Percy nebyl natolik rychlý, aby odvrátil obličej dřív, než potvrdil omračující pravdu jejího obvinění. „Ne,“ zasípala a v jejím výrazu se zračila hrůza. „Matthew je tvůj syn! Je to pravda, co? Je tvůj a… a Maryin…“ Hlas se jí ztišil do šepotu. „Pro rány Boží…“

Odvrátil se, protože věděl, že žádné popírání neodčiní, co prozradil jeho výraz.

Lucy přistoupila až k němu a zkoumala mu obličej tak pronikavě, že téměř cítil, jak se mu její oči zavrtávají do kůže. Odmítal se na ni podívat. Zahleděl se přes její hlavu z okna na bezvadně upravené pozemky zalité měsíčním svitem a mentálně se vzdálil z ložnice. Byl to trik, který se naučil v zákopech, kde uvědomovat si trosky kolem sebe znamenalo zbláznit se.

Tvrdá facka ho vyburcovala a vrátila z útočiště zpátky. „Ty máš tu drzost!“ vykřikla Lucy. „Jak se mě opovažuješ nevnímat! Pověz mi pravdu, ty hajzle!“

Percyho pálila tvář; odpovídal obezřele, s radostí, že to trapné předstírání skončilo. „Ano, je to pravda. Matthew je Maryin a můj syn.“

Lucy na chvíli ztratila řeč a jen na něj koukala s otevřenými ústy, zatímco obrovské poprsí se jí rozrušeně vzdouvalo. „Měla jsem to poznat podle toho, jak se díváš na Matthewa – na Wyatta se takhle nepodíváš nikdy –, jenže já jsem věřila Mary, když říkala, že vy dva se o sebe nezajímáte. Věřila jsem jí, protože jsem věděla, že by nikdy nedělala rozhoďnožku mužskýmu, co kašle na Somerset…“ Ústa se jí otevřela dokořán, jak ji zřejmě ohromilo další hrůzné poznání. Odstoupila od něj, jako by si chtěla vytvořit prostor pro rozmáchnutí ruky. „Takže s ní jsi to dělat mohl! Aspoň tak dlouho, než otěhotněla.“

„Lucy, tohle probírat nemá smysl.“

„Nemá smysl to probírat?“ Lucy pomalu kroužila kolem něj s roztaženými tlustými prstíky, jejichž špičaté nehty se už nemohly dočkat Percyho očí. „Jen mi to pověz, ty parchante! Pověz mi to! Když jsi byl s ní, tak se ti postavil?“

Percy pohlédl do manželčina zrůzněného obličeje a usoudil, že už nemůže žít se lží mezi nimi, a nemůže žít ani s Lucy. Ta lež nebyla k ničemu, pouze popustila uzdu její zlobě, stejně jako nespokojenost s jejich synem pustila ze řetězu zlobu jeho.

„Pověz mi to, ty zatracenej parchante,“ ječela na něj Lucy, „nebo nedokážeš přiznat, že ani krásná Mary Toliverová nedokázala rozvášnit tvoje mužství? Tohle ji muselo šokovat, děvku prolhanou.“ Rozchechtala se, až se prohýbala v pase a lem večerních šatů se krabatil na podlaze. Z očí jí vytryskly hysterické slzy. „Umíš si představit, jak se musela cejtit, když zjistila, že přišla do jináče a za všechno svý úsilí dostala tak málo? Celá se na to třásla a pak kde nic tu nic. Takhle si z ní vystřelit!“

Percy to už nemohl vydržet. Pokud k Lucy někdy něco cítil, nyní to z něj nenávratně vyprchalo, jako by měl v srdci díru. Natáhl se, škubnutím za živůtek saténových šatů přerušil její záchvat smíchu a přitáhl si ji na pár centimetrů před pevně upřené oči. Nemůže dopustit, aby tahle malá čarodějnice litovala Mary – jeho Mary, jejíž ztráty byly stejně velké jako jeho.

S pohledem zavrtávajícím se do vylekaných modrých očí řekl: „Dovol, abych ti odpověděl na otázku, má milá. Nejenže se mi postavil, já ji na něm zvedal. Někdy jsem ji na něm dokonce odnesl do postele, kde jsme dokončili, co jsme začali někde jinde.“

Lucy se usilovně snažila vymanit z jeho sevření a rozpřáhla se, aby mu vrazila další facku, avšak Percy ji chytil za zápěstí a stiskl takovou silou, že vyvřískla. „Ty jsi při milování odporná, Lucy. Jsi jako hárající čubka. Proto to s tebou nemůžu dělat. V tobě není nic tajemného, žádná něha a žádný cit. Tvůj pot je jako hnis a tvůj tělesný puch z tebe stoupá jako pára z rozpáleného kamene. Radši bych ho strčil praseti do rypáku než do tebe. Už chápeš, proč nechodím k tobě do postele?“

Nemilosrdně ji od sebe odstrčil. Lucy málem upadla, ale udržela se. Nespouštěla z Percyho zděšený, nevěřícný pohled. „Lžeš! Lžeš!“

„Jediná lež, které jsem se dopustil, je ta, že jsem tě nechal, abys to považovala za moje selhání.“

„Já ti nevěřím.“

„Co mi nevěříš, Lucy? Že jsem to s Mary mohl dělat, nebo že jsi v posteli příšerná?“

Odstoupila ještě dál a schovala si obličej do dlaní. Percy vyčkával. Teď byla nejvhodnější doba s tím vším – slzami, ublížeností i obviňováním – skoncovat jednou provždy. Po chvilce pronesl: „Lucy, chci se rozvést. Můžete s Wyattem jít, kam se vám zlíbí. Postarám se, aby vám nikdy nic nechybělo. Takhle už dál pokračovat nemůžeme. Jsem mizerný manžel a ještě mizernější otec. Musíme se nějak smířit se svými ztrátami a žít dál.“

Lucy spustila ruce a otočila se k němu. Živůtek měla roztržený a na zápěstí zůstával viditelný otisk Percyho sevření. Na obličeji měla rozmazané šmouhy od řasenky. „Prostě jen tak. Prostě se Wyatta jen tak zbavíš.“

„Bude na tom líp. Všichni na tom budeme líp.“

„Co máš v úmyslu udělat, až se nás zbavíš? Chceš se pokusit dostat Mary a syna zpátky?“

„Znáš mě a dobře víš, že bych to neudělal.“

„Po tom, co jsi provedl Wyattovi, tě neznám ani trochu.“

„Co udělám, až odtud odejdete, je moje věc. Vás se to netýká.“

Lucy se začala viditelně třást a obličej jí úděsně zbělal. Sepjala ruce a hlasem usilující o vyrovnanost se zeptala: „Proč jsi mě nechal celý ty roky věřit, že za to můžeš ty? Proč jsi mi neřekl, že… že to je moje vina, pokud tomu tak je?“

„Protože jsem ti to dlužil, Lucy. Ty sis mě vzala, protože jsi… mě milovala, a já si tě vzal ze špatného důvodu.“

„Ze špatného důvodu,“ opakovala tiše Lucy. Brada se jí chvěla. „Odjakživa jsem věděla, že mě nemiluješ. Proč sis mě tedy bral?“

„Byl jsem osamělý – a s tebou jsem byl osamělý méně – tehdy.“

Lucy se pokusila zasmát, aby zakryla zřejmý smutek, který se jevil v jejím měkkém, kulatém obličeji. „Jsme to ale párek moulů! Jen si to, lidičky, představte – velký Percy Warwick s celým svým zjevem, popularitou a penězi – osamělý! Nepředstavitelný obrázek. Proč sis nevzal Mary? Nepovídej mi, že byla tak pitomá a dala před tebou přednost Somersetu?“

Percy odpověděl popravdě: „Somerset byl v Maryině srdci vždycky na prvním místě.“

Lucy se koutkem úst ušklíbla. „A ty jsi samozřejmě nemohl být druhý. Pořád ještě… o ni stojíš?“

„Miluju ji pořád.“

Lucy ho probodla pohledem, který ho varoval, aby se neodvažoval lhát. „Vy to spolu táhnete dál?“

„Ovšemže ne!“ ohradil se ostře. „Neměl jsem s Mary nic od chvíle, kdy jsem odjel do Kanady.“

Neslyšně zatajil dech; svých slov zalitoval, sotva je vypustil z úst. Když viděl, jak Lucyiny oči zbystřily, sevřela mu srdce ledová ruka. „Kanada…“ přemítala. „Tam jsi byl, když se Ollie a Mary brali, proto jsi nebyl na svatbě… Ví Ollie, že Matthew není jeho?“

Tón jejího hlasu mu připomínal hada, který se hladce sune ke kořisti. „Ví to.“

Lucy se odšourala k oknu a zády k Percymu se zeptala. „Matthew neví, že jsi jeho otec, co?“

Percy pocítil v páteři ledové zamrazení strachu. Proč jen se sakra zmiňoval o Kanadě? Pravda v Lucyiných rukou je může všechny zničit… Všechny, které miluje. „Ne, neví.“

Pomalu se otočila. Její výraz byl nyní klidný, rukama si pohrávala s roztrženým límečkem šatů. „Ovšemže to neví. Vzpomínám si, jak jsem se ptala tvojí matky, proč jsi nebyl na Ollieho a Maryině svatbě, a Beatrice mi vysvětlila, že ses vrátil den po obřadu. Představuju si, že v době, kdy jsi byl v Kanadě, Mary zjistila, že je těhotná. Tak šla za Olliem, jejím vždycky oddaným otrokem, a ten si ji víc než rád vzal takovou, jaká byla. Pokažený zboží je lepší než žádný, zvlášť pro mužskýho bez nohy. A Ollie samozřejmě věděl, kdo na ni lezl –“

„Zavři klapačku, Lucy.“

„Až ti ujasním pár věcí, Percy, lásko moje.“ Přistoupila k němu a zvedla bradu k jeho obličeji. Percy se odtáhl, cítil, jak se mu rozšiřuje chřípí. Lucy o krok ustoupila, obličej jí planul hněvem. „Bože, jak já tě nenávidím, ty snobskej parchante! Dobrá, máš, cos chtěl, Percy Warwicku. Nikdy se s tebou nerozvedu. A ty se o rozvod nepokoušej, protože jestli to uděláš, slibuju, že půjdu za Matthewem a povím mu pravdu o jeho otci. Povím to celýmu Howbutkeru. Povím to všem. Každý si dá dvě a dvě dohromady, stejně jako já. Vzpomenou si, že když se Matthew narodil, Mary byla s Olliem v Evropě. Vzpomenou si na tu svatbu nahonem, překotnej odjezd do zámoří i na to, jak Mary velice nezvykle utekla na tak dlouho od plantáže. Vzpomenou si, že jsi byl v tý době v Kanadě, neschopný udělat z ní počestnou ženu. Nikomu nebude zatěžko uvěřit pravdě.“

Nenuceně si odepnula náušnice s diamanty a rubíny, jako by neměla sebemenší trápení. „Jsou si Mary a Ollie vědomi, že ty víš, že jsi Matthewův otec?“ Když Percy mlčel, dodala: „Ovšem, myslela jsem si, že ne. Podle toho, jak se chovají, jsou nejspíš přesvědčený, že to před tebou utajili. Neumím si představit, jak jsi na to přišel, ale umím si představit, co to udělá s nima – s váma se všema –, jestli skandál s otcovstvím Matthewa vyjde najevo.“

Percy cítil chlad až do morku kostí. Nepochyboval, že každé slovo své hrozby myslí naprosto vážně. Ona nemá co ztratit a on může ztratit vše. „Proč chceš zůstat za mě vdaná, Lucy? Jsi v tomhle manželství nešťastná.“

„Ne, nejsem. Líbí se mi život manželky bohatýho a mocnýho muže. Hodlám si to užívat ještě víc. A pokud jsem… v posteli odporná, pak bych přece neměla moc šanci vdát se znovu za kvalitního muže, co? A je tu ještě jeden důvod, proč mám v úmyslu zůstat za tebe vdaná. Nikdy nedopustím, aby sis mohl vzít Mary Toliverovou DuMontovou.“

„Nemohl bych si ji stejně vzít, ani kdybych se s tebou rozvedl zítra.“

„No, já si to jen pojistím. Ne, ne, Percy, jsi se mnou ženatý navždy – nebo dokud Mary DuMontová neumře.“

Její spokojený výraz rázem zmizel, když se k ní Percy přiblížil a jeho oči měly barvu arktických vod. Vycouvala tak daleko ke krbu, jak jen jí to rozdělaný oheň a hořlavé šaty dovolily. „V tom případě porozumíš tomuhle, Lucy. Jestli Matthew někdy zjistí, že jsem jeho otec, vypadneš z tohoto domu a nedostaneš ani floka. Budeš litovat, žes nevypadla, když se ti nabízelo všechno. Před chvílí jsi řekla, že mě vůbec neznáš. Na tvém místě bych si to pamatoval.“

Lucy se pomalu sunula kolem něj. „Můžu ti odpustit, že mě nemiluješ, Percy,“ řekla, když dorazila ke dveřím, jež představovaly možnost úniku, „ale nikdy ti neodpustím, že nemiluješ Wyatta. Je to taky tvůj syn.“

„Plně si to uvědomuju a třeba se budeš cítit líp, když budeš vědět, že tohle nikdy neodpustím ani sám sobě.“

Kapitola čtyřicátá

HOWBUTKER, ČERVENEC 1935

„Máte tu dopis, pane Warwicku. Donesl ho poslíček.“

Když Percy převzal dopis od sekretářky, ihned poznal pisatele svého jména na obálce. Zakašlal, aby zamaskoval, že mu to vyrazilo dech. „Neříkal, kdo ho sem s tím poslal?“

„Ne, pane. Ptala jsem se, ale nechtěl to prozradit.“

„Děkuju vám, Sally.“

Percy počkal, až se zavřou dveře, pak se posadil a otevřel zapečetěnou obálku. Vytáhl list papíru se vzkazem: „Přijď za mnou dneska ve tři do srubu. OM.“

OM. Ovečka Mary.

Percy se opřel zády o opěradlo a rozvažoval. Co to má být? Musí to být něco důležitého a tajného, protože Mary se s ním chce sejít ve srubu, na místě tak posvátném pro jejich vzpomínky. Nebyli tam spolu od onoho odpoledne jejich poslední osudné roztržky před patnácti lety.

Včera uspořádali s Olliem malý večírek na přivítanou pro Milesova syna Williama, který přijel, aby tu s nimi po otcově smrti v Paříži žil, ale Mary vůbec nic nenaznačila. Ona i Ollie sice vypadali nervózně, ale Percy soudil, že to nějak souvisí s těžkými časy, které na ně doléhají jako téměř na všechny lidi v okrese. Nebyl si jistý, jak těžce. Rodiny spolu tísnivou finanční situaci nikdy neprobíraly, ale padající ceny bavlny a neradostné vyhlídky maloobchodního prodeje musely Ollieho s Mary postihnout. Budoucnost DuMontových ho sice znepokojovala, avšak ještě větší úzkost cítil o Matthewa. Co postihne nepříznivě je, postihne i jeho syna.

Nemá ten vzkaz něco společného s Wyattem?

Nikdy se nedá předvídat, jakou nevypočitatelnou kartu život zahraje. Po oné záležitosti s Wyattem ve srubu se obával, že jeho syn bude Matthewa nenávidět ještě víc. Stal se však přímý opak. K jeho a Lucyině údivu i k velkému překvapení slečny Thompsonové se chlapci do několika dnů začali kamarádit a koncem školního roku tvořili nerozlučnou dvojici – každý říkal, že jsou jako dva bratři.

Percy si zpočátku myslel, že toto přátelství je jen Wyattův pokus, jak si to u otce vyžehlit. Záhy však bylo zřejmé, že Wyattovi otec na srdci vůbec neleží. Syn vůbec neusiloval o otcovu pozornost a Percyho mínění o něm mu bylo zcela lhostejné. Chlapec ho přestal brát na vědomí.

„Vidíš, cos způsobil?“ láteřila Lucy. „Máš o tom vůbec ponětí? Odehnal jsi od sebe jedinýho syna, kterýho můžeš označit za svýho. I kdybys ho nemiloval, vždycky tu byla šance, že bude milovat on tebe. Víc lásky by potřeboval každý z nás, bez ohledu na to, od koho ta láska přichází. Jen se rozhlídni. Možná sis toho nevšiml, ale prameny, ze kterých jsi tak neomezeně pil, vyschly nebo zmizely.“

Samozřejmě měla pravdu – už dávno zjistil, že ji má často. Rodiče mu zemřeli, Mary se vzdálila, manželka se synem se odcizili, a tak mu zbývali jen Ollie a Matthew, jehož náklonnost, jakkoli vřelá a upřímná, byla nicméně náklonností synovce k oblíbenému strýci. Bylo to mnohem méně než to, čemu se chtěl těšit ve čtyřiceti, po čtrnácti letech manželství.

Nedoslechla se Mary nějak o jeho pokračujícím vztahu se Sarou Thompsonovou?

Poté co poslal Wyatta zpátky do školy s roztrženým rtem a oteklým nosem, docházel každý týden do její učebny, aby s ní prohovořil synovo chování. Časem vedlo jedno k druhému a nyní se setkávali pravidelně na odlehlých místech. Dělal všechno možné, aby udržel jejich vztah v tajnosti, ani ne tak kvůli sobě jako kvůli Saře. Stav jeho a Lucyina manželství byl nyní už veřejným tajemstvím a nikdo by mu neměl za zlé, že si našel milenku, hlavně kdyby se to neodehrávalo na očích manželky a syna, ale někde mimo Howbutker. Přesto žil ve strachu, že nějaká maličkost nakonec jejich vztah prozradí. Několikrát už vyvázli jen o chlup a Percy nyní s pocitem tísně přemýšlel, jestli ho toto setkání nemá varovat před hrozícím skandálem.

Dorazil ke srubu s předstihem, ale Mary tam už byla. Nablýskaný kabriolet parkoval pod stromem, kde kdysi stávala bryčka s uvázaným Shawneem. Percy zůstal pár minut v cadillaku, aby utišil starou bolest pod hrudním košem. Neopouštěla ho nikdy, ale bývala uložená tak hluboko, že si ji téměř neuvědomoval, jako nějaká chronická bolest, která se ozve jen za určitého počasí.

Stála uprostřed místnosti, elegantní hlavu nakloněnou ke straně, a Percyho napadlo, jestli nenaslouchá ozvěnám minulosti. Když vešel, otočila se jako přelud v červených květovaných šatech, zvýrazňujících její úchvatné modročerné vlasy. Bylo jí pětatřicet, nacházela se v rozpuku ženství.

„Něco se tu změnilo,“ prohodila. „Tu pohovku nepoznávám.“

„Míval jsem ji v kanceláři,“ vysvětlil jí. „Matthew ji na Wyattův návrh zrekvíroval.“

Zasmála se. „Kouzlo srubu uchvátilo další generaci chlapců. Budu muset Matthewovi připomenout, aby tu pořádně uklízeli.“

„A jak to uděláš, abys přitom neprozradila, že jsi tu byla?“

Rozpačitě mávla krásně ošetřenou rukou. Na Mary se každým coulem odrážela pozornost a skvělý vkus manžela, který ji s velkým potěšením zahrnoval tím nejlepším. „Máš pravdu,“ přiznala. „Vím, že je to pro nás oba nevhodné, Percy, ale srub je jediné místo, kde jsem si myslela, že budeme mít úplné soukromí. Kdyby nás někdo viděl s hlavami u sebe, Ollie by si nejspíš domyslel, proč jsme se setkali…“

Nejde tedy o Wyatta ani o Saru. Percy si poněkud oddechl, ale srdce mu přesto vynechalo. „Nestalo se Olliemu něco?“

„Co kdybychom si sedli? Ještě není dost hodin, ale přinesla jsem nám něco k napití. Tobě skotskou, sobě čaj.“ Usmála se na něj jako obvykle tak, že jen trošku rozevřela rty. Někdejší naplno zářící úsměv vídal Percy už jen zřídka.

„Já nám to naliju,“ přikývl.

„Výborně.“ Mary plácla do polštáře na sedadle židle. Vylétl prach, ale ona se přesto posadila a překřížila nohy. „Posaď se, Percy. Nikdy s tebou nemůžu mluvit, když se nade mnou tyčíš.“

Při přívalu vzpomínek se mu napjal sval na čelisti. Posadil se na pohovku svým „přímočarým způsobem“, jak to nazývala Lucy – se sepjatýma rukama, předloktími na kolenou a chladným pohledem. S Mary nebyli spolu sami od oné chvíle, kdy se tenkrát naposledy setkali ve srubu. „Co se stalo s Olliem?“

Při jeho slovech se jí zachvělo oční víčko, avšak navenek zůstala klidná. „Dostal se do velkých finančních potíží. Hrozí mu, že ztratí své obchodní domy. Jakýsi Levi Holstein má v rukou jeho hypotéky a odmítá mu poskytnout odklad splátek. Chce jeho domy zařadit do svého potravinářského řetězce. Určitě si umíš představit, co to udělá s Olliem a jeho otcem, jestli hlavní obchod padne do rukou takového člověka. Abela by to zabilo.“

Percy znal Leviho Holsteina z doslechu. Skupoval hypotéky hroutících se maloobchodních firem od bank, které se zoufale snažily vyvázat z poskytnutých půjček a pro jejich nesplácení nechávaly zastavený majetek maloobchodníků ihned a bez milosti zabavit. Holstein ve svém prohnaném plánu počítal, že levně skoupí podniky, jako je obchodní dům DuMont, podrží jejich jméno, ale zbaví je jejich typických lákadel a na pulty dodá zboží podřadné kvality. „Oba obchodní domy?“ zeptal se užaslý Percy. „Včetně toho tady v Howbutkeru? Ale já myslel, že na něj je hypotéka už splacená.“

„Ollie nebyl tak… moudrý jako ty, Percy, pokud jde o spekulace na burze. Vložil peníze do akcií a na postavení druhého obchodního domu si vypůjčil. Přitom hlavní prodejnu použil jako bankovní záruku. I kdyby prodal obchodní dům v Houstonu, nestačily by peníze, které by za to teď dostal, ani aby udržel nad vodou howbutkerskou filiálku.“

Percy usilovně přemýšlel. Je to horší, než se obával. Ollie, jeho přítel a bratr, že by už nebyl majitelem jedinečného obchodního domu DuMont v Howbutkeru? Téměř sto let vynikající pověsti má přijít nazmar? Na to se nedalo ani pomyslet. Mary měla pravdu, tohle by Abel nepřežil. Se zdravím na tom je už nevalně, a třebaže má radost z vnuka, od smrti Percyho rodičů to s ním jde z kopce. A co Matthew, o kterém tajně doufal, že půjde spíš v Ollieho šlépějích než v Maryiných?

„Jak brzy to hrozí?“ zeptal se.

„Koncem měsíce, pokud Ollie zcela neuhradí dlužní úpis,“ odpověděla Mary. V očích se jí mihla sklíčenost. „Přísahám, že bych prodala Somerset, do posledního akru, kdyby mi to Ollie dovolil a kdybych dostala aspoň zlomek skutečné ceny, o nalezení kupce nemluvě. Bavlníkovou plantáž nikdo nechce, zvlášť když teď lze sehnat levnější půdu, na které se už pěstuje výnosnější plodina.“ Náhle se postavila a promnula si hrdlo. „Promiň,“ omluvila se a přešla k dřezu. „Vyschlo mi v ústech. Než budu pokračovat, musím se něčeho napít.“

Percy se málem zvedl, aby k ní přistoupil, ale silou vůle zůstal sedět. Napětí, které viděl v těch ramenou, mu rvalo srdce; ovšem obejmout tuto krásnou ženu, kterou stále miluje a stále po ní touží, manželku svého nejlepšího přítele, muže, za něhož by dal život, by nebylo k ničemu. Do cinkání kostek ledu poznamenal: „Zavolala jsi mě sem, protože si zřejmě myslíš, že můžu nějak pomoct. Takže mi pověz, co chceš, abych udělal.“

„Abys spáchal podvod.“

„Cože?“

Mary se dlouze napila ledového čaje a natáhla se pro kabelku na kuchyňské lince. Vylovila z ní obálku a jakýsi složený dokument a podala mu je. „Tohle je od Milese,“ dodala. „Jedno je dopis, který mi napsal, a to druhé je převodní listina na pozemky. Dostala jsem to krátce před jeho smrtí.“

Percy si nejdřív pozorně prohlédl převodní listinu. Všiml si, že na ní bylo napsané jméno Mary. „Tímhle se převádějí pozemky podél Sabine, které tvůj otec odkázal Milesovi,“ konstatoval.

Mary přikývla. „Miles pozemky převedl na moje jméno s tím, že já je podržím do doby, než bude Williamovi jedenadvacet. Jak víš, v Texasu nemůžou vlastnit půdu nezletilí. Pokyny jsou v tom dopisu.“

Percy pročítal dopis a pomalu chápal, proč ho požádala o schůzku tady; v uších mu stále znělo slovo podvod. Když dočetl, zděšeně zvedl hlavu. „Miles vysloveně uvádí, že máš tu půdu spravovat pro Williama. Nenavrhuješ snad, abych ji koupil, že ne?“

„Zmínil ses, že se zajímáš o koupi půdy u řeky, aby ses zbavil odpadu z celulózky, kterou bys rád postavil –“

„Proboha, Mary!“ V hlavě mu pulzovala zuřivost. „Dám ti všechny peníze, co potřebuješ, ale nekoupím půdu, kterou Miles chtěl nechat Williamovi.“

„Jsem přesvědčená, že ji koupíš, až mě vyslechneš,“ řekla. „Nežádám tě o nic jiného, než abys mě vyslechl.“

Percy se nadechl. Jak by ji mohl odmítnout? Už jednou to ke své věčné lítosti udělal. „Dobrá,“ přikývl a potlačil hněv. Zády se pohodlněji opřel a jednu ruku natáhl po opěradle pohovky, jako to dělával před oněmi mnoha lety. „Poslouchám tě.“

Viděl, že je příliš rozrušená, než aby mohla sedět. Když přecházela sem tam a uváděla své důvody, tenounké šaty jí poletovaly kolem nohou; její slova zněla, jako by si je už stokrát v duchu přeříkala. Uvedla, že Percy potřebuje přístup k vodě. Bez Milesových pozemků by musel jít až za hranice okresu, aby ho získal, a tím by odvedl potenciální pracovní místa z Howbutkeru, což podle jejího přesvědčení Percy určitě udělat nechce. Penězi za prodej pozemků by se splatily Ollieho půjčky a zachránil by se aspoň obchod v Howbutkeru. Percy nemusí mít obavy, že Mary chce připravit Williama o dědictví. Po její smrti zdědí půlku Somersetu, jehož hodnota o hodně převyšuje cenu pásu půdy podél Sabine. V nějaké formě zdědí i část obchodního domu, což je majetek, který by byl jinak ztracen.

„Jenže William v jednadvaceti nedostane nic a nikdy se nedozví, že mu otec tu půdu odkázal,“ namítl Percy.

„Ano, to je pravda,“ připustila Mary. Přestala přecházet a lítostivě na něj pohlédla. „Jak by mu ale mohlo ublížit něco, co se nikdy nedozví? Až bude dost starý, budu jen šťastná, když mu předám otěže řízení Somersetu a on se bude podílet na jeho výnosech s Matthewem. Bude spíš mým dědicem než Milesovým. Jak by mohl můj bratr chtít pro svého syna víc a co by mohlo udělat větší radost mně, než když bude na té půdě hospodařit další Toliver?“

Percy zůstával sedět se zavřenými ústy, ale když jedním dechem zmínila Matthewovo jméno v souvislosti s nadějemi, jež vkládá do Williama, pocítil lehké cukání v horním rtu.

„Percy, víš dobře, že Ollie od tebe žádné peníze jen tak nepřijme,“ pokračovala. Konečně se posadila a naléhavě ho prosila z krajíčku židle. „Mohl bys mu vysypat do klína celý bankovní trezor a on by to nepřijal. Ovšem… pokud ho dokážeš přesvědčit, jak nutně tu půdu potřebuješ a kolik pracovních míst přinese městu celulózka, pak by Ollie peníze z prodeje přijmout mohl. Vlastně –“ hlas se jí zjasnil – „kdysi dávno svým podpisem pomohl zachránit Somerset, když jsem přišla o sklizeň, a tehdy jsme udělali dohodu…“ Očima prosila o prominutí, že přichází s bolestnou vzpomínkou. „Přiměla jsem ho, aby mi slíbil, že kdyby se někdy dostal do mé situace, dovolí mi, abych mu pomohla. Jestli mi pomůžeš, budu chtít, aby ten slib splnil.“

Percy odtáhl paži ze zadního opěradla pohovky a předklonil se. Její argumenty dávaly smysl, třebaže trestuhodný. Kdyby koupil ten pás půdy podél Sabine, vydělají na tom všichni. Dokonce i kdyby Mary nedokázala udržet Somerset nad vodou – a to se rozhodně může stát – obchodní dům by poskytl jak živobytí, tak případné dědictví pro Matthewa. Nikdo by nic netratil – kromě Williama. „Na jedno jsi zapomněla, Mary,“ upozornil ji. „Ollie nikdy nedovolí prodat Williamovu půdu. Bude očekávat, že se budeš řídit tím, co Miles jasně vyjádřil.“

Krátkou odmlku vyplnil jen cvrkot kobylek, které zahájily svůj koncert na kraji jezera. Percyho zamrazilo na temeni. Důvod toho mlčení poznal. „Cos mi neřekla?“ zeptal se.

„Ollie ten dopis neviděl,“ odpověděla. „Já… mu ho neukázala, když přišel. Řekla jsem mu jen, že jsem dostala dopis se žádostí, abychom Williama vzali k sobě, ale předstírala jsem, že jsem ho někam založila. Ukázala jsem mu jen tu převodní listinu s tím, že když se Miles dozvěděl, že umírá, převedl pozemky na mě.“

Percy potlačil nával averze. Představil si, jak Miles umírající v bolestech na rakovinu plic píše ten dopis s vírou, že sestra bude s jeho synem zacházet, jak se patří. „Tak proč jsi ten dopis ukazovala mně, Mary? Byl bych tu půdu koupil a vůbec nikdy bych se nedozvěděl, že tě Miles žádal, abys ji podržela pro Williama.“

Podívala se na něj bezmocně, zahanbeně. „Já… nejspíš jsem se nedokázala přimět, abych klamala i tebe, Percy. Já… nechtěla jsem, abys souhlasil s mým návrhem, když neznáš pravdu.“ Červeň zvýraznila její dokonalé lícní kosti. „Chtěla jsem, abys věděl všechno…, abys to mohl odmítnout bez… pocitu viny.“

„Prokrista. Jako by sis myslela, že bych to udělal!“ Vyskočil. „Kde je ta skotská?“ Vyrazil ke kuchyňskému koutu a zašmátral v papírovém sáčku. Mary bázlivě sledovala, jak vytahuje láhev a nalévá si pořádnou sklenici. Chvíli nechal skotskou působit, pak řekl: „Možná existuje jiný způsob.“

„Co máš na mysli?“

„Zkusím zajet za Holsteinem a nabídnout mu, že ty hypotéky odkoupím. Ollie se vůbec nikdy nemusí dozvědět, že ten kupec jsem já. Na splátku půjčky mu můžu poskytnout tolik času, kolik bude potřebovat.“

V obličeji se jí mihl záblesk naděje. „Na to jsem nepomyslela. Myslíš, že je to možné?“

„Zkusím to. Jestliže Holstein odmítne, budu souhlasit s tvým návrhem, ale musíš mi odpřisáhnout jednu věc, Mary.“ Jeho tón ji varoval před jakoukoli myšlenkou na balamucení.

„Cokoli chceš,“ přikývla.

„Musíš přísahat, že to ode mě žádáš kvůli Olliemu, a nikoli kvůli Somersetu.“

„Přísahám… na duši svého syna.“

„V tom případě si dej zatraceně pozor, ať ji nevystavíš nebezpečí.“ Odložil sklenici. „Na sjednání schůzky s Holsteinem budu potřebovat pár dní, potom ti napíšu. Dopis pošlu po jednom ze svých lidí. Telefon riskovat nemůžeme.“

Týden poté seděl Percy v kanceláři a psal Mary dopis. Jednání s Levim Holsteinem bylo neúspěšné. Obchodník nejenže jeho velkorysou nabídku odmítl se slovy, že čekal půlku života, aby získal obchodní domy takové kvality, jakou má DuMont, ale ještě se posmíval, že Ollie může za svou finanční šlamastyku děkovat jen sám sobě. „Nemá smysl pro obchod,“ prohlásil ve své ubohé kancelářičce v Houstonu a poklepal si prstem se zažloutlým nehtem na čelo. „Kterej obchodník, co má všech pět pohromadě, přijme v takovýhle době za zboží dlužní úpisy? Kterej majitel nemovitosti odmítne vyhodit nájemníky, co neplatěj činži, když dělníci z ropnejch polí, co zaplavujou východní Texas, by mu za bydlení zaplatili dvakrát tolik?“

„Třeba dobrý člověk?“ nadhodil Percy.

„Hlupák, pane Warwicku – takovej, jaký my dva nejsme.“

„Jste si tím jistý, pane Holsteine?“ zeptal se Percy a sledoval, jak mužův obličej bledne.

Zalepil obálku a přivolal ze suterénu poslíčka. „Odneste tenhle dopis paní DuMontové a dejte jí ho do ruky. Nikomu jinému. Rozumíte?“

„Rozumím, pane Warwicku.“

Z okna v nejvyšším patře pozoroval Percy s hořkostí v ústech, jak poslíček šlape do pedálů bicyklu. Cesta do pekel bývá dlážděna dobrými úmysly, ale co když se pro dobrou věc páchají špatnosti? Patří také do této kategorie? Život ho naučil, že co špatně začíná, to taky špatně končí. V tomto případě soudil, že vše ukáže pouze čas a jeho nepředvídatelná shovívavost.

Kapitola čtyřicátá první

HOWBUTKER, ZÁŘÍ 1937

Percy seděl v lavici rodiny Warwickových a čekal na začátek bohoslužby, ukolébán do malátnosti šumem okolního hovoru a uspávajícím hučením stropních ventilátorů. Byl tu jako jediný zástupce rodiny. Lucy kdysi po svatbě uvažovala, že by přestoupila od katolické církve, ale nikdy to neuskutečnila, a Wyatt strávil noc – jako to dělal každou sobotu – u DuMontových. Pokud Ollie dneska ráno nezapráskal bičem, chlapci to do kostela asi nestihnou, ale spíš se budou ještě válet v posteli nebo hltat hromady Sassiiných lívanců, topících se v másle a javorovém sirupu. Z obou rodin chodili do kostela pravidelně jen on a Ollie. Mary byla nedůsledná návštěvnice kostela, nedělní rána obvykle trávila nad účetnictvím v Ledbetterově domě, a Lucy, nepraktikující katolička, je většinou prospala.

Ollie určitě bičem zapráskal, pomyslel si pobaveně Percy. Postranní dveře kostela se otevřely a starý přítel vkročil dovnitř následován Matthewem, Wyattem a Milesovým synem Williamem. Percy se tiše usmál. Uměl si představit dnešní ranní scénu, jak Ollie se Sassií nutí trojici, aby se vydrhla, vykartáčovala a navlékla do postrojů představovaných obleky s kravatou. Mary bezpochyby odjela do Ledbetterova domu před svítáním, protože je doba sklizně.

Spatřili ho všichni čtyři. Ollie roztáhl obličej do obvyklého širokého úsměvu a obrátil oči v sloup, čímž chtěl naznačit dlouhé ranní utrpení, zatímco Matthew s Williamem se zazubili a zamávali. Pouze Wyatt se tvářil lhostejně a očima otce jenom přelétl, aniž ho vzal na vědomí.

Percy se díval, jak chlapci následují Ollieho vzdálenou uličkou do lavice DuMontových. Wyatt se obratně vsunul na sedadlo vedle Matthewa. Při pohledu na to, jak přítel usedá s oběma jeho syny po boku – a nyní mu patřil i Milesův syn –, pocítil Percy bodnutí závisti. Ollie neseděl v kostelní lavici a nepřemýšlel pod tíhou osamělosti, co si počne se zbytkem dne, jako to dělal právě Percy. Ollie se po skončení bohoslužby vrátí domů s chlapci v závěsu a Mary už bude čekat v domě provoněném smaženou šunkou, pečeným kuřetem či grilovaným hovězím. Posadí se s Mary na verandu chráněnou sítěmi proti hmyzu, ona bude upíjet ledový čaj, Ollie francouzské víno, a chlapci se mezitím budou snažit neroztrhat na kusy nedělní obleky, dokud neskončí oběd a oni se nebudou moct převléknout. Potom si maličko zdřímne, Mary se bude chvíli věnovat svým účetním knihám a chlapci budou na trávníku hrát stejné hry, jaké hrávali Percy, Ollie a Miles každou neděli svého života, kdy dospívali. Pozdě odpoledne nadejde čas na strhující partičku karet následovanou lehkou večeří – možná i čokoládovými koláčky – a den Ollie zakončí s rodinou shromážděnou kolem rádia. Báječná neděle. Lepší neexistuje. Percy pamatoval takové neděle ve vlastním domově, když ještě žili rodiče a než přišla Lucy. Je docela možné, že nic takového už nikdy nezažije.

Bohoslužba začala. Percy se jí mechanicky účastnil, ale jeho pozornost patřila oběma synům sedícím bok po boku o několik řad dál na druhé straně uličky. Jak jsou odlišní! A jak zvláštní, že oba tolik připomínají své matky. Po něm mají jen vysokou postavu. Šestnáctiletý Matthew a o devět měsíců mladší Wyatt jsou již o hlavu vyšší než jejich vrstevníci.

Wyatt zosobňoval mužskou verzi Lucyiny masivní, robustní postavy, zatímco Matthew zdědil štíhlou, elegantní figuru Maryinu. Wyatt bude mít věčně problémy s držením těla, Matthew nikdy. Percy litoval, že neexistuje zařízení, s jehož pomocí by se natáhl Wyattův krátký a tlustý krk a napravila klackovsky ohnutá záda. Jeho starší bratr zatím seděl v lavici s hlavou vzpřímenou a rovnými zády, stejně půvabně a lehce jako Mary.

Toto je můj milovaný syn, v němž jsem nalezl zalíbení… Percy vstal, když shromáždění věřící začali zpívat, a pocítil výčitky, že není spravedlivé mít radost jen z jednoho syna; měl by mít stejnou radost i z Wyatta. Co Matthewovi připadalo přirozené, a tudíž snadné, vyžadovalo od Wyatta mnohem větší úsilí. Pro Wyatta byla přirozená jen agresivita, jakási kontrolovaná bojovnost, která mu pomáhala při fotbalu; to byla hra, v níž oba chlapci vynikali. Percyho překvapovalo, že se Wyatt tak ochotně podřizoval pravidlům, kázni a týmové hře. On to však dělal dokonce s plným nasazením, jež musel Percy obdivovat.

Chlapci hráli fotbal od sedmé třídy a nyní byli spolukapitány školního týmu. Jejich mužstvo mělo dovést Howbutker na první celostátní mistrovství, což bude vzrušující zážitek, kterého se Percy a Ollie nemohli dočkat.

Oba muži často společně navštěvovali tréninky, ale zápasy sledovali s manželkami, každý na opačném konci padesátimetrové řady. Matthew hrál zadáka; Wyatt byl útočník na rozehrávací linii, vedl spoluhráče při ochraně vedoucího hráče a otevíral prostor pro jeho proniknutí. Lucy z Wyattovy býčí postavy na hřišti nikdy nespustila oči. Percy se jen zřídka zadíval jinam než na ušlechtilou postavu Matthewovu. Nemohl uvěřit tomu, jak je ten chlapec mrštný při obcházení protivníků, důvtipný při udělování pokynů spoluhráčům či s jakým úžasným kouzlem přihrává ke skórovací linii. Bralo to člověku dech, bylo to nádherné. Zatímco mu uši zaléhaly řevem domácích fanoušků, Percy v duchu křičel: To je můj syn! To je můj syn!

Měl však důvod být hrdý i na Wyatta. Třebaže chápal pomalu, pamatoval si všechno, co se naučil. Studoval svědomitě a pravidelně zůstával dlouho do noci vzhůru a zápasil s lítými saněmi domácích úkolů. Percy dohlížel na jeho školní výsledky prostřednictvím Sary; od ní se dozvídal o jeho neúspěších i drobných vítězstvích, o známkách, jež nikdy nemohly vyjádřit jeho úsilí a vytrvalost.

Když se vracel pozdě večer ze schůzek nebo návštěv u Sary a viděl, že se v synově pokoji stále ještě svítí, nikdy nevešel dovnitř a nezeptal se, jak mu učení jde, jako to dělával kdysi. Wyattovi tato vyrušení zřejmě nebyla vítaná; pouze zamručel nějakou odpověď a ani nezvedl hlavu od knih.

Když nastoupil do pilařského závodu, pracoval pilně i tam. Vedoucí pracovníci vychvalovali jeho úsilí, překvapeni stejně jako Percy, že nevyužívá skutečnosti, že je syn šéfa, a nevyhýbá se svým povinnostem. Wyatt nevyužíval ani otcova působení ve funkci předsedy školní rady, aby se pokoušel vymámit protekci od učitelů. Percyho chválu v těchto záležitostech přijímal se stejnou lhostejností, s jakou patrně přijímal i jeho kritiku. Jeho lhostejnost zmírňovala Percyho pocit hanby, že Wyattova zarputilá vítězství a hrdinské úsilí nikdy nezapůsobily na otcovské srdce tak jako Matthewovy snadnější, přirozenější úspěchy.

Při čtení Písma vyrušil ztichlé shromáždění kašel. Mnoho hlav, včetně Percyho, se otočilo k lavici DuMontových. Rušitelem byl Matthew. Percy viděl, jak mu Ollie diskrétně podal kapesník. Matthew do něj kašlal; silný, suchý kašel, který mu napínal sako, upoutal Wyattův znepokojený pohled.

Percy pocítil starost. U chlapce se začíná projevovat nachlazení, pomyslel si a byl rád, že se o něj Ollie postará. Nemusel se obávat, že by Ollie odběhl do obchodního domu a nechal nemocného Matthewa samotného.

„Dávejte, a bude vám dáno; dobrá míra, natlačená, natřesená, vrchovatá vám bude dána do klína,“ předčítal kněz. „Neboť jakou měrou měříte, takovou Bůh naměří vám.“

Percy naslouchal Písmu a očima opět zabloudil k Olliemu. Důkaz příslibu Písma tam seděl vedle jeho přítele a také na něj čekal doma. Ollie vždy dával dobrou míru bez ohledu na cenu. Ze všech lidí, které Percy v životě poznal, Ollie dával nejvíc. Když už Percy musel ztratit ženu, kterou miluje, je rád, že ji dostal Ollie. Jestliže se od něj druhý syn odvrátil k jinému otci, kterého ctí a miluje, je rád, že je tím otcem Ollie. Ollieho pohár skutečně přetékal, a zaslouženě. Percyho to těšilo. Nyní jen přemýšlel, jak to, že jemu samotnému bylo nakonec dáno o tolik méně.

Bohoslužba končila. Když shromáždění povstali k modlitbě, Matthew se na něj přes rameno usmál a zamrkal. Percy se také tiše usmál, ale jeho obavy vzrostly. Chlapec byl bledý a ve srovnání s tím, jak vypadal při posledním setkání, poněkud zhubl. Sotva modlitba skončila, Percy se postavil u lavice a čekal, až k němu dojde Ollie se svými svěřenci.

„Co kdybys k nám přišel na nedělní oběd, Percy?“ pozval ho Ollie. „Sassie připravuje kuře s knedlíky. Tady Matthew –“ žertovně šťouchl chlapce do ramene – „poslední dobou jídlu moc nedá a Sassie si myslela, že právě ty bys mohl pomoct, aby se mu vrátil apetýt. Pokud jde o mě, já k Sassiinýmu kuřeti a knedlíkům žádné pobízení nepotřebuju. Doufám, že nikdo neslyšel, jak mi už kručí v břiše.“

„Slyšeli jsme to, tati,“ ujistil ho Matthew a zakoulel matčinýma očima, „jenže jsme si mysleli, že to venku zahřmělo.“

„To by si zasloužilo pár pohlavků,“ poznamenal Ollie vlídně. „Co ty na to, Percy, chlapče můj? Wyatta ti už stejně ukradneme.“

Percy by moc rád pozvání přijal. Lucy hraje bridž se svými neotesanými kumpány, s nimiž dovádí každou neděli, a přitom ví, že Wyatt dostane dobře najíst u DuMontových. Jenže Wyatt sklopil oči a zašoupal nohama, což Percy vnímal jako znamení, že jeho syn by byl raději, kdyby pozvání odmítl. A tak řekl: „Moc děkuju, ale naplánoval jsem si trochu práce v kanceláři.“ Ve skutečnosti půjde potom k Saře, kde dostane grilovaný sýrový sendvič, nejspíš připálený. Mezi její vlohy vaření nepatřilo. Usoudil, že Matthew rozhodně vypadá vyzáble, a pocítil obavy, že DuMontovi možná neberou chlapcův zdravotní stav dostatečně vážně. „Wyatte, nezdržuj se déle, než je zdrávo, slyšíš?“ obrátil se k synovi. „Ať si Matthew může odpoledne trochu odpočinout. Až budeš potřebovat, Ollie, pošli ho domů.“

Ollie na Wyatta vřele pohlédl a stiskl mu rameno. „Wyatt nikdy nezůstává déle, než je zdrávo.“

„Tak se chovej slušně,“ napomenul Percy syna a posléze dodal v jeho prospěch: „Ale vždyť on se vždycky chová slušně. Proč to vůbec říkám?“

„Protože jsi jeho otec,“ vysvětlil mu Ollie a přimhouřil jedno oko.

Proto Percyho poněkud překvapilo, ale nikterak nepolekalo, když odpoledne po neplánovaně brzkém návratu od Sary zjistil, že na něj Wyatt čeká.

Kapitola čtyřicátá druhá

Domů přijel s těžkým srdcem. Sara ho opouští. Přijala místo daleko odtud v západním Texasu, kde jí školní obvody v kraji bohatém na ropu nabízejí dvojnásobný plat oproti tomu, co vydělávala v Howbutkeru. Říkala, že tady stejně nemá žádnou budoucnost. Dívala se něžně, ale její rozhodnutí bylo pevné. Percy s ní smutně souhlasil.

Vjel na příjezdovou cestu a zalitoval, že nemá kam jinam jet. Raději by byl kdekoli jinde než tady. Může sice do kanceláře, ale na papírování neměl dnes žádnou energii. Toužil po něčem k jídlu a po pohodlí, ovšem domov mu nic takového nenabízel. Dům i pozemky vypadaly a působily jako zanedbané mauzoleum. Všechno služebnictvo od nich odešlo, občas se tu objevily jenom uklízečky, když Lucy vytíženou karetními večírky napadlo, že by je měla objednat. Žádné společenské podniky doma nepořádali už dávno – od doby, kdy jejich stará kuchařka odešla do důchodu –, a tak Lucy neviděla potřebu najmout nějakou náhradu. Dohlížet na kuchyň, plánovat jídelníčky nebo kontrolovat účty ji obtěžovalo a raději připravila pro sebe a pro Wyatta jen něco jednoduchého, co si snědli u kuchyňského stolu dávno předtím, než přišel domů Percy. Někdy mu nechala talíř s jídlem v troubě, jindy ne.

Jak Percy projížděl kolem domu ke garážím vzadu, všiml si přerostlých květinových záhonů a napadaného listí, které potřebovalo shrabat. Tady už nikdo nežije, pomyslel si chmurně, když zahlédl prasklé okenní sklo v zimní zahradě. Po příchodu domů se pak do prosklené místnosti hned odebral a poklekl k prasklině, aby si ji pořádně prohlédl. Za zády uslyšel odkašlání. „Tati?“

Poplašeně se ohlédl přes rameno. „Wyatte? Co tu děláš? Myslel jsem, že budeš u DuMontových.“

Wyatt plácl do pavučiny visící ve dveřích a loudavě se všoural dovnitř. Zvedne vůbec někdy nohu? rozčilil se v duchu Percy, ale vzápětí si uvědomil, že je to hloupá otázka. Viděl dost často, jak ty obrovské tlapy zvedá na fotbalovém hřišti. Vláčí je jen před ním.

„S tím oknem se něco stalo?“

„Je prasklé. Buď nějaký pták, nebo brok ze vzduchovky. Budu to muset nechat vyměnit.“ Oprášil si ruce a postavil se. Okenní rámy byly špinavé stejně jako skoro celý dům. „Všechno kolem se rozpadá. Ale ty snad ne,“ usmál se na chlapce. „Zdá se, že máš něco na srdci. Oč jde?“

Percy se domníval, že to uhádl. Přišel mě požádat, aby v době sklizně směl o sobotách chodit s Matthewem pracovat na plantáž, pomyslel si. Mohl to čekat. Všichni chlapci brali jako samozřejmost, že se během školního roku každou sobotu a o letních prázdninách každý den kromě víkendu má pracovat v rodinném podniku. Percy často přemýšlel, zda měl Matthew někdy na vybranou, jestli se chce učit pracovat na farmě, nebo v obchodě. Sotva se naučil chodit, Mary ho odvlekla do Somersetu. Nevěřil, že by se chlapec byť jedinkrát postavil za pult v obchodním domě DuMont. Matthew na svou farmářskou budoucnost nehleděl příliš nadšeně, ale ani se jí nevzpíral a všechny zemědělské práce vykonával stejně spokojeně jako cokoli jiného.

Percy si nebyl jistý ani tím, co cítí Wyatt k povolání, ke kterému je připravován. Chlapec pracoval ochotně, aniž si stěžoval, ale mlčky. Svůj názor na podnik, který bude jednoho dne sdílet s otcem – a který v náležitý čas zdědí –, nikdy nevyjádřil.

„Copak?“ pobídl syna.

Wyatt těkal očima a na otce se zpříma nepodíval – další nesnáz, která se projevovala v Percyho přítomnosti. „Jde o Matthewa,“ odpověděl lakonicky jako obvykle.

„Co je s Matthewem?“

„Myslím, že je fakt nemocnej, tati, jenže on mi nedovolí, abych to řekl panu Olliemu nebo Mary, ani trenérovi. Neslíbil jsem mu ale, že to nepovím tobě.“

Pro Percyho jako by se zastavil čas. „Proč si myslíš, že je nemocný, synku?“ Oslovení z něj vyklouzlo přirozeně. Nic nenaznačovalo, že by si toho vůbec všiml. „Mně to říct můžeš. Slyšel jsem ho v kostele kašlat a napadlo mě, že je to nachlazení. Proč si myslíš, že je to něco horšího?“

„Má horečku. A nechal si ode mě změřit teplotu. Měl čtyřicítku. Nevypadá vůbec dobře. Mám o něj děsnej strach.“

Percy tentokrát nevnímal chlapcovu nedbalou mluvu, při které obvykle skřípal zuby. Ve Wyattově tónu slyšel jen naléhavost a viděl ji i v očích, které na něj konečně hleděly zpříma. „Kde je Matthew teď?“

„Nahoře v mým pokoji. U nich doma si myslí, že jsme si šli trochu zatrénovat na hřiště. Matthew to jen taktak vydržel, než skončil oběd.“

Zděšený Percy se zeptal: „Říkáš, že ho nechali odejít? Oni si nevšimli, že je nemocný?“

„Znáš přece Matthewa, tati. Umí se tvářit tak, že nikdo nic netuší. Bojí se, že kdyby na to přišli rodiče nebo trenér, nenechají ho v pátek večer hrát.“

„V tom případě jsi přišel k nesprávnému člověku, Wyatte. Jestli je nemocný, volám jeho rodiče, zápas nezápas.“

Wyatt přikývl. „Proto jsem za tebou přišel. Věděl jsem, že to uděláš. Matthew je důležitější než nějakej pitomej zápas.“

Se synem v patách vyběhl Percy po schodech do Wyattova pokoje. „Wyatte, tys mu to řekl!“ obvinil ho Matthew, když Percy vpadl do pokoje a on spatřil výraz v kmotrově tváři.

„Nikdy jsem ti přece nesliboval, že to neřeknu tátovi,“ upozornil ho Wyatt. „Člověče, jseš nemocnej. Potřebuješ doktora.“

Percy položil chlapci ruku na čelo. Měl ho rozpálené. Zuby mu cvakaly navzdory spoustě přikrývek, do kterých ho Wyatt zabalil. „Má pravdu, Matthewe,“ přisvědčil Percy. V ústech pocítil nepříjemně hořkou pachuť strachu. Chlapec měl špatnou barvu. Kolem očí a pod nehty byl promodralý. Tento odstín Percy viděl v roce 1918 na některých kamarádech, když se vyloďovali po návratu z Evropy a přinášeli s sebou smrtelný virus, který rychle zachvátil celou zem a v chřipkové epidemii zabil čtyři sta tisíc lidí. Ach Bože, nedopusť, aby to bylo to, co si myslím, modlil se a cítil, jak se mu podlamují nohy.

Jenže ono to bylo ještě horší. Stafylokoková pneumonie, zněla diagnóza lékaře, který zastupoval doktora Tannera. Nedávno objevená antibiotika jsou vůči ní bezmocná. Jak, kde a kdy se Matthew nakazil tímto virulentním kmenem, nikdo netušil. Ti, kdo seděli ochromeně kolem jeho lůžka, věděli jen tolik, že nemoc nastoupila s ničivou rychlostí a odolává každému pokusu o léčbu. Zdravý, aktivní dospívající chlapec, soustředěný na vedení svého týmu k pátečnímu vítězství, ležel pouze o několik dní později v posteli, lapal po dechu a vykašlával pěnu; smrt již postávala za zapadlýma zelenýma očima civícíma do tváří civících na něj, nikde nic než zoufalství.

„Doktore, udělejte něco!“ naříkala Mary a tahala nového doktora za rukáv. Obličej měla bezkrevný.

On však spolu s konzultovanými specialisty smutně potvrzoval, že se nedá dělat nic jiného než modlit se, aby to Matthew přestál. Je mladý, zdravý a silný a jsou známy případy mladíků jeho věku, kteří chorobu přežili.

V domě Toliverových připravili pro Percyho a Wyatta pokoj, aby mohli zůstávat poblíž Matthewova lůžka. „Pro nás všechny by bylo moc důležité, abyste tu s Wyattem zůstali, dokud se mu neudělá líp, Percy,“ požádal ho Ollie, když začalo být zřejmé, že se Matthew možná nezotaví. „Jsi pro něj jako druhý otec. Nikdo by nedokázal být starostlivější a Wyatt by ho nemohl milovat víc, kdyby byli bratry.“

Percy pohlédl na přítele – muže, který věděl, že tu umírá jeho syn a Wyattův bratr – a nedokázal promluvit, protože se dusil úzkostí a láskou. Byl vděčný také za to, že je s ním Wyatt v pokoji u nemocného i v hostinském pokoji, kde beze spánku leželi na postelích a zírali do stropu, spojeni žalem. Teprve k ránu Percy s úlevou uslyšel synovo pochrupávání. V poslední hodině svého života Matthew požádal, aby za ním přišel Wyatt. Percy ho našel v hale, kde bloumal jako slepý býk. Hrbil mohutná ramena, střapatou hlavu měl skloněnou, ruce v kapsách a byl němý zármutkem. „Matthew tě chce vidět, synku,“ oznámil mu a Wyatt nepromluvil, ani se mu nepodíval do očí a následoval ho k pokoji nemocného. Tam ode dveří plaše nakoukl.

„Ahoj, Wyatte,“ přivítal ho Matthew.

„Ahoj, kámo.“

„Tak co trénink?“

„Bez tebe to není ono.“

„No jo, vrátím se, jestli budu moct.“

Wyatta to rázem vyburcovalo, jako by do něj pustili elektrický proud. Vrhl se přes pokoj a přitáhl si židli až k posteli. „Žádný jestli,“ pronesl naléhavě do nemocného obličeje. „Ty se musíš vrátit, Matthewe. My tě, kámo, potřebujeme. Já tě potřebuju.“

Matthew mlčel. Potom zašeptal sípavým zbytkem dechu: „Já se vrátím, kámo. Možná mě neuvidíš, ale já tam určitě budu. Hlavně koukej bodovat.“

„Ne…“ Wyatt zasténal. Natáhl se po kamarádově ruce a přitiskl si ji svou velkou tlapou k hrudi, jako by mohl smrti zabránit, aby mu ho sebrala. „Ne, Matthewe… Kámo, nemůžeš mě opustit.“

Mary se odvrátila s očima vytřeštěnýma hrůzou a Percy s Olliem sklonili hlavu. Poprvé poznali, že si Matthew uvědomuje, že umírá.

Nakonec s ním byli všichni, kdo ho milovali. Sassie a Toby postávali s uslzenýma očima ve dveřích, Abel sklíčeně přihlížel z křesla v koutě, Wyatt, Mary a Ollie se nevzdalovali od lůžka ani na krok. Pouze Percy stál stranou a upíral pohled z okna na sluneční paprsky prosvítající cypřiši porostlými mechem, které sem už před celým stoletím převezl Silas William Toliver od jezera Caddo. V rodině se tradovalo, že se neočekávalo, že cypřiše přežijí, jenže ať Toliverové zasadili do své půdy cokoli, všechno přežívalo rok za rokem – bez ohledu na katastrofy. Toliverům umíraly jenom děti.

„Tati…“

Percy pocítil napětí v ramenou, ale neotočil se. Odpověděl Ollie. „Jsem tady, chlapče,“ řekl a Percy uslyšel zavrzání židle, jak se Ollie k synovi sklonil. Za oknem se zářijové odpoledne rozmazalo jako šmouha v moři modře a zlata. Cypřiše plakaly.

„Všechno je v pořádku, tati,“ pronesl Matthew zřetelně, po dušnosti ani památky. „Nebojím se umřít. Představuju si, že v nebi je to jako tady a že Bůh je jako ty.“

Percy se otočil od okna a zachytil poslední záblesk v jeho očích upřených na Ollieho, než se víčka rozechvěle zavřela a světlo zmizelo.

Kapitola čtyřicátá třetí

V následujících dnech Percymu připadalo, že Mary vůbec neopouští své stanoviště u okna v hale s vyhlídkou do růžové zahrady. Nacházel ji tam stát ráno, v poledne i v noci, zády do místnosti a s rukama svírajícíma lokty; postava stranící se všech a uzavřená do sebe. Byl bezmocný, utěšit ji nedokázal. Nemohl se podívat do truchlících očí matky svého syna, aniž ve vlastních očích prozradí otcovský žal.

Percy s Olliem a Sassií přijímali návštěvy, telegramy a květinové dary, zatímco Mary držela svou tichou hlídku u okna a na kondolence mumlané směrem k jejímu strnulému profilu odpovídala často jen pokývnutím hlavy s černým drdolem.

„Chérie…,“ konejšil ji Ollie. Objal ji kolem ztuhlých ramen, uhladil jí lesklé vlasy po straně hlavy a lehce se dotkl rty vysoké, nehybné křivky její tváře. „Ma chérie…“

Nakonec to Percy už nevydržel. Chřadla všem před očima, proměňovala se před tím oknem v kámen. „Mary?“ oslovil ji tiše a položil jí ruku na rameno. K jeho překvapení ruku uchopila, jako by ho čekala, a přitiskla si ji ke klíční kosti. Byli v domě sami. Ollie šel do obchodu a Sassie na trh. Percy vešel do haly na podnět Sary, jen aby tam donesl košík s kondolencemi od Matthewových spolužáků.

„Myslela jsem, že to má od toho, jak se přepíná, Percy. Víš dobře, jak tvrdě ti chlapci trénují a jak se dokážou utahat v prvních týdnech tréninku, zvlášť když je mokro a vedro a oni jsou navlečení v těch dresech. Prosila jsem ho, aby víc odpočíval, víc jedl, pil spoustu vody…“

V uších mu hučelo. Co mu to chce říct?

„A navzdory tomu, co si bezpochyby myslíš, na Somerset jsem ho netahala proto, abych mu nutila dědictví. Dělala jsem to proto, že to byl jediný způsob, jak jsem ho mohla mít pro sebe. Žila jsem jen pro léto a sobotní dopoledne. Věděla jsem, že se blíží doba, kdy ho budu muset ponechat… jeho snům. Mluvil o tom, že se stane trenérem.“

Proč mu tohle povídá? Měl však pocit, že to ví. Ano, správně pochopila, že si v těch prvních dnech šíleného žalu kladl otázku, jestli by Matthew nepřežil, kdyby Mary byla doma a nemoci si všimla. Jenže to bylo nespravedlivé. Mohla tu trávit čtyřiadvacet hodin denně, a stejně by to bylo jedno. Matthew by svůj zdravotní stav před ní utajil. Percymu trvalo léta, než to uviděl – než si to připustil –, ale Matthew patřil Olliemu. Mary miloval, ale dával přednost muži, kterého považoval za otce. Ollie byl jeho důvěrný přítel, jeho kamarád. Mary byla téměř jako vetřelec bez ohledu na to, jak usilovně se snažila vytvořit mezi nimi pouto. Matthew ji vytěsnil a ona – jako vždy, když byla sama – se obrátila k obhospodařované půdě. Percy si teprve nyní uvědomil, jak zraněná, jak osamělá byla.

„Podívej se na mě, Mary.“ Už jednou ji mylně odsuzoval, když se domníval, že si vzala Ollieho, aby zachránila Somerset. Tuto chybu už znovu neudělá.

Pustila mu ruku a otočila se. Rozbušilo se mu srdce. Žal jí zvýraznil rysy, zbavil oči lesku a zbarvil šedí první pramínky vlasů na skráních. Percy jí jemně stiskl ramena. „Matthew nezemřel kvůli ničemu, co jsi ty udělala nebo neudělala. Na ten nesmysl zapomeň. Nikdo z nás neviděl, že se to blíží.“

„Ty mi to nedáváš za vinu?“ Její oči byly studně plné zoufalství. „Napadlo mě, že si třeba myslíš, že je to toliverské prokletí.“

Zpočátku ho to napadlo také. Copak to může být náhoda, že si Mary vezme muže, který jí nemůže dát už žádné děti, pak přijde o své jediné dítě, když je mu šestnáct, a jako jediný dědic rodu Toliverů tu zůstane William? Vzpomněl si, že její otec i bratr v toto prokletí věřili a Miles dokonce předpovídal, že její zlo postihne Mary. Percy však tyto myšlenky, které se mu mihly hlavou, zavrhl jako iracionální. Za tragédii, kterou učinili ze svých životů, žádné prokletí nemůže. Jen oni jsou svým vlastním prokletím. „Nesmysl,“ prohlásil. „Naprostý nesmysl. Matthew nezemřel na žádné pitomé prokletí, ale na virovou pneumonii.“

„Dokonce jsem si myslela –“ zalomila rukama – „že jsme – že jsem trestaná za to, že jsem ti prodala Milesovu půdu…, že Bůh vrací Williamovi jeho majetek tím… tím, že nám bere Matthewa.“

Nám. Samozřejmě měla na mysli sebe a Ollieho. „To je naprosto absurdní,“ opakoval ostře, nyní rozčilený a postrašený provinilým výrazem jejích očí. Pokud tyto otázky byly těmi démony, s nimiž zápasila u okna, pak byla ztracená. Z toho se nikdy nevzpamatuje. „To, co jsme udělali, jsme udělat museli – ve prospěch všech zúčastněných.“

„Opravdu?“ zeptala se.

Percy měl nutkání s ní zatřást. K čemu míří? Jak může nyní zpochybňovat jejich motivy? „Nemluv nesmysly! Udělali jsme to kvůli Olliemu. Jinak by přišel o podnik a ty bys musela prodat plantáž, abyste měli aspoň co jíst.“

„Tys nemyslel na Matthewa?“

„Ovšemže jsem na něj myslel! Musel jsem zajistit, aby kvůli obrovské hlouposti rodičů nepřišel úplně o všechno!“

Po chvilce ohromení se jí do očí vrátil nový jas. Percy jí pustil ramena a o krok ustoupil; v očích mu stále zněla rozhněvaná slova – aby kvůli obrovské hlouposti rodičů nepřišel úplně o všechno. Ach Bože. Cítil, že tajemství, které v sobě uchovával tak dlouho, se v něm rozpadá na kousky jako pomalu se tříštící sklo.

S vážným výrazem klidně pronesla: „Ty to víš, viď? Byla jsem si tím jistá.“

Nedokázal by to popřít. Nedokázal by zapřít Matthewa. „Ano,“ přisvědčil a pocítil, jak mu spadl kámen ze srdce.

„Jak dlouho to už víš?“

„Od tehdy, co jsem vezl Ollieho do Dallasu kvůli protéze. Když jsem si přečetl jeho zdravotní záznamy a dozvěděl jsem se rozsah jeho zranění, poznal jsem, že Matthew může být jedině můj.“

Ústa jí ztuhla. „To znamená, že víš… všechno.“

„Ano, Mary, vím všechno.“

Zavřela oči a lehce se zachvěla. „Ach Percy, jak jsem to všechno zvrtala.“

Znovu ji chytil za ramena. „Jak jsme to my všechno zvrtali.“

„Když jsem na to přišla, byl jsi v Kanadě,“ naříkala. „Čekala jsem na tebe, prosila jsem Boha, aby tě poslal domů. Jenže když jsem nevěděla, jak dlouho jsem těhotná, a nikdo nevěděl, kde vlastně jsi, byla jsem nucena obrátit se na Ollieho…“

„To všechno jsem si domyslel v Dallasu,“ přikývl a sevřel ji do náručí. „Chci, abys věděla, Mary, že jsem se vracel domů, abych ti řekl, že bez tebe nemůžu žít. Bylo mi jedno, jestli Somerset bude u tebe na prvním nebo na posledním místě, jen když si mě vezmeš.“

S povzdechem se mu v náručí uvolnila. „A já chci, abys ty věděl, že jsem tehdy zjistila, že bez Somersetu žít můžu, ale bez tebe ne. Slíbila jsem si, že se vzdám plantáže, jen když se vrátíš, oženíš se se mnou a budeš otcem našeho dítěte. To by mi stačilo, Percy. Dodnes.“

„Věřím ti,“ ujistil ji a přes košili pocítil její teplé slzy. „Teď to vím.“

Objímali se ještě chvíli, jejich srdce bušila ve stejném rytmu; pak ta chvíle pominula. Tohle se nesmí už nikdy stát. Mary si vytáhla z rukávu kapesník a Percy se zeptal: „Kdy jsi dostala podezření, že to vím?“

„Docházelo mi to postupně,“ odpověděla a gestem naznačila, že by se měli posadit. „Když jsem viděla, jak se díváš na Matthewa… Na Wyatta ses takhle nikdy nepodíval. Nejspíš láska k prvorozenému…“

„Tuší Ollie, že to vím?“ Poslechl její pokyn a posadil se také na židli před krbem, ale na opačnou stranu stolu.

„Určitě ne. Tvou lásku k Matthewovi vždycky přičítal tomu, že je mi tak… podobný.“

„To k tomu patřilo.“

„A Lucy?“

Povzdechl si. „Lucy to ví. Přišla na to asi před čtyřmi roky.“

Přestala si otírat oči. „Proboha, Percy, jak?“

„Na tom nezáleží. Prostě to ví. Proto se k tobě celou tu dobu chová tak strašně… a proto nepřišla kondolovat.“ Lucy ve skutečnosti úplně zdrtilo, když se dozvěděla, že Matthew umírá, ale bála se, že jakýkoli pokus vyjádřit Mary svůj soucit by mohl vyzradit její tajemství, jehož utajení pro ni mělo zásadní důležitost. „Chodila kvůli Matthewovi každé ráno na mši a zapálila za něj bůhvíkolik svíček,“ pokračoval Percy. „A musí se uznat, že celou poslední dobu měla pro Wyatta i pro mě tak veliké pochopení, jakého jen byla schopná.“

„Proč se s tebou nerozvedla?“

Percy se drsně zasmál. „Nabídl jsem jí to, to mi věř, ale Lucy se nerozvede. Příliš mě nenávidí. Pohrozila mi, že kdybych se s ní pokusil rozvést, poví všem o tobě a o mně – o Matthewovi. Jeho smrtí se na tom nic nemění. Pořád je třeba myslet na tebe a na Ollieho – jak by ten skandál ublížil tobě a Matthewově památce.“

„A Wyattovi,“ dodala, bledá a otřesená z této nové informace.

„Ano, ovšem… Wyattovi.“

„Proč sis ji bral, Percy? Mohl jsi mít kteroukoli dívku.“

Trpce se usmál. „Rybky byly tou dobou už z potoka důkladně vychytané. Byl jsem sám. A ona byla tady.“

„Co se proboha stalo? Ona tě zbožňovala.“

„Zjistila, že její modla stojí na hliněných nohách,“ odpověděl a změnil téma. „Nemáme to říct Olliemu?“

„Ne,“ vyhrkla okamžitě. „Zaslouží si, abychom ho ušetřili další bolesti. Už trpěl dost tím, že se Matthew nikdy nedozvěděl, že jsi jeho otec. Kdyby teď zjistil, že tys celou dobu znal pravdu, bylo by to na něj moc.“ Znovu si otřela slzy. „Svou hloupostí jsme ublížili tolika lidem. Zabránili jsme jim žít vlastní život – a možná poznat lásky, které by poznali –, kdybychom se vzali. Matthewovi byl upřen jeho skutečný otec a tvým rodičům vnuk. Wyatt vyrůstá v manželství, které nemělo být nikdy uzavřeno. Mohl z něj být úplně jiný chlapec, kdyby se narodil milující dvojici. A Lucy… Chudák Lucy.“ V jejím pohledu se objevil strach, že vstupuje na nebezpečnou půdu. „Povím ti jen tohle, Percy. Její nenávist je zástěrka. Je to jediný způsob jak zakrýt lásku, kterou k tobě stále cítí.“

Prudce vstal, aby tento hovor ukončil, a nalil si sklenici vody ze džbánku na stole, stále ještě prostřeném pro smuteční hosty. „Stejně by Lucy na tom byla líp, kdyby byla vdaná za kohokoli jiného než za mě,“ prohlásil. „Teď se nejspíš budeme muset nějak vyrovnat s rozdanými kartami.“

„Jak to uděláme?“

Dlouze se napil vody. Kéž by to věděl. Všechny jeho dny byly nyní jakoby sežehnuté plamenem, jako ohořelé rohy dopisů vytažených z ohně. Už nikdy nepozná neposkvrněný den. Kdyby však dokázali vytěžit maximum z toho, co jim zbylo, mohli by se těšit aspoň trošce štěstí. Otočil se zpátky k ní s váhavým úsměvem. „Třeba bychom měli začít tím, že si odpustíme bolest, kterou jsme si způsobili,“ navrhl.

Letmo pohlédla dolů a pohrávala si přitom se snubním prstenem, jako by o návrhu přemýšlela; husté řasy mu bolestně, nesnesitelně připomněly Matthewa. Po chvíli oči zvedla. „Možná bychom měli začít tím, že odpustíme jeden druhému.“

Příštího dne Percy navštívil rodinné květinářství a objednal jednu bílou růži, kterou mají dodat Mary Toliverové DuMontové s kartou, na níž stálo: „Kéž se rány zhojí. Mé srdce je navždy s Tebou. Percy.“

Když dorazil do kanceláře, čekala ho na stole krabice od květináře. Otevřel ji a vytáhl jedinou bílou růži s připojeným vzkazem, který mu vyvolal na rtech drobný úsměv. Mary se svou charakteristickou stručností napsala: „Od mého srdce k Tvému, navždy. Mary.“

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Další dva roky Percy strávil jako stroj pracující automaticky, bez vědomého řízení. Řídil společnost, rozhodoval, vybudoval na břehu Sabine celulózku, získal další lesní pozemky pro těžbu dřeva a nakoupil další pobočky, aniž přemýšlel proč. Celosvětové období hospodářské krize končilo. V důsledku nově vyhlášené války v Evropě procházelo hospodářství prudkým růstem. Amerika byla v pohybu, všude se stavělo, stavělo a stavělo a společnost Warwick Industries zažívala konjunkturu. Záplavu objednávek téměř nebylo možné pokrýt.

Vzdálenost mezi ním a rodinou se zvětšila. Po Matthewově smrti k němu Lucy na chvíli zaujala přívětivější postoj, ale když viděla, jak neúčinné jsou jeho snahy ukonejšit Wyattův žal, opět se od něj odvrátila. „Ztratil jsi ho, Percy,“ konstatovala smutně. „Ztratil jsi ho tak úplně, že už ho nikdy nenajdeš. Ten chlapec bloudí ztracený a osamělý, úplně sám, a i kdybys ho volal, neodpoví. Cizímu člověku nikdy neodpoví.“

Pravda byla, že Percy ho volal. Potřeboval Wyatta, stejně jako Wyatt potřeboval jeho, jenže získat zpět muže, když jste ztratili chlapce, bylo nemožné. Jeho syn byl nyní muž, v sedmnácti stejně vysoký a mohutný jako jeho otec, zodpovědný, tichý, avšak znalý věci, a bylo ho třeba brát na vědomí i na poradách společnosti, kam ho Percy zval. Jak se vynořoval z chlapectví, jeho ramena začala ztrácet nahrblý klackovský postoj a přestával za sebou tahat nohy. Chodil vzpřímeně, a pokud ne hrdě, pak přinejmenším rázně, jako by byl rozhodnutý dosáhnout cíle, který je znám jen jemu.

Percy dělal, co bylo v jeho silách, aby odstranil překážky mezi nimi. Zorganizoval pro ně dva lovecké a rybářské výlety, přičemž ani jednu z těchto činností příliš nemiloval. Od války neměl žaludek na zabíjení, ani když šlo o čerstvě uloveného pstruha k večeři u táboráku. Výlety měly sloužit k tomu, aby byli otec se synem spolu sami, a i když se vraceli do Warwick Hallu se stejnými pocity odcizení, jako když vyjížděli, Percy aspoň začal docházet k jistým zjištěním o svém druhém dítěti.

Poznal, že Wyatt má přirozené lovecké instinkty. Navzdory mohutné postavě a těžkopádné chůzi měl zvláštní schopnost pohybovat se ve vysoké trávě zcela tiše a obratně a jít s jistotou po kořisti. Percy s úžasem pozoroval, jak trpělivě dokáže syn čekat hodinu za hodinou na rybářském člunu nebo na břehu řeky, než ryba zabere. Zabíjel rychle a účinně a snadno se vyrovnával s okamžikem způsobené smrti; tohle byl úkon, který na Percyho vždy působil nepříjemně.

Převzal dohled nad Wyattovými domácími úkoly, což byla povinnost, o niž se Lucy dříve s radostí dělila s Wyattovým bystřejším nevlastním bratrem Matthewem. Se stejnou úlevou nyní postupovala svou židli u kuchyňského stolu Percymu. Tato činnost sice nesplnila cíl, aby Percymu vrátila syna, kterému se odcizil, ale přesto mu poskytla vhled do jeho intelektu. Percy v žádném případě neshledal, že by Wyatt byl tak přihlouplý, jak si o něm myslel – přišel na to, o čem se ho už dávno pokoušela přesvědčit Sara. Chápal pomalu a informace zpracovával tak rozvážně, že Percy nyní pochopil, proč si o něm myslel, že je mdlého rozumu. Co však Wyatt jednou rozžvýkal a spolkl, to si dokonale vybavoval. To je duševní schopnost, vysvětlil Percy synovi, kterou má málokdo. Lucy se nad touto nečekanou chválou naparovala, ovšem Wyatt jako obvykle jen pokrčil rameny a jeho lhostejný výraz se nezměnil.

Wyatt dál hrál americký fotbal a poslední dva roky na střední škole byl kapitánem svého týmu. Číslo, které Matthew nosil na dresu, bylo vyřazeno. Jeho dres dostal na žádost DuMontových Wyatt a Percy věděl, že ten ho uložil k baseballové rukavici, kterou už nikdy nenavlékl, poté co zničil Matthewovu, a k výtisku Dobrodružství Huckleberryho Finna, dárku k třináctým narozeninám od Matthewa. Vepsanému věnování se Wyatt tehdy smál, ale nikomu z rodičů nenabídl, aby si tu sprosťárničku přečetli také. Po Matthewově smrti nastaly chvíle, kdy se Percy musel přinutit, aby se nevkradl do Wyattova pokoje a nehrabal se mu ve věcech, aby objevil památky na prvorozeného syna – aby na okamžik nepodržel v rukou Matthewův dres či aby si nepřečetl jediné řádky napsané jeho rukou, o jejichž existenci věděl.

Nikdy to neudělal. Spokojil se s tím, že chodil na zápasy a pozoroval „Býka“ Warwicka, jak proráží soupeřovu obranu; přemýšlel, jestli Wyatt někdy za sebou necítí bratrovou přítomnost, jestli někdy nezvedne oči od země a nepředstaví si Matthewa, jak sprintuje přes koncovou linii – hrál za Matthewa a v posledním ročníku se přičinil o to, aby howbutkerská střední škola poprvé zvítězila na celostátním šampionátu.

Město tehdy šílelo. Vítězství se oslavovalo po celém Howbutkeru, ovšem největší sešlost uspořádaly Warwick Industries ve svém podnikovém společenském klubu. Zúčastnil se jí každý, kdo měl na šampionátu snů nějaký podíl – každý kromě Wyatta. Jeho matka už přivykla těmto synovým náhlým, nevysvětlitelným nepřítomnostem. Bylo známo, že je samotář dávající přednost své vlastní společnosti před společností družných spoluhráčů a dívek, které se mu věšely na svalnatá ramena. Byl oblíbený, ale nikdo o jeho přátelství neusiloval, a od chvíle, kdy zemřel Matthew, už nikdy jiného kamaráda neměl.

„Běž ho najít, Percy,“ požádala Lucy manžela při večerní oslavě. „Chci, aby tu byl. Měl by tu přece být a užívat si všeho toho povyku. Vždyť patří k těm, kdo se o to zasloužili.“

„Ať nikdo neodchází, dokud se nevrátíme. Myslím, že vím, kde ho najdu,“ odpověděl Percy.

Tohle byla další nevysvětlitelná záhada týkající se Wyatta, které Percy nedokázal přijít na kloub. Myslel si, že se chlapec, poté co se ve srubu setkal s otcovou pěstí a vyslechl si výhrůžky smrtí, bude tomuto místu vyhýbat jako hadímu hnízdu. Wyatt přesto do srubu zavedl Matthewa a oba chlapci z něj v letech svého přátelství vytvořili své soukromé útočiště.

Po Matthewově pohřbu Wyatt zmizel do srubu na dva dny. Dnes bylo chladněji než posledně, kdy Lucy poslala Percyho poohlédnout se po synovi, ale i tentokrát ho našel tam, kde předpokládal – na jezeře, nahrbeného v kánoi nad rybářským prutem, stejně jako tehdy. A Percy stejně jako tehdy věděl, že je ho v měsíčním svitu dobře vidět. Tiše čekal, až si ho Wyatt všimne. Stejně jako tehdy i tentokrát si uvědomoval ty pro ně ztracené roky, které překonat bylo stejně nemožné jako dojít k Wyattovi po cestičce vysvícené na hladině měsícem.

Za chvilku se silueta pohnula a mohutné obrysy nahrbených zad se otočily směrem k němu. „Berou?“ zavolal Percy.

„Ne, je moc zima,“ zavolal Wyatt a navinul vlasec. Percy uslyšel jemné plácnutí návnady odhozené do vody. Sledoval, jak Wyatt pečlivě ukládá prut s navijákem, chápe se pádla a začíná pádlovat ke břehu.

Jak se Percy na chlapce díval, vynořila se mu vzpomínka.

„Percy?“

„Tady jsem, Lucy.“

Znovu slyšel manželčin hlas jako té noci, kdy ho vyhledala v knihovně a požádala, aby šel Wyatta najít, protože chlapec zmizel. Lucy to přitáhlo do kouta, kde seděl ve svitu měsíce, klekla si tiše před něj a položila mu ruce na kolena. Už tady takhle sedíš dva dny, Percy. Je zase noc.

Zase? Přemítal tehdy o nepřesnosti jejích slov. Noc tu byla stále od chvíle, kdy Matthew před dvěma dny zemřel. Jeho chlapeček leží ve studené a temné zemi už dva dny a dvě noci.

Je mi to tak upřímně líto, Percy. Věř mi, prosím.

Já ti věřím, Lucy.

Neumím si představit, že bych přišla o syna. Modlím se k Bohu, aby se mi to nikdy nestalo.

Bůh nebo některý z jeho andělů musel přitisknout prst na Percyho rty a zapečetit je, čímž uchoval zbytky jejich manželství. Chystal se totiž říct: Taky doufám, že se ti to nikdy nestane, Lucy; ona by to pochopila tak, že Percy tím chce naznačit, že ztráta jeho druhého syna by postihla jenom ji samotnou.

Když dnes večer uslyšel pravidelné, uvolněné noření pádla do vody, zasáhl ho silně smutek. Kolikrát ho Lucy poslala, aby našel syna, a on to přesto nikdy nedokázal? Právě na tomto místě od sebe Wyatta odehnal a ten se už nikdy, celé ty roky, nevrátil. Brzy mu bude osmnáct. V září nacisti napadli Polsko a pak Francii, čímž přiměli Anglii k vyhlášení války Německu. Jeho kamarád Jacques Martine, s nímž bojoval ve Francii, předvídal v dopisu z Paříže, že Amerika bude ve válce do dvou let. Dva roky… Má dva roky na to, aby syna našel.

Co bude moct Wyattovi dát, pokud ho najde? Lásku? Opravdu Waytta miluje? Ne, Wyatta nemiluje tak, jako miloval Matthewa – s oním pocitem, že se mu zastavuje srdce, že se mu stahuje hrdlo, s pocitem, který dává najevo, že je krev jeho krve a kost jeho kostí. Nechápal proč. Wyatt byl odvážný a čestný, věrný a vytrvalý. Nebyl chvastoun ani snob, i když mohl mít důvod k obojímu. Byl urostlý a pohledný, lidé mu záviděli i ho vyhledávali, on si toho však nevšímal, stejně jako nebral na vědomí, že je synem jednoho z nejbohatších mužů v Texasu.

„A dělat to nebude,“ odepsala mu Sara, když se s ní podělil o tyto své postřehy. „Na všechnu tu pozornost se dívá jako na důsledek toho, co jsi ty, a nikoli toho, co je on. Tvoje bohatství je zdrojem tvé hrdosti, nikoli jeho. Nemůžu věřit, že je to tentýž chlapec, který se choval tak krutě k Matthewovi.“

Tato myšlenka často prolétla Percymu hlavou.

„Pomůžu ti,“ nabídl se, když se Wyatt přiblížil k místu, kde stál. Wyatt mu hodil lano a otec přitáhl loď k malé rampě; držel ji pevně, dokud Wyatt nevyskočil na břeh.

„Večírek stojí za bačkoru?“ zeptal se Wyatt. Převzal lano a zkušeně ho navinul.

„Ne, právě kvůli tomu za tebou jedu. Myslíme si s matkou, že by se ti na něm třeba líbilo. Zasloužil ses o vítězství.“

„No, já na večírky moc nejsem,“ odpověděl Wyatt pomalu. „Radši chytám okouny. Neměl ses vyrušovat ze zábavy a jezdit sem pro mě. Určitě jste se dobře bavili.“

Percy se snažil potlačit bolestné bušení ve svém nitru; takový smutek nepocítil od chvíle, kdy zemřel Matthew. Bez rozmyslu stiskl chlapcovo rameno. „Synku, co kdybychom se spolu opili? Už dlouho jsem nebyl na žádném flámu, vlastně celé roky.“ Vzpomínky se rozvířily, nechtělo se jim klidně ležet. Cítil, že má slzy na krajíčku.

„Kdy to bylo, tati?“

„Dávno, ještě předtím, než jsme se s tvou matkou vzali.“

„Co bylo příčinou, že jsi to udělal?“

Percy váhal, nechtělo se mu odpovědět, ale bál se, že zruší tu důvěrnou chvíli mezi nimi. Nikdy s Wyattem nemluvili o jeho minulosti. Nemohl si vzpomenout na jedinou otázku, kterou by mu syn položil o jeho mládí, válce, životě před tím, než se narodil. O jeho vzpomínky se zajímal jen Matthew. Rozhodl se, že odpoví upřímně. Wyatt je už muž. „Bylo to kvůli jedné ženě,“ odpověděl.

„Co se s ní stalo?“

„Ztratil jsem ji, vzala si jiného.“

„Musel jsi ji milovat.“

Syn byl vyšší a statnější než Matthew. Jeho postava v měsíčním světle působila mohutně. „Ano, miloval jsem ji. Moc. Proč jinak se muž opije?“ Pokusil se o úsměv.

Wyatt se zachmuřil. „Tak z jakého důvodu bychom se měli dneska opít?“

Percy odpovědět neodkázal. Bolest v jeho nitru narostla, vzala mu dech. „Já… nevím,“ vykoktal nakonec. „Nebyl to dobrý nápad. Tvoje matka by nás oba zabila. Mimochodem, už nás určitě hledá.“

Wyatt přikývl a zatáhl si zip na bundě. „Tak abychom snad radši šli,“ vybídl otce.

Kapitola čtyřicátá pátá

Když Wyatt ukončil střední školu, rozhodně odmítl jít na vysokou. Percy ho vzal z výrobní haly pilařského závodu a udělal z něj asistenta vedoucího provozu, jehož kancelář se nacházela v budově ředitelství. Wyatt přijal povýšení s obvyklou nemluvností a na podnikových poradách netečně naslouchal a pomalu, pečlivě si zapisoval poznámky. Dva roky trpělivě snášel Percyho pokusy začlenit ho do podniku jako zřejmého dědice, a stejně trpělivě snášel Lucyino neustálé naléhání, aby se tomu podvolil.

Záchrana se dostavila v prosinci 1941, kdy Spojené státy kvůli bombardování Pearl Harboru vyhlásily válku Japonsku. Wyatt se za několik týdnů bez porady s rodiči přihlásil k námořní pěchotě.

„Musíš mu v tom zabránit!“ zapřísahala Lucy s divokým pohledem Percyho.

„Jak to mám podle tebe udělat?“ namítl stejně rozrušený manžel. Ve spánku nyní opět slyšel dunění děl, křik raněných a umírajících, znovu pociťoval lepkavý pot strachu, pach hrůzy a paniky, opět se probouzel se zapomenutou příchutí popela v ústech. A ve svých snech neviděl uprostřed vířícího kouře obličeje padlých kamarádů s vepsaným výrazem válečného traumatu, nýbrž obličej Wyattův; modré oči zírají ve smrti do prázdna s nezodpovězenou otázkou Proč?

„Je mu skoro dvacet, Lucy. Je dospělý. Nemůžu mu v tom zabránit.“

„A udělal bys to, kdybys mohl?“ zeptala se; otázka byla obtížená úzkostí, nikoli obviněním. Období nesmyslného vzájemného obviňování byla už za nimi. Věděla, že se snažil Wyatta si získat, a podle výrazu její tváře bylo už dlouho zřejmé, že si změnu jeho chování vůči synovi uvědomuje.

„Proboha, samozřejmě. Radši bych ho sám zastřelil, než abych ho nechal odejít tam, kam odchází,“ prohlásil, zmatený svými city.

„Máš pocit, že je nutné narukovat takhle brzy?“ zeptal se Wyatta o dva týdny později, když si syn balil cestovní vak. Byl začátek ledna 1942. Wyatt obdržel rozkaz, aby se do tří dnů dostavil do výcvikového tábora námořní pěchoty v Pendletonu u San Diega v Kalifornii, kde zahájí základní výcvik. Vlak z Howbutkeru mu odjížděl za hodinu.

„Není důvod, proč bych to neměl udělat,“ odpověděl Wyatt. „Aby se s tím svinstvem skoncovalo, je co nejdřív zapotřebí každého muže schopného vojenské služby.“

„Asi máš pravdu,“ připustil Percy a vzpomněl si, jak sám zdůvodňoval, proč se přihlásil do armády. Mlčky sledoval, jak Wyatt skládá do plátěného pytle pevně srolované páry ponožek; každá rulička zastrčená do hrdla pytle ho přibližovala k okamžiku, kdy zaváže stahovací šňůrku a hodí si pytel na rameno.

Žádné peklo není, pomyslel si Percy. Peklo je přímo tady na zemi. Oč větší mohou být pekelná muka, než když přihlížíte, jak syn, kterého jste nikdy pořádně nepoznali, odchází do války a jeho návrat je nejistý? V Percyho srdci, kde měl být Wyatt, vždy zůstávala prázdnota; nic se zde nezachytilo, nic zde nezůstávalo – žádná vzpomínka na společný smích, rozhovor či důvěrné chlapské narážky. Nikdy si nepovídali o něm, o jeho snech, ambicích, představách, názorech. Percy si otřeseně uvědomil, že kromě celkového dojmu si jeho tvář příliš nepamatuje; jednotlivým detailům Wyattova obličeje nikdy nevěnoval mnoho pozornosti. Matthewův obličej si stále vybavoval – to, jak se v jeho očích zachytávaly různé odstíny světla, kam všude mu padaly neposlušné pramínky vlasů – i přes ten dolíček nad levým okem, pozůstatek po planých neštovicích. Wyattovy rysy však zůstávaly nezřetelné a neurčité jako obličej pod vodou; na jeho tvář se dokázal jen stěží upamatovat, sotva chlapec odešel.

„Synku…“ Percy k němu přistoupil, zoufalý, že by Wyatt mohl odejít do války, aniž něco z něj zanechalo v tom prázdnu stopu, cokoli, co by mu ho připomínalo.

„Ano, prosím?“ odpověděl Wyatt a pokračoval v balení.

„Povíš mi něco, než odejdeš?“

„Jistě. O co jde?“

„Proč jsi najednou přestal nenávidět Matthewa DuMonta? Proč jste se vy dva tak skamarádili, skoro… jako bratři?“

Vteřiny odtikávaly. Wyatt vypadal, jako by to na něj vůbec nezapůsobilo, robustní profil zůstával bezvýrazný jako vždy a on jen dál sbíral z postele nezbytné věci, které s ním půjdou do války. Když strčil do pytle poslední z nich, odpověděl: „No, protože byl můj bratr, nebo ne?“

Percyho uši zaplnilo řvoucí ticho, jako by se opět ocitl příliš blízko u výbuchu granátu. Ruce v kapsách se sevřely v pěst. „Jak… dlouho to víš?“

Wyatt pokrčil rameny, aniž se na něj podíval. „Došlo mi to tenkrát ve srubu, když sis mě tam podal. Málem jsi to sám vyslovil, pamatuješ?“ Nahořkle se na Percyho usmál. „Řekl jsi: ,Jestli se ještě někdy jen křivě podíváš na svého –‘ Ale včas ses zarazil. Tenkrát jsem to vytušil. Byl to instinkt, ale já si byl hodně jistý, že chceš říct ,svého bratra‘. Došlo mi, že bys mi mohl vyrazit zuby za to, že jsem zmlátil cizího kluka, ale smrtí bys mi hrozil, jen kdybych zmlátil syna, kterého miluješ.“

Percy k němu vykročil. „Wyatte,“ začal, ale jeho slova odumřela v návalu žalu.

„To je v pořádku, tati. Nikdy jsem ti neměl za zlé, že miluješ Matthewa. Sakra,“ krátce se zasmál,„všichni ho milovali, i máma.“ Přestal balit a upřel na otce pohled, který nestrpěl odpor. „Nikdo ho ale nemiloval tolik jako já. Chci, abys to věděl. Nikdy jsem ho nemohl nenávidět. Záviděl jsem mu. V tom jsi měl pravdu. Jenže já mu nezáviděl, že je to, co já nejsem, záviděl jsem mu, že má to, co jsem chtěl já…, co jsem si myslel, že mi patří. Trestal jsem ho, že si získával tvůj respekt a souhlas, zatímco já je získat nemohl – nějaký kluk, který ani není tvůj syn, to jsem si myslel. Když jsem si uvědomil, kdo vlastně je…“ Postavil válcovitý pytel na postel. „No, tím se prostě vysvětlila spousta věcí.“

Percy nesmírně toužil zastavit Wyattovy ruce, aby přestaly stahovat šňůrku pytle. „A… od toho dne jsi už neměl žádné pochybnosti?“

„Ne, prosím,“ odpověděl Wyatt a šňůrku pevně utáhl. „Od chvíle, kdy jsi toho dne večer mámě doznal, že Matthew je tvůj syn. Přicházel jsem halou, abych se ti omluvil a abych ti slíbil, že mu už nikdy neublížím, a vtom jsem uslyšel vaši hádku.“

Percy zašátral po sloupku postele. „Tys… slyšel všechno?“

„Hm. Všechno. Tím se taky vysvětlila spousta věcí.“

Percy polkl v marné snaze osvobodit uši od ohlušující nepřítomnosti zvuku. „A proto… proto jsme to my dva… nikdy nezvládli.“

„Zvládli jsme to, tati – jediným možným způsobem. A já nechci odtud odejít a nechat tě, aby sis myslel, že Matthew měl něco společného s tím, jak to mezi námi bylo. I kdyby se nikdy nenarodil, na tom, co ke mně cítíš nebo necítíš, by to nic nezměnilo. Matthew jen způsobil, že se všechno zhoršilo tím srovnáváním. A pokud jde o mě, toho dne jsem se dozvěděl pravdu, a tím jsem získal bratra.“

A ztratil otce, zaúpěl v duchu Percy, ochromený touhou natáhnout se a minutu před jeho odchodem ho sevřít v náručí jako chlapečka, kterého nikdy takhle neobjal, nikdy nenašel – až do této chvíle. Miluju tě…, miluju tě, toužil vykřiknout. Jako zázrakem se v něm vzepjal hluboký cit, volný jako pták vypuštěný z celoživotního zajetí, jenže Wyatt by nikdy neuvěřil, že ta slova vycházejí z jeho srdce, myslel by si, že je vyvolalo chvilkové dojetí. Odpusť mi – chtěl snažně prosit, ale bál se Wyattovy odpovědi. Nemůže dopustit, aby tu zůstal s tímto mementem visícím v prázdnu.

„Ještě něco,“ řekl Percy. Musel to vědět. „Řekl jsi… řekl jsi to někdy Matthewovi?“

„Ne, a on vůbec nic netušil. Matthew by si nikdy neuměl nic takového představit. Bral věci takové, jaké byly.“ Wyatt ukázal na prádelník. „V tom dolním šupleti je Matthewův dres a knížka, co mi dal k narozeninám. Vzal bych si je s sebou pro štěstí, ale nechci, aby se jim něco stalo. Jestli se nevrátím, jsou tvoje.“

Percy nedokázal promluvit, pouze přikývl a sledoval, jak si Wyatt jedním svižným pohybem hodil těžký pytel na rameno. Věděl, že jakýkoli pokus o usmíření by byl nejen marný, ale vypadal by jako doprošování; bezmocně a rezignovaně stál, zatímco syn se naposledy dlouze rozhlédl po pokoji. Wyatt Percyho vždy respektoval. Aspoň tento pocit mu po jeho odchodu zůstane.

„Tak a je to,“ řekl Wyatt a jeho pohled spočinul na Percym, což učinil jen zřídkakdy. V očích průzračných jako jarní potůček nebylo ani stopy po obviňování, záludnosti či odsouzení. „Myslím, že je dobře, že s námi na nádraží nejdeš, tati. Jen byste se s mámou zase pohádali, a já na vás takhle vzpomínat nechci. Ona pak půjde na svou karetní partičku. Ty megery, co s nimi vysedává, jí pomůžou přes tohle se přenést.“ Podal mu ruku a Percy ji pomalu uchopil a pevně stiskl. K jeho hrůze se mu oči zalily slzami.

„Kéž by to mezi námi… bývalo jiné.“

Wyatt zavrtěl hlavou. „Člověk si své syny nevybírá. Co bylo, bylo. Matthew byl prima kluk. Jsem rád, že se ho tohle netýká.“ Pustili si ruce. „Starej se o mámu co nejlíp – jestli ti to dovolí,“ dodal; koutky úst mu zaškubaly úsměškem a drsná tvář rázem vypadala roztomile.

Percy to však nemohl nechat jen tak. „Až se vrátíš domů, třeba to zkusíme znovu.“

Hlava se opět zavrtěla. „Nic by se nezměnilo. Já jsem já a ty jsi ty. Tak se měj, tati. Budu psát.“

A psal. Percy hltal jeho dopisy a sledoval tažení jeho čety v jižním Pacifiku od Corregidoru, přes Guam až nakonec na Iwodžimu. Wyatt mezi svými druhy vynikal, jak Percy předpokládal. Za statečnost na bitevním poli získával jedno vyznamenání za druhým. Percy četl dopisy a novinové články o bojích v džungli, o ohavných pastech a ukrutnostech Japonců, o močálech a moskytech přenášejících malárii a přemýšlel, jestli Matthew nějak neproráží bratrovi bezpečnou cestu od jednoho předmostí na mořském břehu k druhému, od zákopu k zákopu, a nedává přitom pozor, aby Wyatta nikdo neohrozil.

A pak konečně bylo po všem a Wyatt se vracel domů. Napsal však, že doma nezůstane. Našel své pravé místo. Zůstane u námořní pěchoty. Na bojišti byl povýšen a získal důstojnickou hodnost nadporučíka. Percy a Lucy mu přišli naproti na nádraží. Když vystoupil z vlaku, sotva ho poznali; levá strana saka uniformy byla ohromujícím svědectvím bojů, které přežil. Od chvíle, kdy ho viděli naposledy, uplynuly čtyři roky. Percymu bylo přes padesát a Lucy, již šedovlasá, měla na krku pětačtyřicítku.

„Zdravím,“ řekl prostě. Jeho hlas byl hlasem cizího člověka a stejně cize hleděly jeho oči. Lucy pomalu objala toho muže, kterého vychovala. Byl mohutně stavěný, ještě vyšší než Percy a vzbuzoval respekt. Muž zocelený v boji, jehož vzhled vyjadřuje, že je to bojovník, který nalezl svůj kmen, svůj osud, svůj mír.

„Neplánuješ tedy, že by ses vrátil do podniku?“ zeptal se Percy později.

„Ne, tati.“

Percy přikývl. Nic se znovu začínat nebude. Podal mu ruku a druhou pevně přitiskl na hřbet Wyattovy svírající pravice. „Pak ti přeju, abys měl vždycky štěstí, synku,“ řekl.

Lucy mu měla Wyattovo rozhodnutí za zlé. Nyní už věděla, že Wyatt přišel na to, že Matthew byl jeho bratr. „Proč by se vracel domů a pracoval pro otce, který dával přednost prvorozenému synovi?“

„Jsem si jistý, že s tímhle se Wyatt vyrovnal, Lucy,“ odpověděl Percy.

Oči jí plály starou bolestí. Percy věděl, že byla připravena o syna a těžce tím trpí. Těšila se, že bude mít Wyatta opět doma, že se syn ožení a dá jí vnoučata. „Možná, ale tobě to neodpustil,“ prohlásila. „A nikdy neodpustí. Dokazuje to skutečnost, že zůstává v armádě.“

Jednou ráno, pět měsíců poté, co se Wyatt vrátil k pluku, zvedl Percy při snídani oči od novin a spatřil vedle sebe stát Lucy. Měla na sobě kostým a klobouk. Kolem ramen ji zdobila norková kožešina. „Kam odcházíš takhle časně ráno?“ podivil se. Manželka zřídka otevřela oči před desátou.

„Do Atlanty,“ odpověděla Lucy a natáhla si rukavičky. „Budu tam žít, Percy. Tady už pro mě nic není, když se Wyatt nebude vracet domů. Pronajala jsem si dům na Peach Tree a požádala jsem Hannah Barweisovou, aby mi sbalila a poslala moje věci.“ Vytáhla z kabelky list papíru a podala ho ohromenému Percymu. „Tady je adresa a přehled toho, co je třeba zaplatit. Budu taky požadovat měsíční apanáž na úhradu osobních výdajů. Celková cifra je dole. Možná vypadá přemrštěná, ale ty si to můžeš klidně dovolit a jsem si jistá, že ti tahle částka stojí za to, abych ti tady nelezla na nervy.“

„Nelezeš mi na nervy, Lucy. Nikdy jsem nic takového neřekl.“

„To bys neudělal. Na to jsi příliš velký džentlmen, ale tohle je nejlepší řešení pro nás oba. A teď jako za starých časů – odvezeš mě na nádraží?“

Nepokoušel se jí to rozmluvit, ale na nádraží pohlédl do její baculaté tváře ženy středního věku a připomněl si dívku, kterou sem přišel vyzvednout před dvaceti šesti lety. „Uplynula spousta vody, Lucy,“ zamumlal a pocítil hluboké dojetí.

„To jo,“ přikývla. „Jediná potíž je v tom, že na to, jak ta voda plyne, jsme se oba dívali z opačných břehů.“

Klobouček měla maličko nakřivo. Narovnal jí ho a zamyšleně se zeptal: „Nechceš se rozvést, dokud je ještě čas sledovat její tok z téhož břehu s někým jiným?“

„Za nic na světě!“ Pronikavě se zasmála. „Na to můžeš zapomenout. Moje hrozba pořád platí. Žádný rozvod nebude, dokud neřeknu, a to se nestane, dokud bude Mary Toliverová DuMontová naživu.“

Když nastal čas odjezdu, neobjali se. Lucy se zřejmě nechtělo do Percyho náručí a místo toho mu nabídla tvář k letmému polibku. Dovolila mu, aby ji vzal pod paží a pomohl jí nastoupit, a když stála na schodech, otočila se. „Sbohem, Percy,“ rozloučila se tiše.

„Na chvíli,“ řekl, a když vlak zapískal, sklouzl rukou k jejímu zápěstí jako zastara. To gesto ji překvapilo a Percy zaslechl prudké nadechnutí; pak jako by se spálila, paži trhnutím vysvobodila. Zadívala se mu do očí o zlomek vteřiny déle, než si zřejmě přála; pak se k němu otočila zády a zmizela.

Kapitola čtyřicátá šestá

Po Lucyině odjezdu Percy dělal to, co dělal vždy, když se v jeho životě otevřela nějaká díra: přidal k pracovnímu dni víc hodin a rozšířil činnost podniku. Zvětšil celulózku a vydal pokyny k zahájení stavby přidruženého závodu na zpracování papíru na půdě zakoupené od Mary. Kromě toho nechal nedaleko vymýtit další pozemky a zhotovit projekty bytové výstavby, která by poskytla finančně dostupné domky pro dělnické rodiny ochotné bydlet v oblasti zasažené páchnoucími emisemi z celulózky. Všechny navržené domky byly okamžitě rozebrány. Sirný pach vůbec nebyl proti mysli těm, kdo se měli zakrátko stát jejich majiteli. Zápach znamenal každý pátek pravidelnou výplatu, zdravotní zaměstnanecké výhody, důchody, růst mezd a placené dovolené.

Ke stálé trojici přátel, kterou tvořili Percy s Olliem a Mary, přibyl vítaný nový přírůstek, mladý právník jménem Amos Hines. Amos zavítal do Howbutkeru koncem roku 1945 v těsném sledu po odchodu Williama Tolivera a okamžitě dostal nabídku, aby vstoupil do advokátní kanceláře Percyho starého přítele a rodinného právníka Charlese Waithea. William podobně jako jeho otec zjistil, že není žádný farmář, a jednoho podzimního rána zmizel a několik let o něm nikdo neslyšel. Mary byla znovu připravena o dědice Somersetu.

Se sarkastickým úsměvem shrnula před Percym jejich neúspěchy jedinou poznámkou: „Jsme to ale dvojice!“

„To tedy jsme,“ přitakal.

„Nechybí ti Lucy?“

Stáhl rty a zamyslel se. „Cítím, že tu není, ale jako ztrátu to nepociťuju.“

Vložil kapitál do naftařské společnosti a účastnil se pracovních jednání v Houstonu s několika dalšími partnery, jejichž veškeré snažení, záliby a příjmy se soustřeďovaly kolem petrolejářského průmyslu. Rok poté, co se Lucy přestěhovala do Atlanty, se při jedné z těchto porad seznámil s Amelií Bennettovou. Amelia nedávno ovdověla a partnerem ve firmě se stala jako dědička, ale na rozdíl od Percyho znala tuto branži skrz naskrz. Okamžitě se dostali do sporu ohledně vrtů v oblasti západního Texasu zvané permská pánev. On byl pro, ona proti.

„Skutečně, pane Warwicku,“ oslovila ho s opovržlivým pohledem přes naleštěný konferenční stůl, „neumím si představit, jak by dřevorubec mohl mít sebemenší představu o lokalitách vhodných pro naftové vrty, natož aby k tomu vyjadřoval jakýkoli názor. Možná byste měl zůstat zticha a o místech, kde má společnost postavit vrtné věže, byste měl nechat rozhodovat ty, kdo tomu rozumí.“

Percy zdvihl obočí. Koukejme, výzva. Kromě Mary před něj nikdo žádnou výzvu nepostavil.

„Vaši dobře míněnou výtku pečlivě uvážím, paní Bennettová, ale zatím hlasuju pro to, aby se na Dollarhide Field v západním Texasu vrtalo.“

Později, když se spolu ocitli sami ve výtahu, prohlédla si jeho stodevadesáticentimetrovou postavu odshora dolů a prohlásila: „Vy jste tak neskutečně arogantní mužský, že takového jsem ještě neviděla.“

„Už to tak vypadá,“ souhlasil s ní mile Percy.

S oblibou nosila obyčejné lodičky a tmavé, úzké sukně s hedvábnými blůzkami pastelových barev. Jejími jedinými šperky byl zlatý snubní prsten a prosté náušnice s jedinou perlou, které ladily s perleťovými knoflíčky blůzek. Po několika dalších setkáních zažíval Percy neobyčejné potěšení, když tyto knoflíčky prostrkával dírkami a rozhaloval hedvábnou blůzku.

„Nedej se mýlit, pořád jsi ten nejnamyšlenější chlap, jakého jsem kdy viděla,“ prohlásila Amelia s očima zářícíma leskem nejjemnějšího jantaru.

„Ani ve snu by mě nenapadlo to zpochybňovat,“ ujistil ji Percy.

Vztah se ukázal krajně uspokojivý pro oba. Ani jeden se o sňatek nezajímal. Oba měli potřebu intimních styků s někým, koho mají rádi, komu důvěřují a koho respektují, a nic jiného od sebe navzájem nevyžadovali. Scházeli se otevřeně a klevetníky nechali, ať si říkají, co chtějí. Nikdo ani necekl. Bylo po válce a určité společenské normy se uvolňovaly. Percy a Amelia byli plnoletí, dospělí lidé středního věku. Byli bohatí, vlivní a mocní, uvyklí dělat, co se jim zlíbí. Kdo by se odvážil veřejně kritizovat zdravou a vnadnou vdovu za to, že spí s mužným magnátem, jehož opustila manželka?

Wyatt nyní pobýval na vojenské základně Camp Pendleton. Psal zřídka, telefonoval jen o Vánocích a Percyho narozeninách a domů nikdy nejezdil. Percy psal často, dopisy plnil novinkami o novém závodu a bytové výstavbě na břehu Sabine, o Mary a Olliem a o svém novém příteli Amosi Hinesovi, o všech větších i menších místních událostech, které by – byť sebeslabším poutkem – mohly pomoci udržovat Wyattovu vazbu k Howbutkeru. Jednou, když dočetl poslední dopis, který mu Sara kdy poslala, napsal Wyattovi, že se slečna Thompsonová provdala za ředitele střední školy v Andrews v Texasu. Po dlouhém rozvažování se rozhodl riskovat a svěřil se, že si se slečnou Thompsonovou kdysi bývali velmi blízcí a že její sňatek v něm vyvolal sladkobolný pocit. Wyatt mu k jeho překvapení odpověděl ihned a o Saře se zmínil stručnou poznámkou. „Vždycky to byla moje oblíbená učitelka.“

Šest měsíců před koncem desetiletí přišel od Wyatta dopis, v němž oznamoval, že se oženil s Claudií Howeovou, učitelkou původně z Virginie. Bydlí na základně v ubikaci ženatých důstojníků. Wyatt měl nyní hodnost kapitána a velel rotě. Lucy nedávno přiletěla z Atlanty na nečekanou návštěvu, aby se se snachou seznámila. Wyatt nenavrhl, aby to Percy učinil také.

Percy okamžitě zvedl sluchátko a zavolal do Camp Pendletonu. Po prvním zazvonění telefon zvedla žena s příjemným hlasem. „Dobrý den,“ ohlásila se. „Byt kapitána Warwicka.“

„Claudia? Já jsem Percy Warwick, Wyattův otec.“

Měl pocit, že zaznamenal mlčení vyvolané příjemným překvapením, a to se také vzápětí potvrdilo, když zpěvným hlasem pronesla: „Ach, ráda vás slyším. Wyatt bude moc zklamaný, že tu nebyl, když jste volal. Mají právě několikadenní cvičení.“

Velice zklamaný Percy odpověděl: „Mně je to taky líto. Bohužel jsem to nějak špatně načasoval.“

„Doufám, že to zkusíte znovu.“

„To rozhodně udělám.“ Hledal něco, čím by vyplnil ticho, které v hovoru nastalo. „Měl jsem radost, když jsem se dozvěděl o jeho sňatku, a doufám, že se s vámi brzy setkám. Musíte Wyatta přimět, aby vás vzal do Howbutkeru.“

„Určitě se mu o tom zmíním.“

Percy zaznamenal, že ho nepozvala, aby je navštívil. Položil ještě pár zdvořilých dotazů ohledně toho, jak se jim daří, a Claudia odpověděla přívětivě, leč natolik krátce, že to nevybízelo k prodlužování hovoru. Zavěsil a cítil se podvedený a sklíčený.

Místo svatebního daru jim poslal šek na vysokou částku a Claudia ihned odpověděla děkovným dopisem s jedním řádkem dopsaným od Wyatta. Percy měl podezření, že krátký pozdrav byl nápadem jeho manželky. O rok později dorazil od snachy další dopis. Úhledným rukopisem mu oznámila, že se stal dědečkem, a přiložená fotografie ho měla seznámit s jeho vnukem Matthewem Jeremym Warwickem. Říkají mu Matt.

Příští den ho vyděsily výrazné černé titulky, které na něj křičely z titulní strany nedělní Gazette: SEVEROKOREJSKÉ JEDNOTKY PŘEKROČILY TŘICÁTOU OSMOU ROVNOBĚŽKU PŘI PŘEKVAPIVÉM ÚTOKU NA JIŽNÍ KOREU.

Několik příštích dní Percy s rostoucím znepokojením sledoval zprávy o tom, jak Severní Korea odmítá splnit požadavek Rady bezpečnosti OSN, aby její vláda okamžitě ukončila nepřátelské akce a stáhla svá vojska k osmatřicáté rovnoběžce. Severokorejské jednotky už postupovaly k hlavnímu městu Jižní Koreje Soulu s cílem svrhnout mezinárodně uznávanou demokratickou vládu a násilně sjednotit zem pod komunistickou nadvládu. Rada bezpečnosti OSN reagovala vysláním vojenských jednotek na podporu Jižní Koreje, které z převážné části tvořili příslušníci americké armády pod velením generála Douglase MacArthura. Jeden z prvních generálových rozkazů zněl: „Pošlete mi námořní pěchotu.“

A je to! pomyslel si Percy, zírající při snídani na fotografii vnuka. Sednu na první letadlo do San Diega. Kašlu na to, jestli mě Wyatt nechce vidět. První divize námořní pěchoty je vždy nasazena jako první a já chci vidět svého chlapce, než odejde.

Strach mu sevřel hrdlo tak silně, že úplně zeslábl. Jižní Korea. Kdo o ní kdy slyšel, a proč tam k čertu Spojené státy posílají své muže, aby za ni umírali? Hodil ubrousek na stůl a odstrčil židli. Wyatt si nejspíš pomyslí, že se ukázal, aby získal odpuštění od syna, jemuž ublížil. Pomyslí si, že je to trik, aby se dostal k vnukovi. V nejlepším případě si pomyslí, že to je něco, co otec dělá při odchodu jediného dítěte do druhé války, když už dítě mělo to štěstí, že první válku přežilo. A pokaždé bude mít pravdu. Nebude však vědět, že Percy přišel také z lásky k němu, z lásky, která zřejmě navzdory vzdálenosti mezi nimi každý rok sílila.

Plány, které si udělal při snídani, se změnily, když mu pár vteřin po příchodu do kanceláře podala sekretářka telegram. „Od Wyatta,“ oznámila. „Přijala jsem ho před pár minutami.“

Percy roztrhl obálku: TATI STOP PRIJEDU VLAKEM DNES 18 HOD STOP PRIVEZU DOMU CLAUDII A MATTA STOP WYATT.

Percy ohromeně pohlédl na sekretářku. „Sally, přijíždí syn s rodinou. Chtěl bych, abyste sehnala všechny uklízečky ve městě a poslala je poklusem do Warwick Hallu. Zaplatím jim dvojnásobek obvyklé sazby. Chtěl bych vlastně, abyste tam šla a dohlédla na bezvadný úklid všech pokojů. Uděláte to?“

„To víte, že ano, pane Warwicku.“

„A zavolejte Hermanna Stolze –“

„Toho řezníka, pane?“

„Řezníka. Ať mi uřízne tři nejlepší bifteky, pořádně velké. A když už o tom mluvím, zavolejte prosím do květinářství a objednejte květiny pro celé přízemí a nejlepší pokoj pro hosty. Chtěl bych také jednu kytici… červených a bílých růží. Ať ji dají do vstupní haly.“

„Ano, pane Warwicku.“

Percy zatelefonoval Gabrielovi, pomocníku v domácnosti, kterého Lucy vyhodila a kterého on po jejím odchodu opět vzal zpátky od DuMontových. Gabrielovi bylo pětašedesát a ode dne, kdy se narodil na ubytovně služebnictva nad garáží Warwickových, se jen zřídkakdy vypravil dál než na Houston avenue. „Gabrieli, posílám vám auto. Zajeďte do Stolzova řeznictví a vyzvedněte pár steaků, které jsem objednal. Až tam budete, vyberte ještě něco, co má rád pan Wyatt. Rozuměl jste mi? Pan Wyatt přijede dneska večer s manželkou a mým vnukem.“

Percy ho nechal několikrát zvolat: „Chvála Bohu!“ a pak pokračoval s dalšími pokyny. „Mám pocit,“ dodal, „že jeho manželka by k tomu steaku měla ráda omáčku béarnaise. Myslíte, že ji zvládnete připravit?“

„Požádám svýho vnuka Gradyho, aby mi přečetl recept. Mám tužku u ruky. Jak se to píše?“

Percy si povzdechl a cizí slovo hláskoval; litoval, že tu není Amelia.

Když vydal příkazy, zatelefonoval Mary. Vyslechla si ho, a poté co slíbila, že pošle Gabrielovi na pomoc Sassii, prohlásila: „On přiváží to miminko a jeho matku domů, aby je nechal u tebe po dobu, co bude v Koreji, Percy.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Opravdu. Dostáváš druhou šanci.“

„Doufám, že se nemýlíš.“

„Myslím, že s tím můžeš počítat. Závidím ti, Percy.“

„Třeba jednou dostaneš druhou šanci taky, Mary.“

Její smích mu připomněl tříštící se sklo. „A odkud by se asi vzala?“

Dopadlo to, jak Mary předpověděla a jak se Percy neodvažoval doufat. Wyatta se nezeptal, co si o tomto rozhodnutí myslí jeho matka. Muselo ji to zranit, ale Percy veškerý soucit s Lucy pustil z hlavy a plně si užíval pocity nadšení a vděčnosti. Miminko bylo krásné. Percy ho s úžasem pozoroval a stěží mohl uvěřit zázraku jeho drobného čelíčka, nosíku a bradičky, které se jasně hlásily k jeho warwickovské krvi.

Když dorazili do Warwick Hallu, Sally vyháněla uklízečskou brigádu zadními dveřmi. Percy sledoval, jak Claudia pomalu vchází do jeho domova a obhlíží jeho poněkud znavenou velkolepost i velikost. S miminkem v náručí se zastavila u nádherné kytice červených a bílých růží, které se odrážely v lesknoucím se zrcadle stolu ve vstupní hale. Wyatt jako by si růží ani nevšiml. „Ty jsou ale krásné,“ vydechla.

Přijeli přesně v šest hodin a průvodčí Titus pomohl vystoupit elegantní manželce kapitána námořní pěchoty, který vystupoval z vlaku po ní. Ukázal na Percyho. „Pan Percy Warwick stojí tamhle,“ zaslechl ho Percy. „Báječnej člověk.“

Došla k němu s miminkem v náručí a manželem, vysokým a impozantním, v patách. „Dobrý den, tatínku,“ pozdravila.

Zprvu mu připadla poněkud bezvýrazná, žádný její rys neupoutával zvláštní pozornost. Vlasy neměla ani plavé, ani hnědé, obličej ani krásný, ani ošklivý, postavu ani vysokou, ani malou. První, čeho si povšiml, byl podmanivý hlas a pak přitažlivost jejích očí – ne snad ta obyčejná oříšková barva, ale inteligence a síla charakteru, které v nich spatřoval, stejně jako laskavost a dar humoru. Percymu se ihned zalíbila a byl pyšný, že si syn vybral manželku tak dobře. „Holčičko,“ přivítal ji něžným objetím.

„Tak co si tady o tom myslíš?“ zeptal se jí později na Warwick Hallu, který se jen leskl.

„Co si myslím? Copak by si mohl někdo myslet něco jiného, než že je to tu nádherné? Wyatt mi tohle nikdy neřekl.“

„Ale… určitě ti řekl… jiné věci.“

„Ano,“ přisvědčila; její výraz byl chápavý a vlídný.

Percy to nechal být, měl radost, že se jí líbí jeho dům, domov, který vybudovali jeho předkové. Pokud bude Claudia chtít, na prodiskutování „jiných věcí“ si najdou dost času, až Wyatt odjede.

Byl otřesen, když se dozvěděl, že Wyatt odpluje do Koreje už za několik týdnů a že se vrací na základnu Camp Pendleton již příští den odpoledne. „Tak brzy?“ trápil se Percy a srdce mu pukalo zklamáním.

„Bohužel.“

Percy byl v noci příliš rozrušený na to, aby mohl usnout, a tak vyšel ze svého pokoje a odebral se dolů do knihovny nalít si ještě sklenku koňaku. Předtím viděl syna s rodinou v pokoji pro hosty a vypůjčenou dětskou postýlku od Mary postavenou vedle postele; myslel si proto, že se už všichni uložili ke spánku. Vtom však uviděl světlo vycházející z otevřených dveří synova starého pokoje. Šel se tam podívat a spatřil Wyatta, stále ještě zčásti v uniformě, jak stojí uprostřed pokoje zády k němu; naškrobenou bílou košili vypínala ramena pevná jako žula. Percy ho mlčky pozoroval a přemýšlel, na co Wyatt asi myslí, jaké hlasy a jaké ozvěny minulosti slyší. Na stěnách stále visely upomínky na jeho dětství. Nad čelem postele visela vlaječka s nápisem HOWBUTKER – VÍTĚZ FOTBALOVÉHO ŠAMPIONÁTU STŘEDNÍCH ŠKOL 1939.

Percy si odkašlal. „Člověk by neměl bojovat ve dvou válkách.“

Wyatt se otočil, výraz v jeho tváři dospělého muže byl stejně neproniknutelný jako vždy, a jen prohodil: „Třeba s touhle skoncujeme brzy.“ Přejel prstem po hřbetu knihy, kterou držel v ruce. Byla to drahocenná Dobrodružství Huckleberryho Finna. „Napadlo mě, že bych si mohl tentokrát s sebou vzít dárek k narozeninám od Matthewa. Třeba mi přinese štěstí.“

„Dobrý nápad,“ přisvědčil Percy. „Štěstí nemůže mít voják nikdy dost.“

Chtěl toho říct mnohem víc, ale stažené hrdlo mu nedovolilo vypravit ze sebe další slova. Wyatt je oba vysvobodil z rozpaků slovy: „Tati, chci tě o něco požádat, než odejdu. O laskavost.“

„O cokoli, synku. Úplně o cokoli.“

„Jestli… se nevrátím, chtěl bych, aby můj syn vyrůstal tady u tebe. Claudia má stejný názor. Už teď je do tebe blázen. Věděl jsem, že bude. A věř mi, ta nedělá unáhlené soudy, pokud jde o charakter lidí.“ Tvrdé rysy tváře mu zjemnil drobný úsměv, světélko hrdosti v oku. „Nebudou ti dělat žádné potíže a mně bude líp, když budu vědět, že i kdyby se se mnou něco stalo, oni budou mít u tebe domov.“

Percy se usilovně snažil najít hlas. „Ty… chceš, abych pomáhal vychovat Matta, kdyby – kdyby –“

„Přesně tak.“

Percy zíral do jasně modrých očí. Nevyjadřovaly nic; vyjadřovaly vše. Percy si však byl jistý, že rozuměl dobře. „Budu rád, když tu zůstanou, jak dlouho budou chtít,“ odpověděl. „Nechtěl bych, aby byli kdekoli jinde, a považuju za velikou čest, že… chceš, aby žili u mě.“ Těžce polkl. Nesmí se zhroutit. Nesmí vypadat, jako že není oním mužem, ke kterému Wyatt vždy pociťoval úctu. Nedokázal však neříct – musel to říct: „Ty se musíš vrátit, Wyatte. Musíš.“

„Udělám pro to všechno. Dobrou noc, tati, a díky.“ S knihou přitisknutou pod paží se protáhl kolem Percyho, lehce pokývl hlavou a vyšel z pokoje.

Kapitola čtyřicátá sedmá

Hodiny plynuly. Zdálo se, že jsou zpátky na nádraží, dřív než odtud vůbec odešli. Claudia držela dvouměsíčního Matta zavinutého v modré přikrývce, Wyatt měl na sobě bezvadnou uniformu s řadami stužek za účast v bojových akcích na levé straně prsou. „Máš všechno?“ zeptal se Percy, než odešli z Warwick Hallu. „Spakoval sis všechno?“

„Všechno spakováno,“ ujistil ho Wyatt. „Nikdy za sebou nic nenechávám.“

Tak úplně to vždycky neplatí, pomyslel si smutně Percy. Když však Wyatt políbil manželku a syna na rozloučenou a potřásl si rukou s Percym, poslední slova před nástupem do vlaku patřila jemu. „Tati, postarej se, ať můj syn ví, že ho miluju.“

„Ty se vrátíš a postaráš se o to sám, synku.“

Po návratu domů nechal Percy Claudii a Matta na zahradě, aby se vyhřívali na letním slunci, a sám se odebral do pokoje pro hosty. Hledal Dobrodružství Huckleberryho Finna, ale nenašel je. Po muži, který přišel a ani ne za čtyřiadvacet hodin zase odešel, tu nezůstalo nic. Percy musel uvěřit, že si Wyatt knihu přibalil ke svým věcem, a ulevilo se mu. Jeho syn netušil, že Percy ustřihl z kytice v hale jednu červenou růži a vložil ji mezi stránky knihy. Uvažoval, že napíše krátký vzkaz a přilepí ho ke stonku, jako to dělávali každý rok s vlčím mákem na Den válečných veteránů, ale pak si to rozmyslel. Psaná slova jsou k ničemu, stejně jako mluvená, když je adresát přičítá pocitu viny. Byl si jistý, že Wyatt nebude mít ani nejmlhavější představu, jak se tam růže dostala, co znamená nebo co by s tím měl dělat. Nepochyboval totiž, že ho Lucy nikdy nepoučila o legendě spojené s růžemi, a on sám to také neudělal. To gesto mu však přinášelo úlevu, protože věděl, že svědectví jeho lítosti vtisknuté mezi stránky toho nejcennějšího, co Wyatt vlastní, půjde se synem do války.

Percy znovu sledoval válku prostřednictvím novin a rádia. Objevovaly se nové, cize znějící termíny a názvy z dalšího bojiště v neznámé části světa: Incheon, vodní nádrž Chosin, Fox Hill, Old Baldy, Kunuri, Mig Alley, demilitarizovaná zóna. Wyatt psal: „Muži tu pláčou, nadávají a modlí se stejně, jako to dělali za druhé světové války nebo za tvojí války, tati. Je to úplně stejné – strach, nuda, osamělost, návaly adrenalinu, kamarádství, napětí při čekání na další útok, dlouhé noci daleko od domova a rodiny. V téhle válce je taky příšerný terén – kopce holé a hnědé jako medvědí zadek. Za nocí černých jako kýbl s dehtem čekáš v zákopu na hordy čínských komoušů, kteří útočí za vřeštění polnic, při němž se ti ježí vlasy na hlavě. Často myslím na Claudii a Matta a jsem rád, že jsou v bezpečí u tebe.“

Krátce poté, co odjel do Koreje, Percy rozbalil jeden předmět, který uložil po Wyattově návratu z druhé světové války. Před malým Mattem, který vrněl v postýlce, rozvinul červeně lemovaný čtverec z bílého hedvábí. „Ptáš se, co to je?“ řekl. „Tomuhle, chlapečku můj, se říká vojenská vlajka. Já ji teď vyvěsím z okna nad vstupem do domu. Modrá hvězda představuje člena rodiny, který slouží vlasti v době války jako voják. V tomto případě tu je za tvého tátu.“

Koncem srpna 1951, téměř rok a půl po Wyattově odchodu, zastihl Percyho při setkání s bývalými spolužáky v kavárně Courthouse telefonát od Claudie. Požádala ho, aby se vrátil domů. Neptal se proč. Tiše položil peníze na stůl a beze slova vyšel do modrozlatého rána, jímž začal poslední den života jeho syna. Při příchodu domů spatřil před vchodem zaparkované služební auto americké námořní pěchoty. Z Houstonu vyslali skupinu – vojenského duchovního a dva důstojníky –, aby rodinu informovali, že Wyatt Trenton Warwick padl v boji na pustém a bezútěšném bojišti přezdívaném „Mísa na punč“. O několik dní později poslali jeho tělo domů zahalené v americké vlajce a tu pak složenou předali u hrobu jménem vděčného národa vdově. Místo hrobu vybral Percy za mírného nesouhlasu majitele pohřebního ústavu, který chtěl Wyatta pohřbít v části vyhrazené pro rodinu Warwickových u nohou Matthewa DuMonta.

„Ne u nohou, ale po boku,“ přikázal Percy.

„Pokud na tom trváte,“ pokrčil rameny majitel pohřebního ústavu. „Byli ostatně nejlepší kamarádi.“

„Nejen kamarádi,“ zavrtěl hlavou Percy a hlas se mu roztřásl. „Byli bratři.“

„Přesně tak si je všichni pamatujou,“ přitakal muž smířlivě. „Blízcí jako bratři.“

Na pohřeb se dostavili dělníci, se kterými pracoval, bývalí spolužáci a přítelkyně, spoluhráči a trenéři – přišli všichni, ať už je zpráva o jeho smrti zastihla kdekoli. Lucy dorazila v černém, obličej za závojem bledý a ztrhaný; ubytovala se u rodiny ve Warwick Hallu. Percy toužil plakat s ní, dotknout se nějak matky svého syna, ale její chladné oči ho přinutily udržovat si odstup. Když vybíral květiny, které položí na hrob za rodinu, požádala ho: „Percy, prosím, žádné růže…“

Proto když čestná stráž zvedla zbraň k výstřelu na rozloučenou, vedle místa věčného odpočinku Matthewa DuMonta se v jemném vánku třepotaly červené vlčí máky. Zaburácení salvy Percyho ohlušilo a malého Matthewa v bezpečí dědečkova náručí rozplakalo.

„Takže,“ povzdechla si Lucy večer. „Claudia mi říkala, že s Mattem zůstanou tady u tebe v Howbutkeru.“

„Ano, Lucy.“

„Prý si to Wyatt přál.“

„Ano, Lucy.“

„Na tomhle světě není žádná spravedlnost, Percy Warwicku.“

„Ne, Lucy.“

Konečně dorazily domů Wyattovy osobní věci. Percy si vyzvedl na nádraží středně velkou krabici a sám ji naložil do podnikového pickupu. Claudia zřejmě vycítila jeho bolest a trvala na tom, že věci proberou spolu.

„Co je tohle?“ zeptala se a vytáhla Dobrodružství Huckleberryho Finna.“

Právě to Percy toužil najít. „Tuhle knihu dal Wyattovi jednou k narozeninám Matthew, když byli ještě kluci,“ vysvětlil jí. „Wyatt si ji vzal s sebou a doufal…, že mu přinese štěstí.“

Vzal si knihu od ní a rychle ji prolistoval; hledal červenou růži, ale nenašel nic. Objevil ji Wyatt vůbec? Nezahodil ji, aniž si uvědomil její význam? Nevypadla, když některý jeho kamarád ukládal věci do téhle krabice? Už nikdy se to nedozví. Bude muset žít s vědomím, že jeho chlapec zemřel, aniž věděl, že ho otec miluje a prosí o odpuštění.

Navzdory trvalé bolesti, která se nyní přidala k Percyho dalším strastem, jeho život vstoupil do období domácího poklidu, jaký nepoznal od dob, kdy na Warwick Hall dohlížela jeho matka. Matt s Claudií se stali středem jeho vesmíru. Dům získal nový lesk a řád díky schopnému vedení jeho snachy. Na stole se objevovala chutná jídla, která si někdy užívali jako rodina v jídelně, jindy společně s DuMontovými a Amosem Hinesem a Charlesem Waithem, jemuž nevadilo, že se mu batole šťourá v talíři.

Opět zval návštěvy a bez váhání přiváděl domů i neohlášené hosty, kteří si přijeli prohlédnout ukázkovou celulózku a papírnu na březích Sabine. Amelia viděla, že už jí není zapotřebí, aby Percymu ulehčovala hodiny osamění; uvědomovala si také, že je beznadějně zamilovaná do muže, který nebude nikdy volný, a tak se z jeho života tiše vytratila. Percy občas zalitoval, že s ním Lucy nesdílí každodenní radost z vnuka. Claudia jí posílala fotografie a obě ženy si telefonovaly; Matt pod matčiným vedením žvatlal do telefonu pozdravy babičce, kterou nazýval Gabby. Percy přemýšlel, jak asi Lucy tráví v Atlantě své dny osamělé ženy a jestli má nějaké milence, kteří by zaplňovali prázdnotu v jejím životě.

Válka v Koreji skončila a zkormoucený Percy četl, že země, za kterou jeho syn spolu s více než padesáti tisíci příslušníky a příslušnicemi americké armády položil život, je stále rozdělená, politické otázky zůstávají nevyřešené a situace v oblasti lidských práv se nezlepšuje. Přikázal, aby v přijímací místnosti u jeho kanceláře vyvěsili populární plakát, na němž stálo: „Jednou někdo vyhlásí válku a nikdo nepřijde.“ Pevně sevřel vnuka v náručí a modlil se, aby ten den nastal, dřív než Matt dospěje.

Dva roky po převezení Wyattových ostatků do vlasti vešla do Percyho kanceláře Sally a se špatně skrývanou zvědavostí oznámila: „Pane Warwicku, je tu nějaký důstojník námořní pěchoty a chce s vámi mluvit. Mám ho poslat dál?“

„Rozhodně,“ přikývl Percy. Zvedl se a zapnul si sako; cítil, že se mu rozbušilo srdce.

Ve dveřích se objevil major námořní pěchoty s čapkou pod jednou paží a velkým obdélníkovým balíkem pod druhou. „Pane Warwicku, jmenuji se Daniel Powel,“ představil se a opřel balík o Percyho psací stůl, aby mu potřásl rukou. „Seznámil jsem se s vaším synem v Koreji. Byli jsme oba velitelé roty u První divize námořní pěchoty.“

„Skutečně?“ řekl Percy; srdce se mu téměř zastavilo, zatímco v mysli se mu převracely otázky jako v kaleidoskopu. Proč ten muž přichází tak dlouho po Wyattově smrti? Je tu proto, aby mu pověděl, jak a kde jeho syn zemřel? Wyatt by s takovou návštěvou nikdy nesouhlasil. Neodchází z armády a nehledá zaměstnání? Rukou pokynul ke křeslu pro návštěvníky. „Posaďte se, pane majore, a povězte mi, co pro vás můžu udělat.“

„Pro mě nic, pane – pro sebe. Wyatt mě požádal, abych vás vyhledal, kdyby se mu něco stalo. Je mi líto, že to trvalo tak dlouho, než jsem se sem dostal. Po válce mě poslali do Japonska a teprve teď mě převeleli do Států.“

„Jak dlouho jste už doma?“

Důstojník pohlédl na hodinky. „Necelých osmačtyřicet hodin. Přicházím rovnou po přistání v San Diegu.“

Percy zamrkal. „Chcete říct, že tohle je vaše první zastavení po návratu domů?“

„Ano, pane. Slíbil jsem Wyattovi, že vám tohle donesu při první příležitosti, která se mi naskytne.“ Voják se postavil a zvedl důkladně zabalený předmět. „Starám se o to od chvíle, kdy Wyatt padl. Byl jsem s ním, když to v Soulu kupoval. Chtěl, abych vám to určitě doručil, kdyby se on sám domů nevrátil. Neměl jsem vám to posílat, ale donést osobně, ať by to trvalo jakkoli dlouho.“

Percy si obdélníkový balíček pozorně prohlédl. „Je to pro jeho manželku?“

„Ne, pane. Je to pro vás. Říkal, že budete vědět, co to znamená.“

Percymu vyschlo v ústech; pomalu přenesl balíček na stůl pod stropním oknem. Byl pevně ovázaný, lepicí páska špinavá a papír samá šmouha – kdoví kde všude ho voják v uplynulých dvou letech skladoval! Percy strhal pásku, sundal hnědý obal a odhalil obsah balíčku. Byl to obraz, nikterak vynikající impresionistické zpodobení usměvavého chlapce v krátkých kalhotkách, který běží k dřevěné brance v popředí. Percy zpočátku nepoznal, co chlapec drží v náručí nebo co znázorňuje ta nejasná plocha kolem něj. A potom, když pochopil, zvedl hlavu a vyrazil hlasitý výkřik ke stropnímu oknu a modré obloze nad ním. Chlapec běžel zahradou a náruč měl plnou bílých růží.

Mírná bolest v hrudi přinutila Percyho otevřít oči. Protřel si rukou obličej a prsty měl zvlhlé; věděl, že to není kvůli horku. Kolik je hodin? Obývací veranda byla nyní zcela ve stínu a jako téměř pokaždé v pozdním odpoledni vál lehký větřík. Percy se na pohovce napřímil, položil nohy na podlahu a zatřásl hlavou, aby si ji vyčistil. Jak dlouho tu už leží a vyvolává staré duchy? Proboha – na hodinkách viděl, že už je po páté. Mary je už čtyři hodiny po smrti… Jeho Mary. Vstal a protáhl si nohy. Byly trochu roztřesené a zespodu zvlhlé, jak se potil. Celý ztuhlý, s pocitem pokřikujících duchů za zády, prošel dveřmi z terasy. Oči okamžitě zamířily k obrazu nad krbovou římsou; bolest rázem polevila. Paměť může být strašná, pomyslel si, mučicí nástroj, který působí dlouho poté, co si už člověk na mučidlech vytrpěl své. Nalil si sklenici vody, aby uhasil palčivou žízeň, a pozdvihl ji k obrazu. „Nakonec, Cikánečko, myslím, že to nejlepší, v co můžeme doufat, je náruč bílých růží.“

Kapitola čtyřicátá osmá

Lucy Gentryová Warwicková, opírající se o vycházkovou hůlku, opatrně kráčela po dlážděné cestičce ve své zahradě v Atlantě. Za dne to nebylo nic zvláštního, ale za příjemné letní noci tu bylo leccos k vidění. Zadní dvůr obehnaný zděným plotem byl celý osázený bílými trvalkami – kopretinami, lantanou, sasankami, barvínkem, rožcem plstnatým – a v měsíčním svitu jejich sněhobílé květy zářily nadpozemskou, magickou krásou.

Dnes vpodvečer se Lucy posadila na jednu z kamenných laviček, ale kouzlo zahrady nevnímala. Myšlenkami byla stále u Mary Toliverové DuMontové.

Z odpoledního zdřímnutí ji vyrušil telefonát od její někdejší sousedky a zvěda Hannah Barweisové. Hannah stále ještě bydlela vedle sídla Toliverových a teď jí zavolala, že kolem poledne viděla přijet sanitku a pobíhat Sassii a Henryho; vytušila, že se Mary něco přihodilo. Pak spatřila Percyho s Mattem, kteří vyběhli ze služebního auta, a do hodiny se rozneslo, že Mary zemřela. Dřív než položila Hannah předvídatelné otázky, Lucy vyhrkla: „Jak vypadal?“

„Kdo jak vypadal?“

„Percy.“

„No…, pořád stejně, Lucy. Zestárlý, už na tak čilý, ale… stále je to Percy Warwick, jestli mi rozumíš.“

Odpověděla přidušeně: „Ano, vím, co máš na mysli. Pokračuj. Jaká byla příčina smrti?“

Lucy hltala podrobnosti, které Hannah znala, a celé tělo se jí chvělo. Den, na který čekala čtyřicet let, konečně nadešel: Mary Toliverová DuMontová je mrtvá a truchlící Percy zůstal sám. Přála si, aby touto bolestí trpěl a žil s ní až do konce svých dnů, tak, jak žila se svou bolestí ona sama.

Proč tedy nepociťuje radostné pohnutí, jež očekávala? Proč se ozývá ten odporný tlak v oblasti bránice, sotva si představí mrtvou Mary, ony nehybné zelené oči a obličej jako mramor na sarkofágu? Mary se jako obvykle podařilo i z hrobu ji připravit o uspokojení, na něž se těšila a které si zasloužila. Bůh je jí svědkem, že se jí ho za celý život dostalo jen málo.

Setřásla ten pocit ze sebe. Její znepokojení pramenilo pouze z vědomí, že i jí je pětaosmdesát, a snadno může tedy odejít tam, kam se odebrala Mary… Mary Toliverová DuMontová, ta stará harcovnice zastižená neočekávaně za letního dne, zatímco se opalovala na verandě. Než však ten den nadejde, Lucy si užije svou chvilku dlouho očekávaného vítězství a pak… pak nechť se stane, co se stát má.

„Copak tu děláte takhle odpoledne?“

Byl to hlas Betty, její dlouholeté služebné. Betty otevřela dveře do patia a teď mžourala do žhnoucího slunce. Lucy na ni podrážděně pohlédla. Proboha! Myslela si, že se vykradla ven, zrovna když Betty sleduje zprávy v pět hodin. Betty je dobré děvče, ale moc žvaní. Nebylo by dobře, aby byla na doslech, až Lucy zahájí plánovaný vítězný tah. „Přemýšlím,“ odpověděla Lucy. „Běž se zase koukat na zprávy.“

„Přemejšlíte? Tady v tom vedru? A o čempak? O tý pani, co právě umřela?“

„Na tom nesejde. Jdi se zase koukat na televizi.“

„Jak bych mohla, když vím, že tu sedíte a hrozí vám úpal?“

„Na úpal jsem už moc stará. Hned půjdu dovnitř. Jen se chci chvilku pokochat zahradou. Proto jsem ji osázela.“

Betty si povzdechla. „Jak myslíte, já jen, že s váma je někdy těžký pořízení. Nepotřebujete něco?“

Lucy uvažovala, že by požádala o sklenku koňaku na kuráž, jenže Betty by určitě čekala u dveří, dokud ji ona nevypije, a pak by tu okouněla dál, aby měla jistotu, že paní je zcela střízlivá a sama se může bez obav vrátit do domu. „Jen trochu klidu, když budeš tak hodná, Betty.“

Betty zavrtěla hlavou a zavřela dveře. Lucy jí poskytla čas, než dojde zase k televizi; teprve pak hodlala přistoupit ke svému tahu. Předtím služebné řekla – aby vysvětlila, proč Hannah trvala na tom, že je zapotřebí Lucy z odpoledního spánku vzbudit –, že zemřela jedna její bývalá spolužačka a také sousedka z Howbutkeru. Kdyby služebná tajně vyslechla její krátký vzkaz, mohla by si lehce dát dvě a dvě dohromady a odhalit skutečný důvod, proč zůstává celé ty roky za Percyho provdaná.

Když se přestěhovala do Atlanty, všichni ji považovali za tragickou oběť mocného, despotického manžela, který se odmítá rozvést. Lucy neudělala nic, aby tuto mylnou romantickou představu opravila. Na její nové známé silně působilo, že i když je od manžela odloučená, on jí platí bydlení, oblečení a dopřává jí vše, co si lze za peníze koupit, vyhovuje všem jejím potřebám, rozmarům a touhám po zábavě, aniž jí klade nějaké otázky nebo ji omezuje. Dodávalo to jistou auru k její společenské přijatelnosti a získalo jí to okamžitý přístup mezi atlantskou smetánku. Jako odvrženou manželku bohatého, prominentního muže, se kterým se ona odmítá rozvést, by ji tato společnost jinak odsunula na svůj okraj.

Spokojená, že se Betty opět pohroužila do televizních zpráv, otevřela dvířka malé kamenné skříňky vedle lavičky a vytáhla telefon. Číslo, které se chytala vytočit, zůstávalo nezměněné od doby, kdy bylo přiděleno, a ona ho znala zpaměti. Byla to soukromá linka do jejího někdejšího obývacího pokoje. Jestliže to zvedne někdo jiný než Percy, zavěsí a zkusí to pak znovu, ale byla ochotná se vsadit, že Percy otupělý žalem sedí přímo u telefonu. Doufala, že tam s ním není Matt. Chlapec ji miluje, ale jeho loajálnost a nejhlubší oddanost patří především Percymu, jak to také zamýšlel jejich syn Wyatt, a Mattovi by se nelíbilo, kdyby jitřila dědečkovu bolest.

Znovu pocítila nápor staré zášti. Už Wyattovi odpustila, že když odešel do Koreje, zanechal Matta a manželku v Percyho péči očividně raději než v péči její. Ovšem to, že svěřil syna a manželku otci, neznamená, že mu odpustil, že ho jako chlapce zavrhoval. To jí poskytovalo jistou úlevu. Percy si nemohl myslet, že Matt představuje Wyattovu bílou růži.

Ovšem moudrost, kterou přináší čas, ji přiměla zapomenout na pocity křivdy kvůli brzkému rozpadu manželství. Vzala si Percyho, protože věřila slovům, která pronesla v rozhovoru s Mary v Bellington Hallu: Má láska k němu ho oslní… Já budu ta žena, kterou si zasluhuje. Její láska k němu nic takového nedokázala. Spíš to bylo naopak, a k její nevíře a hrůze – nebyla schopná tomu zabránit, asi jako by nebyla schopná zastavit řítící se vlak – se z ní v manželství stávala stále víc žena, jakou Mary nepovažovala pro Percyho za správnou. Mnohokrát si říkala, že kdyby byla jen trochu mazanější – kdyby se dokázala pozvednout nad svou lascivní povahu… Ale ne, jejich manželství nebylo možné zachránit; poté co poznala, jaké city chová Percy k Mary, to už nešlo. Odpustila by mu, že ji odvrhl – a dokonce i to, že odvrhl jejich syna, protože toho začal litovat; ale neodpustila mu lásku k té mramorové soše ženy, která by si ho bývala vzala jen proto, aby zachránila své vážené toliverské jméno před skandálem. Tohle mu neodpustila nikdy.

Její stará bolest nyní zplna ožila a Lucy si připomněla verše jedné básně Edny St. Vincent Millay, kterou se kdysi dávno v Bellington Hallu naučila nazpaměť a od té doby mnohokrát recitovala:

S láskou na dlani za tebou běžím,

čistou a neubližující,

jak s čapkou petrklíčů

či zástěrou plnou jablíček,

a zdálky jako děcko volám:

„Pro tebe – koukej, co mám!“

Tyto verše dokonale vystihovaly její lásku k Percymu, on však jablíčka z její zástěry odhodil a své srdce upnul k ženě, která byla schopná milovat jen bavlníkovou plantáž. Tohle byl její velký svár s Mary. Nechť si Percy a ti, kdo se na to pamatují, klidně myslí, že ji nesnášela kvůli její velké kráse a eleganci. Ona Mary nenáviděla z prostého důvodu, že si nezasloužila získat a udržet srdce muže, kterého Lucy miluje.

Zvedla sluchátko k uchu a v duchu si naposledy přeříkala text, který si v přípravě na tento den odzkoušela tisíckrát. „Percy,“ řekne jasně a rázně. Poskytne mu okamžik ticha, aby strávil překvapení, a pak na něj vypálí větu, s jejímž pronesením čekala pět desítek let: „Teď se můžeš rozvést.“

Nečekala ani minutu, aby jí neselhaly nervy, vypjala mohutná ňadra, zhluboka se nadechla a vytočila číslo. Nyní, když se už všechno rozběhlo, doufala, že to Percy nezvedne hned – a že ona bude mít čas znovu se nadechnout a připravit se na hlas, který neslyšela ode dne, kdy pohřbili syna.

Ozval se po prvním zazvonění. „Haló.“

Věk… a žal… poznamenaly hlas, který si pamatovala, ale i tak by ho poznala kdekoli, kdykoli. Léta se vytratila a ona opět stojí na verandě Warwick Hallu a zírá s otevřenou pusou na mladého řidiče zbrusu nového pierce-arrow, který zabočil a zastavil u schodů. Na jeho plavých vlasech, bronzové pleti a bílých zubech se blyští slunce. „Haló,“ zavolal na ni hlasem jasným jako sluneční svit a její srdce mu padlo k nohám.

„Haló?“ opakoval Percy.

Lucy vydechla a pak – s jeho hlasem těsně u ucha – sluchátko potichu zavěsila.

TŘETÍ DÍL

Kapitola čtyřicátá devátá

Když Rachel zavolala, sluchátko v Kermitu v Texasu zvedla Alice Toliverová.

„Mami, tady je Rachel.“

„Rachel, to jsme už došly tak daleko, že moje jediná dcera považuje za nutné se představit, i když mi říká mami?“

Když uslyšela matčin raněný hlas, Rachel se jako obvykle sevřelo srdce. „Odpusť, mami. Představila jsem se jen ze zvyku.“

„Mě nemáš ve zvyku už dlouho, Rachel. Co se děje?“

Rachel si tiše povzdechla. „Volám ti, abych vám oznámila, že teta Mary je mrtvá. Zemřela před několika hodinami na infarkt. Právě mi to sdělil Amos.“

V prodlouženém tichu mohla Rachel jasně slyšet matčiny myšlenky: Tak, Rachel, teď jsi tam, kde jsi vždycky doufala být, kde budou tvoje děti, až ty tu nebudeš, zatímco Jimmy, stejně jako jeho otec a děda, nedostanou nic. Ušetřila však dceru svých vnitřních úvah a zeptala se: „Kdy je pohřeb? Tatínek tam určitě bude chtít jet.“

„To se dozvím až po zítřejším setkání s majitelem pohřebního ústavu. Nechala jsem na ráno připravit firemní letadlo. Doufala jsem…, že poletíme všichni společně.“

„Rachel, moc dobře víš, co jsem cítila k tvojí pratetě Mary, a ona to věděla taky. Kdybych se ukázala na jejím pohřbu, byl by to vrchol pokrytectví.“

Nechci tě tam mít kvůli tetě Mary, mami, ale chci tě tam kvůli sobě, chtělo se Rachel vykřiknout; toužila pocítit kolem sebe matčiny paže, které by jí poskytly útěchu jako za starých časů, kdy si byly s matkou blízké. „Amos mě požádal, abych přesvědčila aspoň Jimmyho, ať jede s tátou. Má pocit, že teta Mary by si přála, aby byli u čtení poslední vůle.“

Dlouhá odmlka. „Chceš říct, že tvoje prateta jim něco odkázala? Ceny bavlny letos nebyly nic moc.“

„Předpokládám, že tohle je důvod, proč chce, aby tam byli. Amos to tlumočil jako její poslední pozdrav jim dvěma.“

„Její pozdrav sice nevynahradí to, co tvému otci slíbila, ale co můžeme, to si vezmeme. Pokud to znamená cestu do Howbutkeru, pak tam budeme.“

„Ty taky, mami?“

„Nemůžu ty dva nechat samotné. Mohli by si oblíct dvakrát totéž spodní prádlo.“

„Mám velkou radost, že pojedeš. Strašně dlouho jsem vás všechny neviděla.“

„A čípak je to vina?“

Rachel sáhla po dalším kapesníčku. Pokusila se zvuk svého zármutku zadusit, avšak Alice ho svým mateřským uchem musela zaslechnout. Když promluvila, byl její hlas o několik stupňů vřelejší. „Rachel, já vím, že tě to bolí, a cítím se hrozně, že ti nemůžu vyjádřit soucit s tvojí ztrátou. Ty ale víš proč…“

„Ano, mami. Já vím proč.“

„Půjdu vzbudit tátu. Dneska je čtvrtek.“

Rachel si vzpomněla. Čtvrtek je den, kdy obchod s potravinami Zacka Mitchella, ve kterém otec pracoval třicet šest roků jako řezník, má otevřeno déle do večera. Protože otec musel pracovat jako vedoucí až do devíti hodin, měl povolenou delší polední přestávku; během těch třiceti minut navíc si obvykle zdříml.

„Králíčku, je mi to moc líto,“ řekl, když převzal sluchátko.

Při zaslechnutí otcova hlasu se sesypala úplně. Jeho útěšná slova měla stejný účinek jako v dobách, kdy ji objímal, poté co se pohádala s matkou kvůli svým stále silnějším poutům k Houston avenue. Vždycky se choval neutrálně a je třeba uznat, že matka se ho nikdy nepokoušela obrátit proti ní. „Králíček“ bylo jméno, které jí dal, když se učila chodit.

„Už je ti líp, děvenko?“ zeptal se po chvíli vyčkávání.

„Ano, tati, jenom… strašně mi s mámou a Jimmym chybíte, hlavně teď. Máma ti možná řekla, že Amos prosí, abys byl s Jimmym při čtení poslední vůle. Byla bych moc ráda, kdybychom zítra ráno odletěli společně firemním letadlem. Můžeme vás vyzvednout na kermickém letišti.“

William Toliver si odkašlal. „Rachel, dušinko, je tu několik problémů. Zaprvé, nemyslíš, že by nás všechny trochu znervózňovalo sedět v tom stísněném prostoru s mámou – když uvážíš její pocity? Zadruhé…“ Zdálo se, že zaslechl její slyšitelný povzdech; rychle pokračoval, aby nestihla protestovat. „Já se odtud dostanu nejdřív pozítří. Nemůžu Zackovi hodit všechno na krk.“

„Proč ne? Nemyslíš, že tyhle okolnosti si ze strany Zacka zaslouží trochu ohledů – po všech těch letech, co pro něj děláš?“

„Žebráci nemůžou klást požadavky, Rachel, a my zrovna děláme pololetní inventuru.“

Rachel rozčileně zafuněla. Otec by si stejně nikdy žádné požadavky nekladl. Nikdy nepatřil k těm, kdo trvají na svých právech. „Slib mi, že nedovolíš, aby se Jimmy postavil na zadní a odmítl přijet. Chci ho vidět, tati. Všem nám zvedne náladu.“ Letos se jí po pihovatém bratříčkovi s přeraženým zubem stýskalo ještě víc. Jimmy si myslel, že kdyby Bůh byl žena, vypadal by jako teta Mary; byla pro něj všudypřítomným božstvem, které se odjakživa vznáší na samém kraji životů všech členů jejich rodiny.

„Zkusím to, holčičko, ale tvému bratrovi je jedenadvacet. Vyřídím mu, že chceš, aby přijel.“

Když už nebylo co říct, Rachel zavěsila. V uchu jí stále zněla otcova slova, že žebráci nemůžou klást požadavky. Třeba se to brzy změní a teta Mary mu zanechala dost, aby Zacku Mitchellovi mohl říct, co si může se svou inventurou udělat. S penězi to letos bylo napjaté. Každý si myslel, že se teta Mary válí v penězích, a v některých letech tomu tak téměř bylo. Jenže výnosy závisejí na počasí, vývoji trhů, nákladech na pracovní sílu a na dalších výdajích a v zemědělství o bohatství často rozhoduje spíš cena půdy než množství peněz v bance – těchto skutečností si její matka byla dobře vědoma.

Rachel se teď vybavila jedna z nekonečných hádek mezi rodiči, kterou náhodou vyslechla: Jen počkej, Williame. Až teta Mary natáhne bačkory, bude to v době, kdy bude největší sucho, co zemědělci pamatujou, nebo bude tři měsíce lejt jako z konve, nebo bude nadbytek bavlny, nebo prudce stoupnou výdaje za energie – schlamstne to všechny její výnosy a nebude co dědit – nic než tu zpropadenou zemědělskou půdu a Toliverské sídlo, které Mary přenechá Rachel. Říkám to s lítostí, ale proklínám den, kdy tě napadlo vzít ji podruhé k pratetě na návštěvu.

S matčiným tvrzením, že její zanícení pro všechno toliverské se spustilo tím výletem v roce 1966 do Howbutkeru, Rachel vnitřně nesouhlasila. Byla přesvědčená, že semínko tohoto zanícení bylo zasazeno dávno předtím, dokonce dřív, než se narodila. Jenom si jeho existenci nikdy neuvědomovala – až do dne, kdy vedle popelnice za domem objevila vyrážející drobný výhonek…

RACHELIN PŘÍBĚH

Kapitola padesátá

KERMIT, TEXAS, 1965

Ten výhonek objevila v březnu, kdy byl vítr v západním Texasu ještě těžký pískem a většina dnů se podobala žluté dužině lilku. Pozorně ho zkoumala vsedě na bobku, tedy způsobem, který otce inspiroval k její přezdívce. Výhonek vypadal jinak než hrubé, pichlavé plevely, bodláky a řepeně, jimž se na zadním dvorku nějak dařilo přežívat uprostřed vytrvalého troskutu prstnatého. Nijak nechráněná světle zelená a křehká sazenička ji natolik uchvátila, že na ni myslela po celou dobu večeře, mytí nádobí i psaní domácích úkolů; než šla spát, vyběhla ven a přikryla ji, aby ji ochránila před chladem. Příští den spěchala ze školy domů a postavila kolem ní kamennou zídku na ochranu před ledabylými popeláři a otcovou smrtelně nebezpečnou sekačkou na trávu.

„Copak to tam máš, Králíčku?“

„Nevím, tati, ale budu se o tu rostlinku starat, dokud úplně nevyroste.“

„Nechtěla bys radši… štěně nebo kotě?“ zeptal se a ona v jeho hlasu zaslechla cizí tón.

„Ne, tati, já mám ráda mazlíčky, co rostou ze země.“

Ukázalo se, že je to plazivá dýně; proklouzla přes kameny a měla sytě oranžové plody. Otec jí vysvětlil, že pochází ze semínka, které vypadlo z pytle s odpadky a vyklíčilo na místě, kam dopadlo. V době, kdy plody dozrály, Rachel ho slyšela, jak říká matce: „Nebuď překvapená, jestli se nám doma objeví malá farmářka.“

„Hlavně aby nebyla z těch, co pěstujou bavlnu,“ odpověděla matka.

Jednou v sobotu ráno, krátce po narození bratra, ji matka vzala do obchodního domu Woolworth’s, aby si koupila „něco pěkného, ale rozumného“, jak to specifikovala. Rachel neváhala. Věděla přesně, po čem její srdce touží, a okamžitě zamířila k polici se semeny rostlin v zahradní sekci obchodu. Když k ní matka došla, měla už vybraných pět sáčků se zeleninovými semínky, jejichž lesklé obaly slibovaly dokonalé zemědělské produkty.

Myslela si, že matka bude mít radost. Celý nákup stál padesát centů. Jenže matka stáhla rty a zamračila se. „Co s tím budeš dělat?“

„Osázím si záhon, mami.“

„O tom, jak se sázejí rostliny, nic nevíš.“

„Naučím se to.“

Když se vrátily domů a otec si prohlédl nákup, matka navrhla: „A teď, Williame, nech Rachel, ať si záhon osází sama. Žádné pomáhání. Když to dopadne dobře, veškeré zásluhy připadnou jen jí.“ Nebo neúspěchy, přečetla si Rachel v matčině pichlavém pohledu upřeném na otce. Matčinu nelibost nechápala. Poprvé v životě není matka zřejmě ochotná její snahy podporovat a povzbuzovat.

Rachel však uspěla. Pečlivě si přečetla pokyny na obalech a zásady z knih o zahradničení, které si vypůjčila v knihovně, a do písmene je dodržela. Pracovala na zahrádce každý den po návratu za školy. Motyčkou vykopala troskut prstnatý na deseti čtverečních metrech a celou plochu zalila hrnci horké vody, aby zahubila škůdce napadající kořeny rostlin. Ze sousedova výběhu pro slepice nanosila slámu se slepičím trusem, aby půdu obohatila, a když za řadou unifikovaných domků, kde bydlela, objevila hromadu písku, po kýblech ho odtahala, aby jím půdu provzdušnila. V garáži a na smetišti si opatřila různé nádoby a ty jí posloužily jako květináče pro mladé sazeničky.

„Co to proboha –?“ zvolala matka, když spatřila změť plechovek a seříznutých kartonů od mléka na parapetech v jejím pokoji.

„Klíčím semena, abych si mohla osázet záhon,“ vysvětlila jí rozzářeně Rachel, aby zahnala neobvyklé vrásky mezi oblouky matčina tence vytrhaného obočí. „Sluneční paprsky procházejí oknem a zahřívají zeminu, semínka vyklíčí a vyrostou z nich rostlinky.“

Vrásky na čele zůstaly. „Až je budeš zalívat, dávej pozor, ať tu nenaděláš, Rachel, to by byl s tvým projektem ámen.“

Žádný nepořádek nenadělala a na jaře přihlásila svůj záhon jako školní projekt. „To mě podrž,“ vrtěl hlavou ohromený učitel přírodopisu, když na místě vyhodnocoval její dílo. „Přísaháš, že otcova noha nepomáhala ten záhon rýt? Že jeho ruka nevytahala všechen ten troskut, nezaryla kompost a nepostavila tenhle drátěný plot?“

„Ne, prosím. Všechno jsem udělala sama.“

„V tom případě si, slečno, plně zasloužíš jedničku, kterou ti píšu. Vaši by na tebe měli být hrdí. Mají doma budoucí farmářku.“ To jí bylo devět let.

Příští jaro byla její rozšířená zahrádka ještě úspěšnější a obdařila je takovou úrodou zeleniny, že se jí ta z prodejny potravin Zacka Mitchella nemohla rovnat chutí ani kvalitou. Tento úspěch přiměl otce, aby ji v klíčovém létě 1966 vzal na její druhou návštěvu do Howbutkeru. Rachel nikdy nezapomněla na rozhovor – nebo spíš hádku (ojedinělou mezi jejími rodiči) –, který mimoděk vyslechla. Byla polovina června a ona si vyšla po večeři ven, aby zalila záhon vodou z hadice připevněné ke kohoutku pod kuchyňským oknem. Protože ventilátor vzduchu nefungoval a okno kuchyně bylo otevřené, uslyšela, jak se matka ptá: „Můžeš mi říct, co tím chceš dokázat – že bereš Rachel do Howbutkeru? Že je z těch Toliverů, co pěstujou bavlnu? Že její zájem o sazenice rajčat a tobolky okry pramení z něčeho, co zdědila?“

„A proč ne?“ namítl William. „Dejme tomu, jen dejme tomu, že Rachel je další Mary Toliverová. Dejme tomu, že má předpoklady starat se o Somerset, až tu teta Mary jednou nebude. A to by znamenalo, že plantáž zůstane v rodině. Nemusela by se prodávat.“

Rachel uslyšela zařinčení kastrolu v nerezovém dřezu. „Williame Tolivere, zbláznil ses? Za peníze z té farmy si koupíme lepší dům. Ty peníze nám zajistí slušné stáří. Umožní nám cestovat a koupit ten karavan Airstream, cos po něm vždycky toužil. Vysvobodí tě od řeznického špalku a ty už nebudeš muset do smrti pracovat.“

„Alice…,“ povzdechl si William. „Jestli Rachel má toliverskou krev, nemůžu prodat její dědictví – které přechází v naší rodině z generace na generaci.“

„A co Jimmy? To bych ráda věděla!“ Alici se zachvěl hlas. „Co jeho dědictví?“

„To by byla věc tety Mary.“ William promluvil, jako by tím celá záležitost končila. „Proboha, Alice, je to jen návštěva. Tenhle Rachelin zájem může být pomíjivý. Je jí teprve deset. Příští rok se třeba začne zajímat o kluky nebo o hudbu. Nebo o bůhvíco, až si uvědomí, jak je hezká.“

„Rachel nikdy nezajímaly holčičí věci a já pochybuju, že si vůbec někdy všimne, jak je hezká.“

Rachel slyšela, jak někdo rázně odstrkává židli od stolu. „Vezmu ji tam, Alice. Je to jen správné. Jestli k tomu Rachel nabádá její vnitřní hlas, já jí v tom bránit nebudu. Zaslouží si dostat šanci, aby to zjistila. Nic jiného jí dát nemůžu.“

„A svému svědomí šanci, aby si mohlo ulevit, jestli chceš něco vědět. Tím, že dáš Rachel své tetě, můžeš vynahradit skutečnost, žes od ní před lety utekl.“

„To mi teta Mary už odpustila,“ odpověděl William a malý slídil pod oknem v jeho hlasu zaslechl, že matčina slova otce bolestně ranila.

„Jestli vezmeš Rachel do Howbutkeru, uděláš chybu, které budeme všichni litovat, Williame Tolivere. Pamatuj, že jsem tě varovala.“

V červnu Rachel, oblečená úplně stejně jako její prateta v khaki kalhotách, safari košili a slaměném klobouku z obchodního domu DuMont, doprovázela Mary den co den na spornou plantáž. V životě neviděla nic tak úchvatného jako řady zelených rostlin táhnoucí se za sebou až na konec světa. Pocítila podivné vzrušení. „Tohle všechno je tvoje, teto Mary?“

„Moje a těch, kdo přišli přede mnou, těch, kdo sebrali tuhle půdu stromům.“

„Kdo to byl?“

„Naši toliverští předkové, tvoji a moji.“

„Moji taky?“

„Ano, dítě. Jsi Toliverová.“

„Myslíš, že proto tak ráda pěstuju rostliny?“

„Vypadá to tak.“

Odpověď tety Mary vrhla trochu víc světla na důvody, o kterých slyšela od otce ještě dřív, než se na návštěvu vypravili. „Jsi Toliverová, holčičko, opravdová. Ne jako já, Jimmy nebo můj otec. My všichni nosíme nebo jsme nosili to jméno, ale ty a teta Mary máte toliverskou krev.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že jste zdědily po předcích určité schopnosti, které charakterizovaly Tolivery od dob, kdy založili Howbutker a vybudovali Somerset.“

„Somerset?“

„Bavlníkovou plantáž. Poslední svého druhu ve východním Texasu… O pořádný kus větší, než je tvoje zahrádka.“ Otec se na ni usmál. „Tvoje prateta ji spravuje od dob, kdy byla mladé děvče.“

Návštěva se uskutečnila v období tří týdnů, kdy kvetla bavlna. Když Rachel s Mary projížděly při inspekci plantáže na dvou mírných klisnách mezi květy, dívku okouzlovala krása, která ji obklopovala. Mary jí vysvětlila, že všechny květy po pouhých třech dnech opadají a změní přitom barvu od krémově bílé přes růžovou po tmavě červenou. Dokonce naučila Rachel malou říkanku o krátkém životě bavlníkového květu, kterou se sama naučila v dětství.

První den bílá, druhý růžová,

třetí den červený květ umírá.

Mary jí vysvětlila, jak to chodí s bavlníkovým květem, jak se jeho zázrak postupně rozvíjí. Nejprve po pěti až šesti týdnech od objevení rostlin vyrazí pupeny a ty se pak promění v květy. Květy opadávají a zanechávají po sobě malé tobolky se semeny. Každá tobolka obsahuje kolem třiceti semen a až půl milionu vláken bavlny. Důležité je právě vlákno, bílé chomáčky, které vyletí z tobolky, poté co dozraje a otevře se. Hodnota bavlny závisí na délce vláken, barvě, hebkosti a množství odpadu, který obsahují bílé chomáčky. Čím je vlákno delší, tím je bavlna hodnotnější.

Rachel hltavě vstřebávala znalosti, které teta Mary své praneteři předávala s očividnou radostí. Přesto bylo zřejmé, jak moc na ni působí, že Rachelin zájem nikdy nepolevuje. Na konci dvoutýdenního pobytu dosvědčovala Rachelina pleť, již zbarvená do nádherného toliverského odstínu, že dívka udržovala se svou pratetou krok při veškerých činnostech pod žhavým, vyčerpávajícím sluncem na bavlníkové plantáži.

„Tvůj otec mi povídal, že až vyrosteš, chceš být farmářkou,“ prohodila teta Mary, když o přestávce popíjely limonádu na verandě domu zvaného „Ledbetterův“. Teta využívala dům jako svou kancelář, ale byl tak hezký, že by se v něm dalo bydlet. „Proč?“ zeptala se. „Práce v zemědělství je snad nejtěžší práce na světě, za vynaložené úsilí se ti často dostane jen velmi malé odměny. Co je tak přitažlivého na tom, že si špiníš ruce i oblečení?“

Rachel si vzpomněla na Billyho Setona z jejich ulice, kterého prý nikdo neviděl bez baseballové rukavice od chvíle, kdy se naučil chodit. Žádný div, že později začal hrát za New York Yankees – k hrdosti všech lidí z Kermitu. „Narodil se pro baseball,“ prohlašovali; a zrovna tohle cítila ona o sobě a práci na farmě. Neuměla si představit, že by neměla zahrádku. Nikde jinde se necítila tak šťastná. Nevadilo jí, že si zašpiní ruce a oblečení. Milovala úrodnou vlahou půdu, oblohu nad hlavou a vítr ve vlasech, ale nejvíc ze všeho milovala ten zázrak, kdy ze země vyrazí první zelená rostlinka. Tomu se žádný jiný pocit nevyrovnal. Bylo to dokonce ještě lepší než kouzlo vánočního stromku.

„Víš, teto Mary,“ odpověděla pyšně a v té chvíli připomínala muže, který se naparuje s palci zastrčenými za kšandami, „mám za to, že jsem se narodila pro práci na farmě.“

Na rtech tety Mary se objevil úsměv. „Skutečně?“

Když pro ni přijel otec, řekla: „Bylo to báječné, tati,“ a pohlédla na pratetu očima plnýma naděje. „Příští léto, teto Mary? V srpnu – o sklizni?“

Mary se zasmála a s Williamem na sebe zamrkali. „Příští léto, v srpnu,“ potvrdila.

Kapitola padesátá první

V následujících letech nechtěně vyslechla pod kuchyňským oknem mnoho hádek týkajících se její každoroční dvoutýdenní návštěvy Howbutkeru.

„Williame, dokážeš uvěřit tomu, co teta píše? Jak se nás ta ženská odvažuje žádat, abychom k ní Rachel v létě poslali! Jak může být tak sobecká? Už takhle svou dceru skoro nevidím a ona tady po nás chce, abychom ji tam nechali na celé prázdniny!“

„Ne na celé prázdniny, Alice. Jenom v srpnu. Tetě Mary je už skoro sedmdesát. Proč bychom nemohli staré ženě udělat radost? Věčně žít nebude.“

„Bude žít dost dlouho na to, aby mi ukradla dceru. Vráží mezi nás klín, Williame. Už mě unavuje poslouchat pořád teta Mary tohle, teta Mary tamto. O mně takhle zbožňujícím tónem nemluví nikdy.“

Rachel pod oknem poslouchala a přepadly ji výčitky svědomí. Je to pravda, takhle jsem o matce nemluvila nikdy, přiznala si. Slyšela v jejím hlasu bolest a slíbila si, že jí bude projevovat víc lásky a vděčnosti. Ale, ach, prosím, tati, pusťte mě v srpnu k tetě Mary.

Hádka skončila kompromisem, nicméně když rodinné auto odváželo Rachel na požadovaný měsíc do Howbutkeru, matka měla pevně sevřené rty. Bylo to čtrnácté léto Rachelina života. Podle dohody, kterou formulovala matka, může tedy Rachel letošní srpen strávit s „tatínkovou příbuznou“, ale příští léto si celá rodina udělá společný výlet a nebude „žádný Howbutker, žádný Somerset, žádná teta Mary“.

V tomto svém čtrnáctém létě Rachel poprvé spatřila Matta Warwicka. O vnukovi pana Percyho slýchala často, ale během oněch jejích dvou týdnů v Howbutkeru býval vždycky na návštěvě u babičky v Atlantě. Mattova matka zemřela na rakovinu, když mu bylo čtrnáct, a otec už předtím padl v nějaké válce. Pamatovala se, jak jí bylo líto osiřelého chlapce, ale zároveň ho považovala za šťastného, protože žije v Howbutkeru a stará se o něj tak báječný starý pán, jako je pan Percy.

Její otec říkal, že pan Percy je nesmírně bohatý – je dřevařský magnát a patří mu spousta lesní půdy po celé zemi a i v Kanadě. Matt se zaučoval v rodinném podniku a zapadl do té práce s radostí až po uši – podobně jako já, pomyslela si. Je prý hezký, milý a přirozený a ona dychtila poznat, co pravdy je na té chvále.

Setkali se na oslavě Mattových devatenáctých narozenin. Rachel měla na sobě pro tuto příležitost nové šaty, které vybralo spolehlivé oko strýčka Ollieho. Byly bílé, bavlněné, měly zvlněný okraj výstřihu a lem sukně a zvýrazňovala je zelená šerpa. Rachel podobné šaty ještě nikdy neměla. Ve svých prvních punčochách, na polovysokých podpatcích a s účesem speciálně pro tuto příležitost ozdobeným kaskádou bílých kopretin a zelených stuh se cítila hodně jako dáma a jako dospělá.

Když vycházela ze svého pokoje, teta Mary a strýček Ollie na ni čekali na úpatí schodiště a hleděli na ni s pýchou a láskou. Rachel se na ně zářivě usmála a potlačila vtíravý pocit viny při vzpomínce na matčino obvinění: Myslíš si, že pro tebe už nejsme dost dobří, Rachel.

Ne mami, tak to není.

Nevykládej mi, že nejsi radši s bohatou tetou a strýcem v tom jejich velkém sídle než s mámou a tátou v našem domečku – nebo že nedáváš přednost tomu namyšlenému městečku Howbutkeru před Kermitem.

Ach mami, vůbec to nechápeš! Miluju to tady i tam.

Nedokázala matku přesvědčit, že její city ke strýčkovi Olliemu a tetě Mary nijak neoslabují lásku k rodičům. Strýček Ollie byl ten nejlíbeznější muž na světě a dokázal, že se s ním cítila výjimečná, zatímco teta Mary chápala a oceňovala její lásku k půdě, jak by to matka nikdy nedokázala. A pokud jde o sídlo na Houston avenue… – od chvíle, kdy ho spatřila, měla pocit, že se vrací na místo, které už zná a které na ni zřejmě čekalo. Růže a zimolez, jezírko s rybkami a altán v zahradě, dům s elegantním širokým schodištěm a tiché, přepychové pokoje… Všechno to bylo tak důvěrně známé – stejně její – jako domov v Kermitu a vlastní pokoj vedle pokoje šestiletého bratra. A měla pocit, že je s Howbutkerem spojena celý život, třebaže nevěděla proč. Ulice Howbutkeru dlážděné červenými cihlami, jeho jižanská architektura a směsice bělošských a černošských obyvatel, to vše se lišilo od jejího rodného města jako den od noci. Když se o tomto podivném jevu zmínila otci, přikývl: „Vrátila ses domů, Rachel. Ten dům i město jsou kolébkou tvého dědictví.“

S tím nic nenadělám, pomyslela si, když sestupovala po schodišti. Tohle je také můj domov a teta Mary a strýček Ollie jsou prarodiče, které jsem nikdy neměla. Patřím sem.

Strýček Ollie k ní natáhl paži. „Jako když se člověk dívá na tebe, když ti bylo čtrnáct, Ovečko.“

„Nemůžu si vzpomenout, že bych někdy byla tak rozkošná,“ namítla Mary svým měkkým hlasem.

„Protože sis toho nikdy nevšimla,“ vysvětlil jí strýček Ollie.

Večírek se konal ve Warwick Hallu, obrovském domě, který pan Percy zdědil po předcích. Byla to skutečně velkolepá oslava a pozván byl každý, kdo Matta znal a měl rád: staří i mladí, bohatí i chudí, bílí i černí. Když dorazili, uvedli je přes trávník, na němž stál stan chlazený velikými ventilátory, k Percymu Warwickovi a Amosi Hinesovi stojícím vedle mladíka v bílém smokinku. Tak tohle je Matt Warwick, pomyslela si Rachel zvědavě; byla připravená na zklamání. Dokud se neobjevila ona, byl vnuk pana Percyho jediné dítě v životě tety Mary a strýčka Ollieho. Bylo by jen pochopitelné, že ho vidí růžovými brýlemi.

Jenže oni nepřeháněli. Matt byl vysoký jako jeho dědeček, měl stejnou atletickou postavu, i když jeho podobně pohledný obličej nebyl tak stejnoměrný. Usmíval se a choval se stejně uvolněně a nenuceně jako pan Percy, ale Rachel si všimla i odlišností a byla by ráda věděla, komu ten mladík vděčí za jasně modré oči a bujnou hřívu světlehnědých vlasů. Bylo jisté, že stříbroplavému a šedookému dědečkovi ne. Nevěděla nic o jeho rodičích a jeho babičku, která žila v Atlantě, nikdy neviděla. Věděla jen, že když jí podal ruku, zasáhlo ji to a cosi v jejím nitru se rozvilo, jako když se v ranním slunci náhle rozevře květ bavlníku.

Nejprve objala Amose, jenž jí připadal jako její oblíbený prezident Abraham Lincoln, a pak pana Percyho, který na ni hleděl nezvykle upřeně. Strýček Ollie si odkašlal a obrátil ji k Mattovi ve zřejmé snaze odtáhnout ji ze zorného pole jeho dědečka, který na ni ohromeně zíral. „Matte, chlapče můj, tohle je Maryina praneteř Rachel Toliverová,“ představil ji zbytečně. „Jezdí k nám vždycky na dva týdny, kdy ty býváš u babičky v Atlantě, takže tak řečeno nasedáte do protijedoucích vlaků.“

Z jakéhosi důvodu to byla nešťastná poznámka. Strýček Ollie okamžitě zrudl a Rachel, ačkoli jí Matt učaroval, neunikly pohledy, které si teta Mary a pan Percy vyměnili, ani lehké poblednutí jejich opálených tváří. V ten okamžik se Matt usmál a potřásl jí rukou. „Tak to si za pár roků budu muset dát pozor, abych seděl ve vlaku, co jede na tu správnou stranu.“

Byl na ni příliš uhlazený a ona se nedokázala vyrovnat s kouzlem jeho podmanivého úsměvu a zábleskem mužského uznání v jeho modrých očích. Odtáhla ruku, sklopila oči a vrátila se do svých čtrnácti let; byla příliš nesmělá, než aby ji zajímalo, jestli ji nepovažuje za rozpačitou a nezralou – rozhodně za nepřipravenou pro přiléhavé šaty a vysoké podpatky.

„Dědeček nepřeháněl, když říkal, že vypadáš, jako bys z oka vypadla své pratetě,“ pokračoval Matt a dělal, že si ničeho nevšiml. „Myslíš, že si dokážeš poradit s tím, že jsi tak hezká?“

„Stejně jako si ty dokážeš poradit s tím, že jsi hezký jako tvůj dědeček,“ opáčila a hned se zhrozila svých slov. Znělo to mudrlantsky, jenže ona to myslela jako kompliment. K její úlevě se všichni zasmáli a na Matta to zřejmě udělalo dojem. Konečkem prstu se dotkl dolíčku na její bradě a Rachel měla pocit obřadného pomazání, jako by jí nějaký princ položil meč na rameno.

„Dostalas mě,“ přikývl, „ale řekl bych, že to pro tebe bylo těžší než pro mě. Jsem rád, že jsem tě konečně poznal, Rachel Toliverová. Dobře se bav.“ Usmál se a pak už se připojili ke skupině jeho spolužáků z Texaské univerzity, mezi nimiž bylo i několik elegantních dívek, a Rachel se zdálo, jako by z oblohy zmizelo slunce.

Znovu spolu krátce promluvili u stolu s punčem. „Kdy se vracíš domů?“ zeptal se.

Zamrkala. Domů. Ale vždyť ona je doma. „Bohužel už zítra.“

„Proč ‚bohužel‘?“

„Protože… se mi nechce odtud.“

„Tobě se nestýská?“ zeptal se.

„Ano, stýská. Stýská se mi po rodině, ale… když tu nejsem, stýská se mi po tetě Mary a strýčkovi Olliem.“

Klidně se na ni usmál a podal jí pohár punče. „Tohle nepovažuj za problém. Ber to jako štěstí, že máš dvě místa, kde jsi doma.“

Musím si to zapamatovat a říct to takhle mámě, pomyslela si, okouzlená jeho moudrostí.

Cestou zpátky na Houston avenue se teta Mary jakoby mimochodem zeptala: „Co si myslíš o Mattu Warwickovi?“

Odpověděla bez přemýšlení. „Je senzační,“ vyhrkla. „Prostě senzační.“

Teta Mary stiskla rty a neřekla na to nic.

Kapitola padesátá druhá

Příští rok v srpnu Rachel podle dohody odjela spolu s rodiči a Jimmym do Colorada, kde trávili prázdniny na venkově vysoko ve Skalnatých horách. Teplota představovala příjemnou změnu oproti více než čtyřiceti stupňům, které jsou v tuto dobu v Kermitu obvyklé, a krajina byla tak úžasně krásná, že veškeré pokusy popsat ji na pohlednicích končily pocitem naprosté marnosti. Rachel upírala pohled na zasněžené vrcholky hor a v obličeji pociťovala chladný větřík od jezera, a přesto myslela na bavlnu, která se v Somersetu bude co nevidět sklízet, a na to, jak jí samotné na čele vyráží pot. Bylo jí patnáct.

„Tobě se po tom stýská, nemám pravdu?“ prohodil k ní otec svým klidným hlasem.

„Ano,“ přitakala.

Vrátila se pak do školy s pocitem neznámé prázdnoty, jako by jí k přežití školního roku chyběla nějaká životně důležitá živina.

„Tohle jí už nemůžeme víckrát udělat, Alice,“ slyšela otce, když otáčela vodovodním kohoutkem pod kuchyňským oknem. „Je to, jako… jako když v ní zhasne nějaké světlo.“

„Promluvím si s ní,“ odpověděla matka.

Alice k rozhovoru zvolila příští čtvrtek, kdy William pracoval dlouho do večera v obchodě a Jimmy byl na návštěvě u kamaráda, jehož rodiče bydleli nedaleko. Vzala Rachel z rukou utěrku na nádobí a ukázala jí na židli u kuchyňského stolu. „Sedni si, Rachel. Chci si s tebou promluvit.“

Rachel se při matčině vážném tónu napjala a strnule uposlechla. „Ano, prosím?“

Matka uchopila její ruce do svých, stále ještě teplých od mytí nádobí. Zahleděla se dceři hluboko do očí a řekla: „Rachel, teď tě požádám o něco, co zlomí srdce tobě stejně jako mně.“

Instinktivně se pokusila odtáhnout ruce, ale matka ji držela dál. „Miluješ nás, viď?“ zeptala se Alice. „Hlavně tatínka?“

„Hlavně vás všechny,“ odpověděla Rachel.

„Ať už se rozhodneš jakkoli, chci, abys souhlasila, že tenhle rozhovor zůstane jen mezi námi. Otec se nikdy nedozví, o čem jsme dneska večer mluvily. Slibuješ?“

Před očima se jí udělaly mžitky, podobně jako když se někdy uhodila do hlavy; drobné hvězdičky v hlavě znepokojivě vířily. „Ano, mami,“ pronesla tichounce.

Matka váhala a Rachel poznala výraz, který vždy prozrazoval, že bojuje s vlastním svědomím. „Zlatíčko,“ začala a pohladila ji po paži. „Určitě víš, že jak to teď vypadá, teta Mary tě ustanovila dědicem místo toho, kterého ztratila, když jí její chlapeček umřel.“

„Dědicem…?“

„Abys nastoupila na její místo, až umře – abys pokračovala v toliverské tradici.“ Alice na ni pohlédla přimhouřenýma očima, jako by si nebyla jistá, jestli Rachel opravdu nechápe, co jí říká, nebo jen předstírá, že je natvrdlá.

Rachel rychle zamrkala. Já, dědičkou tety Mary? Už se rozhodla, že půjde studovat na Texaskou zemědělskou univerzitu s nadějí, že po absolvování jí teta Mary dá nějakou práci, ale… zaujmout její místo, až umře? Zdědit Somerset?

Alice se k ní naklonila blíž. „Je to jasné jako kravské lejno na trávníku při zahradní slavnosti; ona chce, abys šla v jejích šlépějích, Rachel. Proč si myslíš, že přikupuje pořád novou půdu?“

Rachel odpověděla bez váhání. „Protože Somerset je už vyčerpaný. Po letošní sklizni ho nechá ležet ladem a příští rok tam bude kukuřice a sója.“

Promluvila s hrdostí. Na Somersetu se bude poprvé v historii sklízet něco jiného než bavlna, jejíž výnosy rok od roku klesají. Teta Mary se pouští do nových aktivit a děkuje za to Rachel. Při jejích letních návštěvách prateta se zájmem naslouchala, když jí popisovala, co všechno potřebuje ke kultivaci její zeleninová zahrádka, a loni se teta Mary obrátila na správce a řekla mu: „Moje praneteř mě inspirovala, abych změnila charakter Somersetu, což před ní ještě nikdy nikdo nedokázal. Ta půda je pro bavlnu už vyčerpaná. Je načase, abych to uznala.“

Teta Mary však pěstitelkou bavlny zůstávala. Přikoupila několik tisíc akrů zemědělské půdy nedaleko Lubbocku a Phoenixu v Arizoně, kde ji bude pěstovat dál; svůj podnik nazvala Toliver Farms. Nákupy rozčílily Alici, která prohlásila, že teta Mary „vyprazdňuje pokladnu, takže v ní nezůstane ani pěťák“.

S přísným pohledem upřeným na Rachel matka zavrtěla hlavou: „To není ten pravý důvod. Kdyby ses neobjevila, byla by spokojená s tím, co z té své plantáže dostane, ať je půda vyčerpaná nebo ne. Teď ale má důvod nakupovat další půdu a nářadí na úkor toho, co by mělo po její smrti připadnout tvému otci. Bude jako spousta okolních farmářů – bohatá na půdu, ale chudá, pokud jde o peníze. Rozumíš mi?“

Rachel přikývla. Teď plně pochopila podstatu letitých sporů rodičů. Matka očekávala, že teta Mary zanechá plantáž jejímu otci a ten ji pak prodá. Se strachem z matčina rostoucího hněvu bázlivě namítla: „A co má být, jestli mi všechno odkáže? Bylo by to tak zlé? O všechno, co půda vyprodukuje, bych se dělila s tebou, tátou a Jimmym…“

„Tatínek by nikdy nedovolil, aby jeho rodina žila z příjmů jeho dcery,“ prohlásila Alice.

„Proč ne? Jiné děti rodičům pomáhají.“

„Protože tatínek má pocit, že nemá právo na nic, co pochází z toliverské půdy, proto. Nikdy by si nevzal ani cent.“

Rachel byla naprosto zmatená. „Proč?“

Alice jí pustila ruce a opřela se zády o opěradlo židle. Začala poklepávat prsty na desku stolu a zřejmě usilovně přemýšlela, jestli dceři může věřit. Nakonec odpověděla: „Když bylo otci sedmnáct, od tety Mary a strýčka Ollieho utekl, proto.“

Rachel tomu nemohla uvěřit. Proč by otec utíkal od dvou nejúžasnějších lidí na světě?

„Ty mi nevěříš, viď?“ Alice jí četla myšlenky. „Utekl, zlatíčko, a já ti povím proč. Tvoje prateta se z něj pokoušela udělat pěstitele bavlny – Tolivera, jako je ona –, jenže tatínek v rodinném poslání nenacházel zalíbení. Práci na farmě nenáviděl. Nenáviděl Somerset. Nenáviděl vše, co se od něj očekávalo, a tak utekl na ropná pole v západním Texasu. Takhle se nakonec ocitl v Kermitu.“

Rachel údivem otevřela ústa. Vždycky se myslela, že otec zůstal po svatbě v Kermitu proto, že je to matčino rodné město.

„Tvůj otec je možná chudý, ale je hrdý,“ pokračovala Alice. „Proto nikdy nedovolil, aby nám teta pomáhala. Musí se nechat, že nám teta Mary pomoc nabízela. Stejně by se stavěl i k darům od tebe. Teď ti povím pár dalších rodinných tajemství, které ti teta Mary určitě nesvěřila, když ti hustila do hlavy historii Toliverů.“

Alice náhle vstala, a jako by potřebovala posílit, šla si nalít sklenici čaje z konvice na pultu kuchyňské linky. Z tácku v mrazáku vylomila několik kostek ledu, nasypala je do sklenice, přidala dvě lžičky cukru a vše divoce zamíchala. Rachel ji rozechvěle pozorovala. Co mi to proboha chce vykládat?

Matka se opět posadila, a aniž čaj ochutnala, pokračovala. „Kdysi dávno, když jsme tě poprvé vzali do Howbutkeru, tvoje prateta tatínkovi slíbila, že se po její smrti její pozůstalost prodá a výtěžek připadne jemu. Řekla, že poslední vůle je sepsaná. Tys byla ještě nemluvně. Vyzvala ho, aby tě odvezl domů a zapomněl na Somerset – že na té půdě spočívá jakési prokletí…“

„Prokletí?“ Rachel pocítila chlad, jako by se jí v žilách rozlil mámin ledový čaj.

„Prokletí, Rachel. Nikdy tatínkovi nevysvětlila, co má na mysli, ale řekla mu, že má být rád, že ty i jeho budoucí děti budete od té plantáže osvobozeny. Přísahám na hrob svého tatínka, že tohle řekla.“

Rachel si chtěla zakrýt uši rukama. Nemohla poslouchat, jak matka mluví o tom, že teta Mary umírá nebo že na Somersetu spočívá prokletí.

„Povídám ti to,“ pokračovala matka, „protože od té doby jsem počítala s tím, že svůj slib tatínkovi splní. Bylo to jako duha na obloze.“

Rachel se zmateně zeptala: „Ale… já tomu nerozumím. Jaký je rozdíl mezi tím, že někdo zdědí výnos z prodané půdy…, a tím, že žije z toho, co půda vynáší?“

Alice vypadala polekaně, takovou otázku zřejmě nečekala. Natáhla se pro sklenici a několikrát si hlasitě lokla čaje. „Víš, abych ti ten rozdíl vysvětlila, budu muset vytáhnout další rodinné kostlivce ze skříně,“ odpověděla. „Když zemřel otec tety Mary, zanechal všechno své dceři, zatímco synu Milesovi, otci tvého tatínka, neodkázal ani hrst rodinné půdy. Ten proto odešel do Francie. V důsledku nespravedlivosti tvého praděda byl Miles – a tudíž i jeho potomstvo – odloučen od všeho, na čem teta Mary tolik lpí. Tatínek by možná nikdy neutekl, kdyby jeho otci zůstal nějaký podíl na Somersetu. Měl by důvod tam zůstat, protože by na tu půdu měl jistý nárok. Teď chápeš, proč nám může být Somerset ukradený, stejně jako celé tvoje milované toliverské dědictví?“

Rachel naslouchala, ohromená a zděšená. Z rodinné historie vyplul na povrch další příběh podobný tomu, který právě slyšela. Týkal se matčiny nikdy nepřekonané bolesti, způsobené tím, že její otec, majitel opravny aut, odkázal svůj podnik Alicinu bratrovi. Na ni nezbylo nic. Alice usilovala o to, aby bratr podnik prodal a podělil se s ní o výnos. Za svůj podíl by si mohl otevřít novou opravnu. Bratr odmítl. Rachel přemýšlela, jak moc tyto matčiny pocity nespravedlnosti ovlivnily otcovy názory.

„Ano, prosím,“ řekla pokorně.

„Tudíž rozdíl je, Rachel, v tom, že na výtěžek z prodeje majetku tety Mary by se otec díval jako na odškodnění. Podílet se na výnosech z toho, od čeho kdysi utekl, by považoval za přijímání milodarů. Chápeš to?“

Rachel strnule přikývla a cítila, jak jí ve spáncích pulzuje krev. Vytušila, k čemu matka směřuje. Do očí se jí tlačily horké slzy. „Co ode mě chceš, mami?“

Alice se předklonila a pohlédla dceři do očí. „Chci, abys ustoupila z cesty a nebránila tomu, aby otec zdědil majetek tety Mary. Chci, aby ses vzdala téhle… nepatřičné představy, že se staneš farmářkou. Je to stejně jen dočasná touha. Než skončíš střední školu, změníš názor na to, co uděláš se svým životem, ještě mockrát. Zatím jen přiživuješ fantazírování tety Mary, že jsi další Mary Toliverová.“

„Já jsem další Mary Toliverová –“

Přerušilo ji bouchnutí do stolu. „Nejsi! To pusť z hlavy, slyšíš? Možná vypadáš jako ona, jednáš jako ona, chceš být jako ona, ale ty jsi ty – plod nejen tatínka a všemocných Toliverů, ale i mě a mojí rodiny. Víš, jak mi je, když si ty a tvůj otec myslíte – dokonce jste na to hrdí –, že v tobě není ani kapka mojí finchovské krve?“

„Ale mami, my jsme nikdy nechtěli, aby ses takhle cítila…“

„Jenže já se tak cítím, Rachel. Jak bych to mohla nevnímat? A pak, aby ta rána byla ještě větší, ty si přisvojuješ to, co právem náleží tvému otci, muži, který pro nás svou zdravou rukou celá ta léta těžce pracoval, muži, jehož jediná šance uniknout Zacku Mitchellovi a zajistit si slušné stáří závisí na penězích z prodeje majetku tvojí tety.“

Zmínka o otcově „zdravé“ ruce, to byl rozhodně bezpečný způsob jak vzbudit dceřin soucit. Druhou ruku mu znetvořil výbuch na ropném poli, dřív než se Rachel narodila. „Můžu část půdy prodat,“ navrhla, „a ty peníze tatínkovi dát.“

„Nepřijal by je. Neřekla jsem to dost jasně? Somerset musí připadnout přímo jemu, jak teta Mary slíbila.“

Rachel si přitiskla ruce k pulzujícím spánkům. „Kdy a jak mám… ustoupit z cesty?“

Alice si přisedla blíž. „Uděláš to ihned – než přepíše poslední vůli. Uděláš to tak, že si teta Mary už nebude moct dělat žádné naděje. Povíš jí, že jsi ztratila o farmářství zájem a že už nechceš získat diplom na oboru zemědělství.“

„Máš na mysli…“ Co má matka na mysli, bylo jasné. „Mám zrušit letní návštěvy v Howbutkeru? Odloučit se od tety Mary a strýčka Ollieho? Už nikdy nevidět Sassii, pana Percyho a Amose… nebo Matta? Ale vždyť oni jsou moje rodina!“

Další bouchnutí do stolu. „My jsme tvoje rodina, Rachel – tvůj tatínek, Jimmy a já. Tady je tvůj domov, ne v Howbutkeru. My jsme lidi, na které musíš myslet dřív než na tetu Mary.“

Rachel svěsila hlavu. Sotva dýchala. Zaryla nehty do džín. „Vím, že to je oběť,“ pokračovala matka a odhrnula jí vlasy z obličeje; bylo to její typické gesto, poté co dceři vyhubovala. „Ale nikdy nebudeš litovat, žes to udělala, zvlášť až uvidíš, jak si tatínek konečně v životě užívá také něco lepšího. Nikdy nebudeš litovat, žes učinila správnou věc.“

Rachel zvedla hlavu. „Znamená to snad, že se musím vzdát i své zahrádky?“

Alice na ni prosebně pohlédla. „Musíš, zlatíčko. Jedině tak přesvědčíš tatínka, že ses vzdala představy, že se staneš farmářkou. Jinak tomu neuvěří. Bude stále trvat na tom, že tě bude vozit do Howbutkeru.“

Srdce jako by jí uvízlo v krku. Vzdát se zahrádky? Odstranit drátěný plot a nechat divoké králíky a další pouštní živočichy, aby v ní řádili? Dovolit plevelům a troskutu prstnatému, aby zaneřádily půdu, kterou zúrodnila, aby ty rovné, úpravné řádky – všechna její práce po návratu ze školy –, aby to přišlo nazmar? Ale horší – mnohem horší – bude lhát tetě Mary, aby uvěřila, že už o ni a o strýčka Ollieho nestojí… a že jí je lhostejný Somerset, Howbutker i její toliverské kořeny.

Matka ji držela za ruku a soucitně ji hladila. Rachel otupěle sledovala rytmický pohyb a všimla si, jak jsou matčiny ruce upracované. Poprvé si uvědomila, co všechno tyto ruce dělají, aby rodinu nakrmily a udržely při zdraví, aby jejich oblečení bylo čisté a upravené a jejich domek bezvadně uklizený, co všechno dělají – bez pomoci moderních přístrojů, jimiž si jiné matky ulehčují práci –, aby jejich chudoba nebyla tak nápadná. Matčiny ruce jen zřídka držely něco nového, co by bylo její. Vše, co se koupilo nad rámec nízkého rodinného rozpočtu, šlo manželovi a dětem.

„Nežádám to pro sebe, zlatíčko,“ řekla Alice. „Úpěnlivě prosím kvůli tatínkovi.“

„Já vím, mami.“ Rachel zvedla matčinu drsnou ruku a přitiskla si ji k tváři. Bylo teprve září… Přežít celý školní rok a pak další a další až do maturity a nemít důvod počítat dny, které zbývají do léta…, nemít důvod cítit se naživu. Zvedla se a se zadrženým dechem se pokusila usmát do matčina pevně doufajícího obličeje. „Dneska večer napíšu tetě Mary a strýčkovi Olliemu, že jsem si to s farmařením rozmyslela a že už do Howbutkeru nebudu jezdit.“

Kapitola padesátá třetí

„Tatínku, co tu děláš?“ Rachel překvapeně zvedla oči k otci. Zjevil se u jejího stolu v městské knihovně, kde týden po maturitě vyplňovala na elektrickém psacím stroji dotazník k přijetí na texaskou Vysokou školu technickou. Do rubriky UVAŽOVANÁ SPECIALIZACE napsala: „Zatím nerozhodnuto.“ Byl čtvrtek a tatínek si touto dobou obvykle doma dopřával krátké zdřímnutí po obědě.

„Máma říkala, že jsi tady,“ vysvětlil jí. Na nohou neměl zavazovací boty s ortopedickou vložkou, které nosil, když měl celý den stát za řeznickým pultem, ale sandály s ponožkami. „Myslela, že není nutné, abych se tu stavoval, ale já nemohl odjet a neříct ti to sám…“

„Říct mi co? Kam jdeš?“

„Holčičko…“ William si přitáhl židli blíž a uchopil Rachel za ruku. „Jde o strýčka Ollieho. Dneska ráno zemřel na infarkt. Jsem na cestě do Howbutkeru. Zack mi dovolil, abych si na pohřeb vzal pár dní dovolené.“

Rachel překvapením poklesla čelist a do očí se jí nahrnuly slzy. Strýček Ollie – ten drahý, líbezný člověk – mrtvý? Neviděla ho tři roky – tři roky, během nichž si mohla střádat vzpomínky na něj. Zeptala se: „Jak je tetě Mary?“

„Nejsem si jistý. Volal mi Amos. Říkal, že teta Mary vypadá zničeně.“

Vytrhla dotazník z psacího stroje a vložila ho do svých desek s dalšími doklady k přijetí na vysokou školu. „Pojedu s tebou,“ rozhodla se. „Sbalená jsem v tu ránu. Pojedeme mým autem. Je spolehlivější.“

Williamovi se v obličeji mihla panika. „Nemyslím si, že je to dobrý nápad, Králíčku. Máma tě tu potřebuje –“

„K čemu?“

William naprázdno polkl, očividně nevěděl, co má odpovědět. Pokrčil rameny. „Nakonec, proč ne? Tetu Mary strašně potěší, že jsi v tuhle dobu s ní,“ zvedl zmrzačenou ruku, „a já budu rád, že mi pomůžeš s řízením. Jde o to…, že tvoje matka se o tebe vždycky nerada s tetou Mary dělila.“

„Tentokrát jí určitě nebude vadit, že udělá výjimku.“ Matka jí to přinejmenším dluží. V těch třech letech, kdy se odtrhla od lidí a míst, po kterých toužila, snášela kvůli matce duchamorné školní činnosti, jež Alice považovala pro dospívající dívku za vhodné. Vzdala se veškerých svých zájmů dotýkajících se zemědělství, včetně členství ve Sdružení budoucích amerických farmářů i úmyslu zapsat se na Texaskou zemědělskou univerzitu.

A poctivě dodržovala slib, že otci neprozradí důvod náhlé a úplné změny svých názorů. Zpočátku byl zmatený, ale nakonec přijal matčino vysvětlení, že Rachel zjistila, že je dívka a k tomu pohledná. Nikdy neměl podezření, že by matka byla zodpovědná za slzy, které ji občas viděl prolévat; věřil Alici, když říkala: „Ále, to jsou jen hormony.“

„Tohle je velká chyba, Rachel,“ prohlásila matka, když dívka balila.

„Nebudu tam dlouho, mami.“

„Co naše dohoda?“

„Proboha, jdu jen na pohřeb strýčka Ollieho. Copak to je nějaké porušení naší dohody?“

„Napadají mě důvody v hodnotě tisíců akrů.“

Cestou, zatímco otec na sedadle spolujezdce podřimoval, Rachel přemýšlela, jak ji asi přivítají po té dlouhé, neurčitě vysvětlené nepřítomnosti v Houston avenue. Teta Mary a strýček Ollie s ní zůstávali ve styku prostřednictvím telefonátů a dopisů – zprvu se oni ozývali dvakrát častěji, než ona odpovídala. Psali o městě, o plantáži a nejbližším okolí, o Sassii, panu Percym a Amosovi. Čas od času se zmínili i o Mattovi a tehdy hltala každé jejich slovo. Ukončil studium na Texaské univerzitě a teď se pilně učil, jak to chodí v dědečkových nesčetných podnicích. Představovala si, že je teď ještě hezčí než dřív, uhlazený a světaznalý, na hony vzdálený od těch zabedněnců, kteří se ji snažili osahávat na střední škole, a když odolávala jejich návrhům, nazývali ji „ledovou královnou“. Příbuzní také posílali balíčky, krabice ošacení pro ni a Jimmyho z toho nádherného obchodního domu strýčka Ollieho. Jak ale čas ubíhal, telefonní hovory byly stále vzácnější a korespondence se tenčila; bylo tomu tak zejména proto, že pro Rachel bylo nemožné mluvit nebo psát přesvědčivě o nových zájmech a její odpovědi vyznívaly nudně a odtažitě. Byla si jistá, že se jí podařilo přesvědčit je, že vyrostla z potřeby mít v nich náhradní prarodiče a že její nadšení pro hospodaření, rodinné jméno a Somerset byly pouze zájmy školačky.

Oči se jí náhle zamžily. Nic nemohlo být dál od pravdy. Postrádala je tak bolestně, že nic tu bolest během tří let studia na střední škole nedokázalo přehlušit. A teď už nebude mít nikdy možnost, aby strýčkovi Olliemu vypověděla, co pro ni znamenal, ani už nevyjádří vděčnost, že na ni nezapomněl. Vždyť to on vlastní rukou vybral auto, které teď řídí, jako dárek k maturitě a zajistil, že jí přivezli ten elegantní červený Ford Mustang 1973 přímo od prodejce až před dveře.

Navzdory tomu štědrého daru by ji nemělo vůbec překvapit, kdyby se jí dostalo chladného přivítání. Teta Mary by jí snad mohla odpustit, jak ošklivě se jí odvděčila za náklonnost, ale strýček Ollie už nikdy.

Když zastavili před známou verandou, žaludek se jí rozbouřil, jako by spolkla hejno můr. Dveře otevřela Sassie a údivem otevřela pusu dokořán. „No ne, slečno Rachel, nevěděli jsme, že přijedete!“ vykřikla a přitiskla si ji k prsům tak, že Rachel ztratila dech. „No teda, vy jste ale vyrostla!“

V důsledku jejího bouřlivého přivítání se ozvaly povědomé kroky, blížící se z knihovny. „Kdo je to, Sassie?“

„Někdo, koho móc ráda uvidíte!“

Ustoupila stranou a Rachelina prateta se objevila ve dveřích. Bylo jí třiasedmdesát. Vlasy měla postříbřené a čas si pohrál s její tváří, ale byla to táž elegantní, pěkná žena, jakou si Rachel pamatovala. Za ní vyšel Percy, v osmasedmdesáti letech stále impozantní, dále Matt, nyní dvaadvacetiletý, a Amos tvářící se lincolnsky truchlivě jako vždy. Všichni se kolem Mary semkli jako její rodina nyní, kdy strýček Ollie odešel, ale ona vztáhla ruce k Rachel. „Dítě moje drahé, tys přijela!“ přivítala ji a slzy vytryskly ze zarudlých očí. „Jsem tak ráda…, tak ráda.“

Rachel zaváhala jen na okamžik, kdy si uvědomila, že ten návrat byla chyba. Už nikdy víc nebude schopna nazývat Kermit domovem. Její domov je zde – tento dům, tato ulice, tohle město a tihle lidé. Milovala svou rodinu, ale její místo je tady, vedle této ženy, jejíž krev jí proudí v žilách, jejíž životodárnou vášeň sdílí. „I já jsem ráda, že jsem přijela,“ vydechla a vrhla se kolem otce do pratetina náručí.

Zadrnčení telefonu ve vedlejší kanceláři vytrhlo Rachel ze vzpomínky na ono shledání. Po pohřbu se otec vrátil do Kermitu bez ní. Téhož podzimu byla s pomocí známostí tety Mary přijata na Texaskou zemědělskou univerzitu v městě College Station, vzdáleném dvě hodiny jízdy od Howbutkeru, kam se vracela na víkendy a v létě, aby tetě Mary pomáhala zavádět na Somersetu různé druhy zeleniny a uplatňovat nové technologie, o nichž se učila. Čtyři roky nato studium agronomie ukončila s výborným prospěchem a získala diplom. Přála si žít nadále v Howbutkeru a řídit rostlinnou výrobu, zatímco její prateta by řídila rozšiřující se bavlníkové plantáže. Jenže teta Mary s ní měla jiné plány. Slunce možná zapadalo nad dny, kdy se na Somersetu pěstovala bavlna, nikoli však nad Tolivery, pěstiteli bavlny. Poslala Rachel, aby se naučila řízení podniku od jednoho ze starých pomocníků na plantáži, který nyní spravoval západní sekci společnosti v texaském Lubbocku, a aby nakonec – ačkoli Rachelino srdce zůstávalo v Somersetu – po jeho odchodu do důchodu zaujala postavení ředitele.

Matka jí neodpustila, že porušila slib, ale Rachel zachovala rodinné tajemství, které matka vyzradila, a její otec se nikdy nedozvěděl, jaký byl skutečný důvod jejich odcizení. Bez jakékoli nevraživosti souhlasil, že je jen správné, aby jeho dcera, „jediná pravá Toliverová“, zdědila rodinnou společnost.

Vstala od psacího stolu, vrátila krabičku s kapesníčky na konferenční stolek a otevřela dveře kanceláře. Danielle, její dlouholetá sekretářka, vyskočila, aby jí vyjádřila soustrast, a vždy věrný Ron ji objal kolem ramen. Zanechá Toliver Farms West v kompetentních rukou. „Všechny vás teď nějakou chvíli neuvidím,“ oznámila jim. „Budu řídit firmu z Howbutkeru, ale víte, kde mě hledat, pokud budete chtít něco vědět.“

„Vy se tedy už nevrátíte?“ zeptala se Danielle.

„Ne, pokud mě k návratu nedonutí něco nepředvídatelného.“

Kapitola padesátá čtvrtá

William Toliver si odnesl sklenici ledového čaje do malého patia, aby před návratem do práce krátce unikl manželce a tomu hrobovému tichu. Plastová židle mu sice spálila pozadí, ale zmenšila chlad, který ho celého obestíral. Den, jehož se celá léta hrozil, nakonec nadešel a zmařil jeho naděje na to, že se manželka a dcera usmíří ještě před smrtí tety Mary. Část jeho bytosti se radovala, že Rachel obuje střevíčky, které dostala do vínku. Protože je Toliver, něco to pro něj znamená – vlastně to znamená hodně, i když Alici ta představa přivádí k šílenství. Přál si, aby s ním a s Jimmym do Howbutkeru nejezdila. Jaká scéna se tam asi odehraje, až Amos přečte závěť a potvrdí, že Rachel „ukradla“ svému otci naději na lepší život.

Povzdechl si. Druhá část jeho bytosti zalitovala, že tehdy v létě roku 1966 vzal Rachel do Howbutkeru, přesně jak to Alice předvídala. Teď měla právo říkat „Povídala jsem ti to“, protože od onoho léta už jeho rodina nebyla nikdy stejná. Často ho napadalo – i když svou dceru toho roku neseznámil s jejími toliverskými kořeny –, jestli ji nakonec nezavedla do Houston avenue a na Somerset její první zahrádka.

Možná ne. Bůh ví, že ten první výlet do Howbutkeru deset let předtím, kdy představil manželku a čerstvě narozenou dcerušku tetě a strýci, vydařený nebyl. Jeho rodinku přijali vlídně, ale zachovávali si mírný odstup. William to chápal. Nebyl doma od chvíle, kdy jako sedmnáctiletý utekl. Teď mu bylo osmadvacet a v mezidobí udržoval s Houston avenue jen sporadické styky. V Kermitu žil jedenáct roků. V jedenadvaceti se oženil se servírkou z drugstoru, kterou poznal, když si vyzvedával lék předepsaný na poraněnou ruku; poranil si ji při nehodě na ropném poli. Oznámení o svatbě dorazilo do Howbutkeru v podobě telegramu.

William měl za to, že je potom zanedbával z pocitu viny a hanby, že jako Toliver u nich setrval tak krátce a vzal zavděk tak málem, zatímco odkaz předků od něj požadoval, aby měl větší cíl.

„Utekl jsem od všeho, co se ode mě očekávalo,“ vysvětlil Alici. „Určitě jsem tak tetě hrozně ublížil. Syn a jediný potomek tety Mary a strýčka Ollieho zemřel několik let poté, co jsem k nim přišel, a já… opustil jsem ji, a jí pak nezůstal nikdo, kdo by pokračoval v toliverské tradici.“

Alice to viděla jinak. Vedená ochranitelskými instinkty, které na ní William miloval, a znechucená tetinou „namyšlenou“ odtažitostí prohlásila, že byla jen a jen vina tety Mary, že William utekl. To ona by ho měla požádat o odpuštění. „Snažila se z tebe udělat něco, co nejsi, jen aby uspokojila vlastní ambice. Ty nejsi žádný farmář. Nejsi ani Toliver – jestli to znamená být jako ona.“

William tuto poslední poznámku pominul. Mary byla i v šestapadesáti nesmírně krásná a její elegance a královské vystupování nemohly působit uklidňujícím dojmem na ženu, která si pořád česala vlasy jako Betty Grableová a vytrhávala si obočí do tenkých obloučků. Alice měla navíc vlastnické sklony. William si uvědomoval, že jeho žena se obává, že jí teta Mary muže odláká do Howbutkeru s poukazem na jeho smysl pro povinnost. Rozčilovalo ji, když pozorovala, jak moc Rachel svými rysy připomíná jeho tetu. „Je Toliverová jaksepatří,“ prohlásil strýček Ollie zářící radostí, když malou zdvihal z kočárku.

Alice okamžitě svou maličkou popadla a schovala ji v náručí; a William z jejího chování poznal, že kdyby žili na Houston avenue, jeho manželka by neustále bojovala, aby si uchovala a udržela to, co je její. Nikdo nedokázal zmírnit pocit beznaděje, který ji v tom domě neopouštěl, dokonce ani strýček se svými nesmírně laskavými způsoby, přestože toho si ihned zamilovala. Snášela i Amose Hinese, protože kdysi „zachránil“ jejího manžela a nyní už zcela přijal za vlastní způsob života, ke kterému tou náhodou přišel. Percy Warwick s postříbřenými plavými vlasy, opálený a v jednašedesáti dosud ve výborné kondici, jí doslova vzal dech. Prohlásila ho za hezčího, než je kterýkoli filmový herec a myslela si, že jeho manželka musí být blázen, když odešla a zanechala takového muže samotného.

Přes to přese všechno, přes veškerou zdvořilost, kterou jí stále projevovali, Alice se cítila v elegantní společnosti na Houston avenue nepatřičně jako pytel na mouku mezi hedvábím a saténem.

Večer před návratem do Kermitu ho teta požádala, aby si s ní na chvíli sedl do altánku. „Tvoje manželka mě nemá ráda,“ oznámila mu přímo, jak bylo jejím zvykem, poté co se usadili do houpačky. „Ona se tady s námi a v našem kraji necítí dobře.“

Williamovi na ní záleželo natolik, že to nepopřel. „Nikdy nevytáhla paty ze západního Texasu,“ vysvětlil.

„Důležité je, že tě miluje, Williame, a že jsi s ní šťastný.“

„Myslíš to vážně, teto?“ Překvapeně se na ni zahleděl. Mluvila úplně jinak, než očekával, určitě to byla změna oproti tomu, co slýchal jako kluk. Závazek vůči jménu, vůči dědictví, vůči tomu, co oběti druhých umožnily – taková slova dřív slýchal od tety Mary.

„Myslím,“ odpověděla. „Jestli jsem se něčemu až doteď naučila, pak tomu, že některé věci jsou příliš drahocenné, než abychom je měli obětovat pro jméno. Vrať se do Kermitu a nedělej si starosti s ničím, o čem si myslíš, žes to opustil.“

Podle jeho mínění mluvila upřímně, avšak stoicismus, s nímž mu radila, aby zapomněl na to, co představovalo její celoživotní práci, mu trhal srdce. Promluvil tiše do tmy: „Teto Mary, a co plantáž? Co se s ní stane, až… budeš…“

„Mrtvá a vyřízená nebo moc stará, abych ji mohla dál řídit? Hm, prodám ji. Ty získáš výnosy jako můj dědic, i když mě Ollie přežije. Už je to ošetřeno v závěti. Dům možná přenechám Společnosti pro památkovou péči.“

„To je taková škoda…“ William se přes závoj slz díval na svou zmrzačenou ruku. „Je mi to tak líto, tetičko.“

„Není třeba.“ Přikryla mu ruku svou dlaní. „Somerset vždycky stál mnoho. Znamenal pro Tolivery prokletí. Teď není třeba ti to objasňovat. Buď rád, že tvoje děti budou vyrůstat bez Somersetu. Odvez si Alici a tu nádhernou holčičku domů a těš se ze života, ačkoli jak tohle dokážeš v té písečné jámě, to nepochopím.“ William zahlédl v té tmě pousmání.

Zeptal se: „Našla jsi tu červenou růži, kterou jsem nechal na polštáři tehdy ráno, kdy jsem utekl?“

„Ano, Williame, našla jsem tvou růži.“

Té noci pak, když vyšel nahoru do své ložnice, našel ležet na polštáři bílou růži.

Když pomyslel na onu dobu, začalo ho tížit svědomí. Ačkoli mu teta Mary odpustila, pořád věřil, že jí za svůj útěk něco dluží. Možná měla v tomto ohledu Alice také pravdu. Kdesi hluboko uvnitř vězel možná hlavní důvod, proč v roce 1966 odvezl Rachel do Howbutkeru; aby napravil, co kdysi provedl – nebo neprovedl. Věděl totiž, že ať teta Mary prohlašovala v altánku cokoli, nemohla odolat možnosti uvést na pozemky dalšího Tolivera. I to by bývalo v pořádku, kdyby se byl tehdy nepodělil s Alicí o obsah hovoru s tetou té noci. Kdyby nebylo této informace a skutečnosti, že jeho pradědeček nepovažoval za vhodné odkázat synovi kus rodinné půdy, byly by matka s dcerou ještě spolu.

Slyšel zazvonění telefonu a Alice se v okamžení objevila ve dveřích. „Tvůj pán a vládce se ptá, kde k čertu jsi,“ řekla.

William protáhl obličej. „Jak věděl, kde budu?“

Kapitola padesátá pátá

Amos už byl na howbutkerském městském letišti, když malá Cessna Citation nesoucí jméno TOLIVER FARMS v deset hodin přistála. Věděl, že vypadá hrozně, skoro jako by strávil nějaký čas ve vězení v Tijuaně. Jeho tvář, která ani při nejlepším úsilí nebudila nadšení, mu způsobila otřes, když se šel ráno holit. Jak by taky ne? Měl pocit, že má místo vnitřností kuličková ložiska, nemohl spát, a tak ve tři vstal a zbytek noci trávil na terase a poslouchal vřeštění mrouskajících se toulavých koček.

Dobrý Bože, pomoz nám všem, modlil se, když se otevřely nablýskané dveře malého tryskového letadla a spustily se krátké schůdky. Minutu nato se objevila Rachel, spatřila ho a zamávala. Omámený Amos zažil pocit déjà vu. Je tolik podobná Mary, když ji poprvé spatřil, jak stojí nahoře na schodech v Ollieho obchodním domě. Rachel je ovšem mnohem mladší, ale tak stejná, pokud jde o půvab a zdá se – stejně jako Mary tehdy – plná obav. Zamával jí také a nasadil úsměv.

Rachel k němu přiběhla, opálené nohy v bílé kalhotové sukni se zableskly, a objala ho oběma pažemi kolem krku. „Amosi milý,“ pronesla něžným a srdečným hlasem. „Jak se máte?“

„Asi stejně jako vy, řekl bych,“ odpověděl a pevně ji k sobě přitiskl.

„Tak my dva tomu moc nedáme.“ Zavěsila se do něj a kývla na pilota, aby ji s jejími kufry následoval k autu, tmavomodrému cadillaku, stejně nápadnému jako Amos, pokud jde o velikost, ale i stejně nevtíravému. „Nedokázala jsem přimět rodinu, aby přiletěla se mnou, jak vidíte,“ podotkla, „ale měla by dorazit zítra kolem poledne. Přijede i matka. Povězte mi, jaké máte plány.“

Cítil její ruku na paži – měla ji lehkou jako víla – obětní panna netušící svůj osud. „Smuteční obřad je stanovený na pondělí o jedenácté a pohřbíme ji ve tři. Otevřená rakev bude vystavená předběžně v sobotu ráno od deseti do dvanácti a od pěti do sedmi, jestli vám to takhle vyhovuje.“

„Výborně,“ přikývla Rachel. „Budeme mít všichni dost času trochu se vzpamatovat. Ještě něco?“

Odříkal další podrobnosti, aby je schválila. Vydal pokyny, aby připravili místo na uložení vedle Ollieho, jelikož Mary si nepřála kremaci. A aby ušetřil Sassii a Henryho, kteří sami moc truchlili, zamluvil kostelní salonek na občerstvení po pohřbu. Nemá cenu, aby se po domě potulovaly stovky lidí, kteří budou všude kolem trousit jídlo. Ať se o to postarají pomocnice z církevního sboru. Tak jako tak se Mary přijde do Houston avenue poklonit spousta lidí.

„Zdá se, že jste myslel na všechno,“ pochválila ho Rachel. „Co zbylo na mě?“

„Budete muset vybrat šaty do rakve a rozhodnout o rakvi a květinách za rodinu. Připravil jsem složku s poznámkami a telefonními čísly a jmény zaměstnanců, které bude třeba kontaktovat. Čekají, že se jim ozvete. Také budete muset projít nekrolog, pro případ, že byste chtěla ještě něco dodat. Mary si ho napsala sama a vložila ho do právních dokumentů. Pohřební ústav to chce mít do čtyř hodin.“

Rachel se zastavila. „Copak teta Mary si napsala svůj nekrolog? Ona věděla, že se její zdravotní stav zhoršil?“

„Hm… Jak jsem řekl, nikdy se přede mnou nezmínila o problémech se srdcem. Pokud jde o nekrolog –“ pokusil se o chabé pousmání – „mám osobní zkušenost s tím, že jižanské ženy v jistém věku již dlouho před smrtí radši sestavují vlastní životopis ke zveřejnění samy, než aby ten úkol nechávaly na příbuzných. V případě Mary věřím, že chtěla, aby to vyznělo jednoduše a bezprostředně. Žádné opentlování.“

„Kdy to napsala?“

„Datum nemůžu bohužel potvrdit.“

„Pak to nechám tak, jak to je, ale překvapuje mě, že se s tím teta Mary obtěžovala.“

Došli k vozu. Pilot je dohnal a nakládal zavazadla do kufru. „Slečno Toliverová,“ natáhl k ní ruku, když vše naložil, „rád jsem pro vás pracoval.“

Rachel uchopila podávanou ruku, jako by dost dobře nevěděla, co si s ní počít. „Co tím myslíte, Bene? Kam jdete?“

„Copak vy to nevíte? Moje smlouva byla termínovaná a skončila tímto posledním letem. Měl jsem dnes dopravit paní DuMontovou do Lubbocku, ale… místo toho jsem dopravil vás sem. Tohle byl můj poslední let pro Toliver Farms.“

„Kdo vám to řekl?“

„Paní DuMontová.“

„Vy jste se spolu nějak nepohodli?“

„Ne, prosím. Ona mi prostě oznámila, že už nepotřebuje mé služby. Povídá se, že letadlo prodala.“

„Prodala?“ Rachel se obrátila k Amosovi. „Víte o tom něco?“

Pokrčil rameny a vypadal, jako že nic neví, ale cítil, jak mu krev mizí z obličeje. „Nikdy mi neřekla nic o tom, že se zbavuje letadla.“

Rachel se opět obrátila k pilotovi. „Bene, nevím, co na to mám říct, ale zjistím to. Muselo dojít k nějakému omylu.“

„Jestli je to tak, máte mou vizitku a víte, kde mě najít,“ přikývl Ben.

Rachel zasmušile hleděla za odcházejícím pilotem a vypadala bezradně. „Tohle je už druhý případ,“ přemítala, „který ve mně vzbuzuje dojem, že se s pozemky děje něco, o čem nic nevím. Včera mi sdělil zástupce textilní společnosti, s kterou obchodujeme celá léta, že náš kontrakt nebude obnoven.“ Obrátila se tázavě k Amosovi. „Myslíte si, že teta Mary věděla, že už nebude dlouho žít, a proto udělala nějaké změny ještě před smrtí? Myslíte si, že tohle byl důvod, proč chtěla za mnou zajet?“

Rozrušený Amos se plácal po kapsách, jako kdyby hledal klíče, a předstíral, že se mu ulevilo, když je našel. „Víte dobře, že vaše prateta nebyla člověk, který by se někomu svěřoval s důvěrnostmi,“ kličkoval. „Jsem si jistý, že se všechno brzo objasní. To mi něco připomnělo, Rachel. Myslíte si, že byste se po pohřbu spolu s vaší rodinou mohli zastavit asi v pět u mě v kanceláři, abych vám přečetl závěť?“

„Určitě jim to bude vyhovovat. Chtějí všechno vyřídit co nejrychleji, aby se mohli vrátit do Kermitu příští den dopoledne. Já tu samozřejmě zůstanu. Pověřila jsem svého předáka v Lubbocku, aby se všeho ujal, a já budu nějaký čas řídit podnik z kanceláře tety Mary. Velká škoda, že šla Addie Cameronová do penze. Určitě by mi hodně pomohla.“

„Skutečně…,“ zamumlal a nespouštěl oči z řízení vozu, vyjíždějícího z makadamové plochy. Tohle byla další věc, které si měl všimnout: toho nedávného a nečekaně časného odchodu do penze v případě Maryiny věrné tajemnice, která byla po dvacet let její pravou rukou. Teď žije – bezpochyby velice dobře zajištěná – poblíž synovy rodiny ve Springfieldu v Coloradu. Byl by zázrak, kdyby se Rachel nedozvěděla o prodeji pozemků dřív, než dojde k pohřbu, a jen Bůh ví, jak na to bude reagovat. Dnes ráno mluvil telefonicky s Maryinými právníky v Dallasu, aby zjistil, jak dlouho se ještě může zpráva o prodeji utajit před obchodními kruhy. Jakmile se sdělovací prostředky dozví o Maryině smrti, dlouho to trvat nebude, upozornili ho.

Když zastavil před Toliverským sídlem, vyšel Henry s černou páskou na rukávu, aby je pozdravil a odnesl Rachelina zavazadla dovnitř. „Zjistím si to odtud, Amosi,“ pravila a sevřela složku s poznámkami pod paží. „Jeďte domů a odpočiňte si. Promiňte, že to říkám, ale vypadáte, že to potřebujete.“

„Ano…, ano, udělám to. Ještě jedno varovné upozornění, než odjedu, Rachel. Navrhuju, abyste nemluvila s novináři dřív než po pohřbu… Bylo by to vhodnější. Teta Mary by si to tak určitě přála.“

„Dobrá rada.“ Předklonila se a políbila ho na tvář. „Zdřímněte si chvilku a pak se vraťte na večeři. Pozveme i Percyho a Matta. Určitě budou chtít být s námi.“

Amos zařadil rychlost a ve zpětném zrcátku viděl, jak Rachel stoupá po schodech na verandu s rovnými zády a hlavou vysoko vztyčenou – jako by už teď cítila tíhu koruny. Zhluboka si povzdechl; zármutek ho bodal v hrudi jako nůž. A znovu se modlil, dobrý Bože, pomoz nám všem.

Jako pokaždé, když se Rachel objevila po nějakém čase doma, Sassie otevřela dokořán hlavní dveře, sotva dívka došla na verandu, a mocně ji objala; její hladká tmavá tvář, která se roztomile nesnášela s kšticí šedivých drátěných kudrn, se svraštila dojetím. „Ach, slečno Rachel, díkybohu, že jste tady,“ plakala. Voněla silně čistotou, a ta vůně byla součástí Houston avenue stejně jako vůně zimolezu, který rostl vzadu za plotem.

Když se pustily z objetí, ukázala na místo, kde byla od stolu odstrčená dvě křesla se širokými opěradly: „Stalo se to zrovínka tady. Bejvala bych ji nikdá nenechala samotnou, když se chovala tak divně a vůbec. Hned jsem poznala, že není ve svý kůži.“

Rachel se na to místo postavila. „Jak divně se chovala, Sassie?“

„No, vona pila, slečno Rachel, a přece víte, že vaše teta nepila nic než limonádu, ani na Vánoce, kdy trocha vaječnýho likéru nikomu neublíží. Ale vona přišla z města kolem poledne, a rovnou si sedla v tom vedru tady, co stojíte, a ať prej jí donesu láhev šampaňskýho.“

Rachel se zamračila. To je divné, aby teta Mary pila alkohol, a dokonce v poledne na verandě v tom nejteplejším letním měsíci. „Třeba něco oslavovala.“

„Jestli jo, nevím co. Kromě toho, vaše teta by takhle nikdy neoslavovala. Ale to není zdaleka to jediný. Eště předtím přinutila Henryho, aby šel do podkroví, našel starej vojenskej kufr pana Ollieho a odemknul víko. Kvůli tomu tak třeštila, když jsem ji našla. ‚Musím do podkroví…, musím do podkroví.‘ Myslela jsem, že z ní mluví to pití, i když mi připadala docela střízlivá, když vykřikla vaše jméno, slečno Rachel.“

„Amos říkal totéž,“ přikývla Rachel a v očích ji pálilo. „Řekla teta Mary, co z toho kufru potřebuje?“

Sassie se ovívala cípem zástěry. „Víte, že slečna Mary se dokázala zakousnout pevnějc než klíště do psa, když šlo o její záležitosti. Ne, neřekla nikomu z nás nic. Zeptala jsem se, jestli jí to nemůže Henry přinýst, ale úplně šílela. Že prej jenom vona ví, co hledá.“

Rachel se zamyslela. „Myslím si, že teta Mary věděla, že je moc nemocná a že umírá, Sassie. Proto zmizela do Dallasu a nedala nám vědět. Asi šla k nějakému lékaři. Chtěla, aby jí Henry otevřel ten kufr, protože z něj něco potřebovala – asi něco soukromého – a nechtěla, aby se to po její smrti našlo.“

Zdálo se, že se Sassii poněkud ulevilo. „No, ve světle toho, co se tady kolem dělo, to smysl dává.“

Rachel ji uchopila za paži. „Pojďme dovnitř a můžete mi zbytek dopovědět u ledového čaje.“

Když se usadily u kuchyňského stolu, před sebou dvě ojíněné sklenice se sladkým čajem, Sassie pokračovala: „Mělo mi dojít, že se děje něco špatnýho, když slečna Mary odjela na tak dlouho a panu Percymu nic neřekla. Pana Amose se to taky dotklo.“

„Jak dlouho byla pryč?“

„Skoro čtyry tejdny.“

Rachel si usrkla čaje. „Co ještě se tu stalo, abych poznala, jestli je moje podezření správné?“

Sassie si odfrkla. „Vejpověď slečny Addie tak narychlo. Měly mi něco říct. A pak taky ty perly, ty, co nosila vždycky, když se nastrojila.“

„Co je s nimi?“

„Když šla z domu, tak je měla, ale Henry říkal, že když vyšla vod pana Amose, už je neměla.“

„Musela je nechat u něj,“ domnívala se Rachel. „Věděla jste, že měla dnes letět za mnou?“

„Jo, to jsem věděla, ale jen krátce. Řekla mi to, teprv když odcházela za panem Amosem. Našla jsem sbalenou její tašku, když jsem jí nesla nahoru kabelku po příjezdu sanitky. Ale dopředu jsem o tom nic nevěděla.“

„Ne, ani já ne.“

Zazvonil domovní zvonek. „Ach jo, už je tu první jídlo. No, vono se nám hodí, když musíme nakrmit tolik krků.“

Kuchař pomalu vyšel ven a Rachel hloubala nad tou řadou příhod, které s pravděpodobností blížící se jistotě ukazovaly, že teta Mary si byla vědoma blížící se smrti. Samo šampaňské to nepochybně dokládalo. Teta Mary jí kdysi řekla: „Alkohol je pro mě propustka na místa, která netoužím znovu navštívit. Jednoho dne, až budu stará a budu mít víc bílých vlasů než teď… a až nebude zbývat už žádný čas…, se možná vrátím.“

A ty chybějící perly jsou dalším znamením. Perly připadnou jí. To se tetě Mary podobalo, nechat je raději u Amose než v sejfu – snad aby jí je předal po přečtení závěti jako další důkaz posledních pozdravů. Ovšem bylo-li tomu tak, jak to, že si neuvědomil, že je něco v nepořádku?

Vstala od stolu, příliš duševně vyčerpaná, než aby se v tom dokázala vyznat. Jsem si jistý, že se všechno brzy objasní, řekl Amos. Sassie se vrátila a Rachel ji informovala o tom, co Amos zařídil, i o příjezdu Racheliny rodiny příštího dne. „Než si vybalím, půjdu nahoru a vyberu šaty do rakve. Pak začnu obvolávat lidi z Amosova seznamu. Dal mi jména těch, co budou vám a Henrymu pomáhat, Sassie. Ty zavolám nejdřív.“

„Se mnou si nedělejte starosti, děťátko. Radši se hejbu a něco dělám, než abych jen tak seděla a přemejšlela.“

Nahoře Rachel našla pratetino apartmá potemnělé; žaluzie byly stažené a těžké závěsy rovněž. Nic z jejího povzbudivého ducha jí nevyšlo vstříc, když otevřela dveře připomínající jí uzamčená tajemství, která si prateta vzala do hrobu. Pokoj na ni působil chladně, přestože zde byly patrné hřejivé stopy, které teta Mary zanechala. Růžový saténový župánek, do kterého vždy vklouzla, když si chtěla po obědě zdřímnout, byl přehozený přes židli a zpod postele vykukoval jako odstrčené štěně pár trepek s volnou špičkou. Na krbové římse se rozprostírala velká sbírka rodinných portrétů, na mnoha z nich byla Rachel, a z toaletního stolku zářila zdobná a hojně používané stříbrná souprava – svatební dárek od strýčka Ollieho. Vedle ní stála příruční kabela tety Mary, sbalená na její poslední výlet do Lubbocku.

Rachel se do tohoto pokoje dostala jen málokdy, a pokud ano, vešla jen za dveře. Čas s tetou Mary trávila v knihovně nebo v její kanceláři či na zastíněné zadní verandě. Ale jednou, to už je dávno, byly dveře otevřené a její pohled tehdy zaujal jeden obrázek mezi zarámovanými fotografiemi. Sebrala ho a prohlížela. Byl na něm tmavovlasý chlapec – nejdřív si myslela, že je to její otec. Ale když se podívala pozorněji, zjistila, že to není on. Jeho toliverské rysy byly příliš výrazné a na té mladé spodní čelisti byla patrná jistá síla charakteru, kterou její otec neměl. Obrátila portrét. „Matthew v šestnácti,“ napsala tam teta Mary svým výrazným rukopisem. „Červenec 1937. Láska jeho otce a můj život.“ Několik měsíců nato byl chlapec mrtev. Instinktivně poznala, že teta Mary už potom nikdy nebyla stejná. Co jiného mohlo způsobit, že ji vždycky obestíral jakoby slabý nimbus smutku?

Hledala ten portrét nyní, ale nebyl tu. Další tajemství. Zelené, napadlo ji, když přistoupila k zrcadlovým dveřím šatníku. Strýček Ollie by zvolil zelenou. Vybrala prosté zelené šaty z přepychové látky, které by si zvolila i teta Mary, a dřív než odešla z pokoje, zastrčila vykukující trepky pod postel.

Kapitola padesátá šestá

Když si Rachel vybalila, usadila se zasmušile za pratetiným stolem v její kanceláři a ze soukromé linky začala obvolávat různé lidi. Za zavřenými dveřmi vyzváněl telefon neustále a Sassie s Henrym se střídali v přebírání vzkazů. Rachel je požádala, aby ji kvůli dotazům novinářů nerušili.

Měla už vyřízenou většinu položek ze seznamu, když z chodby nakoukl dovnitř Henry. „Slečno Rachel, tenhle hovor si asi budete chtít vzít. Linka dvě.“

„Kdo je to, Henry?“

„Matt Warwick.“

Rachel zvedla telefon okamžitě. „Matte Warwicku!“ vykřikla a pocítila nával radosti. „To byla doba.“

„Moc dlouhá,“ souhlasil Matt. „Kéž bychom se ale nemuseli setkávat za takových okolností. Ještě máš můj kapesník?“

Rachel se usmála. Tak on se na to naše poslední setkání pamatuje. Podívala se na kapesník, který si s sebou přinesla, a připomněla si, že ho má vrátit. „Zrovna se na něj koukám,“ odpověděla. „Doufala jsem, že ti ho budu moct vrátit osobně už dávno.“

„Zvláštní, že se nám nenaskytla žádná příležitost. Člověk by si myslel, že se proti nám spiklo nějaké božstvo, aby nás udrželo od sebe. Proč bychom to nevyřídili hned teď? Dědeček po téměř celonočním bdění konečně usnul, a tak jsem ti k službám. Nemohl bych tě někam dovézt? Nebo mám něco zařídit a ty si zatím odpočineš?“

Měla pocit, jako by ji kolem ramen objala silná a utěšující paže, táž paže, která ji objala, když umřel strýček Ollie. Nikdy na to nezapomněla. Pohlédla na poznámky, které si zapsala, když mluvila s ředitelem pohřební služby. „Co kdybys mě zavezl do márnice… za tetou Mary? Koroner ji už vydal a oni teď čekají na šaty do rakve.“

„Bude mi ctí,“ odpověděl tichým hlasem. „Co si předtím zajít někam na oběd?“

„To bych ráda. Za půl hodiny?“

Zmáčkla tlačítko domácího telefonu a oznámila Sassii, že se na chvíli vzdálí a ať si nedělá starosti s jejím obědem. Pak vytáhla pudřenku, aby napravila škody, které napáchala bezesná noc a opakující se návaly pláče, vědoma si povědomého chvění z očekávání. Už uplynulo dvanáct let od chvíle, kdy to zvláštní chvění pocítila. Pochmurná jízda s otcem do Howbutkeru v červnu 1973 na pohřeb strýčka Ollieho v sobě skrývala jeden zářivý bod: znovu uvidí Matta Warwicka. Při této příležitosti splnil objekt její dávné zamilovanosti veškerá očekávání. Byl ohromně pohledný, zralý a sebejistý, stejně vyrovnaný, jak si ho pamatovala, ale vůči ní se choval bohužel chladně. Důvod vyšel najevo až při pohoštění, kdy ji objevil, jak srdceryvně pláče v altánku, zatímco všichni ostatní jedli a pili uvnitř v domě.

„No tak,“ řekl nijak zvlášť laskavě a přistrčil jí kapesník. „Zdá se, že by ti přišel vhod ještě jeden.“

„Díky,“ špitla vděčně a schovala do kapesníku tvář v rozpacích, že ji Matt přistihl v tomto stavu.

„Tak to vypadá, že máš ještě nějaký jiný důvod smutku než jen smrt strýčka Ollieho,“ poznamenal.

Vykoukla na něj přes kapesník uplakanýma očima. Jak to ví? Právě tehdy si uvědomila, že značnou část žalu způsobil pocit viny; a zvlášť silně to cítila toho dne v altánku – vinu za to, jak se k strýci Olliemu zachovala, vinu, že se vrátila k matce, jak slíbila. Dnes ráno jí však oznámila, že zůstane v Howbutkeru.

Nevím, jestli ti to dokážu odpustit, Rachel.

Mami, prosím, zkus to pochopit. Teta Mary je teď úplně sama. Potřebuje mě tu.

A my obě víme proč, že?

To bude v pořádku, mami.

Ne, nebude. Už nikdy to nebude v pořádku.

Matt si sedl vedle ní na houpačku a tvářil se přísně. „Má tahle tvoje úzkost něco společného s tím, že jsi DuMontovy vypustila na tři roky ze svého programu? Žili pro tvoje návštěvy, chápeš, a tys je poslala k brdíčkům. Zlomilas jim srdce, hlavně panu Olliemu. Zbožňoval tě.“

Vyděšeně zalapala po dechu a znovu jí vyhrkly slzy. „Ach Matte, neměla jsem na vybranou!“ A k vlastnímu naprostému překvapení – protože nemohla snést pomyšlení,  že by se na ni zlobil i on – mu mezi vzlyky celou historku vysypala. Odhalila rodinná tajemství, která vedla k příslibu matce, a popsala bolest, že se musela odloučit od tety Mary a strýčka Ollieho, vzdát se své zahrádky a snu o tom, že se stane farmářkou. A teď, jako by toho nebylo dost, strýček Ollie zemřel a vůbec se už nedozvěděl, jak moc ho měla ráda.

A uprostřed toho nářku nějak skončila s hlavou na jeho rameni, on ji přitom objímal a kapesník byl promáčený zároveň s klopou jeho modrého sportovního saka.

Když konečně slzy přestaly téct a Rachel už jen škytala, řekl: „Tvůj strýček Ollie byl velmi moudrý, chápavý muž. Vsadím se, že zrovna teď sedí na kraji nějakého obláčku a říká si: „Mon Dieu! Věděl jsem, že v tom muselo něco takového být, když to Rachel zabránilo stýkat se s námi.“

Pohlédla na něj zarudlýma očima. „Myslíš?“

„To se vsadím.“

„Vyhráváš svoje sázky?“

„Skoro vždycky,“ přikývl.

„Jak to děláš?“

„Sázím jenom na jistotu.“

Rachel se teď při té vzpomínce usmála sama pro sebe a rázně zaklapla pudřenku. Příští den se Matt vrátil do Oregonu, kde měla společnost kancelář, ale její srdce bylo lehčí a kapesník zůstal v její kabelce. Od té chvíle se spolu míjeli, jak podotkl strýček Ollie, jako by nasedali do protijedoucích vlaků. Teď když se o tom Matt zmínil, skutečně to vypadalo, jako by se jejich cesty během těch dvanácti let ani jednou nezkřížily na základě jakéhosi plánu.

Přemýšlela, jestli jí bude připadat stejně přitažlivý, jak si pamatovala – nebo mu narostlo panděro či mu začaly řídnout vlasy. Její okouzlení časem vyprchalo a objevil se jiný muž, a ten ji přiměl zcela zapomenout na Matta Warwicka. Pokud jde o jeho život, vyskytla se v něm jistá kalifornská kráska, s níž se zasnoubil. „Debutantka ze San Franciska“, jak ji nazvala teta Mary. „Moc krásná, ale podle mě se pro Matta nehodí.“

K Mattově svatbě nedošlo a muž z Rachelina života odletěl – doslova; takže teď tu byli, oba nezadaní a opět v altánku, dá-li se to tak říct.

Zvonek zazvonil a Rachel poskočilo srdce. Popadla kabelku a šaty do rakve v igelitce a spěchala ke dveřím, než se Sassie přihrne z kuchyně a přemluví Matta, aby zůstal na oběd. V hale na sebe mrkla do zrcadla a ušklíbla se. Ty tmavé kruhy pod očima se jí zakrýt nepodařilo a s vlasy, které svědčily o překotném odjezdu z Lubbocku, toho taky moc nesvede. Povzdechla si. No, musí se s tím smířit. Otevřela dveře. Usmáli se na sebe oba současně. „To se podívejme,“ řekl.

„Radši ne. Někdy vypadám líp – vážně.“

„Kvůli mně nemusíš,“ odvětil. „Možná bych to nesnesl.“

Její úsměv se prohloubil. „Jsi úplně stejný, jakého si tě pamatuju, Matte Warwicku.“

„Mám tomu rozumět tak, že je to dobře?“

„Je to báječné,“ přisvědčila.

Zasmál se, podal jí ruku a vytáhl ji na verandu. „Právě jsem zahlédl, jak sem míří parta s mísami jídel. Neměli bychom sebou hodit, než tě odchytnou?“

„Prosím,“ souhlasila, a tak se chytli za ruce, seběhli jako spiklenci po schodech a zamířili k firemnímu range roveru s nápisem WARWICK INDUSTRIES na dveřích. Jakmile se rozjeli, opřela se dozadu a hlasitě si oddychla, neboť cítila, jak z ní opadá napětí.

„Dlouhá noc, co?“ nadhodil Matt.

„Jedna z nejdelších v mém životě. Co tvůj dědeček?“

„Těžko říct. Je to nejhouževnatější muž, jakého jsem kdy poznal – i v těch devadesáti – ale Maryina smrt ho možná dostane.“

„Toho jsem se bála. Byli hrozně blízcí přátelé.“

„Oni byli mnohem víc než to,“ upozornil ji Matt.

„Jak to myslíš?“

„Povím ti o tom při obědě. Mimochodem, nekoukej tak na mě. To není fér. Musím se soustředit na řízení.“

Začervenala se. Připadal jí vlastně lepší, než jak si ho pamatovala – dokonale otesaný a naleštěný jako silné, solidní dřevo a líbil se jí i náznak předčasných šedin na skráních. „Jsem hrozně zvědavá, Matte – ne, udivená –, jak se ti podařilo tak dlouho unikat nástrahám mazaného ženského plemene.“

Uchechtl se. „Nejdřív ty. Slyšel jsem, že se tu někdo vyskytl… Nějaký pilot.“

„Vyskytl. Z letecké základny v Reese u Lubbocku. Potkali jsme se na kraji silnice, když mi došel benzin.“

Matt na ni zvedl obočí. „Že ti došel benzin? Takovému rozumnému děvčeti?“

„Někdo vycucnul veškerý benzin až na benzinové výpary. Neumíš si představit, co znamená důstojník vojenského letectva Spojených států pro dívku, která se v deset večer ocitne sama na dlouhé opuštěné silnici.“

„A co jste pohledávali na dlouhé opuštěné silnici? Nebo ještě líp, co tam pohledával on?“

„Jela jsem domů z pole. Měla jsem za sebou dlouhý den sklizně. Ráno jsem si nezkontrolovala stav benzinu. On si jen tak vyjel. Jeden z jeho kamarádů se to odpoledne zabil při cvičném letu. Odvezl mě k benzince. Koupila jsem si pětigalonový kanystr a on mě s ním pak zavezl zpátky k autu.“

„A pak tě následoval domů.“

Rachel přikývla. „Následoval mě domů.“ Hrála si s kapesníkem. „Ale nefungovalo to. Naše životní dráhy k sobě nepasovaly. Já jsem žena země, on muž vzduchu. A co ty? Zdá se, že si vzpomínám na jakousi sanfranciskou krasavici, která tě skoro dostala k oltáři.“

„Další případ neslučitelných rozdílů.“

„Aha.“ Jeho nezaujatý tón nepřipouštěl další otázky a Rachel napadlo, jestli se ještě netrápí kvůli dívce, s níž se neoženil. To musely být nějaké rozdíly, když nechala Matta odejít. „Mimochodem, tady je tvůj kapesník.“

„Jen si ho nech. Možná ho budeš potřebovat, než s tím budeme hotovi.“

Zajeli do malé restaurace vedle Holiday Innu na mezistátní dálnici a Matt jí vysvětlil, že ji vybral proto, že to je jediné místo, kde se mohou najíst a promluvit si, aniž je někdo bude rušit. „Jinak,“ dodal, „se bude u našeho stolu zastavovat každý, kdo má dvě dírky do nosu, a všichni nám budou kondolovat.“

„Tohle je nevýhoda života v malé obci,“ poznamenala Rachel, „ale já se přiznám, že mně se právě tohle na malých městech líbí… Ten pocit, že jsou všichni z jednoho hnízda. Jsi rád, že jsi zpátky?“ Věděla, že zaujal dědečkovo místo a stal se prezidentem společnosti.

Matt studoval jídelní lístek. „Řekl bych, že teď jsem radši než kdy dřív.“

Rachel cítila, jak jí hoří tváře pocitem, který už dlouho nepoznala. „Nemohli bychom si chvíli povídat, než si objednáme?“ navrhla.

Matt ihned odložil jídelní lístek. „Zatím jenom kávu, prosím,“ požádal servírku.

Sotva odešla, Rachel ho vyzvala: „Tak ven s tím. Co tě vedlo k tomu, abys tvrdil, že teta Mary a tvůj dědeček byli víc než přátelé?“

„To se budeš divit,“ ujistil ji a začal popisovat, jak si ho teta Mary v okamžiku zmatení na tom plácku před budovou radnice spletla s dědečkem. „V hlase měla něco hrozně jímavého a pak ke mně vztáhla ruce tak,“ poznamenal nakonec, „že mi to málem zlomilo srdce.“

„A ona opravdu řekla: ‚Percy, lásko moje‘?“

„Doslova. A když jsem dědečkovi tu příhodu vylíčil, připustil, že vůči ní choval stejné city a že ji miloval ode dne, kdy se narodila.“

Ohromená Rachel se opřela dozadu. Dosud nikdy ji ani nenapadlo, že mezi tetou Mary a Percym mohl být nějaký milostný vztah. „Co se tedy proboha stalo, že se nevzali?“

Matt přiložil šálek ke rtům – asi aby měl čas zformulovat odpověď. Teprve poté co se napil a opatrně postavil šálek zpátky na stůl, odpověděl: „Stal se Somerset, tak to dědeček řekl.“

Před očima se jí vybavil jeden výjev. Sedí s tetou Mary v Ledbetterově domě, kde si právě vylila srdce po zničujícím rozchodu se Stevem Scarboroughem. Tehdy jí bylo pětadvacet. Teta Mary ji vyslechla se znepokojivým klidem, zelené oči jakoby zamlžené. Nakonec poznamenala: Možná děláš chybu, které budeš jednoho dne hořce litovat, Rachel. Žádné připoutání nestojí za to, aby ses vzdala muže, kterého miluješ.

Rachel nevěřila vlastním uším. Očekávala, že teta Mary její rozhodnutí přivítá. Steve nechtěl mít s farmařením nic společného. Vyrostl jako syn kansaského pěstitele pšenice a moc dobře znal nevděčné nároky, které si na člověka dělá půda. Ale co o tom teta Mary věděla? Strýček Ollie vždycky podporoval její lásku k půdě a rodinnému jménu. Nikdy nemusela volit mezi svým posláním a mužem, kterého milovala. Ztuhla jí záda. Pro jedno kvítí slunce nesvítí, teto Mary, někdo jiný pochopí, že to připoutání jsem já – že jsem to, co dělám. Pousmála se. Třeba budu mít štěstí a potkám nějakého Ollieho DuMonta.

Ale už asi ne druhého Stevea Scarborougha.

Matt na ni promluvil: „Rachel?“

Rachel zamrkala a vrátila se do přítomnosti. „Vysvětlil ti… dědeček, co tím myslel?“

„Víc jsem z něj nedostal, ale mám dojem, že to mělo něco společného s dalším z těch neslučitelných rozdílů. Moje babička se o jejich vztahu nějak dozvěděla. Řekl bych, že to byl důvod, proč celá léta žijou odděleně a proč ona nenávidí Mary.“

Servírka se vrátila, aby převzala jejich objednávku; s tužkou v ruce pohotově sjela očima k Mary, která tu seděla jako němá a hleděla do prázdna. „Dáme si dnešní specialitu,“ objednal Matt za ně oba, a jakmile servírka odešla, přikryl dlaní Rachelinu ruku. „Vím, že to je pro tebe překvapení, Rachel, ale Mary si vzala dobrého člověka. Nikdo by ji nedokázal milovat víc, ani děda.“

Pomalu odpověděla: „Vždycky s ním vypadala tak šťastná.“

„Byla spokojená. To je rozdíl. Už jste to vy dvě s matkou daly zase dohromady?“

Ta otázka ji vytrhla z omámení. „Ne, vůbec ne,“ odpověděla, mile překvapená. „Ty si ještě pamatuješ, s čím jsem se ti v altánku svěřila?“

„Pamatuju si skoro každé tvé slzavé slovo a je mi líto, že se nic nezměnilo. Schválně jestli si pamatuju, jak to bylo. V rozporu s matčiným přáním – a jejími nadějemi ohledně tvého otce, pokud jde o závěť – jsi dál studovala, abys získala diplom na… agronomii, je to tak? Od té doby se učíš podnikat v bavlnářství u tety Mary.“

„Pamatuješ si všechno,“ přikývla polichocená, že ji nepustil ze zřetele celá ta léta. „Když na to přijde, nemohla bych opustit něco, pro co jsem se narodila.“

„Lituješ něčeho?“

„To víš, že jo, ale litovala bych mnohem víc, kdybych to nedotáhla do konce.“

„Víš to jistě?“

„Vím.“

Zakroutil obdivně hlavou: „Jsi šťastný člověk, že jsi tak pozitivní.“

„Jenom v tomhle. Proč se culíš?“

Zvedl šálek s kávou. „Soukromá legrácka. Jen jsem si vzpomněl, co nedávno někdo někde řekl o jablcích.“

V pohřebním ústavu cítila Mattovu přítomnost jako osvěžující vítr v zádech. Těžký okamžik nastal, když poprvé pohlédla na mrtvou pratetu. Ležela pod prostěradlem, tvář jako chladnou masku; starobylá krása, tmavé řasy a strohá linie vlasů, toliverský důlek vypadal v bezkrevném obličeji vážně. „Vy… ještě jste s ní nic neudělali?“ obrátil se Matt ke zřízenci a paží přitom pevně objímal Rachel kolem pasu.

„Čekali jsme na šaty,“ vysvětlil muž.

Později se setkala s ředitelem pohřebního ústavu, květinářem i knězem a Matt ji přitom svým klidným chováním a tichým hlasem prováděl emocionálními úskalími při výběru rakve, květin a postupem církevního obřadu. Když byli se vším hotovi, zeptal se: „Co teď?“ Seděli v range roveru na parkovišti První metodistické církve. Měl ruku položenou na opěradle jejího sedadla a ona cítila, jak se přemáhá, aby ji nepohladil po vlasech. „Musíš být strašně unavená. Měl bych tě zavézt zpátky.“

Zaslechla v těch obavách o ni zaváhání. „Kolik je hodin?“

Pohlédl na náramkové hodinky. „Čtyři.“

„Je ještě brzo,“ prohodila.

„Kam tě tedy smím odvézt?“

„Vzal bys mě na Somerset?“

Kapitola padesátá sedmá

Když se Matt vrátil do Warwick Hallu, ulevilo se mu, protože zastihl dědečka v knihovně; vypadal odpočatě a byl bezvadně oblečen do hedvábné sportovní košile slonovinové barvy a volných kalhot s ostrými puky. Právě si u baru míchal skotskou s vodou. „Dáš si taky?“ zeptal se Matta vcházejícího dovnitř.

„Já už jsem dost v náladě.“

Percy se na něj podíval jako pan učitel. „Ach jo,“ povzdechl si a sundal další skleničku. „Bál jsem se, že k tomu dojde. Zbláznil ses do Rachel Toliverové. Sassie volala, aby nás pozvala na večeři. Říkala, že jste spolu.“

„Jsem víc než jen zblázněný, dědo. Takhle jsem se už necítil od… Hm, nikdy.“ Ani s Cecile, pomyslel si. S Rachel se rozloučil před pěti minutami, a už teď mu chybí. Vysadil ji před Toliverským sídlem, a hned jak otevřela dveře auta, pocítil ztrátu. Pozoroval ji, jak stoupá po schodech, a srdce se mu svíralo, jako by se mu mohla rozplynout před očima; Rachel se na verandě otočila a usmála se na něj. „Uvidíme se za chvíli,“ vyslovila neslyšně a on si zničehonic pomyslel: Doufám, že po zbytek života.

„Nedokážu to vysvětlit,“ poznamenal a svezl se do klubovky před masivním krbem. „Sám to nechápu, ale ani to není nutné. Stačí, že jsem to zjistil. Mám pocit, jako bychom se znali celý život a jen jsme čekali na vhodný okamžik, abychom se dali dohromady.“

Percy mu podal skleničku. „Víš jistě, že to není jen poblouznění? Věděl jsi, že je krásná, a svým způsobem se znáte celý život.“

„Nepodceňuj mou zkušenost, dědo. Nejsem dnešní, abych nepoznal rozdíl mezi poblouzněním a něčím opravdovým.“

„A máš pocit, že ona cítí totéž?“

„Jestli jsem nevyšel ze cviku, pokud jde o čtení signálů.“

V myšlenkách se vrátil o hodinu zpátky, kdy stáli na verandě Ledbetterova domu a hleděli na rašící pole Somersetu. Rostlinky kvetly – to jsou květy tmavě zelené dýně, řekla, u nichž to pro ni všechno začalo. Pozoroval, jak únavu a smutek na její tváři vystřídala tichá záře, jako by přešla ze stínu na světlo… Eva hledící na ráj. Postavil se za ni, aby mohl sdílet ten pohled přes její hlavu, a jeden neskutečný okamžik se cítil jako Adam a oni byli jediní dva lidé na světě.

„Je to nádherné,“ řekl. „Chápu, proč to miluješ.“

„Vážně?“ Obrátila se k němu se zábleskem radostného překvapení v očích. Byly to krásné oči, odrážela se v nich zeleň země, kterou miluje. „Jsem šťastná, že to říkáš.“

Když teď viděl dědečkův skeptický pohled, zeptal se: „Proč ty pochybnosti, dědo? Je to proto, že to tobě a Mary nevyšlo?“

Percy se posadil do vedlejšího křesla a odpověděl tiše: „Protože Rachel je Toliverová, chlapče.“

„Co přesně to znamená?“

„To znamená, že má sklony upřednostňovat půdu před manželem, domovem a rodinou.“

„A tohle způsobilo vaše odloučení, když ses vyjádřil, že ‚Somerset se stal‘? Ona dala přednost Somersetu před tebou?“

„V podstatě ano. Dřív než jsme si uvědomili, jací jsme hlupáci, už bylo moc pozdě. Abys mě nepochopil špatně. Nic by mě víc nepotěšilo, než kdybyste spolu s Rachel dokončili to, co jsme my s Mary začali, jenže se mi zdá, že se to ubírá stejným směrem, jaký si zvolila Mary.“

„A proč je to tak špatné?“

„Protože její životní volba byla založená na oddanosti poslání Toliverů.“

„Ty si myslíš, že se Rachel rozešla s tím pilotem, protože se nechtěla vzdát všeho, co milovala, je to tak?“ Matt cítil, jak mu na její obranu tvrdne hlas. „Rozhodla se správně, bez ohledu na to, jak moc o toho člověka stála. Rachel ví, že by nemohla být šťastná nikde jinde než tady v Howbutkeru, kde má kořeny a kde by dělala to, co dělá nejlíp, stejně jako jsme to věděli i my dva s Cecile.“

Percy na něj stále hleděl s pochybnostmi v očích. „A tohle všechno ses o Rachel dozvěděl za jediné odpoledne?“

„Vždycky jsem to o Rachel věděl.“

Percy zvedl obočí nad okrajem skleničky, ale dál nenaléhal. „Jsem si jistý, že Mary teď může odpočívat v pokoji, když ví, že zanechala Somerset a farmy pod Racheliným dohledem. Bude je řídit zdatně pro Williama, a až ten zemře, zdědí rodinné podniky po něm. Mary by si nemohla přát, aby se věci vyvinuly uspokojivěji.“

„Takhle to ale nebude fungovat, dědo.“

Percy odložil skleničku. „Cože?“

„Ne. Rodinné podniky zdědí Rachel, ne William.“

Percy se napřímil. „Jak to víš?“

Matta jeho ostrý tón překvapil. „Protože Mary jí to slíbila – že po její smrti převezme otěže. Kdyby to zdědil William, sakumprásk všechno by prodal. Jeho manželka by si na to došlápla. To musí být případ, tahle žena.“ Začal vyprávět celý příběh, který mu Rachel svěřila v altánku, a byl čím dál rozhořčenější, když viděl, jak se Percy mračí. „Copak ty to nechápeš, dědo? Jak by se Rachel mohla rozhodnout jinak, bez ohledu na to, co v patnácti slíbila matce? Jak by si mohla zvolit být někým – nebo něčím – jiným, než čím je?“

„Skutečně,“ zamumlal Percy.

Se vzrůstajícím pocitem marnosti Matt dodal: „Když Rachel přišla a ukázalo se, že jablko nepadlo daleko od stromu, jak by mohla Mary přenechat rodové pozemky Williamovi? Věděla přece, že ta jeho manželka by je okamžitě dala do aukce!“

„Protože tak zněla dohoda!“ vybafl na něj Percy, ale ihned nato vypadal, jako by si raději ukousl jazyk. Matt viděl, jak se jeho dědeček v duchu snaží vylézt z díry, kterou si sám vyhrabal. Dobrý Bože! Co tím chtěl říct?

„Jaká dohoda?“

„Prostě tahle. Když lidi mé generace něco slíbili, považovalo se to za dohodu – která platí navždy. Mary tu půdu slíbila Williamovi. Byl bych čekal, že dodrží slovo.“

Matt byl přesvědčen, že tohle není pravý důvod dědečkova rozčilení. „Hm, ať se na to díváš, jak chceš, je nespravedlivé, že Rachel kvůli tomu ztratila matku. Svým způsobem mám asi pro Aliciny pocity pochopení. Její otec dal přednost jejímu bratrovi, a když umřel, nic jí nezanechal, stejně jako Maryin otec přenechal veškerý majetek Mary a na Williama se vykašlal. Rachel si myslí, že kdyby se to nestalo, Alice by necítila takovou trpkost kvůli tomu, že ona chce pokračovat v rodinné tradici. Zatímco takhle je přesvědčená, že Toliverové z Kermitu nedluží howbutkerské větvi nic. To bylo totiž jádro jejich konfliktu –“

Znepokojeně se zarazil. Dědeček se díval, jako by se za jeho křeslem zjevil nějaký duch. „Dědo, není ti nic? Jsi bílý jako ta košile.“

Percy si rychle usrkl skotské. „Nic mi není,“ odpověděl. Pohlédl na hodinky. „Hodláš se posadit ke stolu u Sassie takhle? Máme tam být za dvacet minut.“

Matt se zvolna zvedl z křesla. Dědeček mu něco tají. Znovu zaslechl to rachocení ve skříni. „Už jdu,“ prohodil, „ale něco ti řeknu, dědo. Jestli něco tajíš, abys mě od Rachel odradil, radši to řekni hned, dokud je čas, nebo mlč. Budeš mluvit o dívce, kterou si, doufám, vezmu.“

Percy k němu zvedl bledý obličej. „Jestli to cítíš takhle, bylo by marné každé varování, ale smím ti poradit, abys to nebral moc zhurta? Možná víš o Rachel celý život, ale neznáš ji.“

Matt odložil skleničku na bar. „No, ani jeden z nás se nechystá někam odjet, takže bude dost času prokázat, že Rachel je pro mě ta pravá. A to, jak to cítím, není tolik nenadálé, jak se domníváš. Když mi bylo pět, taky jsem viděl Rachel v postýlce, vzpomínáš? A taky mám nezapomenutelnou vzpomínku na čtrnáctiletou dívku v bílých šatech se zelenou šerpou.“

Když Matt oddusal po schodech nahoru, Percy se opět svezl do křesla. Tak tohle je odplata, pomyslel si, skleslý po vnukově odhalení. Jejich stará dohoda nezůstala po všechna ta léta ležet tichá a zapomenutá. Věděla Mary, že se ten přízrak objevil, aby strašil domácnost Williama Tolivera? Byla si vědoma pravé příčiny roztržky mezi Alicí a Rachel? A jestli ano, jak mohla napravit chybný předpoklad, aniž přiznala ten podvod… a Percyho účast v něm? Celou tu dobu – podle Amose, kterého hluboce zasáhla neshoda mezi Rachel a její matkou (Mary o tom s ním nikdy nehovořila) – věřil, že ta roztržka má kořeny v Alicině žárlivosti, protože jí Mary „ukradla“ dceru. Nenapadlo ho, že Alice si myslí, že Rachel si přisvojila Williamovo dědictví. „Nedodržela snad Mary jejich dohodu? Když šlo do tuhého, rozhodla se, že bude bojovat dál? Měl být William znovu oklamán?

Zhluboka se nadechl, aby uklidnil nepravidelné údery srdce. Má aspoň nepatrnou útěchu. Až on odejde, nezůstane tu žádný důkaz toho, co s Mary provedli, zůstane jen onen nešťastný důsledek. Ta prokletá plantáž ještě stále vrhá stín.

Kapitola padesátá osmá

Rachel a Matt stojící vedle ní mávali na rozloučenou Percymu a Amosovi, kteří po skončení malé večerní sešlosti odcházeli k tmavomodrému cadillaku. Dělala si starosti s Amosem. Trápí ho ještě něco jiného než jen smrt tety Mary. Tušila to v Lubbocku i na letišti a dnes si tím byla jistá, když ho přistihla hluboce zamyšleného a na míle od nich vzdáleného s žalostně skleslými koutky úst. „Co se děje, Amosi?“ zeptala se ve chvíli, kdy se ocitli o samotě. „Co vás trápí kromě ztráty tety Mary, že se tváříte tak ustaraně? Řekl byste mi, kdybyste byl nemocný, že ano?“

Překvapen a vylekán odpověděl: „Ale ovšem. Vyžeňte si takové starosti z hlavy, má milá. Jsem zdravý jako řípa. Asi jsem pořád ještě v šoku.“

Neuvěřila mu.

Matt se k ní obrátil. Odmítl předtím Amosovu nabídku svezení s tím, že se raději domů projde. „Musím už taky jít,“ řekl. „Jenom jsem se chtěl před odchodem ujistit, že jsi v pořádku.“

„Jo, ale já…,“ protestovala a mimoděk mu položila ruku na hruď, aby ho zadržela.

Sevřel jí ruku. „Ale co?“

„Já… myslela jsem, že když Amos odveze dědečka domů, že chvíli zůstaneš.“

„Bylas vzhůru skoro celou noc, byl to dlouhý den a zítra budeš mít ještě delší. Bylo by ode mě sobecké zůstat.“

„Možná bych to mohla posoudit sama?“

„Kvůli tobě samotné bohužel ne,“ odpověděl, ale nic nenaznačovalo, že by chtěl pustit její ruku.

Celý večer se snažili nevšímat si toho, co se mezi nimi děje. Kdykoli se jejich oči setkaly nebo se jejich těla bezděčně dotkla, vzniklo mezi nimi fyzické napětí. Oba si ho byli vědomi, ale věděli i to, že je to něco víc než jen sexuální přitažlivost. Spíš jako by si uvědomovali, že jsou každý polovinou, která nalezla svou chybějící část. K tomu, aby se obě části spojily, bude čas později. Avšak do té doby potřebovalo její srdce odpověď na jednu otázku. Začervenala se a tiše se zeptala: „Ta dívka, kterou sis málem vzal – ještě… o ni stojíš?“

Udiveně ustoupil o krok a pak se zasmál, jako by představa, že by ještě mohl stát o krásku ze San Franciska, byla absurdní. „Vzpomínám na ni láskyplně, ale to ne, proboha.“

Proběhl jí pocit úlevy. „Hm, vypadá to tak,“ řekla.

„Věř mi, je to tak. A co ten tvůj pilot? Ještě tam něco zůstalo?“

Zaváhala, ale ruku ponechala v jeho sevření. „Cítila jsem… smutek, ale žádnou lítost.“

„Cítila?“

Pohlédla mu upřeně do očí. „Až doteď.“

Políbil ji zlehka na čelo. „Už nic neříkej, nebo budu muset zůstat.“

Povzdechla si. Byla unavená, její tělo bolestně toužilo po odpočinku. „Tak jo, ale uvidím tě ráno?“ Souhlasil již dříve, že bude s ní, až bude přijímat návštěvy, které se přijdou rozloučit se zesnulou.

„Ráno,“ přikývl a držel ji za ruku, dokud ji nebyl nucen pustit, protože scházel ze schodů. Rachel zůstala na verandě, poté co jeho vysokou postavu pohltily hlubší stíny stromů, které tvořily klenbu široké ulice. Nitrem se jí rozlil pocit hlubokého míru. Bylo devět hodin. Jestli přidá těch deset minut, kdy spolu mluvili na Mattově oslavě narozenin, k hodině strávené v altánku a času, který společně strávili dnes, bude to dělat… asi dvanáct hodin, jak spočítala. Jak je možné, že chce strávit zbytek života s mužem, v jehož společnosti pobývala pouhý půlden?

Matt kráčel zvolna a vychutnával si nově objevené city. Jestli tohle není začátek lásky, tak už nic, pomyslel si. Jeden kamarád mu kdysi řekl: „Pokud nějaká žena, která není tvoje matka, zůstane stát na verandě a dívá se za tebou, můžeš se vsadit, že tě má víc než jen ráda.“ Uchechtl se. Cítil, že se za ním Rachel dívá, když odcházel, a neslyšel, že by se dveře zavřely, dokud nezmizel za rohem. Byl by rád zůstal a vysvětlil, jak to bylo s Cecile a proč se nevzali. Bůh ví, že měli pocit, že se jeden k druhému dobře hodí ve všem, kromě jedné věci nutné pro trvalé a šťastné manželství. Rozpoznání onoho chybějícího článku se dostavilo málem moc pozdě a oni jen taktak že neprovedli největší chybu svého života. Když se poprvé setkali, jemu bylo třicet a pracoval venku za San Franciskem, oddával se bezstarostnému životu svobodného mládence a snažil se vydržet tahanice s odboráři, ucpané silnice a slaný mořský vzduch, než se opět bude moct vrátit domů. Ona byla zapřisáhlá obyvatelka San Franciska s vazbami na první rodiny, které se usadily ve městě u zálivu. Měla v krvi slunce a příboj, pláž a oceán. Když ji požádal, aby si ho vzala, věděl o jejím hlubokém vztahu k tomu místu, a ona si byla vědoma, že přijde den, kdy se Matt vrátí do Howbutkeru, aby spravoval Warwick Industries. Mysleli si však, že si se svými zeměpisnými odlišnostmi dokážou poradit. Vzal ji do Atlanty, kde se setkává duch i vytříbenost s odvahou a troufalostí, a potom do Howbutkeru, aby ji představil dědečkovi, Mary a Amosovi, aby ji seznámil s Warwick Hallem a s ospalým východotexaským městečkem, které bude jednoho dne nazývat domovem. Lidé a místo odpovídali jejímu očekávání, ale aniž to Matt věděl, nedokázala je přijmout tak, jak doufal.

Blížil se čas, kdy měli rozeslat pozvánky na svatbu, a Matt vycítil určitou odtažitost z její strany. „Co se děje, Cecile? Máš nějaké pochybnosti?“ zeptal se jí napůl vážně jedné noci, kdy měsíc zvýrazňoval pramínky jejích vlasů vybělených od slunce.

„Ne, Matte,“ odpověděla zastřeným hlasem, jak zadržovala slzy. „Tebe se to netýká. Nikdy bych neměla pochybnosti o tobě a o tom, jaký jsi muž.“

Rozbušilo se mu srdce. „Ale nějaké pochybnosti máš? O čem?“

„O nás… společně v Howbutkeru.“ Tvář se jí prosebně stáhla. „Matte, prosím tě, pochop. Není to nic proti tvému domovu. Jenomže… nyní, kdy se nachyluje čas, abych opustila rodinu, přátele, domov, místo, které miluju víc než kterékoli jiné na zemi, abych – abych žila v Howbutkeru…, je to tak odlišné od všeho tady, tak provinční! Warwick Hall je tak honosný! A naše děti by měly tak omezené zážitky. Napadá mě… Nemohli bychom přemístit ředitelství Warwick Industries sem – do San Franciska?“

Ten návrh ho zasáhl jako úder do žaludku. „Ne, Cecile,“ odpověděl a uvědomoval si, že ona už tuto naději nějakou chvíli v nitru chová. „Ani bych o tom neuvažoval.“

Aspoň že si nikdy nehráli na „kdybys mě miloval, milovala“, když se snažili vymyslet, jak by dokázali udržet své manželství při životě, zatímco jeden z nich bude jako ryba na suchu. Oba věděli, že problém nespočívá v nedostatku lásky. Nakonec ho milovala natolik, že ho nechala odejít – „Byl bys tu nešťastný, Matte. Dočasně by sis možná zvykl, ale trvale by ses nepřizpůsobil.“ – a on ji miloval příliš na to, aby ji odvážel od milujících rodičů, od bratrů a sester a hromady bratranců a sestřenic, které zbožňovala, od slunného rodinného domu s výhledem na Pacifik, kde mořský vánek vzdouvá vzdušné záclony jako plachty na moři.

A tak se rozešli a žádná žena v něm nevzbudila víc než pomíjivý zájem, dokud znovu neuviděl Rachel. V okamžiku, kdy otevřela dveře a on pohlédl do té tváře, kterou si tak dobře pamatoval, pocítil okamžité a nesporné pojítko, náhlé poznání, jako by narazil na upomínku, kterou někam založil a až doteď na ni nevzpomněl. Byl to neuvěřitelný pocit, hlubší, určitější než to, co cítil k Cecile, a ten pocit ještě s pokračujícím dnem sílil. Cítil, jak se jejich spřízněné kořeny dotkly a propletly. Sdíleli tytéž zájmy, kulturu, lásku k městu a lidem. Nedojde k žádnému střetu životních stylů, zázemí a místa. Rachel je žena, na niž jeho duše čekala.

Dědeček se může uklidnit. Už jsou osmdesátá léta. Muži nelpí na své sebeúctě tak jako ti z jeho generace. Podporují povolání svých žen a sdílejí s nimi odpovědnost, pokud jde o domácnost a výchovu dětí. Nikdo nemusí být první. Jde o to, být spolu. Rachel je možná Toliverová, stejně oddaná svému dědictví jako její prateta, ale co má být? Pokud jde o něj, jestli se bude jejich vztah rozvíjet – a on nemá pochyby o tom, že bude –, Rachel si může pěstovat svou bavlnu a dýně a on bude těžit dřevo. Dokonalé spojení.

Kapitola padesátá devátá

Další tři dny byly zamračené a skličující. Páteční jasný sluneční svit dopadající na Somerset a za bílé sloupy verandy zůstával trvale skryt za kryptou šedých mraků, které si Rachel měla pamatovat jako vhodnou předzvěst příštích událostí. S mrtvou tetou se přišly rozloučit zástupy lidí a jen málokdo z nich nepřitiskl vlhkou tvář na její, neohrozil silným stiskem její ruku či jí nezlomil žebra v mohutném objetí, jak je to ve východním Texasu zvykem. Až na to, že jasně vnímala Matta stojícího pevně vedle ní, jak se ujímá představování a dbá, aby lidé spořádaně postupovali dál, přestáli vše v otupělém obluzení. Když skončila první vlna návštěv, cítila, že sotva stojí na nohou a je vyždímaná jako prostěradlo, které její matka vždy ždímala ručně.

„Obávám se, že druhá část návštěv večer bude ještě horší,“ poznamenal Matt, když ji vezl zpátky na Houston avenue. „Tahle ranní skupina přijela z okresu. Večerní dav přijede z celého státu a budou ubytovaní v motelech odtud až do Dallasu. Ale vydrž. V pondělí bude všechno za námi a budeš moct pokračovat v tom, proč jsi tu, a… můžeme pokračovat s námi.“ Objal ji jednou paží. „Je to tak v pořádku?“ zeptal se.

„Zní to božsky,“ přikývla.

Když přijeli, stál před verandou zaparkovaný starší model dodge jejího otce, udržovaný v bezvadném stavu díky tomu, že jeho syn umí výborně opravovat auta. Pak vcházeli do haly a zaslechla z kuchyně jeho západotexaský protahovaný přízvuk poznamenaný lehkým přízvukem francouzským, který nikdy zcela neztratil. Běžela za tím hlasem, ale u lítacích dveří se zastavila, aby usebrala vnitřní sílu k rozpačitému přijetí.

„Přijede na pohřeb Lucy Warwicková?“ zeptal se otec. „Bylo by hezké zase ji vidět. Jako kluk jsem ji měl opravdu rád.“

„Proboha, jen to ne!“ vykřikla Sassie. „Vona a slečna Mary se nikdá v lásce neměly, a to bezmála čtyrycet roků. Řekla bych, že slečna Lucy bude na sebe asi hodně pyšná, že slečnu Mary přežila. Je to taky to jediný, v čem nad ní kdy měla vrch.“

„Hm, musíme se asi radovat z vítězství tam, kde můžeme, Sassie,“ řekl otec.

Rachel se zasmála sama pro sebe a strčila do dveří. „Ahoj vespolek,“ pozdravila.

Členové její rodiny vzhlédli od stolu obtíženého hojností jídel a nápojů. V jednom srdcervoucím okamžiku si Rachel uvědomila, že rodiče v těch měsících od Vánoc, kdy je viděla naposledy, zestárli. Střední věk se projevil na otci šedivějšími vlasy a pokleslými rameny, u matky to byl širší pas a vrásky kolem očí.

„No ne, koukněme se, kdo je tady,“ zvolal William a vyskočil od stolu. „Jak se má můj Králíček?“

„Teď líp, když jste tu,“ odpověděla Rachel a její obranný postoj se rozložil při tom vřelém přivítání a při pohledu na celou rodinu zase pospolu.

„A projevuje se to takhle – pláčem?“ zeptala se matka, ale když vstala, aby dceru rovněž objala, mírně se usmívala.

„Udělejte mi místo,“ žádal Jimmy s pusou plnou šunkového chlebíčku, který odložil, aby se připojil k rodinnému objetí. Chvíli se všichni se zvlhlýma očima objímali a líbali a pak se zase pustili a usadili se kolem stolu. Další půlhodinu to vypadalo, jako by se znovu ocitli u kuchyňského stolu v Kermitu v těch dávných dobách, kdy Houston avenue bývala jen nějaká ulice, kam její otec posílal každoroční vánoční pohlednici. Všichni žvýkali a skákali si do řeči, sdíleli klípky a novinky z okresu Winkler, podávali si talíře šunky a sýra a mazali si na chléb hořčici a majonézu. A potom, jako by někdo vhodil do pokoje bombu a ta detonovala, Alice náhle rozbila rodinnou bodrost.

„Tak co, Rachel,“ obrátila se k dceři, „jaké to je – vědět, že zdědíš tohle všechno místo tatínka?“

Sassie od přípravného stolu vrhla zděšený pohled přes rameno a Henry, který zrovna vešel, aby si dal kávu, se u dveří do spíže prudce napřímil. Jimmy zasténal a William vyštěkl: „Alice, prokristapána!“

Rachel cítila, jak se radost z jejich opětovného setkání vytrácí jako vzduch z prasklého balonu. „Jak můžeš něco takového říkat v téhle době, mami?“ zeptala se tichým, dotčeným hlasem.

„Ptám se jen ze zvědavosti.“

„Alice…,“ varoval ji William.

„Žádná Alice, Williame Tolivere. Nedělám žádné cavyky s tím, jak to cítím, a Rachel to ví.“

Rachel vstala. „Henry, ukázal jsi našim jejich pokoje?“

„Ano, slečno Rachel, a už tam mají i kufry.“ Domem se zničehonic rozezněl domovní zvonek, pronikavý jako sirény ve vypjaté atmosféře. Henry rychle odložil hrnek s kávou. „Už zase někdo zvoní,“ oznámil a bylo na něm vidět, že se nemůže dočkat, aby už byl z kuchyně venku. „Další návštěvy. Pustím je dovnitř, mám, slečno Rachel?“

„Děkuju, Henry. Odveď je to salonu a řekni jim, že jsem tam za okamžik.“ Obrátila se ke své rodině, stále sedící u stolu; otec a bratr se tvářili nešťastně, matka bezelstně a nevzrušeně. „To jsou lidé, kteří přišli, aby se rozloučili se zesnulou. Nechcete si zajít nahoru do svých pokojů, než vás tu nachytají?“

„Proč? Stydíš se za nás?“ zeptala se Alice.

Jimmy znovu zaúpěl a William si podrážděně povzdechl. Rachel odpověděla tak klidně, jak jí to její rozmrzelost dovolila: „Myslela jsem si, že by ses ráda vyhnula situaci, kdy bys měla přijímat projevy soustrasti od cizích lidí kvůli smrti ženy, kterou jsi neměla ráda.“

„Alice, Rachel má pravdu,“ přisvědčil William a vytáhl si ubrousek zpod límečku košile. „Nechceme tady dole uvíznout. Ani jeden z nás není oblečený tak, aby se s těmi lidmi mohl setkat, a já si před odchodem do smuteční síně potřebuju zdřímnout.“

Jimmy se vysoukal zpoza stolu s omluvným výrazem. V jednadvaceti byl vytáhlý a šlachovitý. Nazrzlé hnědé vlasy zdědil po matce, ale kde vzal svoje pihy a velké uši, to zůstalo záhadou. „Mně je líto, co se stalo tetě Mary, ségro,“ řekl. „Vím, žes ji měla moc ráda a že ti bude scházet. Byla to prima stará paní. Je mi líto, že už tu není.“

Milý, prostoduchý Jimmy. Jelikož nikdy necítil, že by měl mít nárok na něco, co si sám nevydělal, vůbec nechápal ty rozbroje, které ji oddělily od zbytku rodiny. Pocuchala mu láskyplně vlasy. „Díky, Jimmy. Oceňuju to. Chtěl bys něco dělat, zatímco budou naši odpočívat?“

„Rád bych se podíval na tu limuzínu. Má ji ještě, ne?“

Rachel otevřela zásuvku stolu a hodila mu klíčky. „Tady jsou. Jestli chceš, tak se projeď.“

Znovu se ozval zvonek. „Už letím!“ oznámil Jimmy a s klíčky cinkajícími mu v ruce se hnal ke dveřím.

Alice se obrátila k dceři. „Které schodiště máme užívat – to pro služebnictvo, nebo hlavní?“

Rachel se podívala matce do očí. Stále měla oblečení, jaké se nosilo v době po druhé světové válce, a stejně se i líčila a česala; tehdy vypadala nejhezčí, ale teď už v ní zbylo málo z té bezstarostné ženy, která vodívala Rachel na dětské hřiště a houpala ji na houpačce, upravovala ve váze luční květiny, které Rachel natrhala a které ve chvíli, kdy je přinesla domů, už uvadaly, po večerech jí četla a učila ji plavat. Léta zatrpklosti – za něž Rachel vzala na sebe plnou vinu – ji okradla o životní jiskru. Kéž by byl Rachelin otec souhlasil, že bude brát podíl z výnosů jejího dědictví, byl by mohl hned druhého dne opustit své zaměstnání a užívat si příjemného důchodu. Nic jiného její matka nechtěla. Avšak otcova hrdost, jediný rys, který zdědil z toliverské linie, mu to nedovolila – stejně jako by její toliverská krev nedovolila jí, aby přinesla požadovanou oběť k záchraně matčiny lásky.

„Kterékoli pro vás bude pohodlnější, mami,“ odpověděla a odešla z kuchyně pozdravit návštěvníky v hale.

V průběhu zbývajících šedivých, dusných a vyčerpávajících dní, které projasňovala pouze Mattova neustálá pomoc a podpora, napětí mezi nimi nepolevilo. Večer před pohřbem jí navrhl: „Rád bych tě odvedl na jedno místo, kde bychom se spolu mohli v tichosti napít. Chceš?“

Unavená a plna úzkosti, co přinese příští den, přikývla: „Veď mě.“

Byl to srub ukrytý hluboko v lesích. Za zastíněnou verandou se rozkládalo jezero. Prostorná místnost s několika přepážkami voněla čistotou a ochlazovala ji okenní klimatizace a větráky u stropu. „Tys mě čekal,“ poznamenala.

„Doufal jsem. Co bys chtěla pít? Bílé víno?“

„Ráda,“ přikývla a její pozornost upoutala starodávná indiánská čelenka na zdi. „Máš vybraný vkus.“

„Já ne. Tenhle srub postavili a zařídili naši dědové a tvůj prastrýc, jako kluci. Já jsem třetí generace, která to tu užívá jako zašívárnu. Nechal jsem to skoro nezměněné. Jestli se nepletu, tak ta čelenka patřila Milesi Toliverovi.“

„Vážně?“ Rachel se jí zbožně dotkla. „Nikdy jsem ještě neviděla nic, co by patřilo mému dědečkovi. Asi proto, že mu taky nic nepatřilo.“ Vrhla na něj pohled přes rameno. „Naše rodiny jsou tak… propojené. Víš jistě, že nejsme příbuzní?“

Matt vytáhl zátku z láhve Chenin Blanc. „Nabeton doufám, že ne. Pokud jde o mě, tak my dva patříme mezi těch pár dobrých věcí, které vzešly z té roztržky mezi mým dědečkem a tvou pratetou.“

„Díky Bohu za to,“ řekla a přijala nabízenou skleničku.

„A Somerset,“ dodal s ušklíbnutím a naplnil si sklenici až po okraj skotskou a vodou. „Nevím, jestli jsem smutnější kvůli nim, nebo šťastnější kvůli nám.“

„S minulostí už nic nesvedeme – jen s budoucností,“ připomněla mu. Seděli na pohovce a dotýkali se rameny. Pohlédla k ložnici se zataženými záclonami. „Tohle místo by asi mohlo vyprávět. Tenhle srub… Myslíš si, že tady v něm to s tetou Mary a tvým dědečkem začalo?“

„Nepřekvapilo by mě to.“

„Proto jsi mě sem dnes večer přivedl?“

„Ne,“ odpověděl a objal ji kolem ramen, „ale nejsem proti udržování tradic.“

Uchichtla se a přitulila se k němu. „Jsem pro tradici všemi deseti, pokud je na ně správný čas,“ poznamenala a věcně dodala: „Kéž bych přiměla matku, aby tohle pochopila.“

„S matkou si nelam hlavu,“ nabádal ji se rty u jejích vlasů. „Aby ses s ní zase dostala do starých kolejí, musíš jí nabídnout něco, co nedokáže odmítnout.“

„A to má být co?“

„Vnoučata.“

Zasmála se a přivinula se k němu. „Tohle zní jako nějaký záměr.“

Pondělní smuteční obřad se zdál nekonečný kvůli celé řadě oslavných řečí, které by byly tetě Mary hodně proti srsti, ale Rachel je povolila jako náležitý hold ženě, která znamenala tolik pro město, okres i stát. Obřad u hrobu byl milosrdně krátký a pak se dav lidí rychle rozptýlil na hostinu, aby unikl z toho pekelného žáru. Díky Amosovým pokynům, že občerstvení se nebude doplňovat, jakmile lidé projdou jednou kolem stolů, nikdo se tu déle nezdržoval a Toliverovi mohli zamířit v předpokládanou dobu k jeho kanceláři.

Sám jel napřed, a když přijížděli, stál u okna v kanceláři, kde na ně čekal. Rachel ho zahlédla za staženými žaluziemi a jeho vyzáblá postava v černém obleku jí připomněla zlověstného ptáka. Znovu jí proběhlo hlavou to podivné tušení, které začalo, když se objevil textilní agent s prázdnýma rukama. Percyho mercedes zakrátko zastavil a Matt jí povzbudivě tiskl ruku, zatímco se řadili, aby vešli do právníkovy kanceláře. Pošeptal jí do ucha: „Děda se diví, co tady kruci dělá. Ledaže by mu teta přenechala Ollieho sedadla na texaském stadionu. Ale kdo ví? Možná zůstanou v rodině.“

„Kdo ví?“ opakovala a šťouchla ho žertem do žeber.

Klimatizace neběžela dostatečně dlouho na to, aby Amosovu kancelář dokázala ochladit. „Bože, to je vedro,“ postěžovala si Alice a zuřivě si mávala před obličejem smutečním oznámením. Od chvíle, kdy odešli z hostiny, tak poprvé prolomila podrážděné mlčení.

„Za chvilku se tu ochladí,“ omlouval se Amos a otíral si obličej kapesníkem. Pokynul jim, aby se posadili na židle rozestavené před jeho stolem, a sám se posadil před ně, zatímco stropní větrák se otáčel nejvyšší rychlostí.

„Tak dlouho se tady určitě nezdržíme, Amosi,“ poznamenal Percy, který zřejmě věděl o systému ochlazování něco, co ostatní nevěděli.

„Ehm, ne… Nemělo by to trvat dlouho.“ Rachel zaznamenala, že se Amos záměrně vyhýbá pohledu do jejich očí, jako by byl členem poroty, který vchází do soudní síně, aby vynesla verdikt „vinen“. „Nejdřív dovolte, abych vám řekl,“ spustil a spojil ruce nad složkou listin na psacím stole, „že Mary Toliverová DuMontová byla zcela při smyslech, když mi závěť diktovala, a řádně v mé přítomnosti potvrdila pravost dodatku k závěti. Je vrcholně nepravděpodobné, že by kterákoli část byla napadnutelná.“

„Dodatek?“ podivila se Rachel, která cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. „Chcete říct, že k původní závěti něco přidala?“

„Ten dodatek anuluje původní závěť,“ vysvětlil Amos.

V místnosti by bylo slyšet spadnout špendlík.

William si suše odkašlal do sevřené ruky. „Nikdo z nás by nechtěl něco namítat proti přáním tety Mary, Amosi. Tím si můžete být jistý.“

Percyho výraz zbystřil. „Snad bychom se do toho mohli pustit,“ nadhodil. „Je čas na mou skotskou.“

Amos si povzdechl a otevřel složku. „Tak dobrá, ale než budeme pokračovat, měl bych se zmínit ještě o něčem. Mary mi přinesla tento dodatek k poslední vůli jen pár hodin před svou smrtí. Její život ukončil infarkt, ale měli byste vědět, že umírala na rakovinu a měla před sebou jen pár týdnů života.“

Místnost znovu naplnilo ohromené ticho. Percy promluvil první a jeho hlas připomínal suchou slupku kukuřice chřestící ve větru. „Proč nám to neřekla? Proč to neřekla mně?“

„Měla v úmyslu říct vám to po návratu z Lubbocku, Percy… Určitě proto, aby vám poskytla ještě pár dní klidu.“

Rachel polkla, v ústech jí náhle vyschlo. „Proto chtěla jet za mnou, Amosi – aby mě informovala o své rakovině?“

„Nu ano, a aby vysvětlila důvody toho dodatku.“

Alice se přestala ovívat a zeptala se: „A co je v tom dodatku, Amosi?“

Amos vytáhl listinu ze složky. „Budu stručný a jen to shrnu. Mám tu kopii dodatku pro každého z vás, abyste si ji mohli vzít a celý dodatek si přečíst. Uvidíte, že obsahuje ustanovení, aby byli zajištěni Sassie a Henry spolu s několika dalšími menšími příjemci. Co se týče vás, hlavní body jsou tyto: Mary prodala Toliver Farms minulý měsíc při vysoce tajné transakci. Podrobnosti o prodeji vám můžou poskytnout Wilson and Clark, dallaská firma, která spravuje její nemovitosti. Do prodaného majetku nebyl zahrnut Somerset. Celková částka za prodej činila…“ Pohlédl na jiný list papíru a při vyslovení té částky se ohromeným tichem ozval Alicin vzrušený výkřik. „Výnos má být rozdělen rovným dílem mezi tři žijící Toliverovy – Williama, Rachel a Jimmyho.“

Nikdo nepromluvil. Nikdo se nepohnul. Percy se ze šoku vzpamatoval první. Zamračil se na právníka: „To je vtip, Amosi?“

„Ne,“ odpověděl Amos a jeho povzdech se zdál vycházet z hloubi z duše. „Bohužel to není vtip.“ Spočinul smutným zrakem na Rachel, která na něj třeštila bezvýrazné, nevěřící oči. „Rachel, je mi to hrozně, hrozně líto. Vím, jaká to pro vás musí být strašná rána.“

Jako by jí v hlavě něco vybuchlo. Neviděla, neslyšela ani necítila. Rychle mrkala, jako by měla pocit, že když se jí zjasní vidění, bude slyšet. Špatně Amosovi rozuměla. Myslela si, že říká, že teta Mary prodala farmy, ale to není možné…

„Rozuměli jsme vám dobře, Amosi?“ zeptala se Alice tónem užaslého výherce v loterii. „Teta Mary prodala své podíly a rozdělila peníze mezi nás?“

„Ehm… Mezi své pokrevní dědice, Alice. Vy mezi ně bohužel nepatříte.“

„Tak sláva!“ Bouchla do stolu a obrátila se k manželovi, který stále ještě seděl oněmělý úžasem. „Slyšels to, Williame? Tvoje teta nám konečně přiznala práva. Prodala svoje pozemky.“

„Všechny kromě Somersetu,“ připomněl William a rychle pohlédl na dceru. „Předpokládám, Amosi, že teta Mary zanechala původní farmu Rachel?“

Amos lítostivě zavrtěl hlavou. „Ne. Somerset odkázala Percymu.“

Rachel se vytrhla z omámení a vykřikla: „Ne-ne-ne, to nemohla udělat!“ Její otupělé smysly si náhle uvědomily tu hroznou skutečnost. „Došlo k nějakému omylu.“

„Proboha, Amosi!“ William s rozlícenou tváří objal ochranitelsky dceru kolem ramen. „Proč by nechávala rodinnou plantáž Percymu? Copak neměla smysly pohromadě? Jak jste ji mohl nechat, aby Rachel tohle provedla?“

„Ona byla při smyslech, Williame, věřte mi, a mám tu i dopis od jejích lékařů, kteří to dosvědčují. Věděla přesně, co dělá, a udělala to navzdory mým nejlepším snahám, abych ji přesvědčil, že se má zachovat jinak.“

Jimmy vyskočil ze židle, jako by mu v nohavicích lezli mravenci. „To není fér! Somerset měla dostat Rachel. Teta Mary jí ho slíbila. Bude si ho muset prostě vykoupit.“ Obrátil se k Percymu. „Co vy na to, pane Warwicku? Prodáte ho mojí sestře, viďte?“

Percy zíral do dálky, nehybný jako postava na nějakém obrazu, a zdálo se, že nevnímá Jimmyho, který mu křičel do ucha, jako by byl hluchý. William syna vyzval: „Synku, posaď se a buď zticha. Teď není čas ani prostor na to, abychom o té věci debatovali.“ Obrátil pozornost k Amosovi. „A dům? Kdo dostane dům, Amosi?“

Další povzdech. Amosovy vystupující lícní kosti zrudly. „Společnost pro památkovou péči v Howbutkeru,“ odpověděl a dodal viditelně v rozpacích: „Mary určila, že Rachel má dostat z domu vše, co chce – šperky, obrazy, zařízení. Zbytek, který s domem historicky nesouvisí, bude prodán v aukci a výtěžek bude přidán do pozůstalosti.“

William sevřel pevněji Rachelino rameno. „To je neuvěřitelné.“

„Proč?“ nadhodila Alice, která na něj pohlédla s mrzutě staženým obočím. „Ty si nemyslíš, že tvoje teta mohla dostat rozum?“

Jimmy, který dosud stál, vykřikl: „Mně je jedno, co říkáte, pane Hinesi. Byla blázen. Musela být, když tohle Rachel provedla. Neměla důvod přenechávat Somerset nikomu jinému a dům nechat bandě starých šťouralů.“

„Psst, Jimmy.“ Matka se ho snažila stáhnout zpátky na židli. „Nemá smysl zaujímat takovýhle postoj. Co se stalo, nedá se odestát. S tím nic nezmůžeš.“

Jimmy setřásl její ruku a zaškaredil se na ni. „Copak tobě tohle nehraje do noty?“

„Amosi, já to nechápu…“ Jejich slovní přestřelku přeťal Rachelin rozechvělý hlas. „Proč to udělala?“

„Jedenkrát poslechla své svědomí,“ odpověděla Alice. „Vím, že se tě to dotklo, Rachel, ale udělala správnou věc. Za pět minut dvanáct si uvědomila, že je špatné nedostát svému slibu vůči tvému tátovi. A neznamená to, že na tebe nepamatovala, drahoušku. Vždyť s tím svým podílem peněz si můžeš koupit tolik farem, kolik budeš chtít.“ Natáhla se, aby Rachel pocuchala vlasy, ale její dcera pokrčila rameno a její pokus odrazila.

„Alice, mlč,“ požádal William manželku. „Copak nevidíš, že tohle nechce slyšet?“

„Podala vám nějaké vysvětlení?“ naléhala Rachel na právníka s očima zalitýma slzami nevíry. „Určitě něco řekla…“

„Prosil jsem ji, aby mi to řekla, má milá, ale ona na to… – že není čas. Proto chtěla za vámi letět…, aby vysvětlila své důvody. Ujistila mě však, že jedná pouze z lásky k vám. Tomu musíte věřit. Vyjádřila to slovy: ‚Vím, že si myslíte, že jsem ji zradila. Nezradila jsem ji, Amosi. Zachránila jsem ji.‘“

„Že mě zachránila?“ Pokoušela se pochopit, hledala v paměti nějaký klíč, který by toto pominutí smyslů vysvětlil. „Ach tak,“ řekla, jako by se jí náhle rozsvítilo. „Myslela si, že mě zachrání před chybou, kterou udělala ve jménu Toliverů ona, je to tak? Jak šlechetné, jenže moje chyby jsou moje věc a ona se do toho neměla co plést.“

„A ještě něco…,“ promluvil Amos slabým hlasem. „Zmínila se o prokletí, které spočívá na té půdě, a před tou vás chtěla ochránit.“

„Prokletí?“ V očích osychajících od slz se objevil výraz nevěřícnosti a stoupající hněv. „Přede mnou se nikdy o žádném prokletí nezmínila.“

„Zmínila se o něm přede mnou,“ přerušil ji William, „nevysvětlila mi ale, v čem spočívá.“

„A já jsem se o tom před tebou taky zmínila, vzpomínáš, Rachel?“ vmísila se Alice.

„Neříkal jsem vám, že jí přeskočilo?“ ozval se Jimmy. „O prokletích mluví jenom blázni.“

„Rachel, prosím…“ Percy promluvil, jako by se probral z hlubokého spánku. „Vím, co to všechno znamená. Znám Maryiny důvody. Není to, jak si myslíš. Je to dlouhá historie, ale jakmile si ji vyslechneš, pochopíš.“

„Myslím, že vím, oč jde, Percy. Matka má pravdu. Teta Mary chtěla před smrtí ulehčit svému svědomí. Ten dodatek není nic jiného než pokání za minulé hříchy. Prodala farmy, aby splnila slib, který dala mému otci…“

Alice vrhla po dceři rozhořčený pohled. „To taky měla udělat!“

„Alice…,“ sykl na ni William. „Mlč už!“

„A vám odkázala Somerset, Percy, aby se vypořádala s nějakými závazky, o nichž si myslela, že je vůči vám má,“ pokračovala Rachel. „Já už vím, že vy dva jste se milovali a byli byste se i vzali – měli jste se vzít –, kdyby se mezi vás nepostavila plantáž. Takže tím, že vám odkázala Somerset, teta Mary vyjádřila svou lítost a požádala vás o odpuštění, ať mě to stojí cokoli. Něco jako červená růže, řekla bych.“ Úsměv měla chladný jako smrt.

Percy zavrtěl hlavou na důkaz příkrého odmítnutí. „Ne, Rachel. Vím, že se to tak jeví, ale chápeš to špatně. Mary to udělala pro tebe, ne pro mě. Vzdala se toho, co milovala nejvíc na světě, z lásky k tobě.“

„Ach, o tom nepochybuju, ať byla její oběť jakkoli scestná. Jimmy se vás před chvílí na něco ptal. Prodáte mi Somerset?“

Jeho krásnou starou tvář zaplavilo zoufalství. „Nemůžu to udělat, Rachel. Mary to takhle nechtěla. Proto přenechala Somerset mně.“

„Pak není o čem dál mluvit.“ Svižně vstala a zastrčila si kopii dodatku pod paži. Alice s Williamem ji rychle následovali. Rachel podala ruku právníkovi. „Sbohem, Amosi. Byla jsem si jistá, že vás trápí ještě něco víc. Ulevilo se mi, že to není nic ve spojení s vaším zdravím.“

Amos jí sevřel ruku mezi oběma dlaněmi a oči měl přitom smutné a zkroušené. „Řídil jsem se Maryiným přáním, má milá. Nedokážu vyjádřit, jak hluboce mě mrzí vaše ztráta…, ztráta nás všech.“

„Já vím.“ Stáhla ruku a měla se k odchodu.

„Rachel, počkej – “ Percy jí vstoupil do cesty; přes svůj věk to byla stále respekt vzbuzující postava. „Takhle odejít nemůžeš. Musíš dovolit, abych ti to vysvětlil.“

„Co je tu k vysvětlování? Ten majetek patřil tetě Mary a ona si s ním mohla dělat, co chtěla. Já na něj nemám žádný nárok. Byla jsem jenom najatá síla a za své služby jsem byla dobře placená. Víc k tomu není co dodat.“

„Je k tomu hodně co dodat. Pojeď se mnou teď do Warwick Hallu a nech mě, abych ti vypověděl její příběh. Zaručuju, že jakmile si ho vyslechneš, pochopíš, jaké důvody ji vedly k tomuhle bláznovství.“

„Upřímně řečeno, je mi úplně jedno, jaké byly její důvody. Co se stalo, nedá se odestát.“

„A co Matt?“

„V tuhle chvíli si nejsem jistá. Budu potřebovat čas, abych se nějak srovnala s tím, že jeho dědeček zdědil to, o čem jsem měla všechny důvody předpokládat, že připadne mně. Potom uvidíme.“ Ukročila stranou, ale Percy jí opět zastoupil cestu.

„Copak ty nevidíš, co děláš?“ zvolal a stiskl jí lokty. „Stavíš svou lásku k Somersetu nad vlastní štěstí. Mary se pokusila zachránit tě před touhle cestou.“

„Pak mě v tom neměla podporovat.“ Vymanila lokty z Percyho sevření. „Pojďme, všichni.“

Vypochodovala ven a členové její rodiny za ní. Prošli kolem Matta, který tam seděl s nohama zkříženýma, pohroužen do jakéhosi časopisu, a netušil, co se právě v kanceláři odehrálo. Když na ni zavolal, neodpověděla mu – nemohla; a poté co se probral ze svého zmatení a vyrazil se za ní, Jimmy už vyjel s vozem z parkoviště.

Kapitola šedesátá

Na zpáteční cestě na Houston avenue viselo ve voze ticho jako hustá mlha. Jimmy, který řídil, svíral oběma rukama pevně volant a na smutném profilu Williama na sedadle spolujezdce bylo patrné, že ho pro dceru bolí srdce; Rachel sedící strnule vzadu vedle matky to muselo být zřejmé. Byla si vědoma i toho, že po ní Alice sice tu a tam kradmo pokukuje, ale moudře mlčí. Ačkoli se matka snažila zachovat kamennou tvář, jemné chvění úst prozrazovalo vzrušení z triumfu.

Když Jimmy zaparkoval auto v garáži, čtveřice zůstala sedět a nikdo nevykročil k domu; rozpačité ticho plné nevyřčených, ale jasně rozpoznatelných myšlenek pokračovalo. William si odkašlal: „Musíme se rozhodnout, co dál,“ promluvil a jeho slova patřila Rachel. „Měli bychom zůstat, nebo se vydat na cestu?“

„Já chci domů,“ ozval se Jimmy. „Hned teď. Nesnáším to tu. Nemůžu dýchat. Žít v Howbutkeru je, jako když plaveš pod vodou s otevřenou pusou.“

„Já chci taky odjet,“ přidala se Alice. „Kdybychom tu zůstali, cítila bych se jako někdo, kdo tu nemá co pohledávat.“

Rachel přes pocit, že má místo srdce kus ledu, poznamenala: „Jestli chcete hned teď odjet do Kermitu, jeďte, ale já zůstanu.“

„Bez tebe ne, miláčku,“ řekl její otec.

„Bude to muset být beze mě, tati. Mám tady něco na práci.“

„Určitě si vezmi všechno, co chceš, Rachel,“ nabádala ji matka. „Každý kožich, každý šperk, každou věcičku, kterou můžeš vzít do auta. Zasloužíš si to.“

„Ta čarodějnice! Byla to čarodějnice, Rachel!“

„Pst, Jimmy.“ Alice zatahala syna mírně za rukáv. „Nemluv špatně o mrtvých!“

„To je o moc míň, než bys řekla ty, kdyby Rachel dostala všechno.“

„Synu!“ William popadl syna za košili u krku. „To už stačí.“

Rachel pevně zavřela víčka a prsty si stiskla spánky. Rozruch utichl. Když otevřela oči, všichni ji s provinilým výrazem pozorovali. „Pojďme si ujasnit jednu věc,“ promluvila. „To vaše dědictví vám nezávidím. Teta Mary bezpochyby věřila, že se zachovala spravedlivě, když to udělala takto.“

Alice se hotovila k odpovědi, ale William jí stiskl paži a ona zůstala zticha.

„Ale jistě chápete, proč nejsem zrovna teď samé blahopřání,“ pokračovala Rachel. „Pokud jde o váš odjezd, zařiďte se, jak chcete. Je už dost pozdě, abyste se vydávali na zpáteční cestu, a já bych vám doporučovala, abyste počkali do rána, až se pořádně vyspíte. Ale dělejte, co chcete. Já zůstanu přes noc a zítra se vrátím do Lubbocku, abych… vyklidila svou kancelář.“ Tento smutný záměr se setkal se sklopenýma očima a šoupáním nohou, ale nikdo neprotestoval. „Tak jak jste se rozhodli?“ zeptala se Rachel.

„Odjedeme,“ odpověděli Jimmy a Alice naráz.

Williamův nešťastný pohled ji prosil za prominutí. „Vypadá to, že odjedeme, miláčku.“

Asi o půl hodiny později měli sbaleno a byli připraveni vyrazit. „Někde cestou se zastavíme v nějakém motelu a zavoláme ti,“ slíbil otec. „Nebudeme se pokoušet urazit cestu během jedné noci.“

Rachel, které se tím rozhodnutím ulevilo, se obrnila, aby vydržela matčino obvyklé gesto při rozloučení, ale Alicina ruka zůstala na popruhu kabelky. „Myslíš si, že mám radost jenom z těch peněz, viď? Připouštím, že mě moc těší skutečnost, že povedeme veselejší život – jsem z toho dokonce radostí bez sebe –, ale stejnou radost mám z pomyšlení, že možná dostanu zpátky dceru.“

„Dceru jsi měla vždycky, mami.“

Alice trhnutím hlavy naznačila, aby poodešly z doslechu Williama a Jimmyho. Pravila tiše: „Ale matku jsi vždycky neměla – z toho mě obviňujou tyhle toliverské oči? Možná máš teď ponětí, jak jsem se cítila, když jsem věřila, že teta Mary dostojí svému slibu vůči tvému otci – slibu, k jehož porušení jsi ji dovedla ty, Rachel. Až zjistíš, jak těžké je pro tebe odpustit tetě Mary její zradu, možná pak pochopíš, jak těžké bylo pro mě odpustit ti tu tvou.“

Matčin pohled ji vyzýval, ať jí protiřečí. Po dlouhé chvíli se Rachel zeptala: „Odpustila jsi mi… někdy?“

Odpověď byla vyjádřena tvrdým zablýsknutím očí. Ne. Uskutečnil se sen, v jehož splnění doufala tak dlouho, napověděl jí ten záblesk, ale Rachelin úmysl to nebyl. „To už je teď jedno,“ odpověděla Alice. „Co se stalo, stalo se. Chci od tebe jedině to, abys ze sebe navždy setřásla pozůstatky tohohle místa a vrátila se domů, abychom zase byli rodina.“

„To už nebude stejné, mami, a ty to víš.“

„Mohli bychom to zkusit, Rachel. Mohli bychom zkusit, aby to zase tak bylo.“

„Tak jo,“ řekla, ale pohledy, který si vyměnily, byly nepřesvědčivé.

Ti tři si nastoupili do auta. Otec nastartoval, Jimmy sedící vzadu si nasadil na uši walkmana a Alice upevnila na okno spolujezdce ručník, aby ji zastínil před silnou záři zapadajícího slunce. Než otec zavřel dveře vozu, ještě jednou se pokusil přemluvit dceru. „Pojeď s námi, miláčku, aspoň na chvíli. Čím dřív se odtud vymotáš, tím líp. Co máš tak důležitého, že tu musíš zůstávat?“

„Právě to mám v úmyslu zjistit, tati.“

Vyprovázela dodge očima, dokud nezahnuli za roh, a pak vyhledala Sassii v jednom s hostinských pokojů, kde svlékala povlečení z postele. „Nechte toho, Sassie,“ vyzvala ji. „Jste utahaná. Neměla byste chuť strávit noc mimo, aby vás Henry odvezl na návštěvu k sestře? Dnes večer tu není nic, co by vyžadovalo vaši péči.“

„Jste si tím jistá, slečno Rachel? Mně se zdá, že zrovna vy byste kapku péče potřebovala.“ Sassie očividně vyvodila z jejího odmítání brát Mattovi telefon a z toho, jak její rodina oddusala po schodech se sbalenými zavazadly tak brzy poté, co se do Houston avenue vrátili, že se v kanceláři pana Amose muselo něco semlít. Ona a Henry se měli v jeho kanceláři objevit zítra, aby si vyslechli, jakou rentu budou po zbytek života dostávat. I oni budou muset už brzy opustit dům, který znali po celý život.

Rachel ji pohladila po buclatém rameni a přinutila se k úsměvu. „Já jsem v pořádku, jen přetažená z několika posledních dní. Nejspíš budu potřebovat zůstat nějaký čas o samotě.“

Sassie si rozvázala zástěru. „V tom případě mi nebude proti mysli na chvíli z domu vypadnout. Henrymu taky ne. Mohlo by nám oběma udělat dobře, když navštívíme jeho mámu.“

„Pak v každém případě jeďte. Řekněte Henrymu, ať si vezme limuzínu a zůstaňte si tam, jak dlouho chcete.“

Jakmile uslyšela, že limuzína odjíždí, Rachel zamkla všechny dveře pro případ, že by sem chtěl vtrhnout Matt, protože mu nebere telefon. Neměla myšlenky – nebo srdce –, aby se s ním právě teď setkala, a taky musí všechno dokončit, než se Sassie s Henrym vrátí. Vinu za to bláznění a třeštění tety Mary, jak se chtěla v posledním okamžiku života dostat do podkroví, Sassie přikládala šampaňskému. Rachel nyní nepochybovala, že teta byla ve skutečnosti zcela při smyslech a vědomá si toho, že umře dřív, než dotáhne do konce poslední a rozhodující úkol. K tomu, aby přiměla Henryho otevřít kufr strýčka Ollieho, měla nějaký důvod. Může se v něm nacházet diář nebo štos milostných dopisů – pravděpodobně od Percyho – či nějaká stará nepředloženost, a ona nechtěla, aby se dostala do rukou Společnosti pro památkovou péči; ale Rachel si to nemyslela. Ať už se teta chtěla pokusit odnést cokoli, bylo to tak důležité, že to byla poslední věc, na kterou myslela, když umírala – a také pocit viny, který ji přiměl, aby vykřikla Rachelino jméno.

A ona má v úmyslu zjistit, oč šlo.

Telefon opět pronikavě zazvonil, zrovna když mířila horní chodbou k úzkým dveřím, které se otvíraly k podkrovnímu schodišti. Naléhavé zvonění ustalo náhle, dokonce rozzlobeně ve chvíli, kdy začala stoupat po strmých schodech. Aniž dbala záchvěvu soucitu k Mattovým zběsilým obavám, strčila do dveří; ty se zaskřípěním povolily.

V prostorné místnosti, horké a zatuchlé, bylo plno nepotřebných věcí z domácnosti, které sem během jednoho sta let obývání svého sídla Toliverovi odložili. Hodně štěstí Společnosti pro památkovou péči, až se budou prohrabávat tou změtí, pomyslela si Rachel, poněkud zadýchaná z výstupu. Ty schody, nemluvě o nedostatku vzduchu, by pro pětaosmdesátiletou ženu bídného zdraví představovaly velký výkon. Aby si Rachel usnadnila dýchání, zapřela podkrovní dveře, vrazila rezavý krbový kozlík pod zaseknutý rám jednoho okna a pak se rozhlédla, aby zvážila, kde má začít. Přejížděla pohledem přes hromady věcí do domácnosti, staré knihy, oděvy staršího data, hudební nástroje a sportovní vybavení, které skončily na různých truhlách, přepravních bednách, krabicích na klobouky a v šatních skříních. Začala hledat tady.

Její předpoklad byl odměněn téměř okamžitě. Za vysokou skříní objevila vojenský kufr uložený na dvou kovových bednách. Jeho víko bylo otevřené a ze zámku visely dva klíče. Zatajila dech. To je ono.

Nakoukla dovnitř a okamžitě na ni zaútočil zatuchlý pach svazků dopisů, které tu spočívaly hodně dlouho; mnohé z nich byly svázané vybledlými stuhami. Chvilkový odpor k tomu, co se chystá udělat, ji přiměl, aby ustoupila. Jestli se bude v tom kufru přehrabovat, bude to, jako by ohmatávala něčí prádlo v prádelníku, ale instinktivně cítila, že je tu něco životně důležitého a že je nutné, aby to našla. Intuice překonala přecitlivělost a Rachel znovu nakoukla do kufru. Její oči upoutal svazek dopisů nesoucí povědomý rukopis. Vrchní obálky nesly zpáteční adresu Kermit, Texas. Hrdlo se jí sevřelo. Jak se zdá, teta Mary uchovala každičký její dopis – od školních let na gymnáziu až po ty psané na vysoké škole. Bylo zřejmé, že je mnohokrát přečetla. Rachel je položila zpět, překvapená sentimentalitou své pratety. Nebo je snad uchoval a hnědou a bílou barvou její alma mater převázal Ollie? Vzala druhou hromádku, mnohem menší, adresovanou dětskou rukou. Podle tloušťky obálek bylo patrné, že žádná neobsahuje víc než jeden list papíru. Zpáteční adresa odkazovala k chlapeckému táboru ve Fort Worth a nad tím bylo uvedeno jméno odesílatele: Matthew DuMont. Opatrně držela tenké obálky. Hledala snad teta Mary tyto dopisy od syna? Možná ano. Opatrně je uložila zpátky a vytáhla další štos – vlastně dva, svázané každý zvlášť a pak dohromady. Na dopisech z první skupiny byly nad rozvláčnou zpáteční adresou U.S. Army nadepsané iniciály PW. Percy Warwick. Bylo tu deset obálek opatřených známkami z let 1918 a 1919 a byly svázané zelenou stuhou. Nebo to mohly být tyhle dopisy, které chtěla odstranit?

Druhá skupina, dvojnásobná, pokud jde o obsah a se známkami z týchž let, byla ovázaná vybledlou modrou stuhou. Rachel poznala pěkné tahy písma strýce Ollieho a byla by ráda věděla, jestli skutečnost, že Percyho dopisy ležely nahoře, byla dílem náhody, nebo je tak teta Mary položila záměrně na důkaz své náklonnosti. Co na tom ale teď sejde? Co tu hodlá najít, aby to změnilo byť jen čárku toho, co teta Mary udělala? A čí rukou to bylo psané? Matthewa DuMonta? Strýce Ollieho? Percyho? Jejího dědečka?

Skoro nic o něm nevěděla. Její otec se na něj sotva pamatoval a teta Mary o něm mluvila pouze jednou, když se jí zeptala, proč se dědeček rozhodl žít ve Francii. „Bylo to proto, že na něj tvůj táta nepamatoval v poslední vůli?“ zeptala se tehdy.

Teta Mary jako by zkameněla. „Co tě vede k tomu, že na něj nepamatoval?“

„Protože táta říkal, že to tak bylo.“

„Je… tohle ten důvod, proč ti matka zazlívá zájem o tvé toliverské dědictví – to, že odkázal Somerset a dům mně?“

Uvedlo ji do rozpaků, že teta Mary vycítila pravdu. „Ano, prosím,“ odpověděla.

Zdálo se, že tetě Mary tehdy prolétla hlavou jakási myšlenka a že má chuť se o ni podělit, ale pak si to rozmyslela. „Tvůj dědeček tu nezapustil příliš kořeny,“ vysvětlila jí nakonec. „Strašně ho zajímaly různé ideologie a lidé, zvláště ti méně šťastní, a ty našel ve Francii.“

Rachel se zamyšleně zahleděla na haldy dopisů. Dopisoval si Miles se sestrou v průběhu těch let ve Francii…? Napsal o synově narození…, o smrti manželky? Vkládal do dopisů obrázky sebe a své rodiny, zejména manželky, Racheliny babičky? Neví o Mariettě Toliverové prakticky nic. Objevilo se v těch dopisech něco o jeho pocitech, že ho otec vyloučil ze závěti? Mohl by k ní jeho hlas dolehnout i teď, generace po jeho smrti, a pomohl by jí vyrovnat se s podobnou bolestí?

Opatrně se začala probírat směsí křehkých památek. Jestliže prateta uchovala tyhle dopisy, uchovala i bratrovy. Co je tohle? Vytáhla velký, objemný svazek zabalený do silného papíru. Když ho rozbalila, objevila pevnou kuličku upletených světležlutých proužků obtočených kolem chomáče růžových saténových stuh. Připomínalo to předčasně ukončený pokus o přehoz nebo šál, ale nepatřil tetě Mary, to si nemyslela. Teta Mary chovala odpor k jehlám a nitím.

Znovu to zabalila a balíček ovázala a – nyní, kdy ji zvědavost už zcela ovládla – odstranila víko z dlouhé, tenké krabice. Páni! V hedvábném papíru byl zabalen pár krásných jelenicových rukavic, dokonale vypracovaných, ale očividně nenošených. Z vnitřní manžety vykukoval růžek lístečku. Vytáhla ho a četla. „Pro ruce, které chci držet ve svých po zbytek života. S láskou Percy.“ Zastrčila lísteček zpátky a zavřela víko, nechtěně dojatá. Vytáhla další krabici, pocházející z květinářství, a uvnitř našla vyschlé zbytečky růže na dlouhém stonku; okvětní plátky byly hnědé jako tabákové skvrny, ale kdysi byly velice pravděpodobně bílé. Pod tím, co z nich zbylo, další lísteček: „Kéž se rány zhojí. Mé srdce je navždy s Tebou. Percy.“

Tady má svou odpověď. To, co si teta Mary přála odstranit, musely být tyhle staré dopisy a vzácně drahé připomínky neopětované lásky. Zítra jí Rachel prokáže poslední službu, všechno sebere, a až se vrátí do Lubbocku, nechá to zničit. Světla ubývalo. Bylo jí horko, cítila se unavená a emocionálně na konci sil. Chtěla z podkroví pryč. Rychle začala házet všechno zpátky a na dně kufru dělala pro dopisy místo. Rukou cosi nahmatala… Vnitřní kovová výztuž, pomyslela si. Zarazila se. Nějaká krabice…

Srdce se jí rozbušilo, sáhla o kousek dál a zvedla tmavě zelený kožený kufřík. Byl zamčený. Položila ho na vršek krabic na klobouky a sebrala kroužek klíčů z víka vojenského kufru. Pak vložila menší ze dvou klíčů do zámku na kufříku. Přes svou letitost se víko okamžitě uvolnilo. Zvedla ho a nahlédla dovnitř. V pošmourném světle k ní vyskočila tučně psaná písmena: Závěť Vernona Thomase Tolivera.

Kapitola šedesátá první

Z Piney Woods ve východním Texasu si William ze všeho nejvíc pamatoval letní soumrak. Zdálo se mu, že když slunce zapadalo, vrhalo na krajinu odstín připomínající svou barvou a třpytem šedé perly a trvalo to nekonečně dlouho. Domníval se, že nikde jinde světlo nezůstává tak dlouho, než zmizí.

Jako chlapec, který právě přijel z Francie, byl vděčný za tuto tvář kraje, protože když mu zemřela matka, bál se tmy. Jeho otec to chápal a nechával světlo svítit, zatímco jeho synek spal, ale William si pamatoval velice jasně, že se v těch asi pěti letech za svůj strach styděl. Když přišel do Howbutkeru, ihned vycítil, že se o tom před tou vysokou velitelskou ženou, k níž ho otec poslal, nesmí ani zmínit. Ten tělnatý, jemný muž, jehož nazýval strýček Ollie, by tomu rozuměl, teta však nikoli. Instinktivně pochopil, že ona slabosti nesnáší.

Nebo to si aspoň myslel.

Tehdy tu první noc usnul dlouho předtím, než padla tma, a strýček ho odnesl do jeho pokoje v náručí. Potom však během celého léta, než šel spát, vždy vytáhl roletu, kterou teta předtím stáhla, a usínal při světle soumraku. Když nastal podzim a dny se krátily, dělal si starosti, že mu teta zhasne světlo u postele, až mu přijde popřát dobrou noc. Ona ho zatím překvapila tím, že se pousmála a zeptala se: „Necháme tu lampičku ještě chvíli svítit?“

„Oui, tante, s’il vous plaît.“

„Tak dobrou noc. Na shledanou ráno.“

Od té doby se z této výměny slov před spaním stala zvyklost a on se ráno probouzel a zjišťoval, že lampička pořád ještě svítí. Myslel si, že se teta jen neobtěžovala vracet, aby zhasla, leč mýlil se. Jedné zimní noci pár let poté se probudil a ve světle lampičky ji viděl stát u své postele. Měla na sobě noční oděv a podobala se bohyni vyobrazené v jeho mytologických knihách. S rukou na vypínači se laskavě zeptala: „Nemáme už zhasnout?“

A právě tehdy si uvědomil, že teta už si je dlouho vědoma jeho strachu ze tmy. „Ano, teto,“ odpověděl a poznal, že jeho strach odezněl a že tomu je tak už dlouho. Prostě zmizel, odtáhl pryč společně s jinými draky jeho dětství.

William pohlédl na manželku chrápající s otevřenými ústy. Začala klimbat téměř okamžitě poté, co viděla, že není nakloněn řečem o novém bohatství. „Rachel se z toho dostane, Williame, věř mi,“ uklidňovala ho, protože četla v jeho ustarané mysli tak snadno jako ve svých milostných románech. „A neznamená to přece, že by ji úplně z Howbutkeru vykopli. Může si vzít Matta Warwicka a dostat přes něj Somerset zpátky, až Percy umře. O co tedy jde?“

„Jde o to, Alice, že Somerset Mattu Warwickovi nepřipadne. Percy ho nechá vyjmout z Mattova dědictví. Proto mu ho teta Mary odkázala. Věděla, že Percy zajistí, aby ho Rachel už nikdy do rukou nedostala.“

„Proč, prokristapána?“

„To je otázka za všechny peníze. Opravdu si myslím, že Percy to ví velice dobře. Věřím, že teta Mary se pokusila zachránit Rachel před prokletím, o kterém mluvila v šestapadesátém roce.“

„A ty nevíš, co to je?“

„Ne, ale Percy ano.“

Byl vděčný, že jakmile Alice jednou usnula, neprobudil by ji ani konec světa. Byla by nesouhlasila, že odbočil na vesnickou silnici vinoucí se borovicovými lesy, na něž se pamatoval z dětství, a Jimmy byl soustředěný na svůj walkman, oči měl zavřené a byl zcela ztracen v té bláznivé hudbě, takže si ani nevšiml, že uhnuli z dálnice. Tenhle malý výlet jejich cestu trošku prodlouží, ale on tudy možná už nikdy nepojede, a přitom moc touží setrvat co možná nejdéle v tom soumraku v Piney Woods a znovu vyvolat vzpomínky, k nimž už po dnešku další nepřidá. Blízko odtud, vzpomínal, byl útes, kde s kamarádem lovili do sítě sumce. Božínku, těch jedovatých vodních hadů, co vytáhli s úlovkem!

A někde poblíž tady vedla železniční trať, která ho tehdy odvedla pryč z Howbutkeru, když před čtyřiceti lety utíkal. Měl v úmyslu zůstat schovaný někde v křoví podél železnice, dokud se vlak nerozjede, pak do něj naskočit a jízdenku si koupit, až bude uvnitř. Ale průvodčí mu řekl, že vlak je plný a že musí počkat na ten příští. Amos, čerstvě propuštěný armádní výsadkář na cestě do Houstonu, vyšel z vlaku, aby si před další cestou protáhl nohy. William se stále ještě pamatuje na to překvapení, když mu vrazil jízdenku do ruky a řekl mu, ať si naskočí. Čas od času si pak na naftových polích v západním Texasu na toho vysokého čahouna vzpomněl a vrtalo mu hlavou, co to posedlo neznámého muže projíždějícího městem, že přenechal jízdenku klukovi, který vypadal na to, že utíká z domova. Později se od tety Mary dozvěděl, že se Amos jako patnáctiletý pokusil uprchnout z domova, ale přitroublí šerifovi muži ho dopravili zpět k otci a ten ho potrestal tím, že ho přivázal ke kůlu a veřejně mu napráskal. Amos, který si nebyl jist, k čemu by hocha odsoudili, kdyby ho chytili, se rozhodl, že mu pomůže. Pro toho chlapíka se to obrátilo k dobrému. Natrefil na městečko, které ho přijalo za vlastního – na Howbutker to nebyl špatný čin. Zvláštní, co všechno se může semlít.

Cesta vedoucí pod klenbou borovic byla klidná a tichá – po jiném automobilu ani vidu – a on měl pocit, jako by projížděl tichým zeleným tunelem, v jakém se dobře přemýšlí. Přivolal si slova tety Mary, která k němu pronesla v altánku tehdy v létě roku 1956: Buď rád, že tvoje děti vyrostou osvobozené od Somersetu. Co tím tenkrát myslela? Byl přesvědčený, že tohle stálo za jejím rozhodnutím odtrhnout jeho dceru od toliverských kořenů. K čertu s Alicinou teorií, že to udělala proto, aby dodržela svůj slib vůči němu. Teta Mary si mohla měnit rozhodnutí kdykoli, a oba věděli, že mu nic nedluží. Také nemohl uvěřit, že by odkázala Somerset Percymu jako výraz lítosti. Tohle se dostavilo jako velké překvapení – že byli milenci –, ale když o tom přemýšlel, překvapení to vlastně nebylo. Zdáli se stvořeni jeden pro druhého, a on se kdysi podivoval, proč teta Mary, bohyně, dala přednost andělovi před řeckým bohem. Ne že by kdy existoval lepší muž než strýc Ollie.

Proč tedy teta Mary, když připravila Rachel, aby zaujala její místo, nakonec ucukla?

Somerset stál vždycky příliš mnoho, prohlásila jednou.

Teď už trochu tušil, co tím myslela. Somerset ji stál Percyho a kdoví, na co ještě tehdy v létě narážela. Svým způsobem ji stál i jeho. Byl by zůstal, kdyby nebyl přinucen pracovat na plantáži. Bože můj, jak to tam nenáviděl – písečné blechy a komáři, žár a pot, mlaskající bláto v období dešťů a ulpívající prach v době sucha, bodláky a neustálý strach z hadů stočených pod keříky bavlny, nikdy nekončící kolotoč práce, práce, práce. A jednoho dne, jak dostával na srozuměnou – protože byl Toliver –, mělo připadnout všechno jemu.

Zatřepal hlavou, jako by mu do ucha vlétla moucha. Nedokázal to přijmout. Ani náhodou. A teď se Somerset postavil mezi jeho manželku a dceru a Rachel to bude stát i toho skvělého Matta Warwicka. To byla další dvojice, která k sobě nerozlučně patří, jak to on vidí, jenže jeho dcera se nikdy neprovdá za muže, jehož dědeček vlastní půdu, o které vždycky věřila, že má patřit jí. Teta to myslela dobře, ale zbabrala to. Rachel jí to nikdy neodpustí, stejně jako se Alice nikdy nepřenese přes to, že se její dcera spojila s tetou Mary.

Žalostně si povzdechl. Chápal tu cenu, ale co znamená to prokletí? Co je, k čertu, zač to toliverské prokletí? Jak se projevuje? Zachránila před ním teta Mary Rachel? Jak to věděla?

Klikatá úzká silnice pod zelenou klenbou mu plula před zrakem. Smysly mu zaplavil smutek nad tou tragickou směnou „něco za něco“…, nad těmi ztracenými drahocennými lidmi, které už nikdy nelze dostat zpět. Jeho oči, uši i chřípí byly tak naplněné, že si nepovšiml naléhavého houkání vlaku v dálce. Okna automobilu byla zavřená, ve výhledu doprava mu bránil ručník a vzadu visela taška. Klimatizace hučela. Z walkmana vycházel tlumený řev Jimmyho rockové muziky. Když William uslyšel poprvé zapískat vlak, znělo mu to jako přirozený zvuk kraje v tuto denní dobu, jako nostalgická součást jeho dětství; a tak auto vjelo na přejezd, dřív než si stačil uvědomit, že se na ně řítí nákladní vlak.

Alice a Jimmy vůbec neotevřeli oči. Na jeden jasný okamžik, než do nich vlak narazil, byl William zcela při smyslech a s dokonalou jasností pochopil podstatu toliverského prokletí.

Kapitola šedesátá druhá

Rachel, znovu ve svém pokoji a sotva schopná se nadechnout, vlezla do postele, otevřela zelenou koženou krabici a opatrně pozvedla závěť svého pradědečka. Nesla datum 17. května 1916. Věděla, že zemřel v červnu téhož roku, takže listina musela být sepsána krátce předtím. Dopis byl vložen mezi stránky. Rozložila jediný list a pohlédla na závěrečný podpis: „Váš milující otec Vernon Toliver.“ Podél páteře ji zamrazilo. Cítila, jako by objevila klíč k zavřenému, zakázanému pokoji.

Nejdražší ženo a děti, četla.

Nikdy jsem se nepovažoval za zbabělce, ale nyní zjišťuji, že nemám odvahu seznámit Vás s obsahem své poslední vůle ještě za svého života. Než si ji přečtete, dovolte, abych Vás ujistil, že Vás všechny z celého srdce miluji a velice si přeji, aby mi okolnosti dovolily spravedlivější a štědřejší rozdělení majetku. Darlo, moje milovaná manželko, prosím, abys pochopila, proč jsem musel učinit to, co jsem učinil. Milesi, můj synu, nemohu očekávat, že to pochopíš, ale jednoho dne snad bude Tvůj dědic vděčen za dědictví, které Ti zanechávám a svěřuji, abys ho zachoval pro své potomky.

Mary, přemýšlím, jestli tím, že jsem na tebe takto pamatoval, neprodlužuji prokletí, které sužuje Toliverovy od chvíle, kdy byla na Somersetu pokácena první borovice. Zanechávám Ti bezpočet povinností a velkou zodpovědnost a doufám, že Tě neuvrhnou do postavení, které by bránilo Tvému štěstí.

Váš milující manžel a otec

Rachel se v zrcadle nad toaletním stolkem setkala se svým vyděšeným pohledem. Měla před sebou první psaný odkaz k toliverskému prokletí, na který narazila. Co znamenalo? Jak se projevovalo? A co to bylo za dědictví, které Vernon Toliver odkázal synovi? Mrazení podél páteře se rozšířilo. S rostoucím pocitem nemyslitelného obrátila křehké stránky a našla jméno Miles Toliver zanesené jako výhradního příjemce plochy 640 akrů a popis polohy podél řeky Sabine.

Ne! To není možné! Mary přece nemohla… Neudělala by… Znovu upřela oči na ten odstavec, znovu četla slova vyjádřená v právnickém žargonu a hlava se jí točila z jejich dosahu. Zcela opačně, než v co její rodina věřila – v co jim teta Mary dovolila, aby věřili –, Vernon Toliver odkázal část Somersetu synovi.

Rachel pozvedla pobledlou tvář k zrcadlu. Teta Mary lhala, když vynechala pravdu o dědictví svého bratra. Ale proč? Jaký byl smysl toho tajemství? Rachel by si myslela, že teta Mary by chtěla, aby její otec věděl o pozemku, který jeho otec zdědil, aby podpořila jeho zájem a závazek. Co se stalo s těmi akry? Neprodal je Miles Toliver? Nestyděla se teta Mary kvůli tomu prodeji? Proto chtěla, aby se její neteř nedozvěděla, co udělal?

V krabici ležely ještě další dvě obálky spojené rezatou kancelářskou sponkou. Vybledlé jméno na zpáteční adrese té vrchní způsobilo, že zatajila dech. Miles Toliver. Dopis přišel z Paříže, jenže nejasné poštovní datum bylo nečitelné. Odpojila dopis, druhou obálku odložila stranou, aniž na ni pohlédla, a opatrně vytáhla dopis s datem třináctého května 1935.

Milá Mary,

ležím v nemocnici, kde mi diagnostikovali rakovinu plic jako důsledek fosgenu, kterého jsem se nadýchal ve válce. Podle doktorů je to už jen otázka času. Nebojím se o sebe, bojím se jen o svého syna Williama. Je mu sedm a je to ten nejlíbeznější chlapeček na světě. Matka mu zemřela před dvěma lety a od té doby žijeme jen my dva spolu. Píšu, abych ti oznámil, že ho posílám Tobě a Olliemu, abyste ho vychovali jako vlastního, snad jako Matthewova mladšího bratra. Vypadá úplně jako Toliver, Mary, a kdoví, možná vyroste a bude oceňovat a ctít rodinné jméno s nadšením, které jeho otec postrádal. Rád bych, abys mu tu možnost poskytla. Zařídil jsem, že dorazí do New Yorku na Queen Mary patnáctého června. Přikládám informaci plavební společnosti o přesném času a místu přistání.

Dále přikládám doklad o pozemku podél Sabine, který mi táta odkázal v závěti. Jak vidíš, převedl jsem ho na Tebe, abys ho spravovala pro Williama, dokud mu nebude jednadvacet, kdy majetek převedeš na něj; ať si s ním dělá, co uzná za vhodné. Kvůli Tobě i kvůli němu doufám, že tou dobou už bude pevně zakořeněn v toliverské tradici, takže ho ani ve snu nenapadne rozloučit se byť jen s hroudou svého dědictví.

Jsem klidný, protože vím, že odchází do dobrého domova. Vyřiď Olliemu, že stále považuji jeho a Percyho za nejlepší přátele, jaké člověk může mít. Doufám, že na mě budete všichni vzpomínat ve světle těch dobrých časů, které jsme společně prožili.

Tvůj milující bratr

Miles

Oněmělá a nevěřící Rachel zírala na dopis, neschopná pochopit ta šokující odhalení. Mimoděk si představila otce, který jí popisoval, jak se v sedmi letech ocitl v newyorském přístavu, sám a plný strachu, protože vypadal jako cizinec a mluvil pouze francouzsky. Mnohokrát si vyslechla tu historku, jak se z davu čekajícího v přístavu vynořil strýček Ollie se svou usměvavou tváří anděla, ihned ho uklidnil, koupil mu zmrzlinu a celou dlouhou cestu vlakem do Howbutkeru ho zahrnoval vyprávěním o Milesových chlapeckých letech. Strýček Ollie přijel pro Williama sám, protože na Somersetu začala doba setby.

Rachel s pocitem, že jí v těle hraje každičký nerv, zvedla druhou obálku adresovanou Mary DuMontové a okamžitě s hrůzou uhádla, že to tučné černé písmo stvořila ruka Percyho Warwicka – snad proto, že byl připojen k jasnému důkazu zrady a podvodu, který spáchala žena jím milovaná. Nebyla tu žádná zpáteční adresa, známka ani datum, a to znamenalo, že obálku doručil osobně. Vytáhla krátký lístek a všimla si data: 7. července 1935.

Mary,

ačkoli mám pochybnosti, myslím, že budu moct souhlasit s Tvým návrhem. Zašel jsem za Ollieho věřitelem, a ten nechce ustoupit. Takže odkoupím tu část, o níž jsme mluvili. Sejdeme se v pondělí v budově soudu ve tři hodiny a o tu záležitost se postaráme. Přines smlouvu a já přinesu šek.

Jako vždy

Percy

Rachel stáhla ramena a před vnitřním zrakem se objevily vysoké tovární komíny a emise stoupající z obrovské celulózky a papírny Warwick Industries u východní hranice Somersetu. Na opačné straně tohoto komplexu tekla řeka Sabine. Vždycky si myslela, že jeho umístění vedle plantáže Toliverů je náhodné, ale teď…

Dobrý Bože – je to možné? Vztahoval se Percyho dopis k dědečkovu pozemku podél Sabine a prodala mu ho teta Mary v rozporu s Milesovými pokyny? Byly Percyho pochybnosti založeny na tom, že věděl, že ta půda Mary nepatří, a že ji tedy prodávat nemůže? Rachel studovala datum: 7. července 1935… Dva měsíce po otcově příjezdu do newyorského přístavu.

Její pozornosti se dožadovala další možnost, logická a méně otřesná, ne však méně zahanbující. V době, kdy Williamu Toliverovi bylo jednadvacet, byla si teta Mary už dobře vědoma toho, že její synovec postrádá vztah k plantáži a svému dědictví. Připojila prostě jeho akry ke zbytku Somersetu a nikdy se mu o nich nezmínila, protože se obávala, že by své dědictví prodal? Jestliže nesousedí se Somersetem a ona je Percymu neprodala, u které části Sabine se nalézají? Kde je ten dokument? A kterou část tedy Percymu odprodala?

Rachel si přiložila chladné dlaně na hořící tváře. Co to objevila? Důkaz, nebo podvrh? Či prostě jen podvod a krádež? Byl její otec spoluviníkem? Převedla teta Mary smlouvu podle pokynů a on to pak prodal jim dvěma a celá ta léta to držel v tajnosti?

Ne, nikdy. Nedovolil by, aby její matka uvěřila lži, která stála u kořenů její nechuti vůči Toliverům. Pak ale – až dodnes – by nevěřila, že i teta Mary je vinna zločiny, a pokud jde o Percyho Warwicka…, je to nejpočestnější muž, jakého zná. Zírala na dopis a dělalo se jí zle. Přines smlouvu… Je možné si představit, že by souhlasil s návrhem, který by obral sedmiletého chlapce o jeho dědictví?

Aspoň jednu odpověď dostane dnes večer, až jí otec zatelefonuje. Poví mu o svém objevu a vyptá se na místo, jehož se smlouva týká, ale je si jistá, že nebude mít ani potuchy, o čem Rachel mluví. Nikdy nevěděl, že měl zdědit kus půdy, která náležela jeho otci. A zítra Rachel zajde na radnici a ověří si v pozemkové knize, kde pozemek leží.

Přes okna ložnice přeběhlo světlo reflektorů a odrazilo se od zavřených vrat garáže. Sassie s Henrym jsou doma. Vylezla z postele, aby je pustila dovnitř, než budou zvonit a než jim bude muset vysvětlovat, proč zamkla zadní vchod. Byla vpůli schodů, když střešní okno ozářil kaleidoskop modrého a červeného světla od policejního vozu. Uprostřed schodů se zastavila, protože před verandou s kvílením pneumatik zastavil další vůz. Následovalo přibuchování dveří a naléhavé mužské hlasy – mezi nimi Mattův a Amosův. Co prokristapána –?

Zvonek u zadního vchodu zabzučel. Sotva ho slyšela, protože srdce jí divoce bouchalo, a utíkala otevřít na důrazné vyzvánění u domovních dveří. Vytrvalé zvonění se ozvalo znovu, zatímco Rachel zápolila, aby vytrhla pokroucenou západku ze zárubně; konečně otevřela dveře dokořán. Hleděla na ni skupinka mužů, vpředu Amos a Matt, za nimi okresní šerif a dva dálniční policisté, a jejich pochmurné tváře způsobily, že se jí málem zastavilo srdce.

„Co se děje?“ vydechla.

„Jde… o vaše rodiče… a Jimmyho,“ zasípal Amos a ohryzek mu poskakoval jako pingpongový míček.

„Co je s nimi?“

Matt překročil práh a sevřel jí ruku. „Jejich auto srazil vlak, Rachel. Byli na místě mrtví.“

ČTVRTÝ DÍL

Kapitola šedesátá třetí

KERMIT, TEXAS, DVA MĚSÍCE POTÉ

Rachel stála u dveří do domu svého dětství – s klíčky od auta v ruce a sbalenou taškou u nohou – a naposledy se rozhlížela kolem. Žádné viditelné stopy po životech, které tu byly prožity od dob předcházejících jejímu narození, tu nezanechávala. Všechny škrábance a skvrny, které tady zanechali členové rodiny, zmizely pod vrstvami smetanové bílé malby – vymalovala sama, protože odstranění těchto připomínek nechtěla ponechat na cizích lidech. Trvalo jí šest týdnů, než všechno vyklidila a připravila pro nové obyvatele, ať už to bude kdokoli. S realitní kanceláří se dohodla, že dům nebudou nikomu předvádět a ceduli NA PRODEJ nevyvěsí, dokud nebude připravena odejít.

Sousedka, žena, kterou znala celý život, a matčina nejlepší přítelkyně, se jí zeptala: „Proč musíš ten dům prodávat tak rychle, Rachel? Proč si nedopřeješ chvíli času, abys doma pobyla?“

Beze slov zavrtěla hlavou, neboť hlas měla stále ztracený v hlubinách žalu. Nezasluhovala si žít v tomto domě, který milovala a zradila. Bylo by to znesvěcení.

„Rachel, zůstanete v Lubbocku?“ zeptala se jí Danielle, když si šla sbalit věci z kanceláře. U jejího stolu už někdo seděl, nějaký mladý Japonec, který pečlivě naskládal její osobní věci do krabic a ty pak postavil do kouta. Ron Kimball, jehož otec byl jedním z těch, kdo přežili pochod smrti z Bataanu, již odešel a sehnal si práci na jiné bavlníkové plantáži v sousedním okrese. Pro Japončíka v žádném případě pracovat nebude, řekl Danielle. I ona podala výpověď.

„A co bych tu dělala?“ zeptala se Rachel s neveselým úsměvem. „Dívala se, jak toliverská bavlna roste pod rukama někoho jiného?“

Dům ve městě nabídla také k prodeji a všechny své věci uložila do krabic. Když chtěla krabice někde uskladnit, uvědomila si, že dům na Houston avenue je pryč, dům v Kermitu ho bude brzy následovat, a ona je tedy nemá kam poslat. Je skutečně bez domova… – na nějakou dobu.

Rachel se naposledy rozhlédla po obývacím pokoji, chopila se tašky a vyšla ven. Předtím už navštívila své staré políčko, které nyní tvořilo část pečlivě posekaného travnatého dvorku; po někdejší hojné úrodě tu už téměř žádné stopy nezůstaly.

„Tady to pro vás nejspíš všechno začalo,“ poznamenal Amos, když ho po pohřbu zastihla, jak se upřeně dívá na travnatou proláklinu vedle domu, kam unikl před návštěvníky přicházejícími dovnitř vyjádřit soustrast.

„Ano, tady to všechno začalo,“ přisvědčila a zavzpomínala na všechna ta pozdní odpoledne, kdy sem přicházela o zahrádku pečovat, i na rozhovory zaslechnuté pod kuchyňským oknem.

„Matt chtěl přijít, víte.“

Nic neříkala.

„Přesvědčili jsme ho společně s Percym, že… teď by nebyla vhodná chvíle. Má o vás hroznou starost, Rachel. Nechápe, proč se s ním odmítáte setkat nebo mu aspoň brát telefon. Upřímně řečeno, má drahá…, nechápu to ani já,“ dodal s tváří zvrásněnou znepokojením. „Víte přece, že za to Matt nemůže. Percy říká, že stačí, abyste se vrátila do Howbutkeru a vyslechla si Maryin příběh. Pak pochopíte, proč to takhle udělala, a že to udělala z lásky k vám.“

„Opravdu?“ Rachel cítila, jak se jí ohrnuje ret. „Kdysi by mě to možná přesvědčilo, ale teď už ne.“

„Teď? Co se teď stalo?“

„Dozvíte se to brzy. Omluvte mě. Musím se vrátit k ostatním.“

Chudák Amos je mezi dvěma ohni, pomyslela si, když otáčela klíčkem zapalování svého BMW. A Matt také…

V uplynulých dvou měsících se snažila na něj a na to, jak se rozešli, vůbec nemyslet. Poté co otevřela dveře a couvla před spoustou mužů zaplňujících vstupní halu, bylo vše jako zahalené oparem. Matt se ji pokusil obejmout, ale ona se uchýlila do Amosovy náruče. Nějak se jí podařilo zatelefonovat Carrii Sutherlandové, nejlepší kamarádce a spolubydlící z Texaské zemědělské univerzity, a ta se musela nad dálnicí z Dallasu snad vznášet, protože dorazila za dvě hodiny. Vzpomněla si na bolest v Mattových očích, když přihlížel, jak Rachel vychází s Amosem po schodech ke svému pokoji, aby tam počkali na Carriin příjezd, zatímco jeho nechala dole. A potom… vzpomínala, jak v mlžném závoji bolesti běží dolů, sotva zaslechla Carrii v hale, a vrhá se do její náruče, a znovu nikoli do té, do níž ji toužil sevřít Matt.

„Bude nejlepší, když teď odejdeš, Matte,“ řekla nakonec.

Konečně ji chytil, uchopil ji za ramena, sklonil hlavu a zahleděl se do jejích prázdných očí. „Rachel, dědeček mi řekl o té poslední vůli… Že Somerset připadne jemu. Navíc vím, že musíš být nepředstavitelně raněná…, šokovaná. Mě to ranilo a šokovalo kvůli tobě, ale já tady nejsem nepřítel. Potřebuješ mě. Společně to můžeme překonat.“

Hlas měla netečný jako náměsíčná. „Jsou věci, které nevíš. Staneš se nepřítelem. Nebudeš mít na vybranou.“

Vypadal, jako by mu dala políček. „Cože?“

„Sbohem, Matte.“

V následujících týdnech se jí zbytek toho nepředstavitelného času vracel v nejasných útržcích, osvětlených tu a tam záblesky jasného myšlení. Patřil k nim i dialog mezi ní a Carrií příštího dne při jízdě zpátky po identifikaci mrtvých. Po dlouhém mlčení se Carrie zeptala: „Nehodláš se mi svěřit, proč jsi včera praštila tomu fešákovi dveřmi před nosem?“

„Nepraštila. A nehodlám. Jestli tě zajímá, tak si posluž.“

Carrie zavýskla. „Tak to jsi opravdu zlatíčko, jenže on na mě nepůsobí jako mužský, kterého zajímá každá sukně. Je blázen do tebe, Rachel. Proč ho zaháníš?“

„Musím. Když to neudělám, bude to později ještě horší.“

„Později?“

„Až si vezmu zpátky, co mi patří.“

Když se naposledy ohlédla po domě a ulici, kde vyrůstala, pocítila v očích slzy. Klíče nechá cestou v realitní kanceláři. Mířila do Dallasu, kde bude nějakou dobu přespávat u Carrie, ale hlavním důvodem, proč tam jede, bylo setkání s Carriiným otcem. Taylor Sutherland byl komerční právník se specializací na realitní podvody. Měla s ním domluvenou schůzku, aby posoudil obsah zelené kožené krabice.

Matt vjel na příjezdovou cestu k Rachelinu domu; adresu našel snadno podle Amosových pokynů. Zaparkoval dodávku z půjčovny a vystoupil; okamžitě na něj zaútočilo suché vedro a vítr plný písku, který v západním Texasu vane neustále. Srdce mu bušilo jako nepříčetný bubeník. Konečně Rachel zase uvidí. Jestli ho nepustí dovnitř, on si vstup vynutí. Musí si spolu promluvit. Musí mu říct z očí do očí, proč už s ním nechce nic mít. Musí v tom být něco víc než to, že jeho dědeček zdědil Somerset. Hlavou mu stále běžela poslední slova, která mu řekla v noci, kdy došlo k neštěstí: Jsou věci, které nevíš. Staneš se nepřítelem. Nebudeš mít na vybranou.

„Co tím myslela, dědo?“ zeptal se, když mu ta slova zopakoval. „Co nevím?“

„Nemám tušení.“

Zvláště znepokojivá byla Rachelina záhadná poznámka, kterou pronesla na pohřbu k Amosovi. Prohlásila, že dřív by možná uvěřila, že Mary jednala z lásky k ní, ale teď už ne, a když se jí Amos zeptal, co se přihodilo, že takhle mluví, odpověděla: „Brzy se to dozvíte.“

„Proč teď, dědo? To naznačuje, že objevila nějaký další důvod, aby Mary odsoudila – a možná i nás.“

Pokrčení ramen. „Nevím, synku.“

O tom, že dědeček nic neví, nebyl zcela přesvědčený. V posledních dvou měsících si opět uvědomoval kostlivce ve skříni – ta rodinná tajemství, o nichž děda nemluvil.

Dvůr byl nedávno posekaný. K Mattovi zavanul jeho vyprahlý, prašný pach a připomněl mu Amosovu poznámku: Tady je to ale zpustlé! Jak tu může přežít něco jiného než chřestýši? Matt jeho názor sdílel. Cestou z letiště projížděl pustinou zakrslých křovisek, která pobrala veškerou krásu měsíční krajiny, a přemýšlel, jak mohla tahle pustá a neúrodná země vzbudit Rachelinu vášeň pro farmaření. Musela to být věc krve, nikoli místa.

Nejistě došel ke schodům na přední verandu a znepokojilo ho, že dům působí jako neobydlený. Zelené okenice se zdály nově nalakované, stejně jako zavřená garážová vrata. V oknech nevisely žádné záclony a skla se leskla jako nedávno umytá. Ne, neříkejte mi… Zaúpěl a nakoukl skleněnou výplní dveří dovnitř. Přední místnost zela prázdnotou, opuštěná jako ptačí hnízdo v zimě, bez jediného kusu nábytku. Zklamaně a nevěřícně obcházel dům a nakukoval do oken, ale všechny místnosti byly holé, jen čerstvě vymalované.

„Můžu vám pomoct?“

Otočil se na podpatku od okna do zadního dvorku a spatřil obézní ženu v pestrobarevných plandavých šatech s tropickým vzorem; upřeně si ho prohlížela s rukama v bok.

„Ehm, já – ano, můžete,“ vykoktal Matt. „Ta žena, co tady bydlí. Rachel Toliverová. Zřejmě se odstěhovala. Nemůžete mi říct kam?“

„Kdo jste?“

„Jsem Matt Warwick.“ Matt si smetl okenní prach z rukou a podal jí pravici. „Rodinný přítel z Howbutkeru v Texasu.“ Vytušil, že je to sousedka a možná ta jména zná.

Žena pomalu zvedla ruku z boku a dovolila, aby jí Matt rukou potřásl. „Slyšela jsem o Warwickovejch z Texasu. Já se jmenuju Bertie Waltonová, jsem sousedka a přítelkyně. Bydlím vedle.“ Kývla hlavou směrem ke svému domu. „Co chcete Rachel?“

Matt zaváhal, ale vzápětí to vyklopil. „Přišel jsem se na ni podívat a možná ji odvézt domů. Potřebuje být s lidmi, kterým na ní záleží.“

Zdálo se, že se žena uklidnila. „S tím můžu jen souhlasit.“ Prohlédla si ho odshora dolů, jako by se k něčemu odhodlávala, a pak řekla: „Je mi líto, ale asi tak o hodinu jste ji minul. Myslím, že odešla nafurt. Muselo se to stát, když jsem si zaběhla pro něco k jídlu. Neměla jsem ani možnost se rozloučit.“ Její tón naznačoval těžkou křivdu.

„Neříkala, kam jde?“

„Bohužel ne. Včera povídala, že se někdy ozve, ale… při tom stavu, v jakým byla…, moc s tím nepočítám.“

Mattova naděje na opětné shledání se zhroutila. „Neznáte někoho, kdo by věděl, kam odešla?“

„Ani živáčka. Kromě mě neměla v Kermitu už nikoho blízkýho. Byla jsem nejlepší kamarádka její mámy. Dům se bude prodávat. Bejt vámi, zkusím realitní kancelář ve městě. Jsou tady jen dvě. V jedný určitě musela nechat kontaktní telefon.“

Matt si poklepal na kapsu saka a vytáhl pero a bloček. „Mohla byste mi říct jejich jména a adresy?“

„Můžu udělat něco lepšího. Pojďte ke mně a já vám nakreslím mapku. Jinak je nenajdete.“

Odkolébala se ke svému domu a Matt ji následoval. O chvíli později seděl u kuchyňského stolu a ledoval, jak žena nalévá čaj macerovaný na slunci do sklenic, které vytáhla ze speciální skříňky. „Paní Waltonová, proč se Rachel odstěhovala? Myslel bych, že… za daných okolností… by jí bylo líp tady, kde ji lidi znají.“

„Říkejte mi Bertie,“ vyzvala ho, postavila na stůl sklenice s čajem, do kterých přisypala kostky ledu, a zpod masitého podpaží vytáhla žlutý linkovaný blok s kuličkovým perem. Vmáčkla se do židle s područkami a otevřela na stole blok. „Nemůžu říct, že jsem z jejího odchodu překvapená. Rachel je z Kermitu pryč už dávno. Tady pro ni už nic není, pokud vůbec kdy bylo. Myslela jsem si, že tu zůstane prostě jen proto, že nemá kam jinam jít, jenže ona odtud zmizela, až se jí za patama kouřilo.“

„Zmínila jste se… o stavu, v jakém byla, když odcházela. Jak vypadala?“

Bertie začala do žlutého bloku kreslit ulice a orientační místa. „Kdy jste ji viděl naposled?“

„Před dvěma měsíci, když přišla na pohřeb své pratety.“

„Tak od tý její pěkný figury odečtěte deset kilo a přidejte hubenej, ztrhanej obličej a úplně hnědou pleť a máte to. Vůbec se nepodobá tý holce, co tu byla o Vánocích.“

„Ona není stejná,“ řekl Matt tiše. „Jak přišla k té opálené pleti?“

„Při opravování venkovních částí domu – střechy, okenic, dvorku. Nedovolila, aby se toho dotknul někdo jinej. Ale to neznamená, že nebyla… vyrovnaná. Něco ji drželo v kupě, takže se nesesypala. To se poznalo podle toho, jak tloukla do všech těch hřebíků.“

Matt se zachmuřil. „Nikdy nenaznačila, co to může být? Všechno, co mi můžete říct, by mi moc pomohlo.“

Bertie se na okamžik zamyslela. „Vypadalo to, jako že ji pohání nějaká vnitřní síla, ale… nebyla to žádná kuráž, jestli mi rozumíte. Nebyla to žádná odvaha, která člověka nutí pokračovat, ať chce nebo ne. Tohle to nebylo. Ne, spíš se zdálo, že má v hlavě nějakej záměr, cíl, za kterým půjde, až tady skončí.“ Zacvakla kuličkové pero a vytrhla list z bloku. „Líp to říct neumím.“

„Řekla jste to moc dobře, Bertie. Díky za pomoc.“ Dopil ledový čaj a zvedl se. „Napište mi svoje telefonní číslo, a když něco zjistím, dám vám vědět.“

Bertie na něj kradmo pohlédla, jako by chtěla ještě něco dodat, než ho doprovodí ke dveřím. „Vy jste ten chlapec, co mi o něm Rachel před lety povídala, když se prvně vrátila z Howbutkeru, je to tak? Tenkrát jí bylo asi deset. Nebyla z těch, co se nad někým rozplývají nadšením, ale o vás takhle mluvila. Před chvílí jste říkal, že jste ji přijel odvézt k lidem, kterejm na ní záleží. Patříte k nim?“

„Jsem mezi nimi na prvním místě.“

„Je to vidět. Tak ji běžte najít, mladej muži, a postarejte se, aby si uvědomila, že… navzdory všem svým ztrátám… má pořád všechno.“

„Přesně to mám v úmyslu, Bertie,“ přitakal Matt a zadrhl se mu hlas. Složil vytržený papír, strčil ho do kapsy a potom jí položil ruku na rameno. „Seďte. Otevřu si sám a máte moje slovo, že se vám tak či onak ozvu.“

„Doufám, že s pozváním na svatbu,“ řekla.

Usmál se. „Pokud s tím budu moct něco udělat.“

V druhé realitní kanceláři trefil do černého, ale stejně mu to moc platné nebylo. Když Matt vešel do kanceláře se dvěma psacími stoly, makléřka, která měla dům Toliverů na starosti, jela právě vyvěsit ceduli NA PRODEJ. Tušil, že by bylo proti firemní etice poskytnout zájemci prodejcovo telefonní číslo či jeho novou adresu, ale dříve již občas takovou informaci z někoho pomocí svého šarmu vymámil. Usmál se na pracovnici a vysvětlil jí, že se dobře zná s Bertií Waltonovou a ta ho informovala, že je dům na prodej. Nemohla by ho teď hned kontaktovat s majitelkou? Rád by jí udělal nabídku, než odtud odjede.

Pracovnice realitní kanceláře se zasmušila. To byste neuvěřil, řekla. Ani ne před dvěma hodinami mohl mluvit s majitelkou přímo tady. Teď je na cestě z města – kam, to neřekla. Je to skutečně velmi zvláštní. Žádné telefonní číslo, na kterém by ji bylo možné zastihnout, nenechala, že prý se ozve, jakmile se usadí. Ovšem… pokud by chtěl učinit nabídku, ona může sepsat smlouvu a majitelce ji předložit, hned jak se ozve.

Neměla představu, kdy by to mohlo být? zeptal se Matt.

Realitní makléřka protáhla obličej. Bohužel ne.

Omluvně se usmál a řekl, že tohle by mu nevyhovovalo, ale vzal si její vizitku.

Venku před realitní kanceláří se zhluboka, nešťastně nadechl vyprahlého vzduchu. Byl si skoro jistý, že Rachel zamířila ke své přítelkyni do Dallasu, k té potrhlé blondýně v rajtkách a jezdeckých botách, která přijela v noci po nehodě. Carla nebo Cassie, něco takového. V rozrušení její jméno nezaznamenal. Možná si vzpomene Amos. Až získá jméno přítelkyně, zbytek bude snadný. Od telefonní operátorky získá adresu, zjistí si letecké spoje do Dallasu a ještě v noci tam bude.

V autě vytočil na přenosném telefonu číslo domů. Když dědeček zvedl sluchátko, Matt ho požádal, aby mu předal Amose – věděl, že je právě ve Warwick Hallu. Percy tak hned učinil. „Co pro vás můžu dělat, Matte?“ zeptal se Amos.

„Rachel dala dům do prodeje a odjela z města, aniž komukoli řekla, kam míří, ale vy byste mi ji možná mohl pomoct najít, Amosi. Nepamatujete si jméno té Racheliny spolubydlící z Texaské zemědělské univerzity – toho ženského dynama, co jsme se s ním setkali v noci po nehodě? Řekl bych, že Rachel bude bydlet u ní v Dallasu.“

Matt úplně viděl, jak je Amos nešťastný. „Je mi líto, Matte, ale obávám se, že jsem její jméno taky nezachytil.“

Matt udeřil dlaní do volantu a v duchu zaklel, ale prohodil jakoby nic: „Kvůli tomu se netrapte, Amosi. Třeba mi to poví Sassie nebo Henry.“

Jenže ani Henry si jméno nepamatoval. „Pokud vím, tak slečna Carrie,“ odpověděl Henry. „Příjmení cizejch lidí hned zapomenu. Možná si vzpomene teta Sassie. Je u mojí mámy. Nechcete jí zavolat?“

„Dejte mi její číslo, Henry.“

Jenže ani tam neuspěl. Sassie mu řekla, že ji strašlivé události toho dne tak zdolaly, že nevěděla, kde jí hlava stojí.

V tom případě to chce detektiva, rozhodl se a zařadil zpátečku. Zkontaktují detektivní agenturu, aby ji vystopovala. Vymačkával na tlačítku číslo do své kanceláře v Howbutkeru a představoval si přitom, jak Rachel na střeše domu přitlouká vší silou – pomstychtivě – hřebíky. Není pomsta tím záměrem, hnací silou, která ji udržuje, aby se nezhroutila? Pomsta komu? A proč? V hloubi duše měl pocit, že to ví. Ten mrazivý pocit mu napovídal, že terčem bude dědeček.

„Nancy,“ požádal, když se ozvala jeho sekretářka, „všeho nechte, najděte mi jméno a číslo spolehlivé detektivní agentury v Dallasu a pak mi zavolejte zpátky. Jedu domů.“

Kapitola šedesátá čtvrtá

DALLAS, TEXAS, SOBOTA

Rachel se ráno vzbudila a s úlekem zjistila, že smaltované hodiny na nočním stolku ukazují devět hodin. Opřela se o loket a zmateně se rozhlížela po chladném, bíle vymalovaném pokoji, dokud si neuvědomila, že spala v hostinském pokoji stroze moderního městského domku Carrie Sutherlandové. Uvažovala, že vstane, jak ji k tomu vybízel vrozený farmářský pocit viny, že se válí v posteli a promarňuje den. Takhle dlouho nespala od sobotních dopolední na základní škole. Po chvíli se však zase natáhla. Žádná pole, o která by se starala, už nejsou.

Jako obvykle při probuzení, i nyní na ni padl příkrov sklíčenosti. Naučila se klidně ležet a vyprázdnit mysl; nakonec si příkrovem najde cestu paprsek rozumného myšlení. Dnes ráno se soustředila na důvod, proč se rozhodla jet do Dallasu o den dřív, když věděla, že Carrie bude mimo město až do nedělního odpoledne, tedy do doby Rachelina plánovaného příjezdu. Jenže – jako při všem, na co nasměrovala v uplynulých dvou měsících svou zuřivou energii – s přípravou rodičovského domu k prodeji byla hotová v předstihu a sem přijela, protože neměla kam jinam jít. Nyní přemýšlela, jak vyplní čas a vydrží o samotě v tomhle mrazivém iglú bez ztráty zbytku zdravého rozumu.

Zazvonil telefon a Rachel ho nechala zazvonit jen jedinkrát; prostá potřeba slyšet lidský hlas ji přiměla vymrštit se z postele a zvednout sluchátko. Odkašlala si: „Haló. Tady je byt Carrie Sutherlandové.“

Rozhostilo se překvapené mlčení, pak se radostně ozval důvěrně známý mužský hlas, který jí vždy připomínal kšandy a flanelové košile: „Rachel? Jste to vy?“

Udělala obličej a v duchu si spílala, že šla k telefonu. Taylor Sutherland, Carriin otec, očividně neví, že dcera odjela z města a se svým nejnovějším přítelem si užívá hédonistických radovánek, které nabízí MGM Grand Hotel and Casino v Las Vegas. Jako puritánský jižanský baptista by s tím nesouhlasil.

„Dobré ráno, Taylore,“ pozdravila. „Přijela jsem předčasně, ale obávám se, že tady Carrie momentálně není. Nejspíš… nějaká ranní schůzka.“

„Eh-hm. Někam na víkend odletěla a nechala vás, abyste se starala o sebe sama, že?“

„Je to moje chyba. Měla jsem přijet až zítra odpoledne.“

„Nebudu vás uvádět do rozpaků a vyptávat se, kde je nebo s kým. Vydržíte to v té ledničce? Nastavte si termostat podle libosti. Toho upozornění, co tam vyvěsila, si nevšímejte. Je absurdní, v jaké ledárně tam žije, jen aby ochránila ta svá moderní plátna.“

Rachel se usmála. Pokud jde o dceru, nikdo Taylora Sutherlanda neošálí. A pokud jde o upozornění, měl na mysli chromovanou tabulku PROSÍM NEREGULOVAT umístěnou vedle termostatu. Carrie byla vážnou sběratelkou cenných olejů a v bytě udržovala pomocí termostatu stabilní teplotu, aby je uchránila před tepelnými výkyvy. Nyní se zeptal otcovsky starostlivým tónem: „Co si ale celý den počnete?“

„Abych řekla pravdu, nevím.“

„Carrie nemá doma nic, co by stálo za čtení, a vsadím se, že v lednici není ani nic k jídlu. Co kdybyste zašla za mnou do kanceláře? Mám tady dneska na práci nějaké papírování a můžeme si popovídat o tom, co jste chtěla probrat v pondělí. Dáme si pár ginů s tonikem a pak si skočíme na hamburger. Co tomu říkáte?“

Rachel si povzdechla úlevou. „Říkám, že to zní skvěle.“

„Tak tedy kolem jedenácté.“ Udal jí adresu a nejsnazší cestu do kanceláře, a než zavěsil, poradil jí: „Přijďte nalehko. Přes víkend tady vypínají klimatizaci.“

Rachel chovala k Tayloru Sutherlandovi velkou úctu. Udržoval si image venkovského chlapce ve městě, ale za prosťáčkovským divadýlkem se skrýval brilantní právnický mozek, který ohrozil už mnoho důvěřivých protivníků. Byl vdovec a Carrie byla jeho jediné dítě. Rachel věděla, že si potrpí na přesnost, a tak jí zbylo ještě pět volných minut, než se v jedenáct hodin vřítil do teplého sobotního klidu své přepychové čekárny. „Rachel, děvenko! Nebudu se ptát, jak se máte, protože si myslím, že to vím zatraceně dobře, ale na děvče, které schytalo takové rány, vypadáte moc dobře.“

„To říkáte jen ze zdvořilosti,“ zavrtěla hlavou v jeho objetí. „Kéž by i zrcadlo bylo tak laskavé.“

„Jste moc kritická. Pojďte dál a já nám připravím pár ginů s tonikem, abychom se ochladili.“

Taylor naléval do sklenic gin a přitom s pochopením povídal o Carriiných „drsných způsobech“. Rachel měla dojem, že tato úvodní slova mají zabránit okamžitému přístupu k jádru jejich schůzky. Carrie jí schůzku domluvila a otce informovala o zvláštnostech poslední vůle tety Mary. Vysvětlila mu také, že Rachel našla usvědčující doklady, které by mohly sloužit jako podklad k žalobě na Percyho Warwicka. Měla pocit, že Taylor Percyho zná.

Když postavil sklenice na konferenční stolek, pohodlně se usadil do křesla a sepjal ruce na vypnutém bříšku své kostkované košile. „Takže Carrie mi říkala, že vaše prateta bez vašeho vědomí a vám přímo před nosem prodala Toliver Farms; a rodinnou plantáž, kterou jste podle očekávání měla zdědit, odkázala Percymu Warwickovi.“

Uvědomila si důvěrný tón, s nímž vyslovil to jméno, a její optimismus prudce poklesl. „Vy tedy Percyho Warwicka znáte.“

„Znám.“

„Nevznikl by konflikt zájmů, jestliže – pokud bych s tím šla k soudu – byste se rozhodl ten případ vzít?“

„Teď je předčasné o tom mluvit. Nechme to zatím stranou a vy mi povězte, proč jste tady.“

„Než k tomu přistoupíme, Taylore, ráda bych věděla, zda se na to, co vám jako advokátovi povím, vztahuje povinnost zachovat to jako důvěrné informace bez ohledu na to, jestli se z toho stane soudní případ a ze mě váš klient.“

Vlídně se usmál. „Samozřejmě že ano, protože vám naúčtuji honorář za konzultaci, kterým tato povinnost automaticky vzniká – zaplatíte mi v hospodě hamburger.“

„To by šlo,“ pousmála se a potom vážně dodala, „protože tohle se Percyho Warwicka týká. Jak dobře ho znáte? Jste přátelé?“

„Přátelé tak docela ne. Spíš náhodní známí.“ I on zvážněl. „A pokud jde o mě, jsem jeho obdivovatel. Pro uchování lesů a pro rozumné odstraňování průmyslových odpadů toho udělal víc než kterýkoli jiný člověk z branže. Co má tohle společného s Percym?“

Rachel si na povzbuzení srkla ginu s tonikem. „Jsem přesvědčená, že vědomě zakoupil od mojí pratety půdu, která jí nepatřila. Patřila mému otci Williamu Toliverovi. Mám veškeré důvody si myslet, že otec zemřel, aniž tuto skutečnost znal.“

Taylor několik vteřin seděl a nic neříkal; vypadal jako člověk naslouchající jazyku, který nedokáže určit. „Jaké máte důkazy, jež by opodstatňovaly vaše podezření, a jak jste k nim přišla?“

Rachel v kostce vyložila sled událostí, jež vedly k objevení zelené kožené krabice, a popsala její obsah.

„Máte ty materiály s sebou?“

Rachel otevřela kabelku a vytáhla kopie poslední vůle Vernona Tolivera a dvou dopisů. Taylor si nasadil brýle, a zatímco četl, Rachel tiše popíjela. „Tak co?“ zeptala se, když odložil papíry stranou.

Ozvalo se vrznutí kůže křesla, Taylor se zvedl, vrátil se k baru a ukázal na její sklenici s němým dotazem, zda nechce dolít. Zavrtěla hlavou a sledovala, jak velice si dává na čas a s jakou pečlivostí si nalévá další gin s tonikem. Vzpomněla si, že si nesmírně dlouho hrál se slazením ledového čaje, nyní však měla podezření, že otálí záměrně. „No tak, Taylore,“ oslovila ho znovu. „Je to kauza, nebo marním váš i svůj čas?“

„Pokud jde o váš čas, nevím, ale můj určitě ne,“ odpověděl s otcovským zamrkáním, které mu prohloubilo vrásky kolem očí. „Nejprve bych měl pár otázek. Zaprvé, našla jste převodní listinu?“

„Ne, v té krabici nebyla.“

„A v té vaší zelené krabici – našla jste dědečkův úmrtní list?“

Rachel zavrtěla hlavou.

„A co doklady o poručnictví vaší pratety?“

Překvapilo ji, že ji samotnou vůbec nenapadlo o nich přemýšlet, a tak odpověděla: „Ne, nenašla.“

„Váš otec jí byl svěřen do péče?“

Na Rachelině čele vyskočila vráska. „Vždycky si to myslel.“

„Ptám se, protože vaše prateta – jako opatrovnice vašeho otce – mohla být přesvědčená, že prodej té půdy je v jeho nejlepším zájmu. Samozřejmě si k tomu měla opatřit souhlas soudu. Mám však problém s těmito daty.“ Rachel se naklonila nad stolek a podívala se na data, na která ukazoval špičkou pera. „Dopis vašeho dědečka je datovaný 13. května 1935; Percyho 6. července. Můžeme soudit, že převod se uskutečnil krátce poté. I kdyby Miles zemřel jen pár dní po odeslání tohoto dopisu sestře, dostala by oficiální vyrozumění o jeho smrti teprve za celé týdny. Byrokratické soukolí se v roce 1935 otáčelo ještě pomaleji než dnes – a on navíc zemřel v zámoří, ve Francii.“

Rachel cítila, jak jí oči vylézají z důlků. „Chcete říct, že i kdyby teta Mary byla otcovou opatrovnicí, tak v době, kdy se půda převedla na Percyho Warwicka, jí nebyla?“

„Je to tak.“

„Jestliže byla teta určena opatrovnicí, poté co se půda prodala, legalizovala se tím ta transakce?“

„Ne. Soudní rozhodnutí by nebylo retroaktivní. Převod vlastnického práva by stále byl podvodný.“

Rachel se natáhla pro teď už vodový gin s tonikem a usrkla si, aby si svlažila vyprahlé hrdlo. Postavila sklenici zpátky na stolek a zeptala se: „Znamená to, že můžu podat žalobu pro podvod?“

Taylor uchopil dědečkův dopis. „Nejprve – máte jiný podpis Milese Tolivera, kterým by se potvrdila pravost tady toho podpisu?“

Rachel pomyslela na účetní knihy s dědečkovými podpisy, které bývaly v pracovně na Houston avenue. „Vím, kde seženu ukázky jeho rukopisu na porovnání,“ odpověděla. „Tím je tento problém vyřešen. Co dál?“

Taylor zaváhal a Rachel napadlo, že bojuje s neochotou vznést žalobu proti Percymu Warwickovi. „Budete muset prokázat, že k převodu vlastnictví skutečně došlo, a pokud ano, pak že Percy koupil právě tuto popsanou půdu. To uděláte tak, že zajdete k howbutkerskému okresnímu soudu a ověříte si v rejstříku převodů půdy, že kolem tohoto data došlo k transakci mezi vaší pratetou a Percym Warwickem. Pak si promluvíme dál.“

„Ale jestli zjistím, že se taková transakce opravdu uskutečnila, bude mi to stačit jako důkaz, že došlo k podvodu?“

Taylor si s odpovědí dal opět na čas. „I když je na postupní listině jméno Mary DuMontové, její bratr ji jasně instruoval, že má půdu podržet, dokud jeho syn nedosáhne věku jednadvaceti let. Jestliže Mary DuMontová prodala tu půdu jako svou vlastní, bez soudního souhlasu, pak je to podvod.“

„Nevztahuje se na podvod nějaká promlčecí doba?“ zeptala se a zatajila dech.

„Ano, ale ta začíná od doby, kdy se podvodná transakce zjistí. Kde přesně jsou ty pozemky u Sabine? Nestojí na nich něco?“

Pomalu vydechla. „Mám dojem, že společnost Warwick Industries na nich postavila obrovskou celulózku a papírnu a také rozlehlý kancelářský komplex. Nedaleko stojí také obytná zástavba.“ Očekávala, že Taylor projeví překvapení, ale jeho jedinou reakcí bylo, že zakroužil sklenicí na vlhkém ubrousku. „Na co přesně bych měla právo, kdyby se podvod prokázal?“ zeptala se.

Taylor teď lehce přimhouřil jedno oko a odpověděl: „Pokud bylo vlastnictví převedeno nezákonně, měla byste jako otcův dědic právo nejen na tu půdu, ale také na všechna existující vylepšení a stavby na ní. Výjimkou by mohla být ta bytová zástavba.“

Rachel zavřela oči a sevřela pěsti. Ano! Bylo to víc, než mohla očekávat. Poprvé po dlouhé době cítila, že má důvod žít. Zvedla oční víčka a upřela na právníka přímý pohled. „Jak byste osobně vnímal, kdybych žalovala Percyho Warwicka o to, co mi patří?“

Taylor se zamračil. „Vy… nemyslíte tu půdu, že ne?“

„Ale ano, myslím. Finanční vyrovnání mě nezajímá.“

Právník si ji dlouho prohlížel, pak se zhoupl v křesle dozadu a znovu si propletl prsty na vystouplém břiše. „Pamatujte, že jste se ptala,“ varoval ji, „tak tady to je. Navzdory oprávněnosti svého nároku byste mě velmi zklamala, Rachel. Vaše žaloba by mohla vážně poškodit nejefektivnější a ekonomicky životně důležitý podnik v této části státu, nemluvě o tom, jak by ztížila poslední roky života jednoho z opravdu velkých mužů Texasu.“ Odmlčel se, aby jí poskytl čas zareagovat, ale když dál nevzrušeně mlčela, pokračoval. „Vím o penězích, které budete dědit, Rachel, především díky šlechetnosti vaší pratety a pak –“ smutně pokýval hlavou – „v důsledku strašné, předčasné smrti vašeho otce a mladšího bratra. Samozřejmě nevím, proč Percy Warwick uzavřel v roce 1935 s Mary DuMontovou takovou smlouvu – pokud se to skutečně stalo –, ale tuším, že k tomu měl dobré důvody. Byla to velmi těžká doba a je možné, že prodej té půdy zabránil finanční katastrofě, do které by se dostala vaše prateta a následně její dědicové, k nimž patříte.“ Zvedl sklenici; jeho oči se už přes obroučky nekoukaly vřele a otcovsky. „Myslím si, že tím by měla být vaše otázka zodpovězena.“

Rachel nebojácně jeho pohledu neuhnula. „Uvidíme,“ řekla. „Díky za upřímnost. Jsem ráda, že jsem přišla ke správnému člověku, který by mou kauzu převzal, pokud by k soudnímu jednání došlo.“

Taylor položil sklenici. „Což znamená?“

„Nechci ublížit Percymu Warwickovi, ani nechci vzít jeho vnukovi jeho dědictví. Co bych dělala s celulózkou a papírnou?! Chci udělat směnu – mou rodinnou plantáž v Somersetu za Percyho průmyslový komplex u Sabine.“

Taylor na ni mlčky hleděl, pak se mu v obličeji rozlil úsměv. „Aha,“ přikývl, „tak tohle nejspíš strávit dokážu.“

Pohlédla na hodinky. „Což mi připomíná: Je dvanáct pryč. Umím si představit, že jste už zralý na ten hamburger – na můj účet.“

Chvatně se zvedl. „Nebude to jen hamburger, ale taky hranolky, cibulové kroužky, kola a jako dezert dva čokoládové řezy.“

Rachel si přehodila kabelku přes rameno. „A vy si děláte starosti s tím, jak se Carrie stravuje.“

Kapitola šedesátá pátá

Rachel se vydala po šipkách ukazujících cestu ke kanceláři tajemnice v budově howbutkerské radnice. Bylo pondělní odpoledne následující po jejím setkání s Taylorem Sutherlandem. Zvolila tuto dobu jako nejvhodnější část dne, kdy si jejího příjezdu a odjezdu z Howbutkeru snad nikdo nevšimne. Byl říjen, ale stále vládlo vysilující vedro a po městě se pohybovalo jen málo lidí. Většinou si dopřávali zdřímnutí po obědě – někdy i za pultem svého obchodu – a hlavně se snažili držet se v chládku. V jednom motelu v sousedním okrese si rezervovala pokoj na přespání pro případ, že by se po skončení svého úkolu cítila na zpáteční cestu do Dallasu příliš unavená – ke Carriiným dveřím to má odtud tři hodiny jízdy.

Rachel tajemnici nikdy neviděla, ale byla si jistá, že ta žena pozná ji. Pokud nebyla mezi četnými smutečními hosty na pohřbu, stačilo jí jen letmo se ohlédnout za záda na visící fotografii Racheliny pratety pořízenou při slavnostním předání budovy radnice v roce 1914, aby poznala její totožnost. Rachel toužila po anonymitě. Kdyby se Matt doslechl, že je ve městě, šel by ji vyhledat – proto vyměnila svůj zelený BMW, který Amos zná, za Carriin černý suburban a rezervovala si motelový pokoj za hranicemi okresu. Nemohla riskovat, co by setkání s ním udělalo s jejím pevným předsevzetím. Jestliže se její podezření prokážou, pak oni dva stejně nemají žádnou naději. Už nikdy nebude cítit k Percymu to co dřív a Matt jí nikdy neodpustí, jestliže jeho dědečka dovleče k soudu a odhalí jeho spolupachatelství při podvodu. Byla si jistá, že k tomu nedojde, ale už samotná hrozba zničí to, co mezi nimi bylo. Musí celou záležitost skončit, než se tu náhodou objeví Matt, jeho dědeček nebo Amos.

Zpoza pultu její příchod zvědavě pozorovala žena středních let oblečená v letních šatech; očividně se usilovně snažila její vyhublý obličej a postavu někam zařadit. „Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se a pohlédla na její levou ruku, kterou Rachel položila na ošoupanou borovicovou přepážku.

„Jsem si jistá, že můžete,“ řekla Rachel. „Ráda bych se podívala na záznam z roku 1935 o převodu nemovitosti z Mary Toliverové DuMontové na Percyho Warwicka. Datum asi kolem osmého července.“

Úřednici se rozzářily oči poznáním. Pohladila Rachelinu ruku. „Slečno Toliverová, přijměte prosím jménem Howbutkeru naši nejhlubší soustrast k vašim všem ztrátám,“ zahlaholila; zdůrazněné slůvko všem nepochybně zahrnovalo její naději na zdědění Somersetu.

„Děkuju vám. Jste velmi laskavá,“ odpověděla Rachel monotónním hlasem, který si zvykla používat, aby zabránila dalším projevům soucitu.

„Okamžik, hned se podívám na to období do registru.“ Za chvilku, zatímco Rachel nespouštěla oči ze dveří, se vrátila se svazkem v tvrdých deskách. „Strana 306,“ řekla. „Kdybyste potřebovala s něčím pomoct…“

„Děkuju vám, to zvládnu. Strana 306.“

Odnesla si svazek ke stolku mimo dohled slídivých očí úřednice a odpověď na své pátrání dostala okamžitě. Strana 306 odhalila, že čtrnáctého července 1935 Mary Toliverová DuMontová převedla jistý pozemek na Percyho Matthewa Warwicka. Úřední popis umístění pozemku odpovídal tomu, co obsahovala poslední vůle Vernona Tolivera. Na přiložené mapce byl pozemek podél Sabine přesně zakreslen. Přiléhal k hranicím obhospodařované půdy, ve které Rachel poznala Somerset.

S hořkou pachutí v ústech zvedla oči od knihy a otřásla se zuřivostí. Percy… a teta Mary, zloději a podvodníci…, mlčeli, zatímco ta lež sžírala její matku, zničila rodinnou pohodu a jí znemožnila vrátit se domů. Jak to všechno mohlo být jiné, kdyby byl otec znal pravdu. Rodiče a malý bratr mohli stále žít…

Odnesla otevřený svazek zpátky k pultu a ukázala na mapku. „Není tu nějaký záznam, který by ukázal, jestli na tomhle pozemku něco nestojí?“

Úřednice si maličko postrčila brýle, aby si mohla nákres dobře prohlédnout. „Prokázaly by to daňové záznamy, ale není to zapotřebí. Přesně zde stojí celulózka a papírna Warwick Industries.“

„Jste si tím jistá?“

„Jsem. Náš dům je… asi tady.“ Úřednice ukázala prstem na místo na mapě. „Je to taková bytová zástavba, firma Warwick Industries to vybudovala pro zaměstnance. Manžel tam dělá mistra.“

„Skutečně?“

Rachelin tón vyvolal pronikavý pohled. Žena stáhla prst; bylo zřejmé, že přemýšlí, proč se Rachel zajímá o manželovo pracoviště s jeho dlouhodobou pracovní jistotou, benefity a důchodovým zajištěním. Nechce se v tom šťourat, protože sama tu už místo nemá? „Smím se zeptat, proč vás to zajímá?“

„Možná na to mám majetkový nárok,“ odpověděla Rachel; její hlas zněl jako praskání ledu. „Vytáhla byste mi laskavě poslední daňové záznamy týkající se této nemovitosti, a když už jste v tom, ověřila byste datum, kdy se Mary Toliverová DuMontová stala poručnicí Williama Tolivera? Požádala o to v roce 1935.“

„To je asi v archivech v suterénu a bude to chvíli trvat.“

„Počkám.“

Tajemnice se zmateným, stísněným výrazem se vzdálila od přepážky a zmizela za dveřmi. Rachel pocítila náhle znepokojení. Musí zrovna kápnout na ženu, jejíž manžel dělá mistra u Matta. Co když úřednice, která už navíc chová nějaké podezření, řekne manželovi, co tu Rachel zjišťuje, a ten vyrozumí Matta? Jestli je v práci, dojet do centra by mu trvalo aspoň půl hodiny. Dá té ženě dvacet minut, ale pak bude rychle upalovat do suburbanu.

Už se chystala odejít, když se tajemnice znovu objevila. „Tady je kopie daňového přiznání z roku 1984,“ řekla a mrskla jím na pult, „a kopie soudního rozhodnutí o poručnictví vaší tety. Chcete ještě něco?“ Významně pohlédla na hodiny nad fontánkou s vodou na pití. „Teď mám pauzu.“

Rachel rychle zkontrolovala datum, kdy se její otec oficiálně stal svěřencem tety Mary: 7. srpna 1935. „Obávám se, že mám ještě jednu žádost,“ řekla. „Chtěla bych kopii strany 306 a té přiložené mapky.“

Úřednice stiskla rty. „To je za poplatek,“ upozornila.

Rachel rozepnula kabelku. „Řekněte, kolik.“

Po několika dalších napjatých minutách se fotokopie ocitly v její kabelce. Rachel rychle odcházela, ale ve dveřích se ohlédla. Jak očekávala, úřednice měla sluchátko přitisknuté k uchu a svému posluchači četla text z otevřeného registru převodu nemovitostí.

„Matte, tady je Curt. Nevím, jestli to je důležité, nebo ne, ale právě mi volala manželka z radnice. Říkala, že před pár minutami tam byla Rachel Toliverová.“

Se sluchátkem u ucha se Matt otočil na židli od okna, ze kterého už přes hodinu apaticky zíral. „Cože? Rachel Toliverová je ve městě?“

„Přesně tak. Marie říkala, že se vyptávala na nějaký převod nemovitosti.“

„Ještě tam je?“

„Podle Marie právě odešla.“

„Neřekla, kam jde?“

„Ne, šéfe.“ Curt dal povzdechem najevo, že snad ani nemusel volat, pokud se Matt zajímá pouze o Rachel Toliverovou. „Marii nepřipadala moc přívětivá. Myslel jsem, že byste třeba chtěl vědět, v čem se šťourala.“

Matt stiskl na telefonu tlačítko hlasitého poslechu, zvedl se a sluchátko položil. „Chci, Curte. Co to bylo?“ Otevřel šatní skříň dokořán a stáhl z ramínka sportovní sako.

„Byla na úřadě zjišťovat, jak to bylo s převodem nějaké půdy v červenci 1935 z její pratety na vašeho dědečka,“ odpověděl Curt. „Slečna Mary v té době zřejmě prodala panu Percymu část pozemků.“

Matt se zastavil, jeden rukáv zůstal prázdný. Dědeček se nikdy nezmínil, že by od Mary něco takového koupil. Proč by to mělo zajímat Rachel? „Jste si jistý, že to Marie nepopletla?“

„Tak jistý, jako že mám dneska k večeři zase sekanou. Je přece pondělí, ne? Marie říkala, že to děvče nevypadá dobře. Je strašně hubená. Víte, viděli jsme ji na pohřbu slečny Mary. Tehdy vypadala ohromně. Podle Marie to je teď někdo úplně jiný.“

„Taky jsem to slyšel,“ připustil Matt a nasoukal do saka i druhou ruku. „Neříkala Marie, o jaký pozemek jí šlo?“

„Ano, říkala. Je to ten, kde právě stojím.“

Matt upřel prázdný pohled z okna. „Pozemek, kde stojí náš závod?“

„Právě ten. Marii její dotazy znepokojily. Prý to děvče vypadalo… rozhněvaně.“

„Ano…, rozhněvaná určitě je,“ přisvědčil Matt. To je dobře, pomyslel si. Hněv tě udrží na hladině. Žal by tě utopil – ale hněv na koho?

„A teď překvápko, šéfe. Když se jí Marie zeptala, proč se o ten pozemek zajímá, odpověděla, že na to má možná majetkový nárok. Co tím mohla myslet?“

Matt si připomněl slova Bertie Waltonové: vnitřní síla…, cíl. A co řekla Rachel Amosovi: Brzy se to dozvíte. „Nevím, Curte, ale jdu to zjistit.“

„Ještě něco, Matte,“ upozornil ho Curt. „To Toliverovic děvče chtělo, aby Marie ověřila datum, kdy byl slečně Mary svěřen do péče její táta William Toliver. Nepřipadá vám to čmuchání nějak zlověstné?“

Matt už měl dveře kanceláře otevřené a klíčky od auta v ruce. „Je to důvod k zamyšlení. Díky, Curte, a… čím míň toho řeknete – komukoli –, tím líp, rozumíte?“

„Jistě, šéfe. Naučil jsem se, že pokud nechci, aby se o něčem mluvilo po celém městě, nesmím to říct žádné ženské.“

„Správně,“ přitakal Matt.

Vyběhl z kanceláře k autu, a když vyjížděl z parkoviště, vymačkal číslo do Amosovy kanceláře. „Susano? Tady je Matt Warwick. Spojte mě prosím s Amosem.“

Musela Amose vyrušit z jednání. „Co se děje, Matte?“ zeptal se znepokojeným hlasem. „Něco s Percym?“

„Ne, Amosi. Omlouvám se, že jsem vás vystrašil. Jde o Rachel. Právě jsem se dozvěděl, že je ve městě. Jakým jezdí autem?“

„Když jsem ji viděl posledně, měla BMW. Tmavozelené. Chcete říct, že je tady a nedala nám vědět?“ Hlas se mu zachvěl pocitem ublíženosti. „Jak jste se dozvěděl, že je v Howbutkeru?“

„Povím vám později. Teď jsem na cestě do centra, jedu ji najít.“

„Matte –“

„Později, Amosi,“ ukončil hovor, aby mohl zavolat jinam. Jestliže se Rachel usadila v Dallasu, je možná už na cestě zpátky. Prolétl telefonní seznam na přístrojové desce a vymačkal číslo. „Potřebuju mluvit s Danem,“ požádal spojovatelku a za pár vteřin měl na telefonu šerifa howbutkerského okresu. Matt přednesl svou žádost.

„Tmavozelené BMW,“ opakoval šerif. „Pošlu pár chlapců na I-20 a zkusíme ji najít. Pak se vám znovu ozvu.“

„Jestli ji najdou, povězte jim, ať jsou na ni slušní, až ji budou odstavovat,“ požádal ještě Matt.

„Jakého přestupku by se měla dopustit?“

„Určitě na něco přijdou, ale hlavně ať se chovají slušně.“

Matt uvažoval, co podnikne dál. Byly skoro čtyři hodiny. Doufal, že si Rachel uvědomuje, že nemůže jet zpátky do Dallasu takhle pozdě. Dostala by se přímo do dopravní špičky, která je tu – s výjimkou Houstonu – nejšílenější v Texasu. Spojil se telefonicky se svou kanceláří: „Nancy, zavolejte do hotelu Fairfax, do Holiday Inn a taky do Best Western a zeptejte se, jestli se tam neubytovala Rachel Toliverová. Když ne, nechte jim moje číslo a povězte jim, ať se mi ozvou, jakmile se objeví. Pak mi zavolejte, jak jste dopadla.“

Třicetiminutová kontrola na výjezdech z města žádnou informaci o tmavozeleném BMW nepřinesla a sekretářka mu zavolala, že na žádném ze tří čísel, kam volala, se Rachel Toliverová nezaregistrovala. Matt nevěděl, co má dělat, a byl znepokojený – proč si Rachel myslí, že může mít majetkový nárok na ten podnik? Otočil range rover, aby se vyptal dědečka.

Kapitola šedesátá šestá

Matt vyběhl po schodech nahoru do pracovny, kde dědeček poslední dobou zřejmě tráví čím dál víc času. Od Maryiny smrti a následujících tragických událostí ztratil elán. Skoro neměl chuť k jídlu a přestal docházet do klubu na pravidelná cvičení. V kanceláři se objevil jen párkrát, dva měsíce se už nejel podívat do dřevorubeckých táborů jejich společnosti a přestal docházet i na úterní dopolední schůzky se starými spolužáky v Radniční kavárně.

Jeho duševní i zdravotní stav začal značně znepokojovat Matta a Amose, kteří si každý den vyměňovali dojmy ohledně jeho postojů a chování.

Když vnuk vešel do jeho pracovny – naprosto nezvykle o několik hodin dřív než obyčejně, a navíc s výrazem, který Percy pojmenoval „nezahrávejte si se mnou“ –, jeho dědeček zvedl s ironickým překvapením obočí.

„Čemu vděčím za to potěšení?“ zeptal se vleže na skládacím křesle u krbu, stále ještě v domácích pantoflích. Matt viděl, že mu přinesli tác s obědem; talíř kuřecí polévky s nudlemi – dědečkova oblíbená – chladl vedle nedojedeného šunkového sendviče.

Matt si uvědomil, že se nestihl naobědvat, a zakousl se do sendviče. „Rachel Toliverová je – nebo byla – ve městě,“ oznámil.

Percy zvedl hlavu. „Jak to víš?“

„Curtovi to volala manželka z radnice a on mi to hned vyklopil. Pokoušel jsem se najít její auto, ale nepodařilo se mi to.“ Sendvič zmizel na dvě kousnutí. Matt ho zapil Percyho zteplalým ledovým čajem, otřel si ústa a přitáhl si židli k dědečkovi. „Marie říkala, že si Rachel ověřovala doklady o nějaké půdě, kterou ti Mary DuMontová prodala v roce 1935. Říkala taky, že Rachel tím byla úplně posedlá.“

Pokud potřeboval důvod, který by ospravedlnil jeho znepokojení, pak se mu ho teď dostalo. Matt sledoval, jak se dědečkovi vytratila veškerá barva z obličeje. „Nevěděl jsem, že závod u Sabine byl postavený na pozemku zakoupeném od Mary,“ pokračoval. „Teď přemýšlím, jak se to Rachel dozvěděla a co ji na tom zajímá.“

Percy si povzdechl a opřel si hlavu o vysoké opěradlo křesla za sebou. „Ach Matte…“

„Co je, dědo? Co se děje?“

„Myslím, že jsme asi v bryndě. Rachel určitě našla doklady, které Mary v den své smrti chtěla zničit.“

Sevření kolem Mattova žaludku zesílilo. „Jaké doklady?“

„Ty, co byly v truhle, kterou měl Henry na její pokyn otevřít. Pamatuješ, jak nám Sassie říkala, že její poslední slova byla, že musí jít do podkroví? Sassie to určitě řekla i Rachel a ta si domyslela, že je nahoře něco důležitého, a šla to zjistit. Amos říkal, že když večer po tom neštěstí odvedl Rachel do jejího pokoje, viděl na posteli rozházené nějaké doklady… doklady, které předtím byly v zelené kožené krabici. Ta, jak se pamatuju, patřila Mary…“

„Čeho se týkaly, že to přimělo Rachel pátrat v registru?“

Percy zvedl ruku, aby naznačil, že na něj nemá spěchat. „Amos poznal, že jeden z nich je poslední vůle Vernona Tolivera. Vernon v ní odkázal kus půdy podél Sabine svému synu Milesovi…“

Matt se zmateně zachmuřil. „Počkej okamžik. Říkal jsi, že Miles nezdědil nic – že všechno dostala Mary.“

„Nic takového jsem nikdy neřekl. Jenom jsme s Mary dopustili, aby vznikla taková domněnka. Ne že by v tom byl velký rozdíl.“

Matt se předklonil blíž k dědečkovi. „Tak… řekněme si to na rovinu. William se nikdy nedozvěděl, že jeho otec zdědil tu půdu?“

„Je to tak.“

„Ta informace mu byla záměrně utajena?“

„Je to tak.“

„Utajila ji Mary?“

„Ano.“

Matt měl pocit, že se mu šunkový sendvič vrací. „A Rachel teď zná pravdu o té lži, která napomohla rozvratu její rodiny?“

„Zdá se, že ano.“

„A náš závod stojí na půdě, kterou zdědil Miles?“

„Ano.“

„Jak se k tomu Mary dostala, že ti to mohla prodat?“

Percy si otřel obličej rukou pokrytou jaterními skvrnami; vypadal na devadesát. „Obávám se, že to vysvětlují další dokumenty z té krabice. Amos říkal, že viděl dva dopisy… Jeden byl psaný mojí rukou. Ten druhý nepoznal, protože Rachel strčila všechno zpátky do krabice, ale tuším, od koho byl…“

Dědeček natáhl roztřesenou ruku pro sklenici s vodou a Matt cítil, jak se mu zvedá žaludek. Po několika dlouhých doušcích Percy pokračoval: „Byl to dopis, ve kterém Miles žádá Mary, aby tu půdu spravovala, dokud Williamovi nebude jedenadvacet.“

„Bože můj –“ Matt se zděšeně odtáhl. „Ty říkáš, že Mary šla proti bratrovu přání a tu půdu stejně prodala?“

Percy přikývl. „Je to tak,“ přisvědčil tiše.

„Určitě ti ten dopis neukázala.“

„Ovšemže mi ho ukázala. Proto znám jeho obsah.“

Matt na něj zíral, neschopný slova. Začal brunátnět. „Dědo, vy jste s Mary vědomě spáchali podvod?“

„Navenek to tak vypadá,“ odpověděl Percy, „ale bylo to jediné řešení pro všechny zúčastněné – Ollieho, Williama, mě, město a… Matthewa. DuMontovi se dostali do finančních nesnází a Olliemu hrozila ztráta obchodů. Ode mě by si v životě nevypůjčil ani cent a Mary byla na mizině. Já jsem sháněl pozemky u vody, na kterých bych postavil celulózku, tak na mě Milesovu půdu převedla. Vypadalo to jako naprosto legální transakce. Na vlastnické listině byla jako nová majitelka uvedena Mary, a nebýt Milesova dopisu, mohla si s tím dělat, co chtěla. Hanebné je, že se ten chlapec nikdy nedozvěděl, že po otci dědil.“

Matt se zvedl; byl příliš znechucený, než aby mohl zůstat sedět. Nyní mu bylo jasné, co dědečka v posledních měsících sžírá zaživa. Domyslel si, co Rachel zjistila, a čekal, kdy všechno vybuchne. „Máš představu, co utajení té informace způsobilo v Rachelině vztahu s matkou – jak to ovlivnilo její rodinu?“

„Netušil jsem to, dokud ses o tom před několika měsíci nezmínil, a hluboce toho lituju. Jsem si jistý, že Mary toho litovala také, ale když se z toho stal problém, nedokázala jeho špatné vnímání zkorigovat. V době, kdy Alice začala považovat Rachel za hrozbu pro Williamovo dědictví, já jsem už na té půdě vybudoval jádro Warwick Industries a Mary toho měla k úvaze víc než jen sdělit synovci pravdu, zejména když uvážila, jaký typ ženy si vzal za manželku.“

Matt se cítil zahanbený a namítl: „Proč nemohla Mary prodat ten svůj drahocenný Somerset, aby zachránila Ollieho obchodní dům?“

„Mary ho v té době prodat nemohla. Půda byla téměř bezcenná a já bych udělal cokoli, abych Olliemu pomohl. Kromě toho, že to byl nejlepší mužský, jakého jsem kdy poznal, Ollie mi ve Francii zachránil život. Odstrčil mě stranou, aby mě nezasáhl granát. To ho stálo nohu.“

Matt si prohrábl rukou vlasy a opět klesl na židli. Bože, co všechno nevěděl o vlastní rodině. „Co stálo v tvém dopise?“

„Napsal jsem Mary, že s tím souhlasím, ale po padesáti letech si samozřejmě nedokážu přesně vzpomenout, jak jsem to formuloval. Ovšem o přibližném datu, kdy se prodej uskutečnil, a o tom, že kupcem jsem byl já, se Rachel musela dozvědět z mého dopisu. Když jsi večer po nehodě dorazil, ona už měla ty dokumenty přečtené a dala si dvě a dvě dohromady. Tím se vysvětluje její chování k tobě, a nás s Mary to ještě víc vykresluje jako dvojici darebáků.“

Matt se k němu naklonil. „Ty myslíš, že Rachel má teď v rukou dopisy, které ohrožují náš podnik u Sabine? Dědo, jak jsi mohl postavit dřevařský závod, který má teď cenu víc než sto milionů dolarů, na pozemku, k němuž nebylo jednoznačně čisté vlastnické právo?“

Percy mávl chabou rukou. „Ach Matte, ta půda byla prakticky vzato ve stavu, kdy ji Mary mohla klidně prodat a já koupit. Žádné jestli a kdyby. Jak jsme mohli vědět, že legálnost prodeje někdo zpochybní? Kdyby jen Mary neschovávala ty dopisy…“

„Proč to dělala?“ zeptal se Matt.

„Asi proto, že se nedokázala rozloučit s bratrovým posledním dopisem, a můj si možná nechávala… aby si připomínala, že při tomto porušení správy svěřeného majetku nejednala sama.“

„Nebo aby tě později vydírala.“

Percy na Matta konsternovaně pohlédl. „Ovšemže ne! Jak si můžeš myslet, že by Mary byla schopná něčeho takového?“

„Proč ti Mary bratrův dopis ukazovala?“ opáčil Matt. „Proč si to nenechala pro sebe, proč tě do toho podvodu zatahovala?“

„Protože taková nebyla!“ odsekl Percy s tváří zarudlou pobouřením. „Nechtěla, abych se do něčeho pouštěl a nevěděl přesně, do čeho.“

„Tak to od ní slušné nebylo!“ kontroval stejně brunátný Matt. „Takhle nemusela nést břemeno podvodného jednání sama.“

Percy kopl do podnožky. „Drž jazyk za zuby, chlapče! Nesuď, dokud nevíš, o čem mluvíš. Mary mi ten dopis ukázala, aby mi dala šanci odmítnout. Já jsem souhlasil, protože jsem neměl moc na vybranou. William by dosáhl jednadvaceti a nezdědil by nic než kus promáčené půdy. V té době mu bylo sedm. Takhle to obchodní dům přežil, Somerset vzkvétal, okres získal pracovní místa, která bych jinak musel převést jinam, a William se stal, jak Mary slíbila, jejím dědicem.“ Odmlčel se a znovu si chvatně lokl vody. „Neříkám, že jsme se nezachovali nesprávně, ale ani zachovat se správně nevypadalo v té době jako dobré řešení.“

Matt to vše do sebe vstřebával otřeseně, mlčky. Nakonec řekl: „Tak jste se s Mary o prodeji dohodli, a proto slíbila Williamovi, že po ní bude dědit. Proč potom ale tahala Rachel za nos?“

Percy smutně vydechl. „Protože v době, kdy to Williamovi slíbila, nečekala, že se objeví Rachel.“

Matt nevěřícně zavrtěl hlavou. „Zatraceně, dědo,“ zabručel tiše. „Věděl Ollie o Milesově dopisu?“

Percy na něj upřel rozzlobený pohled. „Ovšemže ne. Nikdy by s prodejem nesouhlasil.“

Matt suše poznamenal: „Tohle odpovídá tomu, jak jsem ho znal. Dobrá, uklidněme se a pojďme si říct, jaké může mít Rachel asi záměry. Jestliže ty dopisy skutečně prokazují podvod, myslíš, že půjde k soudu, aby otcovu půdu dostala zpátky?“

„Ach ne,“ řekl Percy rychle. „Tady nejde o chamtivost. Chce vrátit to, co si myslí, že jí patří, a je odhodlaná to dostat – stejně odhodlaná, jako byla její prateta. Rachel bude chtít směnu. Pozemek u Sabine za Somerset. To by udělala Mary.“

„Tak dobře,“ oddechl si s úlevou Matt, „tím se problém vyřeší. Prostě jí Somerset vrátíš.“

V očích se Percymu cosi objevilo a Matt to poznal; ucukl, jako by ucítil závan tělesného pachu. Znovu se předklonil. „Za těchto okolností jí ho přece vrátíš, nebo ne?“

Percy si odkašlal. „Tahle otázka vůbec nevyvstane, až Rachel uslyší, co jí řeknu. Jsem si tím jistý, Matthewe. Proto je tak důležité, abys ji našel. Ona to musí slyšet celé.“

Matthewe. Nikdy ho takhle neoslovil. Kolem žaludku pocítil Matt podivnou bolest. „Dobrá, jen pro upřesnění, kdyby k tomu došlo a tys odmítl Rachel vyhovět, co budeš dělat, když se rozhodne jít po našem závodu u Sabine?“

„To závisí na tom, jestli má tak silné argumenty, aby vyhrála.“

„Dejme tomu, že má?“

Percy se vleže nadzvedl na jednom, pak na druhém boku. „Netlač mě ke zdi, Matte. Udělám, co budu považovat za správné, víc ti slíbit nemůžu.“

„Jsem si jistý, že to uděláš.“ Bolestí se mu stáhlo hrdlo. „Nepočítal bych ale s tím, že Rachel na všechno zapomene a všechno odpustí, až uslyší ten tvůj příběh, dědo. Nevěřím, že bych dokázal odpustit, že mé dědické právo připadne někomu jinému. A nikdy bych nemohl odpustit podraz spáchaný na mém otci – ať by za tím stál jakýkoli příběh.“

Ve vzduchu mezi nimi visela hrozba. „Rozumím,“ řekl Percy a přejel si jazykem po suchých rtech.

Matt cítil, že se potřebuje uklidnit. Vykročil ke dveřím, ale na něco si vzpomněl a otočil se. „Viděl jsem, že Amos už uvolnil Maryin dům Společnosti pro památkovou péči.“

„O tom nic nevím.“

„Určitě to už udělal. Před chvílí tam před garáží parkoval černý suburban s otevřeným kufrem a Henry vynášel nějaké věci.“

„Ach synku, to byla Rachel!“ vykřikl Percy. „Amos by ten dům neuvolnil, dokud by neměla možnost odnést si odtamtud, co chce.“

To však už mluvil do prázdných dveří. Matt letěl po schodech dolů.

Kapitola šedesátá sedmá

„Jak je to dlouho, co odjela, Henry?“ zeptal se Matt.

„Asi třicet minut, pane Matte,“ odpověděl Henry. „Vůbec nám neřekla, že přijede. Byla by pryč už dávno, kdyby se tu zrovna nestavila teta Sassie. Víte, ona teď bydlí u mý mámy.“

Matt přikývl. „A nenaznačila nějak, kam jede?“

„Ne, prosím. Byla dost skoupá na slovo. Měl jsem dojem, že chce z Howbutkeru zmizet co nejrychlejc. Nemůžu říct, že bych jí to měl za zlý.“

Matt si zklamaně povzdechl a vytočil šerifovo číslo. Měl nyní popis suburbanu, a Henry si dokonce všiml neobvyklé poznávací značky dle majitelova požadavku. Ta Rachel je ale chytrá holka. Vyměnila si auto s kamarádkou, a tak ho setřásla ze stopy. Identifikovaná poznávací značka – s tím by už detektiv pracovat mohl. Poskytl šerifovi nové informace, pak zavěsil a zeptal se: „A vy říkáte, že jediné, co si odtud odnesla, byly věci z vojenského kufru pana Ollieho?“

„Ano, pane. Tyhle věci a pak ještě nějaký starý účetní knihy. Nic jinýho nechtěla.“

Materiál k soudnímu řízení vedenému proti nim, domyslel si Matt. Ještě ho napadlo: „Neřekla třeba něco tetě Sassii?“

Henry zavrtěl hlavou. „Neřekla jí nic, co bych neslyšel, akorát… Slečna Rachel jí říkala, že na noc zpátky nepojede, ať už přijela odkudkoli. Teta Sassie si totiž kvůli tomu dělala starost, protože slečna vypadala nějak unavená a už bylo dost hodin; a všichni víme, co se stalo jejím blízkejm, když takhle jeli. Ale ona řekla tetě Sassii, aby si nedělala starosti. Udělala si rezervaci v nějakým motelu, že se chce před cestou zpátky vyspat.“

Matt se zamyslel. „Můžete mi přinést telefonní seznam, Henry?“ Napadlo ho, že by Rachel mohla přenocovat v městečku Marshall, asi hodinu jízdy odtud. Jakmile měl v ruce telefonní seznam, na žlutých stránkách proběhl seznam motelů v oblasti a začal vytáčet čísla. Už druhý pokus byl úspěšný. Recepční v Goodnight Inn v Marshallu mu potvrdil, že mají na dnešní noc rezervaci na jméno Rachel Toliverová. Matt poděkoval Henrymu a rozběhl se k autu.

Noční recepční v Goodnight Inn v Mashallu, penzista přivydělávající si k důchodu, vyslechl Mattovu žádost se zjevným znepokojením. Matt předpokládal, že tu Rachel už bude, protože před ním měla půlhodinový předstih, ale zaklepání na dveře zůstalo bez odezvy; ani šerifovi muži ji nezahlédli. Mattovi bylo jasné, že to, co od recepčního žádá, je proti podnikové etice. Motel by mohl být žalován a recepční osobně také, avšak ten rodině Warwickových za hodně vděčil a byl si toho vědom. Percy Warwick před lety zachránil jeho vzdorovitého syna, aby nesklouzl na cestu zločinu, a v době podmínečného trestu mu dal zaměstnání. Chlapec se dostal na vysokou školu, vystudoval ekonomii, oženil se a nyní žil americký sen v Atlantě v Georgii. Matt viděl v mužových očích, že si je vědom toho, co Percymu Warwickovi dluží.

Nicméně předpisy jsou předpisy a Matt zjistil, že jejich porušení je muži proti srsti. Skutečně vnuka Percyho Warwicka tak dobře nezná a motel má vůči hostům určité povinnosti. Matt se do jeho pocitů dokázal vžít, ale byl zoufalý.

„Pane Coltere,“ naléhal, „nestavěl bych vás do téhle situace, kdyby nebylo zásadně důležité, že Rachel Toliverovou překvapím.“

„Nemůžete to udělat tady v hale?“

„Tím by se to překvapení pokazilo. Poznala by, co mám za lubem.“

„A to je co?“

Matt se usmál. „Ujišťuji vás, že ne to, co máte na mysli. Máte moje slovo. Prostě s ní potřebuju mluvit v soukromí.“

Pan Colter vypadal ještě znepokojeněji. „A nemůžete to probrat tady… v hale?“

„Ne,“ odpověděl Matt důrazně.

„Tak dobrá… Protože jste mi dal své slovo jako Warwick,“ zdůraznil to jméno a upřel přitom na Matta pohled přes brýle, „myslím, že můžu protentokrát předpisy porušit.“ Podal mu klíč. „Pokoj 106. Je v přízemí vpravo.“

„Děkuju mnohokrát,“ přikývl Matt.

Když Rachel za půl hodiny dorazila, měla pocit, že ji recepční už vyhlíží. Ostražitě ji pozdravil, a když vyplňovala registrační formulář, přistihla ho, jak ji kradmo pozoruje. „Kdybyste něco potřebovala – cokoliv,“ řekl při předávání klíče, „prostě vyběhněte ven a křičte, jak nejvíc dovedete, a já hned přiběhnu.“

Rachel zmateně naslouchala. Co ten člověk čeká, že tam najde? Škorpiony ve vaně?

Objela motel ke svému pokoji a uvědomila si, jak je unavená. Cesta k Somersetu jí vzala zbytek sil, ale splnila jí, v co doufala. Opětovný pohled na plantáž – a na ty nestoudné komíny celulózky vystupující nad koruny cypřišů – ji utvrdil v odhodlání získat Somerset zpátky. Předtím si kladla otázku, proč by se s tou pří měla obtěžovat. Proč se do Howbutkeru vracet? Howbutker byl navzdory své občanské hrdosti a historii, svému poklidu a pořádku i přílivu nové krve a peněz stále jen omezené městečko, kde platí třídní rozdíly. Nepochybně tu stále rozhoduje bílý muž. Ona je teď bohatá žena, mladá, moderní a pokroková. Co kdyby vzala peníze a odešla a založila toliverskou tradici znovu od začátku, jako to udělali její jihokarolínští předkové?

Protože patřím sem, odpověděla si. A vyrovnané řady bohaté podzimní úrody táhnoucí se k obzoru ji přesvědčily, že nikdy nemůže opustit zem spojenou s krví, potem a dřinou… a oběťmi své rodiny. Nikdy se nemůže vzdát dědictví svých vlastních dětí. To by byla největší zrada – a to, jak byla zrazená ona sama, by se oproti tomu stalo směšné, nanicovaté. Pole vypadala zdravá a dobře obhospodařovaná. Henry říkal, že o všechno se pořád stará správce pozemků tety Mary. „Ale po tomhle roce… Kdoví, co plantáž čeká.“

Upřela v pozdním odpoledním slunci pohled přes pole a tvrdě se usmála. Ona to ví.

Klíč se hladce otočil v zámku a Rachel otevřela dveře do pokoje zaplněného soumrakem a hučením klimatizace. Než stačila zašmátrat po vypínači, ozval se z kouta důvěrně známý hlas. „Ahoj, Rachel.“

Kapitola šedesátá osmá

Percy seděl u telefonu ve své pracovně a přemítal. V uších mu stále zněla bolest, kterou rozpoznal v Mattově hlase, když mu oznamoval, že je v motelovém pokoji v Marshallu a čeká na Rachel, která se tam přijede ubytovat. Neměl toho chlapce nechat na pochybách, kdo pro něj bude na prvním místě, jestliže bude zahnán do kouta. Prostě věřil, že nebude muset učinit rozhodnutí buď – anebo. S charakteristickou sebedůvěrou – nebo arogancí – si byl jistý, že až ho Rachel vyslechne, dokáže nezklamat důvěru, kterou v něj Mary vložila, že udrží Rachelino dědictví mimo její dosah a zároveň neobětuje dědictví Mattovo.

Nyní měl přesto důvod k přemýšlení, co ho to vyjevení pravdy může stát. V mysli mu stále zněla ozvěnou jako výstřel Mattova hrozba – nikdy bych nemohl odpustit podraz spáchaný na mém otci – ať by za tím stál jakýkoli příběh. Stojí záchrana Racheliných citů k Mary za nebezpečí ztráty Mattovy lásky a úcty? Nemohl vyprávět Maryin příběh, aniž se svěří se svým vlastním, a k čemu to bude, jestli toto nové odhalení stejně znemožní, aby Rachel pratetě odpustila? Co když – bez ohledu na to, co on řekne – neexistuje žádná naděje pro ni a vnuka muže, který podvedl jejího otce? Co když ho ve vnukových očích jenom ještě víc poškodí důsledky toho, co s Mary způsobili – lidé, kterým ublížili, životy, které změnili, a to všechno kvůli Somersetu? Má odvahu to riskovat? Zvedl oči k obrazu nad krbovou římsou. Ty bys chtěl, aby tvůj syn měl o mně zmatenou představu, až budu opouštět tenhle svět?

Přejel si rukama po několikadenním strnisku na obličeji. Proboha, Mary, do jaké šlamastyky jsi nás to dostala. Jestli se Mattovi podaří přivést sem dneska večer Rachel, co jí nakonec povím?

Matt se pomalu zvedl ze židle; jeho výraz krátce prozradil, jak jím otřásl její změněný vzhled. Rachel si bezděčně popotáhla jednu nohavičku vycházkových bermud ke kolenu. „Jak ses sem dostal?“ zeptala se.

Matt zvedl předmět, který za to nesl odpovědnost. „Pomocí klíče.“

Znechuceně ohrnula ret. „Aha, rozumím. Recepční.“

„Dovolal jsem se protislužby za dobrý skutek ze strany rodiny Warwickových. Nejsem na to hrdý, ale dohnala jsi mě k tomu.“

Položila tašku na zem, přidržela dveře u zdi a nohou pod ně strčila zarážku; srdce jí bušilo až v hrdle. Matt vypadá báječně, stejně milý jako vždy. Tento muž by ji mohl odvrátit od jejího rozhodnutí, a ona si proto musí ponechat únikovou cestu. „Jak ses dozvěděl, kde mě najdeš?“

„Zalistoval jsem si ve žlutých stránkách. Henry mi řekl, že sis někde cestou zpátky udělala rezervaci na přenocování. Domyslel jsem si, že pojedeš do Dallasu a že logickým místem pro zastavení je Marshall.“

„Jsi chytrý.“

„Ty jsi chytřejší,“ zavrtěl hlavou Matt. „Rezervovat si pokoj za hranicemi okresu a vyměnit si auto byly důmyslné nápady. Úplně mě setřásly ze stopy.“

„Chci, abys odešel.“

„Udělám to s obrovskou radostí, pokud pojdeš se mnou. Dědeček umírá – doslova – potřebou něco ti říct.“

Toho se obávala. Navzdory hořkosti se v ní probudil pocit hluboké starosti. „Je mi to líto, Matte, opravdu líto, ale nikam s tebou nepůjdu.“

„Dobrá, tak si promluvíme, Rachel… Jako jsme to dělávali.“ Pokynul na židli, aby se posadila.

„Mluvíš, jako bychom to dělali bůhvíjak dlouho.“

„Dělali a ty to víš. Trvalo to příliš dlouho a bylo to příliš drahocenné, než abychom to mohli jen tak zahodit. Nemyslíš, že to, co mezi námi bylo, si zaslouží aspoň krátký rozhovor?“

Rachel váhala, polykala nasucho a od rychlého pumpování krve se jí zmocňovala malátnost. Položila kabelku na stůl mezi ně a neochotně si přitáhla židli. Třeba je tohle setkání dobrý nápad. Ukáže Mattovi, co má v ruce, a on tak bude moct vysvětlit dědečkovi, jaké karty leží na stole. Ještě dnes večer můžou dojít k dohodě. „Povídání nás nezachrání, Matte,“ řekla. „Předpokládám, že tajemnice zavolala tvému mistrovi a ty víš, kde jsem byla – a jaké záznamy jsem našla.“

Matt se opět posadil, rozepnul si sportovní sako a přehodil nohu přes nohu, jako by dosáhl malého vítězství. „Dostal jsem takové informace. Nechceš zavřít dveře? Je zapnutá klimatizace.“

Rachel pohlédla na dokořán otevřené dveře a vzpomněla si na nabídku pomoci od šedovlasého mužíčka v recepci. Směšný nápad, jestli si myslel, že by něco zmohl s Mattem Warwickem. Osobně by dala přednost škorpionům ve vaně. Nevzala jeho žádost na vědomí a vytáhla z kabelky kopie dopisů nalezených v zelené krabici. „Tohle jsem našla mezi osobními doklady tety Mary spolu s poslední vůlí jejího otce,“ řekla a přistrčila mu je přes stůl. „Zdá se, že skutečně zanechal část Somersetu svému synu Milesovi. Protože víš, co jsem objevila na matričním úřadě, pochopíš, co z toho vyplývá. Napřed si přečti ten delší.“

Zatímco četl, pátrala v jeho tváři po známkách úděsu, ale on zachovával kamenný výraz obličeje; přičítala tento trik létům sjednávání kontraktů za firmu Warwick Industries. Jenže ji neošálil. Drobné škubání lícních svalů zaznamenala. „Samozřejmě víš, že na půdě, o které tvůj dědeček hovoří, postavil celulózku – je to půda, kterou spolu s tetou Mary ukradli mému otci.“

Matt dopisy zamyšleně opět složil. „Rozhodně to tak vypadá, že? Proto je tak důležité, aby sis přišla poslechnout, co ti děda chce říct. Může ti vysvětlit, proč v té době považovali ten krok za oprávněný –“

„Oprávněný?“ Rachel si sevřela hrdlo, jako by ji to slovo dusilo. „Ty víš, co ten podvod způsobil mojí rodině, Matte, roky, které jsem tak ztratila…“

„Ano, ale dědeček tohle nevěděl, dokud jsem mu to před pár měsíci neřekl. Uvědomuje si to, stejně jako nevraživost, kterou musíš pociťovat k němu a k Mary, a rve mu to srdce.“

„Co se dá dělat,“ řekla, neochotná nechat se dojmout. „Počkej moment –“ napadlo ji cosi překvapivého. „Mluvíš, jako by tvůj dědeček o tomhle důkazu věděl.“

Mattův obličej prozradil náznak zoufalství. „Když se děda dozvěděl, že Amos na tvojí posteli uviděl poslední vůli Vernona Tolivera a dva dopisy, z nichž jeden byl napsaný jeho rukou, pochopil stejně jako ty důvod, proč se umírající Mary chtěla dostat do podkroví. Vzpomněl si na dopis, který napsal, a vytušil, že ten druhý bude od Milese.“

„On tedy věděl, co obsahuje Milesův dopis?“

Matt si pohrával s okrajem papíru; očividně se mu nechtělo odpovědět, aby do toho dědečka nezapletl ještě víc.

„Beru to jako ano,“ řekla. Těžce se opřela zády o opěradlo. „Pak není o čem pochybovat. On věděl, že koupí toho pozemku se dopouští podvodu.“

Matt si položil ruce na kolena a předklonil se. „Rachel, v roce 1935 byla hospodářská krize. Dědeček říkal, že kdyby tu půdu nekoupil, DuMontovi by patrně přišli o všechno, včetně Somersetu. Prodej byl podmíněný tím, že Mary určí tvého otce za svého dědice –“

„Aby se vykompenzoval ten švindl,“ přerušila ho Rachel.

Matt vypadal stísněně. „Možná…, ale dědeček mě ujistil, že až od něj uslyšíš celou tu historii, všechno pochopíš.“

„Abych se stala obětí jeho šaramantní falše jako ty?“ namítla. „Důvody tvého dědečka pro zakoupení té půdy mohly být ušlechtilé, ale byly i vypočítavé. Potřeboval pozemek na vybudování celulózky. Tohle bylo výhodně položené a laciné místo. Kdybys věděl něco o historii zakladatelů Howbutkeru, tak bys taky věděl, že ty rodiny si navzájem nikdy peníze nevypůjčily. Kdyby se strýček Ollie dostal do potíží, v žádném případě by nesouhlasil, aby ho tvůj dědeček z nich vytáhl.“

„On nevěděl, že teta Mary tu půdu nemá prodávat.“

„Musel ale vědět, že ty peníze odněkud přišly. Od koho jiného než od bohatého přítele?“

Z Mattova zaraženého mlčení a z tupé frustrace v jeho očích pochopila, že je poražen. „Dobrá,“ vydechl. „Co chceš?“

„Spravedlivou směnu. On si nechá celulózku a já dostanu Somerset. Originály dopisů se zničí. Jestliže moje podmínky nepřijme, budu chtít otcovu půdu. Už jsem kontaktovala právníka, který se specializuje na podvody. Taylora Sutherlanda. Možná jsi o něm slyšel.“

Mattovým obličejem proběhla směs emocí – hněv, zoufalství, nevěřícnost. „Ty bys dědečka hnala k soudu, v jeho věku, ty bys dokázala ohrozit jeho zdraví, jeho dobré jméno?“

„To bude záviset na něm. Upřímně doufám, že k tomu nedojde.“

„A zmařila bys veškeré šance pro nás dva?“

„Veškeré šance pro nás dva už zmařila moje prateta a tvůj dědeček, Matte.“ Přistrčila mu dopisy a zvedla se na znamení, že setkání skončilo. „Jsem si jistá, že až si to přečte, udělá to správné pro všechny zúčastněné.“

„Proč?“ zeptal se Matt tiše a zůstal sedět. Na čele se mu objevila vráska nepochopení.

„Proč co?“

„Proč je pro tebe Somerset tak důležitý, že bys zničila, co bychom mohli mít a co se možná už žádnému z nás nevrátí – mně tedy rozhodně ne.“

Slyšela v jeho hlasu hluboký žal, ozvěnu svého vlastního, ale přinutila se střetnout se s jeho bolestivým pohledem. „Protože je mou povinností udržet ho v rukou Toliverů. Nedopustím, aby z nich vyklouzl za cenu záchrany svědomí mrtvé ženy.“

„Bylo na ní, aby ho odkázala, komu chce, Rachel.“

„Ne, byl její, aby se o něj starala a udržovala ho pro další generace Toliverů. Tvůj dědeček nemá co ztratit – jde mu jen o to, podržet si, co má, a moci nazývat Howbutker svým domovem. Chci totéž pro sebe, protože…“ Hlas jí zakolísal a brada se zachvěla. „Já nemám, kam jinam bych šla, žádné jiné místo, které bych mohla nazvat domovem.“

„Rachel, miláčku…“

Vstal, dřív než se stačila pohnout, prudce ji objal a přitiskl k bušící hrudi. „Já ti můžu poskytnout domov,“ pronesl chraplavě. „Já můžu být důvod, abys mohla nazývat Howbutker svým domovem.“

Zaťala zuby, aby se nerozplakala, a po chvilce vymanila hlavu zpod jeho brady. „Víš, že to není možné, Matte. Teď ne. Umíš si představit, jak bych se cítila při pohledu na celulózku vyfukující kouř na půdě, kterou tvůj dědeček ukradl mému otci? Ironií je –“ upřeně se mu zadívala do očí jako člověk, který vidí odplouvat poslední zásobovací loď – „že kdyby teta Mary nechala věci, jak byly – kdyby do nich nezasahovala –, mohli jsme být spolu.“

„Rachel…, lásko.“ Sevřel ji ještě pevněji. „Nedělej nám to. Somerset je jen kus země.“

„Je to rodinná farma, Matte, dědictví generací Toliverů. Je to půda naší historie. Ztratit ji…, vidět ji v rukou někoho jiného, kdo není mé krve… Nesnesla bych to. Jak můžeš chtít, abych nebojovala o jediné spojení, které teď mám se svou rodinou?“

Ruce mu klesly. „Tak takhle to je.“

Otočila se ke stolu a na lístek z motelového poznámkového bločku napsala telefonní číslo. „Tohle je moje dallaské číslo. Pokud se mi dědeček neozve dneska večer, může mě zastihnout tam. Řekni mu, že na souhlas s mými podmínkami má čas do konce týdne. Jinak dám v pondělí ráno Tayloru Sutherlandovi pokyn k podání žaloby.“

„Uvědomuješ si, že budeš dědečka nutit, aby zradil Maryinu důvěru? Jak by s tím mohl žít?“

„Stejně jako se naučil žít se zradou mojí důvěry.“

„Odpověz mi, Rachel,“ řekl Matt a vzal si lístek. „Kdyby Mary na tebe pamatovala, jak jsi očekávala, pořád ještě bys litovala, že jsi porušila slib matce – a obětovala všechny ty roky, které jsi mohla strávit s rodinou?“

Ta otázka jí otřásla. Zatím ji nenapadlo si ji položit a patrně by to neudělala ani nikdy v budoucnu. Matt si zaslouží pravdu. Bude pro něj snazší na ni zapomenout. „Ne,“ odpověděla.

Strčil lístek s telefonním číslem do náprsní kapsy saka. „Myslím, že tohle z tebe dělá přece jen Toliverovou. Zavoláme si,“ dodal a bez ohlédnutí vyšel otevřenými dveřmi.

Kapitola šedesátá devátá

Amos v kuchyni svého staromládeneckého bytu – elegantního šestipokojového apartmá v centru města – zkoumal obsah spíže; pátral po něčem, co by se bez velké námahy dalo připravit k večeři. Měl hlad, ale byl příliš sklíčený, než aby se chtěl věnovat vaření, a kdyby šel do restaurace, mohl by propást telefon od Matta nebo Percyho či – smí se odvážit doufat? – od Rachel. Celé odpoledne čekal, že se mu někdo z nich ozve, doufal, že se dozví, co dělá Rachel v Howbutkeru. Pro ni tu dozajista už nic není, samozřejmě kromě těch, kdo ji milují, jenže to vypadá, jako by s nimi nechtěla mít nic společného.

Rozhodl se pro ovesné vločky s otrubami a vytáhl z příborníku misku. Bože, jak je deprimovaný! Takhle špatně se necítil od chvíle, kdy zemřela Mattova matka Claudia. Tušil, co by si asi ona pomyslela o téhle šlamastyce. Jak předvídal, dopad toho zatraceného dodatku k závěti byl pro všechny zúčastněné zničující – samozřejmě nejvíc pro Rachel, ale jemu dělal největší starost Percy. V životě neviděl nikoho tak rychle scházet. Vždy bezvadně upravený, sebejistý, energický – a teď vypadá jako pacient, který má předepsaný odpočinek na lůžku a kuřecí vývar. Očekával, že bude stárnout, ale nikoli sesychat se – tohle přece nemůže udělat Percy Warwick, obchodní magnát, princ mezi muži, jeho hrdina.

Do neradostných myšlenek se ostře zařízlo zabzučení domácího telefonu. Srdce mu poskočilo. Rachel! Odložil krabici s mlékem a plný naděje spěchal k mluvítku. „Ano?“

„Amosi, to jsem já, Matt.“

„Matt!“ Díkybohu že někdo přichází. Stiskl tlačítko, aby se otevřely domovní dveře. „Pojďte nahoru.“

Vyšel na podestu a netrpělivě vyhlížel, zda za Mattovými širokými rameny spatří Rachel, avšak jeho naděje splaskla jako prasklý balonek; bezpečnostními dveřmi prošel Matt sám a jeho vzezření nevěstilo nic dobrého. „Nenašel jste ji,“ poznamenal, když Matt začal stoupat po schodech.

„Ale ano, našel.“

„Plivla vám do obličeje.“

„Klidně mohla. Máte pivo?“

„Kvanta. Pojďte dál.“

Amos zavedl hosta do malého obývacího pokoje s francouzským oknem vedoucím na terasu, odkud se nabízel výhled na ostříhané trávníky městského parku. Bylo to jeho oblíbené místo. „Pokud vám nebude na terase moc horko, přinesu to pivo sem,“ navrhl.

Odebral se do kuchyně a uslyšel, jak se francouzské okno otvírá. Mléko strčil zpátky do chladničky a z papírového obalu vytrhl dvě plechovky. Po zádech mu přeběhlo neblahé zamrazení. Vycítil ve vzduchu příchod špatných zpráv jako hrozící bouři.

„Kde jste ji našel?“ zeptal se, když se vrátil k Mattovi a podal mu plechovku piva. Matt se dosud neposadil. Amos téměř cítil to horko potlačovaných emocí, které ho drží na nohou, ale i chladné sebeovládání připomínající mu nějak Mattova mužného otce – mariňáka, jehož znal jen z Claudiina vyprávění.

„V jednom motelu v Marshallu. Věděla, že bych ji našel, kdyby si rezervovala pokoj v Howbutkeru. Jenom náhodou jsem se o jejím pohybu dozvěděl od Henryho. Ráno odjede do Dallasu. Neberte si to osobně, že vás nekontaktovala, Amosi. Nebyla tady na společenské návštěvě.“

„Tak proč tedy?“ zeptal se a posadil se.

Matt se pořádně napil, plechovku odložil a svlékl si sako. Přehodil ho přes opěradlo masivního rozkládacího křesla a vytáhl z kapsy dva dopisy. „Znáte jméno Miles Toliver?“

Amos přikývl. „Maryin bratr. Williamův otec. Zemřel ve Francii, když bylo Williamovi asi sedm roků, a zanechal chlapce jako sirotka. Proto byl svěřen do Maryiny péče.“

„Znáte historii Toliverů dobře. Lituju, že já ji před dnešním dnem neznal, ale dovolte, abych vám vyprávěl jeden příběh, který určitě neznáte.“

Amos mlčky naslouchal s protaženým obličejem; pivo mu v žaludku hořklo. Když Matt dovyprávěl a přečetl kopie Milesovy a Percyho korespondence, dokázal ze sebe vysoukat jen: „Jak jsem mohl být tak domýšlivý, tak nafoukaný, a myslet si, že o Toliverových, Warwickových a DuMontových z Howbutkeru v Texasu vím všechno. Co chce Rachel s tou informací udělat?“

„Žalovat dědečka za podvod při prodeji půdy, pokud nepřistoupí na její podmínky.“

Amos prudce odložil brýle. „To nemyslíte vážně. A její podmínky jsou…?“

„Chce, aby děda vyměnil Somerset za půdu, kterou jí ukradl – to jsou její slova.“

„Ach Bože.“ Amos zavřel oči a promnul si vrásku vytlačenou brýlemi na kořeni nosu. Jak by mohla ve světle těch úděsných zjištění udělat něco jiného? „Bude to Percy ochotný udělat?“ zeptal se.

„Já… vlastně nevím. Říkal, že udělá, co bude považovat za správné. Přišel jsem se zeptat, jestli jsme v průšvihu – jestli má Rachel šanci na úspěch.“

Amos mu podal dopisy zpátky. „Kdyby to s sebou neneslo vrácení Somersetu, dědeček by asi žádný krok na vybranou neměl. Ty dopisy nepochybně představují ohrožení té nemovitosti. Ano, řekl bych, že jste v průšvihu a plnou parou se řítíte do ještě většího.“

Matt se natáhl pro sako. „Pojďme za dědečkem, Amosi. Potřebuje to slyšet od jediného člověka, který ho může přesvědčit.“

Bude však naslouchat? přemýšlel Amos, ale navzdory těžkým pochybnostem se zvedl.

Percy se svěšenou hlavou vrátil sluchátko do vidlice; byl ve své knihovně, kde čekal na Matta s Rachel. „Rachel nepřijde, dědo,“ oznámil mu telefonem Matt. „Vykládá si ta fakta po svém a ani sebedůmyslnější přemlouvání s ní nepohne. Chce vrátit Somerset a patrně má páky, aby ho dostala. Jsme teď s Amosem na cestě k tobě, abychom společně probrali možnosti.“

„Jak… jí je?“ zeptal se.

„Cítí se zrazená, podvedená, obelhaná, odkopnutá a rozhodně nikoli příznivě nakloněná Warwickům – či památce své pratety.“

„To je vůči Mary strašlivě nespravedlivé,“ zamumlal Percy.

„Budeš mě o tom muset přesvědčit, dědo.“

„To hodlám.“

Percy se s povzdechem zvedl z křesla na roztřesené nohy; dřívější naděje z něj vyprchaly. Necítil se dobře. Čelo se mu orosilo potem a pantofle mu připadaly těžké jako činky; to není dobré znamení. Došoural se k domácímu telefonu a stiskl tlačítko. „Savanno, změna plánu,“ zasípal do mluvítka. „Obávám se, že náš vzácný host nakonec nedorazí, ale vaše dobré jídlo nepřijde nazmar. Matt a Amos jsou už na cestě a ti s vašimi dobrotami udělají krátký proces. Dejte všechno na ohřívače a my si posloužíme sami.“

„I předkrmy?“

„Pošlete všechno nahoru. Ti chlapci se potřebují pořádně najíst. A kbelík s ledem a láhev mojí nejlepší skotské,“ dodal.

„Pane Percy, mluvíte, jako by vám nebylo dobře.“

„Není mi dobře. Předejte mi Gradyho. Chci ještě něco.“

V hale prošel kolem schodiště, které pro něj v tuto chvíli představovalo Everest, a nastoupil do výtahu. Ten používal jenom zřídka, ale dneska musí šetřit síly na to, co musí udělat. V jeho věku a ve stavu, v jakém se nachází, by zítra mohlo být pozdě. Jestliže Rachel odmítla osobně vyslechnout jeho příběh, zaznamená ho jinak – a za přítomnosti Amose a svého vnuka, kteří mají právo znát pravdu, ať to jeho stojí cokoli.

Matt, jehož Amos následoval ve vlastním autě, dorazil deset minut poté. Ucítil lahodnou vůni linoucí se z kuchyně, spatřil květiny a krásně prostřený stůl a zabolelo ho u srdce. Hostina je připravená, ale Rachel se jí nezúčastní. Tolik marné práce. Předtím trochu doufal, že on sám se z toho všeho časem vzpamatuje, ale už teď, kdy mu Rachel ukázala, kam tíhne její srdce, mu bylo jasné, že to překonat nedokáže. Byla jen stínem dívky, kterou znal, sežehnutá pleť, kost a kůže; když však vkročila do toho motelového pokoje, vyrazila mu dech a on by v tu chvíli dal všechno na světě, jen aby ji mohl popadnout do náruče a odnést do nějakého… koutku, kde by se s ní miloval, až by všechna bolest nenávratně zmizela. Dědeček ho varoval a on litoval, že neposlechl, ale už je to tak. Je to žena, se kterou chtěl žít až do konce svých dní. Po ní už žádná nebude. Možná nějaká manželka, ale takováhle žena ne.

Vešel do obývacího pokoje a viděl, že dědeček opět vypadá stejně dokonale jako dřív, jen ta nezdravá bledost jím hluboce otřásla. „Dědečku, jak ti je?“

„Dobře natolik, abych splnil, co jsem si na dnešní večer předsevzal. Posaďte se, moji milí. Amosi, ujmete se toho, prosím?“ Ukázal na láhev skotské stojící na pultu vedle stříbrného kbelíku s ledem.

„S radostí,“ přikývl Amos a vyměnil si s Mattem znepokojený, zarmoucený pohled.

Matt se zabořil do svého oblíbeného hlubokého křesla. Dnes večer se zjevují duchové minulosti. Náhle zatoužil po matce a po otci, kterého nikdy nepoznal. V životě se necítil tak osamělý. Všiml si, že sedadlo křesla je roztřepené, a to v něm probudilo ještě naléhavější vzpomínku na něžnou, mírnou matku. Celou tuto místnost vyzdobila. To ona vybrala všechny ty modré, krémové, zelené a sem tam zářivě červené barvy, dnes však již vybledlé. Vzpomínal, jak se jednou při snídani mluvilo o tapetách, a dědeček řekl: „Mně se bude líbit všechno, co navrhneš, Claudie. Ty mě nikdy nezklameš.“

Očividně nezklamala. Za pětadvacet let se nezměnilo ani stínidlo lampy. Nevybrala jedině ten obraz nad krbovou římsou. Patřil otci a po jeho smrti ho přivezl ze zámoří nějaký voják.

„Nebylo by načase dát tenhle pokoj znovu do pořádku, dědo?“ zeptal se. „Začíná vypadat trochu nevábně.“

„Stejně jako čas, co mi zbývá,“ prohodil Percy a pohybem prstu odmítl nabízenou sklenku se skotskou. „Bude na tobě, abys s tím něco provedl.“

„Začněte tímhle,“ navrhl sarkasticky Amos a kývl hlavou k obrazu nad krbem.

Percy se unaveně usmál. „Vy nepoznáte, co na něm je, Amosi?“

„Upřímně řečeno, ne. Jestli prominete, jeho kvalita zrovna nevybízí k bližšímu zkoumání.“

„Tak se přesto podívejte zblízka a povězte mi, co vidíte.“

Amos se vyštrachal z křesla a přistoupil blíž, aby si prohlédl umělcův pokus o impresionistický výjev. Matt také natáhl krk. K čemu dědeček míří? Obraz tu visel tolik let, že ho vůbec nevnímal. Žádnou uměleckou hodnotu nemá, snad nějakou citovou.

„Vidím malého chlapce, jak běží k zahradní brance…,“ přemítal Amos.

„Co má v náručí?“

„Vypadá to jako… květiny.“

„Jaké?“

Amos se obrátil k Percymu a obličej se mu rozzářil poznáním. „No… Jsou to bílé růže.“

„Můj syn Wyatt mi ho po smrti nechal doručit. Není to moc dobrý obraz, to je jisté, ale jeho vzkaz pro mě znamená všechno.“

Matt věděl, že cosi nadchází. V dědečkově hlasu postihl dojetí a v jeho očích zahlédl slabě se lesknoucí slzy. Pocítil sevření kolem žaludku. „Jaký vzkaz, dědo?“

„Vzkaz o odpuštění. Slyšel jsi někdy o poselství růží, synku?“

„Pokud ano, pak jsem to zapomněl.“

„Povězte mu vše, Amosi.“

Amosovi při vysvětlování poskakoval ohryzek; Matt věděl, že tohle se mu stává při hlubokém dojetí. Když lekce skončila, řekl: „Můj táta tím tedy vyjádřil, že ti odpouští. Co?“

„Že jsem ho nemiloval.“

Matt se pomalu v křesle napřímil. „O čem to mluvíš? Vždyť jsi byl do táty úplný blázen.“

„Ano, ano, byl,“ přisvědčil Percy, „jenže to bylo moc roků po tom, co přišel na svět – a dlouho po době, kdy to bylo důležité. Víš, měl jsem dva syny. Jednoho jsem miloval od začátku. Toho druhého – tvého otce – nikoli.“

Oba muži na něj zírali, sklenice v rukou se ani nepohnuly. „Dva syny?“ zachroptěl Amos. „Co se stalo s tím prvním?“

„Zemřel v šestnácti na chřipku. Wyatt leží vedle něj. Na nočním stolku mám jeho fotografii. Mary mi ji poslala v den, kdy zemřela.“

„Ale – ale – to je Matthew DuMont,“ vykoktal Matt.

„Ano, synku. Tvůj jmenovec. Matthew byl Maryino a moje dítě.“

Toto klidné odhalení padlo do šokovaného ticha, které přerušilo až Gradyho nesmělé zaťukání a Percyho „Vstupte“. Grady vešel po špičkách, jako by vstupoval do pokoje nemocného, a položil na stůl podnos, ze kterého se vznášela libá vůně. Na podnosu byl talíř s teplými jednohubkami a magnetofon. Když odešel, Percy se obrátil ke stále ohromeným posluchačům; Matt vypadal, jako by se otevřelo peklo, a Amos, jako by se rozestoupila nebesa. „Raději se do toho pusťte, moji milí, než Savanniny sýrové křupky vychladnou,“ vyzval je. „Dnešní noc bude dlouhá.“

„Dědečku,“ řekl nakonec Matt, „myslím, že přišel čas, abychom si vyslechli tvůj příběh.“

„A já myslím, že je čas, abych ho pověděl,“ přitakal Percy a stiskl tlačítko na magnetofonu.

Kapitola sedmdesátá

O kus dál v téže ulici, kde se nachází Warwick Hall – vedle Toliverského sídla –, se Hannah Barweisová houpala na verandě a nevěděla co dělat. Percy Warwick na tom byl čím dál hůř a naskytla se otázka, jestli nemá informovat Lucy Warwickovou, aby se připravila na nejhorší. Její přítelkyně by to nikdy nepřipustila, ale bylo jí nad slunce jasné, že svého manžela stále miluje.

Nemá říct Lucy o nejnovějším vývoji, který může Percyho přivést do hrobu? Začalo to kolem poledne, když spatřila to děvče Toliverových vcházet do Maryina domu. Rachel tam zůstala jen tak dlouho, než jí Henry odnesl do auta několik krabic, a pak odjela. Sotva její vůz zmizel, přihnal se ulicí Matt a jako šílený vjel na příjezdovou cestu k Mary. Zanedlouho se už zase řítil ulicí zpátky, jako by potřeboval stihnout letadlo.

Jako bývalá předsedkyně Společnosti pro památkovou péči považovala za svou povinnost vyzpovídat Henryho ohledně návštěvy Rachel Toliverové. Pokud jde o nakládání s Maryiným majetkem, společnost od ní žádné pokyny nedostala. Sassie poblíž nebyla, nemohla tudíž Henryho přimět, aby držel jazyk za zuby, a tak jí toho napovídal spoustu. Především, že si Rachel vzala jen pár starých účetních knih a cosi ze staré truhly v podkroví. Nic jiného z Maryiných věcí nechtěla. Podle toho Hannah poznala, co si to děvče o své pratetě myslí, a kdo by jí to mohl mít za zlé, když se uváží, jakou bombu jí hodila do klína?

Dál z něj dostala, že Matt vyrazil za Rachel, když vytušil, že by se mohla ubytovat v nějakém motelu za Howbutkerem. Co by za to dala, kdyby mohla být myškou pod postelí při tomhle opětovném setkání! Ve městě nebylo tajemstvím, že než všechno vybuchlo Rachel do tváře, cítili ti dva – tedy Rachel a Matt – k sobě velkou přitažlivost. Na základě rozhovoru mezi svou hospodyní a Savannah, kuchařkou Toliverových, který před chvílí zaslechla, Hannah vytušila, že ji Matt našel a že právě ona měla být tím očekávaným významným hostem na večeři.

Savannah naříkala, že po vší té její dřině dívka nakonec nepřijde a že Percy je strašně zklamaný. Havannah by vsadila dvě ku jedné, že doufal, že se před Rachel očistí a zachrání šanci, aby se ona a jeho vnuk k sobě vrátili. Teď tam je Matt a Amos, Amos vypadá v obličeji pohublejší a Matt o nic lépe. Podle Savannah se všichni tři zavřeli v Percyho pracovně a pijí skotskou, zatímco kuře florentin vysychá v troubě.

Podle kuchařčina názoru Percymu už moc sil nezbývá a je jen otázkou času, kdy podlehne nevyhnutelnému. Lucy to zlomí srdce, až se to dozví, ale Hannah jí slíbila, že ji bude informovat o všem, co se týká rodiny. Kdyby došlo k nejhoršímu, bude tady chtít být kvůli Mattovi. Hannah se proto zvedla z houpacího křesla a odebrala se dovnitř zatelefonovat.

Lucy zavěsila sluchátko a zazvonila na Betty.

„Ano, paní?“

„Dneska večer žádný dezert, žádná káva, Betty. Přineste mi koňak.“

„Něco se stalo?“

„To rozhodně. Manžel umírá.“

„Ach!“

„Jak jen to může udělat?“ Lucy bouchla holí do podlahy. „Jak jen to může udělat?“ Buch. Buch. Buch.

„No ale,“ Betty v údivu zírala na svou paní, „třeba s tím nic dělat nemůže.“

„Ale ano, může! Nemusí se vzdávat vůle k životu kvůli té ženské.“

„Jaký ženský?“

Lucy se vzpamatovala. Narovnala se v ramenou, odložila hůl. „Ten koňak, Betty. Honem.“

„Hned jsem tady.“

Lucy se zhluboka nadechla. Srdce jí bušilo jako divoký pták v kleci, ale Bože, bylo tomu snad někdy jinak, když šlo o Percyho? Těchto telefonátů od Hannah se začínala bát, ale zároveň byla za její informace vděčná. Hannah naštěstí neměla vodítko, aby si jednotlivé kousky poskládala dohromady, ale Lucy ano. Hannah předávala a Lucy sestavovala. Z útržků, které jí díky nicnetušící Savannah po celá léta posílala, a z informací, které dokázala vytáhnout z Matta, si Lucy vytvořila jasný obraz o dění ve Warwick Hallu.

A co se tam děje teď? Percy dovoluje, aby ho Mary z hrobu oloupila o zbytek života. Ta zatracená plantáž nakonec Warwicky zničí! Jak se ta ženská mohla odvážit nechat Somerset Percymu a přenést s ním jeho kletbu? Protože v tom to vězí – je to zlo, které zničí každého, kdo ho vlastní. Co si Mary myslela, že Percyho postavila do takové situace? Neuvědomila si, jakou roztržku to způsobí? Z toho pramení ten žal, co sžírá Percyho. Doufal, že uvidí Matta a Rachel jako manžele, kteří navážou tam, kde on a Mary skončili, a naplní to, co oni dva si nechali proklouznout mezi prsty. Jediný způsob, jak to teď může učinit, je vrátit Somerset Rachel, což se stane asi tak pravděpodobně, jako že žížale narostou nožičky.

A Mary samozřejmě spoléhala na Percyho, že svěřenou důvěru nezklame. Kéž Bůh zatratí její duši.

Jenže Lucy byla zmatená. Mary možná byla tvrdohlavá, ale nikdy neudělala nic, co by se příčilo zdravému rozumu. Proč tedy neprodala s ostatními farmami i tu plantáž? Proč to břemeno přenesla na Percyho? Proč vůbec majetek prodávala a dům věnovala Společnosti pro památkovou péči? Proč vyloučila dědičku, kterou připravovala k pokračování v odkazu, jehož uchování sama tolik obětovala?

Betty vedle ní postavila sklenku koňaku. „Slečno Lucy, koukáte, jako byste viděla zjevení Boží,“ poznamenala.

„Skoro, Betty…, skoro,“ zašeptala užasle Lucy. Hlavou se jí mihla ohromující myšlenka, jako by ji uslyšela přímo z úst Božích; usrkla si koňaku. Tak co, Mary Toliverová, ty mazaná stará potvoro. Teď už vím, proč jsi to udělala. Zachránila jsi Rachel, aby nedopadla jako ty. Viděla jsi, kam směřuje, a zbavila jsi ji prostředku jak se tam dostat. Jednou v životě jsi milovala někoho víc než tu zatracenou plantáž. No, však já ti ukážu.

Jenže Mary se objevila příliš pozdě s příliš málem, což bylo typické pro její sklon dělat všechno za pět minut dvanáct. Matt říkal, že zemřela pár hodin po doručení dodatku k závěti do Amosovy kanceláře, zřejmě ještě než měla možnost vyjasnit si to s Rachel. Nyní její dobré úmysly dopadly na všechny jako neřízená střela. Rachel ji nyní nenávidí, s Mattem se rozešli a Percy pomalu dokonává na úhoru, na který ho Mary dostala. Znovu s ním vyběhla a nyní i její přesná kopie vyběhne s Mattem – pokud ji někdo nepřivede k rozumu.

Lucy zvedla sklenku; doutnala v ní zuřivost. Ať se propadne, jestli tohle netušila už od chvíle, kdy jí Hannah oznámila první letní návštěvu Maryiny praneteře v Howbutkeru. Hannah, která znala Mary celý život, popsala, že to dítě má tytéž „čarovně černé vlasy, poněkud cize vypadající oči, cikánskou pleť a dolíček uprostřed brady“.

„Jinými slovy je krásná, co?“ zeptala se Lucy.

„Obávám se, že ano,“ připustila Hannah, „a tolik se podobá Mary v jejím věku, že jsem se musela štípnout, abych se ujistila, že nejsem zpátky v základní škole.“

Tehdy Lucy napadlo, že by Matt a Rachel mohli jednoho dne ironií osudu znovu sehrát onu ságu, kterou představoval vztah Mary Toliverová – Percy Warwick. Zatajila tenkrát dech a sevřela palec v dlani. Jak by mohla být šťastná, kdyby se Matt zamiloval do dědičky trůnu, která na tom trůnu lpí stejně nesmyslně jako jeho současná držitelka? Jak by mohla přijmout do rodiny dívku ze stejného těsta, jako je žena, kterou nenávidí?

Vydechla si trochu, když se jejich původně ohlášené setkání – na Ollieho pohřbu – neuskutečnilo, ale jak roky míjely a oba zůstávali nezadaní, zmocnil se jí strašlivý pocit, že je jen otázkou času, než se stane to, co je nevyhnutelné. A ono se to stalo. Za několik dní po Rachelině účasti na Maryině pohřbu jí Matt zatelefonoval a oznámil, že poznal dívku, se kterou by se chtěl oženit.

„Jseš si tím jistý?“

„Jsem si tím jistý, Gabby. V životě jsem neměl o ničem takovou jistotu jako o sobě a o ní. Tolik šťastný jsem ještě nebyl. K čertu, jestli to má být takovéhle, tak já jsem snad nikdy šťastný nebyl. Vím, že jste s Mary měly neshody, ale tuhle Toliverovou budeš mít ráda.“

Nadechla se a odpověděla: „V tom případě, Matte, jí navlíkni prstýnek, dřív než budeme s dědečkem příliš staří na to, abychom se honili za batolaty.“

O týden později bylo po všem. Rachel kvůli té hnusné plantáži pustila Matta k vodě, stejně jako to udělala kdysi její prateta s Percym. Lucy ho ušetřila pozorností, jimiž babičky obvykle zahrnují vnoučata, poté co utrpěla pohromu v lásce. Neřekla mu, že rozchod s Rachel překoná, že čas všechno zahojí ani že na něj čekají další dívky. Stejně jako jeho dědeček, i on našel – a ztratil – svou jedinečnou lásku.

Pomoz mu ale Bůh, aby nedoplatil na stejnou chybu, jakou udělal Percy svým manželstvím.

Koňak rozehříval Lucy krev a její zuřivost slábla ve smutek. Ještě nikdy se necítila tak naprosto odloučená od bývalého domova a těch, jež milovala. Kdyby se jenom mohla setkat s tou dívkou, posadit si ji a nalít jí čistého vína o její pratetě a té plantáži…, říct jí pravdu, která by ji osvobodila, aby mohla milovat Matta a vzít si ho. Co však zmůže z téhle své zlaté klece v dobrovolném vyhnanství?

Kapitola sedmdesátá první

Vy jste vstoupil do našeho života, když už byly naše životní příběhy rozehrány… a my jsme žili s jejich důsledky, řekla mu Mary a Amos nyní pochopil, co měla na mysli. Percyho příběh skončil. Na jeho závěru viselo těžké ticho, přerušené až jemným zvukem hodin na krbové římse ohlašujících devět hodin. Uplynuly dvě hodiny. Kbelík s ledem se rosil na pultu, vedle něj láhev jednosladové skotské stále plná až na dva drinky odlité na začátku a tác s téměř netknutými a dávno vychladlými chuťovkami.

Percy vylíčil svou a Maryinu minulost klidným monotónním hlasem muže na lavici obžalovaných a zřejmě nevynechal žádnou událost či důsledek, jež měly základ ve dni, kdy to všechno začalo – ve dni, kdy šestnáctiletá Mary zdědila Somerset. Amos viděl, jak se při vyprávění v Mattově tváři odráží celá škála jeho vlastních hlubokých emocí, z nichž nejsilnější vyvolaly nepředstavitelné důsledky Ollieho válečného zranění. Na Matta zřejmě nejvíc zapůsobilo, když slyšel o bití v lese. Kdyby z vyprávění nevyplynulo nic víc, nyní aspoň věděli, že Matthew je něco víc než jen jméno na zvětralém náhrobním kameni, Lucy víc než semetrika, která po nástupu klimakterických potíží opustila manžela, Wyatt víc než vzpurný syn, který se obrátil zády k otcovým nadějím a očekáváním. Nyní věděli, proč Mary odkázala Somerset Percymu.

Percy odstrčil magnetofon a jeho pronikavé cvaknutí ohlásilo totéž jako slůvko KONEC v závěru dlouhého románu. Amos si protáhl nohy. „Tak tohle je příběh, který chtěla Mary povědět Rachel?“

„To je ten příběh.“ Percy pohlédl na vnuka, který seděl se zavřenýma očima a klouby prstů přitisknutými ke rtům; po obou tvářích mu stékal stříbrný pramínek. „Co se ti děje v hlavě – nebo spíš v srdci, Matte?“ zeptal se chraplavě.

„Je toho moc, než abych to dokázal vyjádřit,“ odpověděl.

„Není ti nic?“

„Ne, dědo. Jsem jen… smutný. Můj táta byl dobrý člověk, viď?“

„Ano, byl. Ten nejlepší.“

„Rozvedeš se s babičkou?“

„Ovšemže ne.“

„Víš, ona tě pořád miluje.“

„Já vím.“

Matt si odkašlal, otřel si oči a maličko dědovi pokynul rukou. Amos si pomyslel, že toho Matt v tuto chvíli víc nesvede; Percy se obrátil k němu: „A co vy, starý příteli, na co myslíte vy?“

Amos ožil. Sundal si brýle, z kapsy saka vytáhl kapesník a začal je pečlivě čistit. „Ach Bože, kde začít?“ Myslel na Mary – temperamentní, krásnou Mary – a na její život po Percym. Jak dokázala vydržet celibát? Jak snášela svou věrnost Olliemu, tomu příkladnému muži? Jak žila s vědomím, že Matthew zemřel, aniž se dozvěděl, že Percy je jeho otec? „Nejspíš,“ řekl a nasadil si znovu brýle, „myslím hlavně na to prokletí, o kterém se Mary zmínila u mě v kanceláři poslední den svého života. Myslel jsem, že mluví z cesty, protože –“ krátký úsměv byl výsměchem sobě samému – „jsem absolutní autorita na vše, co se týká rodin zakladatelů města, a o žádném toliverském prokletí jsem nikdy neslyšel. Odpověď na tu záhadu se celou dobu nacházela v Růžích – odhaloval ji rodopis. Nespojil jsem si nedostatek potomstva s neschopností současných Toliverů plodit potomky.“

Percy se vyštrachal z křesla a posbíral sklenice. Amosovi připadalo, že ten starý muž je navzdory své budoucnosti znovu nabitý energií, jako stará hasičská stříkačka s vyčištěnými hadicemi. „Nejen plodit, ale udržet děti naživu,“ dodal Percy. „Mary tu kletbu zlehčovala, věřit v ni ji přiměla teprve vlastní zkušenost.“

Amos si přejel po obličeji. „A nabyla přesvědčení, že jediný způsob jak zachránit Rachel před tím, aby zůstala bezdětná, je prodat a rozdat vše, co je i vzdáleně spojeno s toliverským odkazem.“

„Jsem o tom přesvědčený.“

Matt sáhl do kapsy. „Obávám se, že Maryin plán asi nevyjde. Myslím, že tohle znáš, dědo.“ Podal Percymu Racheliny kopie. „Jak jsi tušil, Rachel se nezajímá o vrácení otcova majetku. Chce ho směnit za Somerset. Na své rozhodnutí máš týden, potom tě chce žalovat pro podvod.“

„Mary určitě ani nenapadlo, že se váš dopis vrátí, aby vás pronásledoval, Percy,“ pronesl Amos tak laskavě, jak jen mu to jeho názor na Maryinu pošetilost dovoloval.

Percy si vzal dopisy do křesla a rychle je pročetl. „Obávám se, že ji to napadlo. Proto ho chtěla zničit s tím ostatním. Jakou škodu můžou ty dopisy napáchat, Amosi?“

Amos se zatvářil žalostně. „Budu muset celou situaci prostudovat hlouběji, ale v tuto chvíli vypadají velmi hrozivě.“

S další otázkou se Percy obrátil na Matta. „A ty si myslíš, že není šance, že by si Rachel se mnou sedla a poslechla si příběh, co jsem vám právě pověděl?“

„Bojím se, že ne. Je přesvědčená o správnosti své verze příběhu, a tolik chce Somerset, že si tvou verzi nevyslechne.“

„I jestli jí na tobě záleží?“

„Na Somersetu jí záleží víc.“

V Percyho „Ach…“ se skrývalo plné pochopení. Znovu obrátil pozornost k Amosovi. „Nebyla by nejlepší obranou pravda?“ Poklepal na dopisy. „Ze záznamů vyplyne, že prodej té půdy zajistil Williamovu finanční budoucnost.“ Když Amos neodpovídal, Percy zvedl prst, aby upozornil, že má ještě něco. „A také… nezapomínejme, že William utekl v mladém věku od své odpovědnosti vůči rodinnému podniku a nikdy se nevrátil. V důsledku mé koupě zdědil celé bohatství, stejně jako Rachel. Ptám se tedy, kde jsou jaké škody? Myslím, že soud by měl problém, kdyby měl Rachel uznat nějakou škodu vzniklou na základě toho, že Mary nerespektovala bratrovo přání.“

Amos se neklidně zavrtěl a přemýšlel, jestli Percy zapomněl na škody způsobené kermitským Toliverům v důsledku přesvědčení, že Williamův otec byl v závěti Vernona Tolivera opominut. Pokud by Rachelini právníci s tímhle přišli – a oni by to určitě udělali –, pak by Percyho argument k ničemu nevedl. Percy uvedl opodstatněné důvody, ale byly napadnutelné.

„To, co říkáte, lze při obhajobě využít, Percy,“ přisvědčil; v jeho hlasu však znělo velké „ale“. „Posiluje to i skutečnost, že s ohledem na to, jak štědře na ni prateta v závěti pamatovala, může soud považovat Rachelino úsilí získat otcovu půdu za chamtivost…“

„Ale?“ zeptal se Matt.

„Ale její právníci budou argumentovat tím, že v době prodeje Mary jednala výhradně v zájmu svého manžela, nikoli v zájmu Williama. Zabezpečovala současnost, nikoli budoucnost. William sice později zdědil plody, jež dozrály díky vašemu dobrodiní, právníci to však odmítnou jako irelevantní. Na způsob, jakým budou prodej prezentovat, to nebude mít žádný vliv. Mary vědomě prodala půdu, kterou prodávat neměla, a vy jste ji vědomě koupil… Jasný podvod. To, že Mary tak štědře pamatovala na Williama ve své závěti, budou interpretovat jako kompenzaci za ukradení půdy. Moc vám nepomůže ani skutečnost, že se to stalo tak pozdě v jeho životě – kdy on a jeho rodina žili v krajně skromných poměrech a nemohli si to užít. Taková emocionální fakta právníci s oblibou vyždímají do poslední kapky.“

Matt si odkašlal; vypadal utrápeně. „Dovol, abych do tvé obhajoby také zašťoural, dědo. Argument, že William utekl od svých povinností, vynahrazuje skutečnost, že jeho dcera se vrátila a převzala povinnosti jako Maryina pravděpodobná dědička.“

Amos přikyvoval a přidal další námitku. „A vznikne otázka, proč jste místo uzavírání té nezákonné transakce prostě Olliemu peníze nedal.“

„To je prosté,“ odpověděl Percy a sebejistě mávl rukou. „Vysvětlím jim zásadu, kterou naše tři rodiny dodržovaly. Vy ji znáte, Amosi. Ollie by raději dopustil, aby mu věřitel sebral obchodní dům – nikdy by si ode mě nevzal ani cent.“

„Což soud bude považovat pouze za hanebné přijetí peněz z nezákonného prodeje majetku sedmiletého chlapce.“

„Ollie nevěděl, že jde o nezákonnou transakci.“

„Věděl jste to však vy a Mary.“

Percymu poklesla ramena. „Říkáte, že jsme v tom až po uši, Amosi?“

„Je mi líto, že to musím říct, ale vaše argumenty nemají velkou sílu.“ Amos si nešťastně přejel rukou po holé hlavě. „V co doufáte, Percy? Co chcete?“

Percy se opřel zády o opěradlo a hezké, ostře řezané rysy obličeje mu prozářil hluboký cit. „Chci si podržet Somerset a nepozbýt nemovitostí u Sabine. Chci, aby Rachel ten boj vzdala, vrátila se domů a vdala se za Matta. Chci, aby pěstovala stromy, nikoli bavlnu, a aby to dělala ráda. Chci, aby pochopila Maryin záměr a aby jí odpustila. Tohle chci a věřím, že je šance toho dosáhnout.“

„Jsi snílek, dědo.“

„Možná,“ zamumlal Percy a usrkl ze sklenice.

Amos se zadíval na Percyho přes obroučky brýlí. „Rachel si najala Taylora Sutherlanda, aby ji zastupoval. Znáte ho?“

„Hlavně z doslechu. Vynikající advokát.“

„Rachel bude mít na své straně toho nejlepšího.“

„Já budu mít na své straně pravdu a vás, Amosi.“ Když Percy spatřil přítelův úděs, že by měl obhajobu vést sám, dodal: „A každého, koho si budete přát přizvat. Tedy, pokud půjdeme k soudu.“

„Doufám, že o tomhle vůbec neuvažujete, Percy,“ řekl Amos. „Můžeme připravit kvalitní obhajobu, ale není pravděpodobné, že by měla vliv na výsledek, a publicita by byla strašlivá. Média roztrhají na cucky vaše vážené jméno a všechno, co jste vybudoval, nemluvě o tom, jak uškodí památce Mary. Skutečně si myslíte, že ten boj za to stojí? Mary by nechtěla, abyste dožil své dny zapletený do soudní pře s Rachel – abyste si odskákal to, co nepochybně zavinila Mary. Úpěnlivě by vás prosila, abyste jí Somerset vrátil a nechal volný průběh všemu, co se týká Racheliny budoucnosti. A myslete na Matta – do jakého postavení ho dostanete.“

Percy pohlédl na vnuka. „Cítíš to takhle, Matte?“

„Nechci tě zranit, dědo. Záleží mi jenom na tobě. Na to, co bude se mnou, zapomeň. Vždycky jsi říkal, že jediným opravdovým soudcem charakternosti člověka je on sám. Jestliže je přesvědčený, že neudělal nic špatného, nezáleží na tom, co si myslí kdokoli jiný. Záleží mi ale na tom, co si lidé myslí o tobě, jak na tebe budou vzpomínat. Obávám se toho, co ti soudní tahanice můžou přivodit.“

„Vrácení Somersetu by mi mohlo uškodit víc, synku.“

„Jak by mohlo?“ Hlas se mu chvěl ohromením. „Rachel dostane závod a my nebudeme vědět, co si máme počít s plantáží. Nikdo z nás nevyhraje. Souhlasím s Amosem. Říkám, vrať jí ten zpropadený Somerset a k čertu s ní. Ať si to schytá jako všichni Toliverové před ní.“

Percy zdvihl obočí. „Ty už k ní nic necítíš?“

„Já už ve vztahu k ní ztratil naději.“

„To je tragédie.“ Odstrčil stoličku pod nohama. „Slyšel jsem, jak vám kručí v břiše, Amosi, a ty už musíš umírat hlady, Matte. Já mám taky hlad a to je dobré znamení. Je už pozdě, ale stejně budeme skoro celou noc vzhůru. Pojďme si dolů ohřát kuře florentin, co nám připravila Savannah. Spláchneme ho kapkou pinotu grigio. Na rozhodnutí mám čas do pondělí, že, Matte?“

„Ano,“ přisvědčil Matt a vyměnil si s Amosem znepokojený pohled, který vyjadřoval: Proč týden? Matt se zvedl, ale zatímco ostatní vykročili ke dveřím, on zůstal u křesla.

„Jdeš taky, Matte?“ zeptal se Percy.

„Dej mi pár minut.“

Když se dveře zavřely, Matt upřel pohled nahoru na obraz. Teď se mu toho tolik objasnilo. Získal odpovědi na otázky, které si kladl celý život. Proč babička zůstává v Atlantě, třebaže je jasné, že by raději žila tady s ním a s dědečkem? Proč ani jeden z nich nedokázal překonat smutek ze smrti jeho otce a vzpomínat na něj s láskou a poklidně jako rodina sousedů, která také ztratila syna ve válce? Místo toho prarodiče – a dokonce i matka – mluvili o jeho památce, jako by se ho báli rušit v hrobě. Vše, co věděl o otci – mariňákovi, získal z alba novinových výstřižků popisujících jeho hrdinské činy na bojišti a z vitríny s medailemi a stužkami v dědečkově knihovně. Jenom jednou se mu ve vzpomínkách cítil blízko. Dědeček mu věnoval kožené pouzdro se dvěma fotografiemi: na jedné byl Matt jako nemluvně a na druhé jeho mladá a usmívající se matka. „Tohle měl táta u sebe, když padl,“ řekl. „Chtěl, aby sis to vzal. A ještě něco. Jeho poslední slova, když jsme ho s mámou viděli naposledy, byla: ,Povězte mému synovi, že ho miluju.‘ Teď chci, abys ta slova nikdy nezapomněl a uchovával je tady.“ A dotkl se srdce.

V krku měl knedlík, nemohl popadnout dech a pálily ho oči. Bože můj. Všechny ty zmarněné životy a roky, tragédie a lítosti, nepředstavitelný žal a pocity viny…, a to vše vede zpátky k tomu lánu toliverské půdy. A teď Rachel pokračuje v jeho ničivém odkazu.

Zvedl magnetofon. To byl dobrý nápad…, zaznamenat dědečkův příběh. I kdyby se mu nyní stalo cokoli, Bůh chraň, pravda tu zůstane zaznamenaná. Dědeček nadělal chyby – kdo je neudělá? –, ale lze je odpustit a Bůh ví, že za ně zaplatil. Matta napadlo, že by mohl kopii poslat Rachel, ale ta by odmítla si ji přehrát, a i kdyby to udělala, pochyboval, že by si vše rozmyslela… Možná by zaváhala, ale nezviklalo by ji to. Dokonce by to mohla použít u soudu proti dědečkovi jako přiznání viny.

Vytáhl kazetu a strčil ji do kapsy. Je tu však někdo jiný, kdo to musí slyšet – někdo, pro koho to může mít obrovský význam.

Kapitola sedmdesátá druhá

Příštího rána se otrávená, nešťastná a hladová Rachel zdržovala ve svém motelovém pokoji až do devíti hodin, než usoudila, že Percy nezavolá. Pro případ, že by snad náhodou přece jen zavolal, zašla na snídani do kavárny a cestou zpátky se zastavila v recepci, aby se zeptala, jestli tam nemá nějaký vzkaz. Svěží a dobře vyspalý denní recepční ji informoval, že nikoli. Rozladěná se vrátila do pokoje, naházela své věci do auta a zamířila do Dallasu.

Mlčení z Warwick Hallu nevěstilo nic dobrého. Vysílalo poselství, že Percy se v noci po přečtení všech důkazů proti sobě nezhroutil. Ale zhroutí se, řekla si. Očekávat odpověď tak rychle bylo od ní pošetilé. Percy Warwick se jen tak nesesype, i když všechno hraje proti němu. Bude zapotřebí nějakého času, než ho Amos spolu s týmem nejlepších právníků, které sežene, přesvědčí, že odmítat její požadavky je bláznovství.

Sotva vyjela z Marshallu, zatelefonovala z auta Tayloru Sutherlandovi do kanceláře.

„S tím, co máte, lze k soudu jít,“ řekl jí, když mu sdělila, co zjistila na matrice. „Mluvila jste s Percym?“

„Ne, s jeho vnukem. Předložila jsem svůj návrh a dala jsem mu kopie dopisů. Až si je dědeček přečte, nebude se chtít postavit před soud.“

„Jste o tom přesvědčená?“

„Jsem.“ Rachel se rozhodla nezmiňovat skutečnost, že očekávala Percyho verbální kapitulaci ještě předtím, než odjela z Marshallu. „Řekla jsem Mattovi, že dávám jeho dědečkovi na rozhodnutí týden. Jestliže se mi neozve do pondělního rána, podám žalobu.“

„Myslí si jeho vnuk, že bude ochotný tu směnu přijmout?“

Přemýšlela o odpovědi. „Výraz ,ochotný přijmout‘ nepoužil. Matt se obává, jaký na něj bude mít vrácení Somersetu dopad.“

„A jak to cítíte vy?“

Taylor skutečně ví, na jakou strunu zahrát. Odpověděla s větší tvrdostí, než jakou pociťovala: „Cítím, že důsledky alternativy by byly nesrovnatelně horší. Jsem si jistá, že tohle si nevybere.“

Taylorovo mlčení ji přivedlo k přesvědčení, že její jistotu nesdílí. „Mám tedy soudit, že jste se s vnukem nerozešli přátelsky?“

Znovu opatrně volila slova. „On je… velmi raněný. Bývali jsme přátelé.“

„Z přátel se stávají nejhorší nepřátelé, Rachel.“

Sevřela si ret mezi zuby. „Eh, Taylore… Tady kolem je to jak na závodní dráze. Radši zavěsím.“

„Chci jen, abyste si uvědomila, čeho se vzdáváte kvůli tomu, co dostáváte,“ odpověděl; její vyhýbavou odpověď ignoroval. „Carrie při setkání s Mattem Warwickem získala dojem, že jste víc než přátelé.“

„Je tenhle rozhovor pro moji kauzu nutný, Taylore?“

„A také jde o to, do čeho se dostanete, jestliže tohle uskutečníte,“ pokračoval Taylor, aniž se dal odradit. „Warwickové by vám mohli život v Howbutkeru velmi znepříjemnit.“

Rachel se hořce zasmála. „Tak to není pro potomky Toliverů a Warwicků nic nového. Pocházíme z rodů, které spolu válčily.“

„Prosím?“

„Někdy vám o tom budu vyprávět. V Dallasu budu kolem poledne.“

„Dobrá, budeme moct hned začít. Nechoďte ke mně do kanceláře. Sejdeme se u Carrie doma.“

Několik minut po jejím příjezdu zazvonil u dveří Carriina bytu. Vešel dovnitř v pomačkaném obleku a s povolenou kravatou; přinášel dvě bílé papírové tašky z obchodu s lahůdkami. Okamžitě přistoupil k termostatu.

„Dcera si myslí, že je lední medvěd,“ zabručel a nastavil vyšší teplotu. Zvedl tašky. „Oběd. Udělám trochu horkého čaje, třeba zaženeme tu husí kůži. Co je v těch krabicích venku v autě?“

Následovala ho do kuchyně a řekla: „Účetní knihy psané rukou mého dědečka. A také soukromé dopisy a různé suvenýry mojí pratety. Myslela jsem, že by nám mohly pomoct…, a prostě jsem nechtěla, aby se v tom přehrabovali cizí lidé.“ Na Taylorovo zdvižené obočí dodala: „Je to to nejmenší a zároveň to poslední, co pro ni kdy udělám.“

„Když myslíte. Přinést ty věci byl dobrý nápad. Třeba najdeme něco užitečného.“ Odložil si sako, vyhrnul rukávy a strčil konvici na vodu pod kohoutek. „Hladová?“

„Ne, ale ochutnám to. Musím se zase dostat do formy.“ Promasírovala si paže. „Nejen kvůli utkání s Warwicky, ale i kvůli tomu, abych se zahřála.“

Taylor se rozhlédl po dokonale čisté kuchyni, jejíž bílá barva byla zároveň převládající barvou v celém domě. „Tohle iglú nemůže farmářce připadat moc útulné.“

„Vynahrazuje mi to společnost, ale já tu dlouho nebudu – jen do pondělí.“

„Skutečně?“ Zapálil plamínek pod konvicí. „A co pak?“

„Odjedu do Howbutkeru a nastěhuju se do Ledbetterova domu na plantáži. Percy určitě nebude nic namítat. Nyní se to využívá jako kancelář správce, ale já ten dům hodlám zrenovovat, abych v něm mohla bydlet. Vždycky jsem chtěla bydlet na Somersetu.“

Taylor otevřel kredenc a vytáhl šálky a podšálky. „Jste si hodně jistá, že Percy bude se směnou souhlasit.“

„Vy ne? Jak by se mohli Warwickové mému nároku bránit?“

Zdálo se, že ji Taylor neslyší. Vytáhl z papírových tašek plastové krabičky s obědem. „Salát z vařených krevet pro vás, bageta se smaženými krevetami pro mě.“

„Proč mi neodpovídáte na otázku?“ zeptala se, když naléval horkou vodu do čajové konvice.

„Protože nechcete slyšet, že tohle není trumf,“ odpověděl, „a já vám nechci zkazit chuť k jídlu. Promluvíme si o tom, až se najíme.“

Když sklidili ze stolu, Taylor řekl: „A teď se dáme do práce,“ a požádal ji, aby mu ukázala fotokopie záznamů z okresního úřadu. „Neříkal Matt Warwick, proč Percy koupil půdu vašeho otce, když věděl, že se dopouští podvodu?“

„Ano, bylo to tak, jak jste tušil. Doba byla zlá.“ Krátce zopakovala Mattovo vysvětlení a dodala, že Ollie DuMont nevěděl, že prodej byl podvodný.

„Proč si prostě nevzal od Percyho půjčku, když byl tak zoufalý?“

Rachel mu vysvětlila zásadu jejich rodin „nebýt dlužníkem, ani věřitelem“. „Percy řekl Mattovi, že Ollie by raději přišel o obchodní dům, než aby si od něj vzal jediný cent.“

Taylor na ni zvědavě pohlédl. „Proč mu nevěříte?“

Dopáleně se zamračila. „Co na tom, jestli mu věřím nebo ne? Nepochybuji, že Percy chtěl strýčkovi Olliemu pomoct, ale především měl na zřeteli svou dřevařskou společnost. To místo se pro celulózku dokonale hodilo a on v ošemetné situaci strýčka Ollieho zahlídl cestu jak pozemek získat.“

„To se nepodobá Percymu Warwickovi, jak ho znám.“

Rachel rozzlobeně odstrčila svou židli. „Na čí straně vlastně stojíte, Taylore?“ Popadla konvici na vodu a vrazila ji pod naplno roztočený kohoutek. „Mám silný pocit, že se účastníte štvanice na lišku, ale přitom té lišce fandíte.“

„Stojím na vaší straně, Rachel,“ ujistil ji Taylor s ledově klidným pohledem, „ale mým úkolem je oponovat. Musím zdůrazňovat slabiny naší kauzy, abychom se na ně mohli připravit – protože obhajoba to udělá, o tom nepochybujte. Polehčující okolnosti budou prezentovat jako příznivý motiv pro Percyho, že udělal, co udělal, a budou zdůrazňovat, že pro muže jeho formátu nebylo překvapující…“

Postavila konvici s vodou znovu na sporák a obrátila se k němu s rukou opřenou o bok. „A vy budete prezentovat polehčující okolnosti tak, jako že nemají vliv na zločin, je to tak?“

Kolem konvice šlehaly plamínky. „Ano,“ přisvědčil, zvedl se ze židle a zmenšil plamen hořáku. Poklepal jí na rameno. „Jdu do auta pro ty dvě krabice. Nevypalte mezitím celý dům.“

Společně třídili obsah krabic a popíjeli přitom horký čaj. Taylor prohlásil, že účetní knihy dostatečně potvrzují Milesův podpis; pečlivě se probíral druhou krabicí a pátral po něčem, co by mohlo Percyho přinutit, aby Somerset vrátil. Třeba jeho dopisy a vzkazy, které psal Mary. Dokazovaly, že jejich vztah a neutuchající láska ovlivnily Mary, aby plantáž odkázala jemu, a nikoli předpokládané dědičce. „Tohle představuje sympatie pro naši stranu,“ řekl. „Soudce poučí porotu, že se nemá dát ovlivnit sentimentem, ale jsou to jen lidé. Skutečnost, že jste byla opominuta ve prospěch Percyho, je pro kauzu irelevantní, ale vysvětlí, proč chcete něco, co kdysi patřilo vaší rodině.“ Rozložil balíček pletených proužků a růžových saténových stuh. „Co je tohle?“

„Nejsem si jistá,“ odpověděla Rachel. „Vypadá to, jako by někdo začal plést šálu, ale nedodělal ji. Vím jen, že to nebyla teta Mary. Musela se učit plést a vyšívat na dívčí škole a od té doby se jehlám a jehlicím vyhýbala jako bodláčí.“

Taylor promnul krémové proužky mezi prsty. „Tohle musel plést někdo, na kom Mary moc záleželo, když si to takhle uložila. Možná její matka?“

„Nevím. Nikdy jsem neslyšela, že by se teta Mary zmiňovala o své matce, ale ta by v žádném případě nezvolila pro svou dceru růžové stuhy.“

„Proč ne?“

Přemýšlela, jak to nejlépe vysvětlit. „Protože pro naše rodiny – Toliverovy, Warwickovy a DuMontovy – růžová představuje neodpuštění. Ve slovníku tohle slovo budete možná hledat těžko, ale je to tak. Červená žádá o odpuštění, bílá říká, že je odpuštěno, a růžová vyjadřuje, že odpuštění je odmítnuto. Proto to musel udělat někdo, kdo nepatřil do rodiny.“

Taylor na ni zíral, očividně ho to fascinovalo, ale nerozuměl tomu. „Co tedy děláte? Vyvěšujete ty barvy na domě, abyste tím vyjádřili, co cítíte?“

Rachel se rozesmála. „Ne. Dáváme si růže.“ Sáhla do krabice a vytáhla knihu. „Tady si o tom můžete přečíst. Tahle kniha vám vysvětlí líp než já, o čem mluvím a proč jméno Toliverů a Somerset pro mě tolik znamenají.“

Taylor přečetl nahlas titul. „Růže. To mě moc zajímá, Rachel. Hned večer se do toho pustím.“ Vytáhl kuchyňskou židli. „Teď se posaďte. Uděláte si dva sloupce označené A a B,“ instruoval ji a vytáhl z aktovky poznámkový blok a tužku. „A bude představovat stranu žalovanou, B stranu žalující. Jestli tahle kauza půjde k soudu, porota vyslechne fakta a bude si je vysvětlovat. Musíme zajistit, aby ten výklad byl pro nás příznivý. Proto musíme předvídat každou skutečnost, kterou žalovaná strana hodlá použít při obhajobě, a připravit se na ni. Říkáte, že se Percy s vámi chtěl sejít, aby vám vysvětlil, proč mu vaše prateta odkázala plantáž. Měla jste se s ním setkat, Rachel –“

„Ne! Nemůže mi říct nic, co bych chtěla slyšet.“

„I když to posiluje jeho postavení?“

„Jak by mohlo? Jestliže půjde o to, jestli ten prodej byl legální nebo ne, ráda bych viděla, čím mě přetrumfne.“

Taylor jí přistrčil blok a tužku. „K odpovědi na to nám pomůžou ty dva sloupce. Vedle A napište Percyho jméno, vedle B svoje.

Rachel jména napsala. „Myslím, že vím, kam tohle míří,“ přikývla. „Co chcete, abych napsala do Percyho sloupce?“

„Jestliže se musíte ptát, pak je správné, že to děláme. Percy Warwick je uznávaný a oblíbený obchodní magnát, muž, který celý život hrál podle pravidel. Jeho pověst je zcela neposkvrněná.“

„Do této chvíle.“ Rachel pod A vepsala: „Neposkvrněná pověst.“ „A teď, co B?“

„To řekněte vy mně.“

Pohlédla na něj ublíženě. „Možná nejsem tak oblíbená nebo známá, ale jsem čestná.“

„Bezpochyby,“ přitakal Taylor, „jenže obhajoba vás bude prezentovat jako ženu z chudých poměrů v západním Texasu, kterou si již jako malou holčičku oblíbila bohatá teta. Oblékala vás, dala vám vzdělání, zaměstnávala vás, milovala vás a zanechala vám veliké dědictví. Co víc pro vás mohla udělat? A vy teď ještě navíc k její vší štědrosti chcete půdu, kterou kdysi prodala Percymu Warwickovi, a ten na ní v době hospodářské krize vytvořil pracovní místa pro stovky obyvatel howbutkerského okresu a zachránil živobytí dvěma lidem, kterým byl svěřen do péče váš otec.“

„Dobrá, rozumím vám,“ řekla. „Nebudu mít na své straně sympatie – pouze tvrdá, chladná fakta. Ale mně nejde o jeho majetek. Mně jde o Somerset. Proto jsem vás najala, Taylore – abyste přesvědčil Percyho a jeho právníky, že ta fakta mu nedávají šanci u soudu vyhrát.“

Právník pečlivě postavil šálek na podšálek. „Až dokončíme tenhle seznam, uvidíte, že je možná nebudu schopný přesvědčit. Budou mít dobré důvody, aby to riskovali. Jedině je můžu přesvědčit, aby nepochybovali, že pokud Percy nebude ochotný ke směně, skutečně ho budete žalovat. Ale pamatujte, Rachel, že ať svou při vyhrajete nebo prohrajete, Somerset je pro vás stejně ztracený. Soud nemůže Percyho donutit, aby vám ho vrátil.“

„Nebude to hrát v náš prospěch?“ zeptala se. „Já nemám co ztratit. Není to skvělé postavení?“

„Je, pokud si jste jistá, že nemáte co ztratit.“

Rachel na něj podrážděně pohlédla. Jestliže nedokáže přesvědčit svého vlastního právníka, že to myslí vážně, jak by on mohl přesvědčit Percyho právníka? „Potřebuju jen vědět, Taylore – seznam neseznam –, jestli mám šanci vyhrát, když s tím půjdeme k soudu.“

Taylor na její podrážděný pohled odpověděl vlídným úsměvem. „Nechci vypadat neskromně, ale vzhledem k tomu, že vás zastupuji, řekl bych, že ano, že máte dobrou šanci vyhrát – pokud to tak chcete nazvat. Můžete skončit s ohromnou náhradou za škody nebo můžete dostat zpátky otcovu půdu téměř se vším, co na ní stojí.“

Rachel si s úlevou oddechla. „Tak to by mělo Percyho Warwicka dostatečně přesvědčit. Vím, že tady na papíru vypadá dobře, Taylore, ale skutečnost je taková, že on a moje prateta podvodně připravili mého otce o majetek.“

„A co má být?“ prohodil jen tak do vzduchu a zdálo se, že je připravený uhnout, jestli po něm Rachel hodí čajovou konvici.

„A co má být?“ Vypadalo to, že se chystá konvici popadnout. „Podvod tety Mary a Percyho mě stál matku – to má být!“

„Ano,“ přikývl Taylor, „teď se k něčemu dostáváme.“ Přitáhl poznámkový blok k sobě a uchopil tužku. „Povězte mi o tom, Rachel. Povězte mi, co by měl soud slyšet od žalující strany.“

Kapitola sedmdesátá třetí

Týden se vlekl. Žádný vzkaz od Percyho nepřicházel. Rachel už nemohla vystát chladné prostředí bytu, takže většinu času trávila ve sluncem vyhřátém patiu. Den po jejím návratu z Marshallu zatelefonoval Taylor Amosovi, aby se představil a nechal mu své soukromé číslo. Amos jim udělal čáru přes rozpočet, když oznámil, že Percy bude se svým rozhodnutím kontaktovat Rachel osobně – tímto krokem ji doslova uvěznil v domě, protože byla nucena zdržovat se poblíž telefonu. Taylorovi rozzlobeně řekla, že to je vypočítaný manévr, který by měl Percymu poskytnout poslední možnost, aby se ospravedlnil, ale jestli se o to pokusí, ona ho odkáže na Taylorovu kancelář a zavěsí.

Percy jí však dosud tuto příležitost neposkytl.

Den za dnem se prohlubovala její úzkost a osamělost. Na počátku, kdy byla stále tak roztřesená, jí připadlo jako dobrý nápad bydlet u přítelkyně, která jí může v nadcházejících nejistých dnech poskytnout citovou podporu a útěchu. Nyní však, po necelém týdnu, Rachel začala litovat, že přijala Carriino pozvání, aby se nastěhovala do jejího volného pokoje. Čistě bělostné prostředí jí připomíná lékařskou laboratoř a Carrie, místo aby jí nabídla očekávanou společnost, se tu vyskytuje jen zřídka. Celý den bývá pryč – především kvůli časově náročné práci v oddělení styku s veřejností – a po večerech také, protože buď pracuje dlouho, nebo se schází s klienty na večeři.

„Beruško, je mi to tak líto!“ naříkala Carrie, když se ve čtvrtek pozdě večer vrátila a našla Rachel, jak myje pánev, poté co si udělala další omeletu. „Když jsem tě sem zvala, neměla jsem tušení, že budu mít tolik práce. Ale něco ti povím. Zítra spolu půjdeme na jeden večírek, v sobotu si vyrazíme na nákupy a pak se sejdeme s několika mými přáteli na večeři. Percy může nechat vzkaz v hlasové schránce. Žádné ale, na tomhle trvám. Začínáš obrůstat mechem!“

Té noci – nebo spíš v pátek časně ráno – si Rachel řekla, že když vydrží ještě příští tři dny, přijde pondělí, ona odtud vypadne a Carrie a její otec ji už nebudou mít na krku. Percy do té doby zavolá, přikývne na její podmínky, ona přestane reflektovat na Taylorovy služby a nastěhuje se do Ledbetterova domu.

Večírek v jakémsi luxusním bytě s vyhlídkou na celé město nějak zvládla, stejně tak vydržela i Carriino bezuzdné utrácení v obchodech a večeři s jejími přáteli v restauraci Stará Varšava. Po návratu domů pokaždé našly na záznamníku pouze vzkazy pro Carrii.

Dneska byla neděle a Rachel se probudila s pocitem mravenčení. Roztřeseně se vydala do kuchyně, aby si uvařila kávu, a tam našla vzkaz od Carrie. Pozdní snídaně v pětihvězdičkovém hotelu Mansion na Turtle Creek se ruší. Carrii odvolali do práce kvůli přípravě neodkladného pondělního jednání s novým klientem. To je dobře, pomyslela si Rachel. Ve svém současném stavu by u šampaňského a vajec benedikt byla mizernou společnicí.

Den se pomalu vlekl. Nedokázala klidně sedět. S jednotvárnou pravidelností procházela posuvnými dveřmi do patia a zase zpátky. Vypila nespočet šálků horkého čaje, aby si zklidnila nervy a zbavila se husí kůže. Běloskvoucí telefon pověšený na bílé kuchyňské zdi se stal jejím nejobávanějším nepřítelem a zároveň nejdražším přítelem. Proč to Percymu trvá tak dlouho? Co je tu k přemýšlení? Má jen jedinou volbu a on to ví. Vytrvale odmítala uvažovat o neuvěřitelném – že by její nabídku odmítl.

Když asi posté seděla opět v patiu, uslyšela, jak zvony nedalekého kostela odbíjejí jedenáctou, a zlověstně ji zamrazilo. Teď byla přesvědčená, že Percy bude vyčkávat s informací o svém rozhodnutí do poslední chvíle. Prostě aby ji udržel v napětí, do zítřejšího rána na telefon nesáhne a zavolá až krátce předtím, než se otevře kancelář jejího právníka. Teprve pak telefon zazvoní.

Roztrpčeně uchopila starobylý svazek nepublikované historie Toliverů, kterým si chtěla zkrátit dlouhou chvíli. Zvláštní, že se teta Mary o té knize nikdy nezmínila, ani ji Rachel neukázala… Možná proto, že v ní není nic, co by už o tradici Toliverů nevěděla. Za zvuku doznívajících zvonů a posledních bzučících včel indiánského léta otevřela starou knihu a začala číst.

Percy naslouchal zvonu svolávajícímu věřící do howbutkerského metodistického kostela, kam se dostavoval téměř každou neděli svého života, s výjimkou doby, kdy sloužil za války v armádě nebo kdy byl na obchodních cestách. Už ztratil přehled o všech jménech a tvářích, které se vystřídaly na kazatelně. Většinou tu ti lidé zůstávali tak dlouho, jak biskup dovolil, neboť kostelní pokladnice byla plná, potřeby kongregace malé a život v Howbutkeru prostý a nenáročný. Nikdo z nich už mnoho let neřekl nic, co by Percyho nějak zvlášť inspirovalo nebo poučilo. Docházel sem kvůli poklidu, hudbě a jisté útěše, které se mu nikde jinde nedostávalo.

Dnes ráno potřeboval útěchu obzvlášť. Celý týden poslouchal argumenty týkající se jeho případu. Pět dní seděl v jejich víru, naslouchal Amosovi a týmu přivolaných špičkových právníků, a když se vše uvážilo – dokonce i možnost, že by to pro Rachel mohlo znamenat jen ztrátu času a peněz za advokáty –, došli všichni ke shodě, že by měl Somerset vrátit. Právníci, kteří nebyli zdejší, si ve skutečnosti lámali hlavu, kvůli čemu se tady otálí. Proč by měl Percy vůbec uvažovat o jiném rozhodnutí než plantáž vrátit a ušetřit svůj podnik výdajů a zbytečného rozruchu kolem soudního řízení a sebe samotného ochránit před páchnoucím skandálem?

A on přesto nemohl vyslovit to, co chtěli všichni – i Matt – slyšet. Matt byl nyní v Atlantě na neohlášené návštěvě u Lucy. Když poradu v pátek na víkend přerušili, sdělil dědečkovi, že odletí navštívit babičku a vrátí se až v neděli odpoledne. Percy chápavě přikývl. Matt nyní viděl Lucy v jiném světle a potřeboval vynahradit jí roky svých mylných předpokladů. Percy litoval, že odchází v takovou dobu, ale zároveň byl rád kvůli Lucy. Byli si teď bližší, a to je dobře. Až Percy odejde, Matt nebude mít nikoho jiného než Lucy.

Zavřel oči. Byl přesvědčený, že se to stane už brzy. Ráno nyní s překvapením zjišťuje, že se ještě vzbudil. Byl vyčerpaný, unavený životem. Člověk beze snů je člověk bez života a jeho sny přišly nazmar. Ani jeden se neuskutečnil, aspoň žádný z těch významných – ze snů o šťastném manželství, milující rodině, domě plném dětí a vnoučat. Je ironií osudu, jak ho jeho Mary – i ve smrti – oloupila o poslední sen, o němž si vlastně ani neuvědomoval, že ho chová: o Mattovi a Rachel, kteří se zamilují, vezmou, spojí svá impéria a budou šťastně žít až do smrti pod jednou střechou; a válka růží konečně skončí. Jenže Mary ten sen zabila, když mu odkázala Somerset.

Znovu zazněly varhany a utišily šepot věřících. V tuto chvíli v neděli ráno se vždy zahleděl uličkou o dvě řady dál a zavzpomínal na Ollieho, Matthewa a Wyatta. Byly neděle, kdy je tam pořád viděl dokonale umyté a upravené, Ollieho temeno se lesklo a vlasy chlapců byly vlhké a prozrazovaly donucovací zákrok hřebene a kartáče. Zadní část jejich hlav i jejich profil měl nesmazatelně vtištěné do paměti. Někdy zavřel oči jako při modlitbě – jako to dělal právě teď – a viděl je v lavici jednoho vedle druhého; Ollieho zaoblená ramena v bezvadně padnoucím obleku, Wyattova záda charakteristicky nahrbená dopředu a Matthewova opřená o opěradlo. Jak mu všichni chybějí.

Bohoslužba začala. Zvedl se s ostatními ke zpěvu první písně a přitom vycítil, jak na něj Amos, sedící o šest řad dál, upírá pohled plný obav a úzkosti. Percy s ním soucítil. Není nic šílenějšího než starý pán, který se neumí rozhodnout, třebaže jde o rozhodnutí nad slunce jasné. Věděl, co musí udělat, ale dnes stále ještě pobývá ve své vlastní Getsemanské zahradě a žádá…, aby byl zbaven úzkosti, které bude muset zítra čelit. Snad v kázání najde nějaké zrnko Boží moudrosti, které mu ukáže nějakou jinou cestu.

Předčítání slova Božího začalo. Percyho mysl bloudila, čekala na poselství. Myslel na Mary. Nedokázal si vzpomenout, kdy byly jeho modlitby konečně vyslyšeny a žár jeho touhy po ní vymizel – žár ano, ale plamínek neuhasl. Prohrabávání posledních žhavých uhlíků bylo takové požehnání! Jaká úleva cítit jen lásku a nic jiného. Teď měl pocit, jako by mu přecházela v hlavě dlouhým krokem sem tam…, sem tam a lomila rukama. Percy, Percy, co si počneme?

To kdybych krucinál věděl! odpověděl a rozhlédl se kolem sebe, jestli nepromluvil nahlas. Nikdo mu nevěnoval pozornost, ale pastor na něj upíral pohled. Zvedl ukazováček, nikoli jako napomenutí, ale jakoby na zdůraznění čehosi určeného jen a pouze Percymu.

„Slyšte mě, kdo usilujete o spravedlnost, kdo hledáte Hospodina…“ Pastor citoval ze Starého zákona, ale Percymu uniklo, kterou knihu, kapitolu i verš. „Pohleďte na skálu, z níž jste vytesáni, na hlubokou jámu, z níž jste vykopáni.“

Oko duchovního přelétlo dál a Percy usilovně přemýšlel, jak by mohl ta slova využít. Co mám s tímhle dělat? Ne, tady pro něj žádná odpověď není. On nikdy nepřikládal velkou důležitost skále, z níž byl vytesán, či jámě, z níž byl vykopán. Všechny jejich strasti měla na svědomí Maryina povaha.

Bohoslužba končila písní „Skála věků“. Percy se pomalu, zamyšleně zvedl se zpěvníkem v ruce. Kázání bylo o skále. … kdo usilujete o spravedlnost… Pohleďte na skálu, z níž jste vytesáni, na hlubokou jámu, z níž jste vykopáni…

Percy se zachytil opěradla za zády, zpěvník mu málem vypadl z ruky. Radost mu zalila obličej jako slunce, které se prodralo mraky. Samozřejmě. Pohleďte na skálu! To je ono! zajásal. Ano. Dostal odpověď.

Lucy seděla v dopoledním slunci ve svém salonku, kam příjemně zaléhalo nedělní vyzvánění zvonkohry z věže kostela na nároží. Jeho rytmické tempo vyvolalo v jejím srdci hrůzu. Zvuk nemilosrdně připomínal, že Percymu a Mattovi brzy vyprší čas – stejně jako té dokonalé kopii starého modelu, která čeká v Dallasu u telefonu a neví, že to platí i pro ni. Zítra touto dobou už bude mít Percyho odpověď na své ultimatum a další generace mladých lidí bude poznamenána toliverskou paličatou posedlostí po Somersetu.

Stalo se, jak tušila. Mary odloučila svou praneteř od toho prokletého kusu země, aby ji uchránila před důsledky, které si sama protrpěla. Svatá dobroto, že to byly důsledky!

Stále ještě byla ochromená po tom, jak jí Matt v pátek večer přehrál kazetu s Percyho vyprávěním. Přijel bez ohlášení, a když jí Betty ohlásila, že je v obývacím pokoji, nejdřív ze všeho ji napadlo, že přišel oznámit dědečkovo úmrtí. Vyskočila z křesla tak vyděšeně, že se jí odkrvila hlava, a aby neupadla, musela se zachytit toaletního stolku. Matt ji tam zastihl, jak se potácí, a rychle ji podepřel, dřív než se zhroutila.

„Gabby! Nestalo se, co si myslíš. Děda je v pořádku!“ vykřikl a přitiskl ji k sobě, jako by byla dítě, které zachránil před jistou smrtí. Rozplakala se – z úlevy, lítosti nebo překvapení a síly Mattova citu.

„Tak co tě sem přivádí?“ zeptala se a vzhlédla k němu uslzenýma očima od jeho mohutné hrudi a ramen.

„Přinesl jsem něco, co si musíš poslechnout. Máš magnetofon?“

Vyšli ven do houstnoucího soumraku a poslouchali Percyho hlas; mezitím vyšel měsíc a přízračně osvítil její zahradu. Během přehrávání kazety nikdo z nich nepromluvil. Naslouchala nehybná jako kámen, na němž seděla, jen tu a tam sáhla pro další papírový kapesníček do krabice, kterou jí pozorně podstrčila Betty. Když kazeta skončila a magnetofon se s cvaknutím zastavil, vytáhla další kapesníček a přitiskla si ho k odřenému nosu.

„Teď to víme,“ řekla.

Přikývl. „Teď to víme.“

„Spoustu věcí není možné mít nikomu za zlé.“

„A spoustu věcí je třeba odpustit, Gabby.“

„A spoustu věcí je třeba odpustit.“ Percyho hlas zůstával v jejím nitru, dotýkal se stále zjitřených míst, zahanboval ji kvůli její nevraživosti, protože příčinu bral na sebe a nikdy jí nic nevyčetl…, ve svém příběhu ani jedinkrát. Otřela si opuchlé oči a odložila kapesníček k hromádce zmuchlaných papírků u nohou. „Doufám, že mi věříš, že bych nikdy neprozradila, že Matthew byl Percyho a Maryin syn. To byla ode mě planá hrozba a podlost, ale nikdy bych to neřekla, i kdyby dědeček požádal o rozvod. Doufám, že mi to uvěříš.“

„Samozřejmě. A děda také. Tvoje hrozba nebyla důvod, proč se s tebou nerozvedl.“

„Proč to tedy neudělal?“

„Protože ví, že ho pořád miluješ.“ Jeho hlas ve svitu měsíce zněl chraplavě a připomněl jí Wyatta.

Začervenala se a doufala, že to Matt ve tmě neuvidí. „Přesto… hrozila jsem mu tím až do dne Maryiny smrti – bylo to hanebné. Já… prostě jsem ho nedokázala nechat odejít. Ale teď… pověz mu, ať jde a požádá o rozvod. Nebudu mu stát v cestě.“

Vzal ji za ruku. „Děda se s tebou nerozvede, Gabby.“

„Jak to víš?“

„Protože mi to řekl.“

Opět se rozplakala, a když pláč přešel v popotahování, vypravila ze sebe: „Tvůj otec udělal úžasnou věc, že mu poslal ten obraz. Jsem ráda, že mu odpustil. Já jsem samozřejmě nevěděla o červené růži, kterou mu Percy strčil do knihy přibalené na cestu do Koreje. Představ si, že Wyatt znal poselství růží… Tak co teď? Co myslíš, že Rachel udělá?“

Když spatřila žal v jeho očích, zabolelo ji u srdce. „Zopakuje chybu své pratety.“

Zatracená čarodějnice, pomyslela si Lucy.

A teď je Matt pryč a ona tu sedí sama, bezmocná, a nemůže zachránit lidi, které miluje. Když před dvaceti minutami odcházel, zeptal se: „Budeš v pořádku, Gabby?“ a modré oči, které má po ní, prozrazovaly, že stačí říct slovo a on neodejde. Další věc, která se stala poprvé.

„Budu v pořádku, Matte. Jdi se postarat o dědečka.“

Kazetu jí nechal, řekl, že je to jedna z několika kopií. Ležela na konferenčním stolku, maličká kazeta obsahující špatně nasměrované cesty dvou životů. Jaká tragédie, že to Rachel nikdy neuslyší. Mohlo by to zachránit dnešní den i všechny budoucí zítřky.

„Sklíčenost ničemu nepomůže,“ poznamenala Betty ode dveří. „Možná jste neměla dneska rušit tu bridžovou party.“

„Nedokázala bych se soustředit. Co je tohle?“

Betty jí podala kus papíru. „Nevím, jestli to pan Matt chtěl vyhodit nebo ne. Našla jsem to v jeho pokoji na podlaze u odpadkovýho koše.“

Lucy si papír prohlédla. Byl to útržek z poznámkového bloku s hlavičkou jakéhosi motelu v Marshallu v Texasu. Telefonní číslo, které na něm bylo načmáráno, mělo předvolbu pro dallaskou oblast. Lucy zpozorněla. Matt říkal, že vystopoval Rachel do motelu v Marshallu a tam pak spolu naposledy mluvili. Teď Rachel bydlí v Dallasu u přítelkyně, je to dcera jejího právníka. Tohle musí být kontaktní číslo, kde ji Matt může zastihnout. Lucy dostala nápad.

„Přineste mi telefon, Betty,“ požádala.

„Oj-oj. Tenhle kukuč znám. Co máte za lubem?“

„Povím vám to později.“

Zavolala na informace a operátorka jí k telefonnímu číslu z poznámkového bloku poskytla příslušné jméno a adresu. Carrie Sutherlandová. Lucy pak vytočila číslo bohatého přítele, s nímž ji pojilo dávné přátelství. „Samozřejmě,“ ujistil ji, když vyslechl její žádost. „Moje letadlo i pilot na tebe budou čekat a zařídím taky, aby pro tebe na místo určení přijelo auto se šoférem. Přeju ti příjemný let.“

Lucy zazvonila na Betty. „Jedu něco zařídit mimo město,“ oznámila. „Něco moc důležitého. Budu potřebovat taxíka na letiště.“

„Jak dlouho budete pryč?“

„Tak dlouho, jak bude zapotřebí. Měla bych být zpátky ještě dneska večer, ale stejně mi sbalte věci na přespání. A teď honem, má milá. Čas je teď rozhodující.“

Cestou z pokoje Lucy popadla magnetofonovou kazetu. Šťastná náhoda otevřela dveře její klece a Lucy byla připravená vyletět.

Kapitola sedmdesátá čtvrtá

Rachel zvedla oči od poslední stránky rodinné historie a upřela ohromený pohled ke kovanému oplocení. Spatřila záplavu červených květů, chvějících se pod náporem včel, které je opylovaly. Oplodňování, pomyslela si otupěle, něco, co se somersetským Toliverům zřejmě nedaří. Bzučení včel si tropilo posměch ze skutečnosti, kterou Rachel neznala, ani si ji neuvědomovala. Nikdo z majitelů plantáže nezplodil mnoho dětí a v každé generaci přežilo pouze jedno, jediný dědic. Thomas a Vernon byli těmi jedinými ve svých generacích; v její generaci pak zemřelo jediné dítě tety Mary a Rachel se po smrti svého otce stala posledním žijícím Toliverem. Upřeně se zahleděla na starý svazek. Nedrží tady v ruce vysvětlení, co znamená to toliverské prokletí?

To není možné. Nic takového jako prokletí neexistuje. Jenže pradědeček tomu věřil stejně jako teta Mary. Ta Amosovi řekla, že před ním Rachel zachránila. Bože můj… Neobávala se teta Mary, že kdyby jí zanechala Somerset, odsoudila by ji k tomu, že zůstane bez potomků, jako se to přihodilo jí samé? Vzpomněla si na fotografii Matthewa DuMonta na toaletním stolku tety Mary, na bolest vyjádřenou slovy napsanými vzadu. Její otec ho popisoval jako skvělého mladíka – laskavého a trpělivého; učil ho angličtinu a dovoloval mu, aby se účastnil jejich chlapeckých her s Wyattem Warwickem na trávnících před domem. Říkal, že když zemřel, tetu Mary a strýčka Ollieho to zcela zdrtilo. Žili dál, ale už to žádný život nebyl. Nebyly ani žádné další děti…

Nedoufala teta Mary, že ji ušetří tragédie, kterou sama zažila?

Telefon v kuchyni pronikavě zazvonil a vyplašil včely. Rachel vyskočila. Záblesk intuice jí ohlásil jméno volajícího. Při druhém zazvonění odložila knihu na stolek v patiu, potom se automaticky zvedla, ztuhle odšoupla dveře a vešla do bílé kuchyně. Uchopila bílé sluchátko zavěšené na stěně. „Haló.“

„Dobré odpoledne, Rachel. Tady je Percy Warwick.“

Nevzrušeně naslouchala; krátce ji informoval o svém rozhodnutí, popřál jí vše dobré a zavěsil. Pomalu se vrátila do patia. Hodinu seděla na slunci a za bzučení včel v trsech červených květů přemýšlela. Poté dospěla k vlastnímu rozhodnutí a vytočila číslo Taylora Sutherlanda.

O hodinu později se rozezněl zvonek u dveří. Rachel se domnívala, že buď Carrie opět zapomněla klíče od domu, nebo že ji přišel utěšit Taylor. Podívala se kukátkem dveří a zjistila, že se ani v jednom odhadu netrefila. Zrak jí padl na vršek hlavy plné sněhobílých vlasů, nadýchaných jako cukrová vata. Pohlédla níž a spatřila podivně povědomé modré oči, neochvějně upřené na skleněné oko ve dveřích. Zvědavě je otevřela. Žena přijela v černé limuzíně, jejíž uniformovaný šofér se teď opíral o kapotu a zapaloval si cigaretu. Návštěvnice – malá a kulatá, asi pětaosmdesátiletá a oblečená do kostýmku barvy jejích očí – připomněla Rachel plněný košíček z cukrárny. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se.

Žena zamrkala. „Hannah měla pravdu,“ řekla. „Jako byste vypadla z oka Mary, jenom jste méně…“ Zadívala se na Rachel pozorněji. „Intenzivní.“

„Prosím?“

„Jsem Mattova babička,“ oznámila žena. „Lucy Warwicková. Smím dál?“

Bylo šest hodin. Termostat Rachel nastavila už dávno a v domě byla příjemná teplota. K čertu s Carriinou vyvěšenou výstrahou. Dvakrát zvonil telefon, ale nezvedla ho. Od chvíle, kdy Mattova babička spustila magnetofon, Rachel se nehnula ze židle. V jakémsi polovědomí vnímala, jak za oknem obývacího pokoje přechází šofér kolem limuzíny a cigaretový kouř šlehá kolem něj jako dračí plameny. Tomu muži je nejspíš horko, má žízeň a potřebuje si odskočit, ale ona se nedokázala hnout z místa, aby mu nabídla vodu a toaletu, i kdyby na tom závisel její život.

Na žádné úvodní zdvořilosti, ani na nabídnutí kávy či čaje nebyl čas. Lucy Warwicková s hůlkou vdusala přímo do obývacího pokoje, posadila se a otevřela tašku. „Teď si tohle poslechnete, děvče, ať chcete nebo nechcete,“ oznámila. Vytáhla magnetofon a postavila ho na stůl. „Jsou věci, které o vás Toliverech nevíte, a zatracená spousta dalších, které nevíte o člověku, jehož zřejmě chcete přivést předčasně do hrobu. Tak si sedněte a poslouchejte, já pak odejdu a vy si můžete dělat, co chcete.“

Poslouchala tedy, a jak se na pásce před ní odvíjely skryté roky tragických životů Percyho a Mary, její lítost nad nimi začala téct v pramíncích a posléze se řinula plným proudem. Poznávala v tom i odraz své vlastní krátké historie, jako když se na zaskleném fotografickém portrétu mladé Mary Toliverové visícím v knihovně zaleskne odraz Racheliny tváře. Často ji napadlo, když před ním stála, že kdyby vedle visela její fotografie ve stejné póze, jejich obličeje by vypadaly jako kopie, rys za rysem, vráska za vráskou…, stejně jako její život až dosud opakoval život tety Mary.

„A to je vše,“ řekla Lucy a strčila magnetofon zpátky do tašky. Tašku zavřela a opřela se o hůlku, aby se zvedla. „Doufám, že zítra vezmete v úvahu, co jste dneska slyšela.“

„Přišla jste pozdě, paní Warwicková,“ zavrtěla hlavou Rachel. „Percy mi už zavolal, jak se rozhodl, a já jsem kontaktovala právníka a sdělila mu svoje rozhodnutí. Touhle dobou už můj advokát informoval Amose Hinese.“

Lucyin kulaťoučký obličej zbledl a pak se protáhl. „Aha, rozumím…“

„Ne, myslím, že nerozumíte. Neodcházejte, vysvětlím vám to.“

„Nemám náladu na žádné přikrašlování, milá slečno.“

„A co byste říkala nepřikrášlené pravdě?“

Kapitola sedmdesátá pátá

ATLANTA, GEORGIA, O TÝDEN POZDĚJI

Betty přecházela přes halu do salonku, kde u dvou bridžových stolků seděly návštěvnice její paní, a přitom pohlédla přes ochrannou síť proti hmyzu v ozdobných venkovních dveřích; v té chvíli uviděla, jak před jejich domem zastavuje černá limuzína Lincoln se šoférem. Šofér okamžitě vyskočil, a když otevřel dveře cestujícímu na zadním sedadle, Betty málem upustila podnos s obloženými chleby, které hodlala podávat.

„Krindapána,“ ulevila si nahlas, odložila podnos na stolek v hale a uhladila si zástěru. „Krindapána.“

Ještě nikdy se s ním nesetkala ani ho neviděla, když nepočítáme těch pár obrázků v novinách z jeho mladších let, ale okamžitě poznala, kdo to je. Sledovala, jak pomalu a opatrně vystupuje, postarší, jak se dalo očekávat, ale zcela odpovídající představě, kterou o něm celá ta léta v mysli chovala. Představovala si vysokého, distingovaného pána v pěkných šatech, který se chová tak, že kolem sebe šíří moc, aniž ji dává okázale najevo… Pravý pán. Její úžas se změnil v úděs, když mu šofér podal vázu s jedinou červenou růží. Slečna Lucy růže nenávidí.

Betty zašoupla dveře do salonu, aby ztlumila hlasy dam klábosících u karet, a postavila se před síťové dveře. Šofér se opět usadil za volant vozu, opřel se hlavou o opěradlo za sebou a stáhl si čepici, jako by měl chvilku na zdřímnutí.

„Dobré odpoledne,“ pozdravila přes síť, když Percy došel na verandu. „Vy budete asi pan Percy Warwick.“

Potvrdil její domněnku pokývnutím stříbrné hlavy. „Betty,“ opáčil důvěrně, jako by ji znal celá léta. „Je moje manželka doma?“

„Jo, pane.“ Betty odemkla dveře a přidržela mu je otevřené. „Hraje v salonku bridž se svejma přítelkyněma.“

„Předpokládám, že to je její nedělní partička, ne?“

„Jo, pane. Mohl byste počkat v hale, než ji zavolám? Já… myslela bych, že vás nečeká.“

„Ne, nečeká,“ přisvědčil Percy, „ale určitě proti tomu přerušení nebude nic namítat.“ Natáhl ruce s vázou. „Dala byste jí prosím tohle?“

„Jé, pane – “ Betty se zatvářila kysele. „Vona nemá ráda růže.“

Usmál se. „Tuhle mít ráda bude.“

Podnos se sendviči byl zapomenut; Betty odsunula jedny ze zasunovacích dveří do salonu a hned je zase za sebou zašoupla; vázu přitom držela před sebou na délku paže, jako by to byla mokrá plena. „Slečno Lucy, máte tu návštěvu.“

Lucy se zaškaredila na růži. „Co si to tam špitáte? A co je proboha tohle?“

„To je růže, Lucy,“ poučila ji jedna z hráček.

Lucy po ní střelila pohledem. „To vidím taky, Sarah Jo. Kde se tu vzala?“

„Váš manžel,“ odpověděla Betty. „Je v hale.“

Všechny hlavy, podle všeho do jedné přes sedmdesát let staré, se obrátily zároveň k Lucy, která vystřelila od bridžového stolku, až káva vyšplíchla do podšálků. „Cože? Percy je tu?“

„Jo, paní. Venku v hale.“

„Ale to nemůže…“

Dveře do salonku se odšouply. „Ale ano,“ řekl Percy při vstupu. „Nazdar, Lucy.“

Všechny překvapením otevřené pusy a vykulené oči se obrátily k postavě v tmavém obleku, opředené legendou a spekulacemi. Pokývl jim a usmál se. „Dámy, prominete nám laskavě? Musím s manželkou probrat něco neodkladného.“

Dámy okamžitě odsunuly židle a urychleně si posbíraly kabelky a hole. Ty troufalejší mezi nimi si cestou potřásly s Percym rukou a zamumlaly něco v tom smyslu, že je hezké, že se s Lucyiným manželem konečně setkávají. Lucy stála jako zkamenělá a Betty vypadala, že si není jistá, jestli má odejít s ostatními nebo tu s tou růží zůstat. „Ehm, co chcete, abych s tímhle udělala?“

Lucy ji vystrnadila. „Odneste to do kuchyně a dejte do vázy vodu. Jestli budeme něco potřebovat, zavolám vás.“ Když zůstali s manželem sami, zeptala se: „Co tady děláš, Percy?“

„Po tom, cos pro nás udělala, to určitě víš, ne?“

„V době, kdy jsem Rachel navštívila, už to měla se svým právníkem vyřízené. Ten výlet jsem si mohla ušetřit. Co dobrého jsem udělala?“ Roztřesené nohy našly židli a Lucy se podařilo sklesnout na ni s jistým zdáním důstojnosti.

„Potvrdila jsi jí, že udělala správné rozhodnutí. Díky tobě budou mít teď s Mattem nějakou naději.“

„Nevím, že bych mu prokázala nějakou službu.“

Percy se uchechtl, vytáhl si další židli od bridžového stolku a posadil se se samozřejmostí pána domu. „Musíme počkat a uvidíme, ale já se vsadím, že ti dva spolu budou žít šťastně až do smrti. Matt se za ní vypravil. Ona odjela do San Angela, aby pomohla nemocnému spolužákovi z Texaské zemědělské univerzity řídit bavlníkovou plantáž, než se chlapec zase postaví na nohy.“

Byla bez dechu a bojovala s nutkáním, aby se nemusela ovívat. „Řekni mi, co tě přimělo k tomu, žes před Rachel blufoval? Nebyl to hrozný hazard s dědickým právem tvého vnuka?“

„Možná, ale já jsem hleděl na skálu a na hlubokou jámu, víš?“

„Na skálu a na hlubokou jámu?“

„To je z Bible, Izajáš 51, verš první.“

Lucy k němu podrážděně vzhlédla. „Nechceš se vyjádřit trochu určitěji?“

„Vsadil jsem na to, že Rachel udělá správnou věc – stejně jako její prateta.“

Lucy se podívala na bridžový stolek a otřela rozlitou kávu, aby to nevypadalo, že hltá jeho rysy. Věk se na něm podepsal, ale ne nelaskavě. Jeho pohled jí stále ještě dokázal zlomit srdce. „K čemu ta růže?“

„Jen obvyklá žádost o odpuštění, kvůli tomu, jak se věci vyvinuly – abych vyjádřil, že je mi líto, že to pro tebe nemohlo dopadnout líp.“

Hrdlem jí stoupala bolest, a tak stiskla čelisti, protože měla slzy na krajíčku. Chvíli trvalo, než se odvážila promluvit. „Tys nedopadl o nic líp, Percy, kvůli mně. A já jsem Mary hrozně křivdila. Kdybych jen byla hned od začátku věděla, co jeden k druhému cítíte, byla bych měla… jiná očekávání. Byla bych se spokojila s tvým přátelstvím. Bylo by mi to stačilo.“

„Zasloužila sis víc, Lucy.“

Odpověděla krátkým „Ehmm“ a pokračovala: „Nezasloužili jsme si to snad všichni? Matt říkal, že se nechceš se mnou rozvést. Je to pravda?“

„Je to pravda.“

„Hm, to je… od tebe hezké.“ Odkašlala si, aby se zbavila toho knedlíku v hrdle. „Jaké máš úmysly se Somersetem?“

„Věnuju ho Texaské zemědělské univerzitě, Rachelině alma mater, aby si tam udělali experimentální středisko. A z Ledbetterova domu se stane muzeum, kde se bude připomínat, jaký přínos představovaly generace Toliverů pro pěstování texaské bavlny.“

Cítila, jak jí obličej obdivně zahořel. „Hm, ty ses měl jmenovat král Šalomoun. Rachel to určitě hodně potěší.“ Jeho přítomnost jako obvykle prozářila pokoj… Byla jako sluneční svit za zimního dne. „Myslíš, že bude schopná odpustit tobě a Mary, že se kvůli vám její otec nedozvěděl o svém dědictví?“

„To nám poví pouze čas.“ Pousmál se, jako by měl na mysli skutečnost, která byla pro ně oba společná – ani jednomu už ho moc nezbývalo. „Ale když už jsme u toho,“ dodal, „přijel jsem za tebou také proto, abych se tě zeptal, jestli neuvažuješ o návratu domů, pokud se situace mezi Mattem a Rachel obrátí k dobrému. Jistě si vzpomeneš, že je tam spousta pokojů, takže budeš mít dost vlastního soukromí, a oni by určitě uvítali, kdyby jejich děti měly prababičku někde poblíž.“

Oči ji už důkladně pálily a nebyla schopna pořádně polknout. Něco neodkladného, řekl kamarádkám. Smetla pár drobků z koláče, které se jí zachytily na prsou. „Určitě o tom budu… přemýšlet. Ještě něco?“

„Ne… Myslím, že ne,“ odpověděl a k jejímu zděšení vstal, trošku ztuha, ale pořád ještě tím pomalým pohybem, kdy se nakonec vztyčil v celé své výšce a narovnal ramena – což jí vždycky trochu vzalo dech. „Chtěl jsem ti jenom přinést tu růži a vyjádřit vděčnost, žes nám přispěchala na záchranu.“

Přinutila se, aby také vstala a aby se jí přitom netřásly rty. Zdálo se to být teprve včera, kdy takto proti sobě stáli. „Sbohem, Percy,“ opakovala slova, která pronesla na vlakovém nádraží před čtyřiceti lety.

Viděla v jeho očích odraz téže vzpomínky, ale na rozdíl od tehdy jí nyní položil ruku kolem ramen a usmál se. „Jen na chvíli, Lucy,“ odpověděl a ona zavřela oči, aby si lépe uchovala v paměti ten rychlý dotek jeho rtů na své tváři.

Objevila se Betty se svým neomylným smyslem pro načasování, aby ho vyprovodila ze dveří. Lucy zůstala stát na místě jako přimrazená, dokud neuslyšela, jak se domovní dveře zavřely, a Betty se nevrátila. „To jsou mi teda věci!“ řekla Betty.

Lucy se pousmála. „Taky bych řekla,“ přikývla.

Matt se na chvíli zastavil vedle range roveru a rozhlédl se. Zaparkoval před rozlehlou obytnou venkovskou budovou z bílých překládaných prken, kterou po obou stranách i zezadu obklopovala pole rozkvétající bavlny. Na přístupové cestě bylo seřazeno několik kombajnů na bavlnu a v dálce pracoval jakýsi osamělý člověk – muž, ne Rachel – u zavlažovacího potrubí, ale jinak v ospalém tichu časného nedělního odpoledne nebylo vidu ani slechu po žádné lidské činnosti. Nikde nebylo vidět žádné pickupy ani jiné dopravní prostředky. Počítal s tím, že na dvoře uvidí Rachelino BMW, aby se ujistil, že přijel na správné místo. To ticho zvýšilo jeho neblahé tušení. Jak by asi dokázal v takovém tichém prostředí vyslechnout otřesnou zprávu, že Rachel s ním už nechce mít nic společného?

Onehdy byl ochoten ihned poté, co přistál v Howbutkeru a vyslechl si tu velkou novinu, doplnit palivo do letadla a odletět za ní, ale dědeček ho vybízel k trpělivosti. „Dopřej jí trochu oddechu, synku – čas, aby se vyrovnala s tím, co si v sobě ještě musí zpracovat.“

Souhlasil, i když si dělal starosti, že každý další den by mohl poskytnout Rachel – ženě, kterou teď miloval ještě víc než předtím – větší důvod, aby ho poslala k čertu. Napadlo ho, že možná mezi ní a spolužákem, kterému přišla na pomoc, začíná nějaký vztah. Carrie ho popsala jako starého kamaráda ze školy – pěstoval bavlnu jako Rachel –, když jí kvůli adrese zatelefonoval. „Ženatý?“ nemohl odolat, aby se nezeptal, a ona mu žertem odpověděla: „No, já to vím a vy si to musíte zjistit, štramáku.“

V odpověď na zazvonění uslyšel dup, dup, dup a srdce mu pokleslo, když dveře otevřel chlapecky pohledný muž, vysoký jako Matt a natolik urostlý, že i s těmi berlemi a nohou od kyčle v sádře by dokázal Matta přimět, aby si důkladně rozmyslel, kdyby se chtěl vnutit dovnitř. „Dobré odpoledne. Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se.

„Promiňte, že ruším. Hledám jednu přítelkyni – Rachel Toliverovou.“

„Vážně?“ nadhodil. „A kdopak jste?“

„Matt Warwick.“

„Ach tak.“ Chvíli ho pohledem odhadoval a pak křikl přes rameno: „Miláčku!“

Mattovi kleslo srdce ještě níž, ale pak se objevila hezká plavovláska se dvěma malými dětmi v patách a s třetím na cestě, jak odhadl podle vzdouvající se zástěry, kterou měla přes šaty. „Máme tu návštěvu a ptá se po Rachel.“

Mladá žena se usmála. „Tak uhni, Luke, ať ho můžeme pustit dovnitř. Děti, utíkejte si opláchnout ruce a připravte se, budeme jíst. Ahoj,“ pozdravila Matta. „Já jsem Leslie, a tohle velké nemehlo je můj manžel Luke Riley. Vy jste určitě Matt Warwick. Pojďte dál. Rachel už vás čeká.“

„Vážně?“ zeptal se užaslý Matt.

Její manžel si zřejmě až doteď hlídal výraz tváře. Nyní napřáhl ruku a po tváři se mu rozlil široký a upřímný úsměv. „Miláčku, myslím, žes mu to neměla všechno vyklopit,“ pokáral ženu a na Matta mrknul. „Čau, Matte.“

„No, jak znám Rachel, možná by to ze sebe nedostala. Přišel jste zrovna včas k nedělnímu obědu, Matte. Doufám, že jíte smažené kuře.“

Mattovi se točila hlava a srdce mu málem vyskočilo z prsou; se slovy, že smažené kuře přímo miluje, následoval Leslii, zatímco Luke dusal za ním do velké kuchyně plné slunce a provoněné vůní kuřete prskajícího na plotně. Rachel vzhlédla od své práce: prostírala stůl a pro Matta to byl ten nejkrásnější pohled, jaký se mu kdy naskytl. „Ahoj, Rachel,“ pozdravil ji.

Přikývla a do tváří se jí nahrnula krev. „Matte.“

Leslie v nastalém tichu pohlédla z jednoho na druhého a navrhla: „Jen mě tak napadlo, jestli byste se vy dva nechtěli trochu pojít, než zasedneme k jídlu. Kuře se bude ještě chvíli dělat.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila Rachel. Sundala si zástěru, kterou měla uvázanou přes elegantní šaty bez rukávů, a bez dalších slov odváděla Matta ven. Luke za jejími zády naznačil Mattovi, že mu drží palce.

Kráčeli beze slov cestičkou k výběhu pro koně s bílým oplocením a Matt si uvědomoval hladkost její opálené paže i to, jak se z vlasů vyčesaných na temeno hlavy uvolnilo pár pramínků a půvabně se jí stáčejí na šíji. Soudil, že byly s Leslií určitě ráno v kostele, a přemýšlel, jak vůbec někdo, kdo seděl za Rachel v kostelní lavici, mohl být schopen soustředit se na kázání. Když došli k plotu, opřel se nohou o spodní část hrazení, paži přehodil přes vršek a soustředil pozornost na pěkného tmavého ryzáka přežvykujícího trávu. „Vyrozuměl jsem, žes mě čekala,“ řekl.

„Věděla jsem, že Carrie nedokáže zachovat tajemství.“

„Tys to od ní chtěla?“

„Počítala jsem s tím, že neudrží jazyk za zuby.“

Tiše si oddechl. „Děda říkal, že tvůj advokát volal Amosovi, že ses rozhodla upustit od žaloby ještě dřív, než sis tu pásku poslechla. Tys to nikdy nechtěla dotáhnout do konce, že ne?“

Ryzák je objevil a zaržál, očividně zdravil Rachel. Prostrčila ruku ohradou, luskla prsty a kůň se k ní přiloudal. „Měla jsem v úmyslu přesvědčit tvého dědečka a Amose, že žalobu podám.“

„Proč jsi to tedy nedotáhla do konce? Mělas nás v hrsti, Rachel.“

„Somerset už způsobil příliš mnoho bolesti. A co bych si počala s celulózkou?“

„Třeba by ses pomstila?“

Zavrtěla hlavou. „To není můj styl.“

Zamžily se mu oči. Existovala už někdy takováhle žena? „Jsem ti moc vděčný.“

„Proto jsi přišel – abys mi poděkoval?“

„To také.“ Při rozhovoru stáli vedle sebe jako muži bavící se o počasí nebo o jiných neškodných záležitostech.

„A co ještě?“ Pohladila bílé skvrny na hřebcově čele.

„Tak zaprvé, Amos ti posílá něco od Mary, která ho v den své smrti požádala, aby to u sebe schoval. Říkala, že on prý bude nejlíp vědět, kdy ti je má předat.“

„Je?“

„Její perly.“

Přestala koně hladit. „Ach,“ vydechla a Matt koutkem oka zaznamenal, jak těžce polkla a řasy jí rychle zamžikaly. „Řekla bych, že to načasoval dokonale. Co ještě?“

„Myslím, že bys ráda znala dědečkovy plány se Somersetem.“

Všiml si, že zatajila dech. „Tak povídej,“ vyzvala ho a položila obě ruce na zábradlí. Když skončil s vysvětlováním, chytila se jednou rukou za šaty u krku. „Je… to od něj tolik ohleduplné a citlivé,“ pronesla hlasem ztišeným úctou. „Jsem moc ráda. Teta Mary by určitě byla taky ráda.“

„Přišel jsem i proto, abych se tě zeptal na tvoje plány,“ pokračoval; spustil ruce z ohrady a hlas mu trochu vypověděl službu. „Předpokládám, že si někde… založíš jiný Somerset, kde budeš pěstovat bavlnu a tykve.“

Znovu spolu mluvili a stáli přitom vedle sebe. „V nějakém podnikání, které se dotýká zemědělství, zůstanu,“ přisvědčila, „ale bavlna a dýně pro mě už ztratily přitažlivost.“

„Chceš říct, že budeš pěstovat něco jiného.“

„Ne. Chci říct, že už nemám touhu farmařit – ne na půdě někoho jiného.“

„Kup si vlastní.“

„To by už nebylo totéž.“

Stáhl ruce z ohrady a otočil se k ní čelem. „Nerozumím, Rachel. Myslel jsem, že farmaření je tvá vášeň, tvoje životní poslání – všechno, cos kdy chtěla dělat. Ty se toho chceš vzdát?“

Kůň zaržál, mrzutý, že si ho nikdo nevšímá, tak mu nastavila ruku, aby se o ni otíral. „Slyšel jsi někdy o baseballistovi jménem Billy Seton?“ zeptala se.

Matt zmateně přikývl. „Počátkem sedmdesátých let hrál nadhazovače za New York Yankees.“

Naposled pohladila hřebce a přešla k hydrantu, aby si opláchla ruce. „Byl od nás z města. Když ho prodali do jiného týmu, nechal toho. Teď dělá trenéra. Přišel na to, že jeho nadšení pro baseball a sen hrát za New York Yankees bylo neoddělitelně propojené – a když jedna část chyběla, ta druhá nefungovala. Jakmile ho Yankees nechali odejít, už netoužil hrát pro jiný tým. Rozumíš tomu teď?“

Rozuměl – dokonale. Krev se mu nahrnula do uší. Vytáhl kapesník a podal jí ho. „Jinými slovy, pokud nebudeš obhospodařovat pozemek Toliverů, nemáš důvod farmařit vůbec.“

„Líp bych to sama nevyjádřila.“

Pozoroval ji, jak si osušuje ruce, a bojoval s touhou uchopit do dlaní její obličej a zlíbat jí oči, ústa i hrdlo, vtáhnout ji hluboko do sebe a držet ji tam navždy. Na co čekáš, chlapče?

„V tom případě,“ pronesl hlasem co možná nejklidnějším, „by tě možná zajímal můj návrh.“

Vrátila mu kapesník. „Zkus to.“

„Hledám partnera, který by mi pomáhal spravovat pás půdy podél Sabine. Mohla bys ho nazvat pozemkem Toliverů. Vlastně mám dojem, žes kdysi řekla, že na něj máš majetkový nárok.“

„O pěstování stromů nic nevím.“

„No, víš, ono se to vlastně moc neliší od pěstování tykví nebo bavlny. Zasadíš do země maličké semínko a pozoruješ, jak roste.“

Oči jí zvlhly. Znovu natáhla ruku po jeho kapesníku. „Řekla bych, že to není moc daleko od toho, na co jsem zvyklá. Dáš mi nějaký čas na rozmyšlenou?“

Podíval se na hodinky. „Jistě. To kuře ještě není upečené.“

Usmála se. „Nebude to pro tebe sázka do loterie, když si mě vezmeš jako partnerku?“

„Vůbec ne,“ odpověděl a přitáhl si ji do náruče, kam patřila.

„Proč ne?“ zvedla k němu tvář.

„Ty se nepamatuješ? Sázím jenom na jistotu.“

Poděkování

Především děkuji Louise Scherrové, že na tento román upozornila vynikajícího literárního agenta Davida McCormicka, který se svými znamenitými spolupracovníky pro mě učinil nesmírně mnoho. Zejména šlo o předání knihy do rukou Deb Futterové, šéfredaktorky Grand Central Publishing, a její asistentky Dianne Choieové. Deb mě provedla revizemi a Dianne bludištěm vydavatelských úskalí s takovým humorem, zdvořilostí a pochopením, že se pro mě tyto obvykle obávané úkoly proměnily v příjemné zážitky.

Děkuji také Nancy Johansonové, vynikající redaktorce na volné noze, jejíž pozorné editorské oko a rozsáhlá pomoc pro mě byly hned zpočátku nedocenitelné, a počítačovému mágovi Clintu Rodgersovi, který s úsměvem odpovídal na má všechna (častá) volání SOS.

A jako vždy patří dík také mému milujícímu manželovi za všechna ta léta, co je mi oporou.

Nakonec s hlubokou a nekonečnou úctou děkuji přátelům, kteří mě po celé trati doprovázeli a povzbuzovali. Díky vám jsem dorazila do cíle. Určitě se poznáváte. Vy víte, koho mám na mysli.

Leila Meachamová

POSELSTVÍ RŮŽÍ

Z anglického originálu Roses,

vydaného nakladatelstvím Grand Central Publishing,

Hachette Book Group, v New Yorku 2010,

přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi.

Obálku upravil Vojtěch Kybal.

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

v roce 2012 jako svou 513. elektronickou publikaci.

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www.bux.cz

Table of Contents

Start

PRVNÍ DÍL

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

MARYIN PŘÍBĚH

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

DRUHÝ DÍL

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

PERCYHO PŘÍBĚH

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Kapitola čtyřicátá osmá

TŘETÍ DÍL

Kapitola čtyřicátá devátá

RACHELIN PŘÍBĚH

Kapitola padesátá

Kapitola padesátá první

Kapitola padesátá druhá

Kapitola padesátá třetí

Kapitola padesátá čtvrtá

Kapitola padesátá pátá

Kapitola padesátá šestá

Kapitola padesátá sedmá

Kapitola padesátá osmá

Kapitola padesátá devátá

Kapitola šedesátá

Kapitola šedesátá první

Kapitola šedesátá druhá

ČTVRTÝ DÍL

Kapitola šedesátá třetí

Kapitola šedesátá čtvrtá

Kapitola šedesátá pátá

Kapitola šedesátá šestá

Kapitola šedesátá sedmá

Kapitola šedesátá osmá

Kapitola šedesátá devátá

Kapitola sedmdesátá

Kapitola sedmdesátá první

Kapitola sedmdesátá druhá

Kapitola sedmdesátá třetí

Kapitola sedmdesátá čtvrtá

Kapitola sedmdesátá pátá

Poděkování

Table of Contents

Start

PRVNÍ DÍL

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

MARYIN PŘÍBĚH

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

DRUHÝ DÍL

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

PERCYHO PŘÍBĚH

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Kapitola čtyřicátá osmá

TŘETÍ DÍL

Kapitola čtyřicátá devátá

RACHELIN PŘÍBĚH

Kapitola padesátá

Kapitola padesátá první

Kapitola padesátá druhá

Kapitola padesátá třetí

Kapitola padesátá čtvrtá

Kapitola padesátá pátá

Kapitola padesátá šestá

Kapitola padesátá sedmá

Kapitola padesátá osmá

Kapitola padesátá devátá

Kapitola šedesátá

Kapitola šedesátá první

Kapitola šedesátá druhá

ČTVRTÝ DÍL

Kapitola šedesátá třetí

Kapitola šedesátá čtvrtá

Kapitola šedesátá pátá

Kapitola šedesátá šestá

Kapitola šedesátá sedmá

Kapitola šedesátá osmá

Kapitola šedesátá devátá

Kapitola sedmdesátá

Kapitola sedmdesátá první

Kapitola sedmdesátá druhá

Kapitola sedmdesátá třetí

Kapitola sedmdesátá čtvrtá

Kapitola sedmdesátá pátá

Poděkování