Tamara McKinley

Most lásky v Paríži

Elektronická kniha

Táto elektronická kniha bola zakúpená v internetovom kníhkupectve Martinus.sk

Meno a priezvisko kupujúceho: Mária Nagyová
E-mail: intersped-cerna@stonline.sk

Upozorňujeme, že elektronická kniha je dielom chráneným podľa autorského zákona a je určená len pre osobnú potrebu kupujúceho. Kniha ako celok ani žiadna jej časť nesmie byť voľne šírená na internete, ani inak ďalej zverejňovaná. V prípade ďalšieho šírenia neoprávnene zasiahnete do autorského práva s dôsledkami podľa platného autorského zákona a trestného zákonníku.

Veľmi si vážime, že e-knihu ďalej nešírite. Len vďaka Vašim nákupom dostanú autori, vydavatelia a kníhkupci odmenu za svoju prácu. Ďakujeme, že tak prispievate k rozvoju literatúry a vzniku ďalších skvelých kníh.

Ak máte akékoľvek otázky ohľadom použitia e-knihy, neváhajte nás prosím kontaktovať na adrese eknihy@martinus.sk

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Vajnorská 128, 831 04 Bratislava 3

E-mail: slovenskyspisovatel@slovenskyspisovatel.sk

www.slovenskyspisovatel.sk

Zodpovedná redaktorka Zuzana Púčeková

Tlač Kasico, a. s., Bratislava

Z anglického originálu Tamara McKinley: Echoes from Afar,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Quercus Publishing Ltd.,

An Hachette UK company, London 2015,

preložila Nina Mikušová.

Tento príbeh je fiktívny. Všetky mená, postavy, miesta a udalosti sú výplodom

autorkinej fantázie alebo sú súčasťou vymysleného príbehu. Akákoľvek podobnosť

so skutočnými udalosťami, miestami a žijúcimi či nežijúcimi osobami je náhodná.

Copyright © 2015 by Tamara McKinley

All rights reserved

Translation © Nina Mikušová 2016

Cover Design © Peter Brunovský 2016

Cover Photo © Shutterstock.com/s4svisuals

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2016

ISBN 978-80-220-1952-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

PROLÓG

Paríž 1956

Napriek toľkým uplynulým rokom dúfal, že ju tam akýmsi zázrakom znovu uvidí, a tak keď sa napokon objavila, uvažoval, či ju nejako nepričarovala jeho silná túžba.

Zalapal po dychu a zrýchlil sa mu tep, v invalidnom vozíku za oknom balkóna na treťom poschodí sa naklonil dopredu. Celkom zabudol na pohár s vínom a cigaretu. Nemohol uveriť, že je to skutočne ona. Ubehli dve desaťročia a oči mu už neslúžili ako kedysi. Azda ho klame zrak? Možno má halucinácie. Zdalo sa mu, akoby v tej chvíli, keď zastala na Pont Neuf a zahľadela sa ponad prudký tok Seiny na vzdialenú Eiffelovu vežu a parížske strechy, všetky tie roky zmizli a ona sa k nemu vrátila.

Naklonil sa ešte väčšmi dopredu, presvedčený, že v prítmí izby ho nezbadá, a stále neveril vlastným očiam. Vlasy mala dlhšie, ako si pamätal, padali jej na úzke plecia v záplave hodvábnych vĺn, v jej štíhlej, krehkej postave sa tajila nespútaná energia a rozhodnosť ako vždy. Dokonca aj keď pokojne stála a vzdorovito dvíhala bradu, čo si tak dobre pamätal. Na sebe mala úzke nohavice a sveter, cez lakeť prehodený plášť, pri nohách jej stáli dva kufre a pod pazuchou stískala mapu na výkresy.

„Belle?“ vydýchol užasnuto. „Si to naozaj ty?“

Akoby ho počula, odvrátila sa od rieky a pohľadom zablúdila k vydláždenému Nábrežiu garbiarov za mostom a vysokým sivým domom, ktorých balkóny a okná hľadeli na Seinu.

Opäť zalapal po dychu, keď jej tvár zalialo svetlo neďalekej pouličnej lampy, jej oči akoby sa na chvíľu stretli s jeho. Keď napokon odvrátila pohľad, až ho pichlo od sklamania. To nie je Belle, to nemôže byť Belle. Ubehlo už priveľa rokov a táto dievčina vyzerala mladšie ako Belle v ten osudný deň, keď sa stretli na moste. A predsa čosi v nej vyvolávalo ozveny minulosti...

„Ste v poriadku, majstre?“

V miestnosti sa zažalo svetlo. Strhol sa a náhle oslepený prižmúril oči. „Zhasni a poď sem,“ prikázal mladíkovi a opäť sa obrátil k oknu. „Vidíš tamto dievča? Choď zistiť, kto to je a odkiaľ pochádza. Rýchlo, kým nezmizne.“

Mladík sa naňho spýtavo zahľadel a ironicky sa uškrnul. „Nie je pre vás trochu primladá, majstre?“ zatiahol.

Muž vo vozíku sa naňho netrpezlivo oboril. „Rob, čo ti kážem, Max,“ zachripel. „Potom ti to vysvetlím.“

Keď Max odišiel, muž sa znovu obrátil k oknu. Dievčina teraz hľadela dohora, očami pátravo prechádzala po balkónoch so železným zábradlím, možno ju upútal náhly záblesk svetla, čo po chvíli zhaslo. Zdalo sa mu, akoby sa jej pohľad na sekundu na ňom pristavil, priam cítil jej úzkosť, no vzápätí sa to stratilo a ona náhlivo odvrátila zrak.

Dotkol sa sklenej tabule, akoby ju takto mohol zadržať, no prv než Max stihol zísť na ulicu, dievča zdvihlo kufre, zvrtlo sa a okamžite splynulo s davom úradníkov náhliacich sa z práce a korzujúcich turistov.

S pocitom premárnenej šance sa zvalil späť do vozíka, zabolelo ho pri srdci. Zatvoril oči a pokúsil sa upokojiť, no v duchu stále videl mladú, životom kypiacu Belle, ako kedysi dávno stojí na Pont Neuf, a zľakol sa, že tie spomienky a hlboká ľútosť nad tým, čo ich rozdelilo, ho celkom pripravia o rozum.

1

Londýn 1936

Annabelle Blaková naboso precupkala po chladnom linoleu k oknu, roztiahla tenké závesy a zistila, že leje ako z kanvy. Pohľad na prúdy vody, čo sa valili z odkvapových rúr na dlažbu chodníka, vytvárali špinavé mláky a vzápätí vírili v upchatých kanáloch, akoby znásoboval bezútešnosť jej situácie. Pred dvoma týždňami ju nespravodlivo prepustili z nemocnice, kde pracovala ako zdravotná sestra, a horko-ťažko jej poslali neveľmi pochvalné odporúčanie. Znamenalo to, že hľadanie nového miesta nebude jednoduché – a peniaze sa jej rýchlo míňali.

Annabelle mala dvadsaťtri rokov a za sebou dlhé roky štúdia, ale aj ťažkú prácu v nemocnici. Na rodinu sa o pomoc obrátiť nemohla, pretože otec ju vyhodil z domu a matka, neschopná odporu, sa priveľmi bála zostať s ňou v kontakte; našla si bývanie v ošarpanom penzióne v chudobnejšej štvrti Londýna, no s ostatnými podnájomníkmi sa veľmi nestýkala. Pocit izolácie prehlbovala skutočnosť, že jej najlepšia priateľka Caroline Howdenová odišla do Španielska zachváteného občianskou vojnou, aby tam ošetrovala ranených. Aj Annabellin priateľ George Ashton, na ktorého sa vždy mohla spoľahnúť, sa vyparil, len čo odmietla jeho ponuku na sobáš.

Odstúpila od okna izby, ktorá jej slúžila ako obývačka a spálňa v jednom, a zaborila si prsty do rozkuštrených vlasov. Pokúšala sa brať veci z pozitívnej stránky. Aspoň už vedela, na čom je – akokoľvek to bolo nepríjemné; George bol dosť inteligentný, aby nakoniec pochopil, prečo ho musela odmietnuť. A dnes, hoci počasie nijako nelákalo ísť von, sa mala stretnúť na káve so svojou matkou Camille. Stretávali sa len veľmi zriedkavo, lebo to museli pred jej otcom tajiť. Annabelle si povedala, že sa pokúsi predstierať pokoj, bude sa tváriť, že je všetko v najlepšom poriadku, a sústredí sa na preklenutie priepasti, ktorá sa medzi ňou a jej matkou posledných päť rokov rozširovala.

Bolo jej ľúto, že si s matkou nikdy neboli blízke. Vedela, že ju Camille ľúbi, ale nedávala to veľmi najavo, city starostlivo ukrývala pod chladnú masku. Keď Annabelle vyrastala vo veľkom pochmúrnom dome vo Fulhame, mala iba málo príležitostí matku naozaj spoznať – ešte menej otca, hoci sa to ukázalo ako požehnanie, pretože sa priam desila tvrdého pohľadu jeho sivých očí a železných pravidiel.

Útle detstvo strávila s celým radom pestúnok v detskej izbe na poschodí, matku vídavala iba nakrátko, keď jej prišla zaželať dobrú noc. Ani vtedy ju neobjala ani nepobozkala, iba roztržito potľapkala po hlave či pleci. Camille nikdy nevyhľadávala dotyky, správala sa rezervovane; keď Annabelle dospela, pochopila, že celá Camillina existencia sa krúti okolo Edwina – hoci bolo celkom jasné, že aj jej naháňa strach.

Annabelle sa strhla zo zamyslenia, pozrela na hodinky a rýchlo vkĺzla do svojej najlepšej tvídovej sukne a vlneného pulóvra. Keďže jej peniaze stačili sotva na jedlo, nieto na nové oblečenie, musela sa uspokojiť so zaštopkanými pančuchami, gabardénovým plášťom do dažďa a čiernymi topánkami, ktoré už zažili aj lepšie časy.

Rezignovane si pretrela pery rúžom, na mihalnice si naniesla maskaru a ako-tak si upravila plavé kučery. Pri pohľade do zrkadla posiateho mušincami si všimla, že po prebdených nociach má pod fialkovými očami kruhy a jej kedysi smotanová pleť nadobudla mdlý odtieň. Narýchlo si tvár poprášila púdrom, na hlavu si nasadila starý plstený klobúk, okolo krku uviazala šatku a schmatla dáždnik. Muselo to stačiť, aj keď Camille určite zhrozene zalomí rukami, lebo pre ňu bol vzhľad veľmi dôležitý.

Rozhodla sa ísť na bicykli, aby tam bola skôr. Kabelku a dáždnik položila do košíka na bicykli a zišla s ním dolu schodmi. Len čo sa za ňou zabuchli predné dvere, roztvorila dáždnik a pokúšala sa jednou rukou viesť bicykel po hrboľatých dlažobných kockách a zároveň krútiť pedálmi cez špinavé mláky.

Ako sa blížila k bistru, kde sa mala stretnúť s matkou, uvedomovala si, že určite vyzerá príšerne. Dáždnik jej vyvrátil vietor, plášť mala premočený a pančuchy ofŕkané blatom. Dáždnik radšej zložila a dala do košíka, rozstrapatené mokré vlasy si zastrčila za uši a pokračovala v ceste.

Bistro Medený čajník sa nachádzalo v úzkej uličke vydláždenej mačacími hlavami a v takej mestskej štvrti, kam jej otec nikdy nechodil. Zo studeného lejaku vošla do teplej, útulnej kaviarne, stoly s bielymi obrusmi a kvetinkovým porcelánom pôsobili veselým dojmom. Nad rannou kávou tu sedela trojica žien, no boli celkom pohrúžené do klebetenia, a tak si ju ani nevšimli.

Camille sa ešte neukázala a Annabelle sa obávala, či si to pre počasie nerozmyslela. V peňaženke mala iba šesť pencí a veľmi pochybovala, že by to v takomto honosnom podniku stačilo čo len na kávu. „Niekoho čakám,“ oznámila servírke rázne. „Prišla som o niečo skôr, nemohla by som sa na toalete trochu upraviť?“

Servírka ju nasmerovala do malej miestnosti, vymaľovanej svetloružovou a bielou farbou. Tiekla tam horúca voda, k dispozícii bolo mydlo aj uterák. Annabelle sa zmŕštila, keď sa uvidela v zrkadle. Spod pokrkvaného plsteného klobúka jej ovísali schlpené mokré vlasy, maskara a rúž sa jej rozmazali a šatka i plášť boli také premočené, že by sa dali žmýkať.

Vreckovkou si poutierala šmuhy od líčidiel, uterákom si vyšúchala vlasy a ofŕkané pančuchy. Veľmi to nepomohlo, a tak si ešte prešla hrebeňom po strapatých vlasoch v nádeji, že to bude stačiť.

Kým z plášťa striasala vodu a mokrú šatku pchala do vrecka, modlila sa, aby Camille prišla. Bolo by príšerne trápne požiadať personál iba o pohár minerálky, najmä keď použila toaletu. Pozbierala si veci a vrátila sa do bistra.

„Mon dieu,“ zhíkla Camille, ktorá sa práve vyslobodzovala z norkového kožucha. „Tu fais peur à voir! Qu’est-ce qui est arrivée?“

Tak ako na ich predošlom stretnutí Camille sa očividne rozhodla konverzovať po francúzsky, aby ostatní zákazníci nenačúvali. „Viem, že je na mňa príšerný pohľad,“ uznala Annabelle tým istým jazykom – odmalička ho plynulo ovládala. „No takto to dopadne, keď človek sadne na bicykel v daždi.“ Usmiala sa na matku, ktorá v čiernom klobúčiku so závojom, tmavosivom dvojdielnom kostýme a kožených lakovaných topánkach na vysokých podpätkoch pôsobila vyrovnane. „Vidím, že ty si vôbec nezmokla.“

Camille našpúlila pery, a skôr než si sadla, prehodila si kožuch cez plecia. „V daždi londýnske taxíky padnú veľmi vhod. Aj ty si mala namiesto bicyklovania jeden zastaviť.“

Annabelle si šokovane uvedomila, že matka vôbec nemá predstavu, v akých pomeroch jej dcéra žije, ani v akej vážnej situácii sa nachádza. No keďže Camille nikdy neokúsila chudobu na vlastnej koži, netušila, že väčšina ľudí, nehovoriac o nezamestnanej zdravotnej sestre, si taxík nemôže dovoliť.

Annabelle odložila plášť aj klobúk a prisadla si k matke. „Zobrala by som si taxík, keby som na to mala,“ povedala mierne. „Najmä v takomto počasí.“

Camille sa na ňu pokojne zahľadela, no vzápätí ich vyrušila servírka. Keď si objednala, obrátila sa späť k dcére. „Zvyčajne si zákusok nedávam,“ zamrmlala a skúmavo sa jej prizrela. „No tuším ti dobre padne nejaká malá maškrtka na povzbudenie. Zdá sa, že si schudla, a tie tvoje topánky – priam hrôza.“

Annabelle to nemusela pripomínať, no bola pevne rozhodnutá udržať odľahčenú a príjemnú konverzáciu. „Zákusok ma naozaj skvele povzbudí, vďaka, mami.“

Camille sa na chvíľu odmlčala, zamyslene ju pozorovala spoza závoja na čiernom klobúčiku. „Carolinina matka mi povedala, čo sa stalo, až potom som od teba dostala list,“ ozvala sa napokon. „Ako to znášaš?“

„Prišla som o prácu, ktorú som mala rada, mami, a aj o dobré meno. Žiadna nemocnica ma už zrejme nepozve na pohovor, ba ani v továrni ma nechceli zamestnať. Súhlasila by som aj s podradnou prácou. Jasné, že to nemám ľahké.“ Potriasla vlhkými kučerami a okamžite oľutovala svoj príkry tón. „Neboj sa, prežijem to.“

Kým pred ne servírka kládla kávu a zákusky, Camille mlčala. Keď sa napokon vzdialila, Camille nenáhlivo ponalievala aromatickú kávu do malých šáločiek. Trochu si odpila, aby ju ochutnala, a potom sa naklonila ponad stôl. „Je mi ľúto, že si sa ocitla v takej ošemetnej situácii,“ začala jemne. „Možno teraz znovu zvážiš ponuku doktora Ashtona. Koniec koncov už nie si mladá žabka, Annabelle, a on ti môže zabezpečiť dôstojnú a oveľa lepšiu existenciu.“

Annabelle na ňu zmätene civela. „Mám dvadsaťtri, mami, a ešte nie som pripravená vzdať sa svojho vlastného života. Nemienim sa za niekoho vydať len preto, aby som sa zbavila problémov,“ vyhlásila rázne. „George je môj priateľ – veľmi dobrý priateľ –, ale nie som doňho zamilovaná a nebolo by správne prijať jeho ponuku, keď mu nemôžem dať ten druh lásky, aký sa vyžaduje od manželky.“

„Ech, láska s tým nemá veľa spoločného,“ netrpezlivo mávla Camille rukou. „Ak ho máš rada ako priateľa a máte spoločné záujmy, už to je pevný základ akéhokoľvek manželstva. Nemala by si byť taká prieberčivá, Annabelle. George Ashton je síce Ír, čo je dosť nešťastné, ale je to solídny, spoľahlivý mladý muž s úctyhodnou kariérou a vynikajúcimi perspektívami. Čo viac by si ešte chcela?“

Annabelle matkine slová nahnevali, ale rozhodla sa nedať to najavo. „Byť zaľúbená do muža, za ktorého sa vydám,“ odvetila pokojne. „Už hovoríš ako otec,“ dodala po chvíli mierne. „Prosím ťa, mami, dovoľ mi, aby som sama našla východisko z tejto situácie a nemusela robiť kompromisy. Manželstvo nie je riešenie, nikdy nebolo. Som zdravotná sestra – hoci momentálne bez práce – a zúfalo si potrebujem očistiť meno a pokračovať v tom, na čo som prišla na tento svet. To je všetko, čo ma v tejto chvíli zaujíma.“

Camille si zhlboka vzdychla. „Tušila som to a rada by som ti pomohla.“

„Domov sa nevrátim, mami, ak ide o to.“

„Nie, nie, o to vôbec nejde.“ Roztvorila drahú koženú kabelku a vybrala obálku. „Vezmi si to.“

Annabelle zalapala po dychu, keď si uvedomila, že obálka je napchatá bankovkami. „Mami! To si nemôžem vziať. Ak otec zistí, že si mi dala peniaze, bude zúriť – a obe vieme, čoho je schopný.“

Camille sa na ňu potuteľne usmiala, naložila Annabelle na tanierik zákusok s cukrovou polevou a sebe punčový rez à la Madeira. „Daj si, Annabelle.“

Annabelle si uvedomila, že matka jej o tých záhadných peniazoch nepovie nič, kým nezje zákusok, a hoci bola hladná a zákusok bol vynikajúci, od nervozity sotva cítila jeho chuť.

Camille súhlasne prikývla, vložila si kúsok punčového rezu do úst a pôžitkársky vzdychla. „Je takmer taký dobrý ako parížska torta,“ zamrmlala. „Dáš si ešte jeden?“

Annabelle bola čoraz podráždenejšia a obálka v jej lone sa jej každou ubiehajúcou minútou zdala ťažšia a ťažšia. „Nie, mami,“ ozvala sa napokon. „Radšej mi prezraď, prečo si myslíš, že mi môžeš dať toľko peňazí bez obáv, že to otec zistí.“

Camille si vychutnávala ďalší kúsok rezu. „Edwin nevie, že ich mám,“ prehodila nonšalantne.

„Ty predsa nemáš vlastné peniaze,“ robila si starosti Annabelle. „A ja na sto percent viem, že otec má prehľad o každej penci, čo si utratila.“

Camille to vôbec nevyviedlo z rovnováhy a ďalej si pochutnávala na zákusku. Annabelle horúčkovito uvažovala, o čo tu vlastne ide a – čo je dôležitejšie – odkiaľ pochádzajú tie peniaze. Ešte nikdy nevidela matku takúto a naháňalo jej to strach.

„Pred časom som začala šetriť na domácnosti a odkladať si sou sem, sou tam,“ naznačila Camille nenútene.

Annabelle pokrútila hlavou. „Ušetriť takú sumu by ti trvalo celé roky, mami. Kde si ich naozaj vzala?“

Camille si zhlboka vzdychla. „Nuž, mám takú drobnú záľubu, občas mi vynesie extra kapitál,“ vyjadrila sa neurčito.

„Akú záľubu?“ nástojila Annabelle podráždene.

Camille pokrčila plecami a vzápätí sa šibalsky usmiala. „Sem-tam si zahrám karty – piket alebo bridž. Býva to celkom výnosné, keď hráš so ženami, ktorým ide skôr o klebety než o hru.“

„Nevedela som, že hráš karty o peniaze.“ Annabelle zízala na matku, ktorá sa tvárila, že je sama so sebou výsostne spokojná, a uvažovala, či pri hre nepodvádza, keď jej vynáša toľko peňazí. Bola to však nepekná myšlienka a nemienila ju vysloviť nahlas. „Očividne hráš veľmi dobre,“ poznamenala opatrne, „ale prečo si si výhry odkladala? Prečo si si niečo nekúpila?“

Camille sklonila hlavu a začala sa prehrabovať v kabelke. „Tvoj otec hazard neschvaľuje, takže som ich, samozrejme, nemohla minúť na nové šaty alebo apartný klobúčik – zaujímalo by ho, odkiaľ na to mám.“

Annabelle netrpezlivo sledovala, ako matka vyťahuje zlaté cigaretové puzdro a vyberá z neho ružovú cigaretu značky Sobranie.

„Istý čas som si myslela, že si tie peniaze nechám, keby som konečne nabrala odvahu Edwina opustiť,“ priznala Camille, „ale tešilo ma sledovať, ako pribúdajú, a keď nebol doma, zvykla som ich rátať a snívať o tom, ako by som ich minula, keby som na to mala príležitosť.“

Annabelle na ňu v úžase hľadela, pretože ešte nikdy nepočula matku takto hovoriť. Spamätala sa a posunula obálku po stole k nej. „Vezmi si ich späť, mami,“ nástojila. „Potrebuješ ich oveľa väčšmi ako ja. Môžeš odísť do Paríža k tete Aline, som si istá, že by si si našla aj nejakú prácu alebo...“

Zarazila sa, keď si uvedomila, aký to bol od nej smiešny nápad, aby Camille bývala u sestry v prepchatom parížskom byte, nehovoriac o nejakom zamestnaní.

Camille sústredene vsúvala cigaretu do dlhej slonovinovej špičky. Keď sa plamienok zlatého zapaľovača dotkol tabaku, vtiahla do seba dym a hneď ho netrpezlivo vyfúkla. „Tie peniaze sú pre teba,“ povedala rozhodne. „Zvykla som si tu a som už pristará, aby som sa prispôsobovala svojej sestre v Paríži. Ty, Annabelle, si ešte mladá, a práve ty musíš začať u Aline nový život.“

„Ja nechcem ísť do Paríža,“ protestovala Annabelle. „Som Angličanka, chcem žiť tu.“

„Máš v sebe aj francúzsku krv, ma chère, a je načase, aby si spoznala aj iný svet okrem tohto.“ Opovržlivým gestom obsiahla dážď, bistro a Londýn vo všeobecnosti.

„Ale ja tu mám prácu,“ nevzdávala sa Annabelle. „A som presvedčená, že keď už som dostala odporúčanie, aspoň jedna nemocnica ma pozve na pohovor.“

Camille sklopila pohľad na stôl a odklepla popol z cigarety do skleneného popolníka. „Niekedy je lepšie odísť a začať odznovu niekde inde,“ stíšila hlas.

„Nie som pripravená hodiť všetko za hlavu a ujsť do Paríža,“ vyhŕkla Annabelle. „Chcem si očistiť meno a zamestnať sa ako sestrička tu v Londýne.“

Keď Camille zdvihla hlavu, v očiach mala smútok. „Vždy si bola silná, Annabelle, hoci niekto by to nazval tvrdohlavosťou a neposlušnosťou. Obdivujem tvoju guráž, no v tomto prípade nie je namieste.“ Načiahla sa ponad stôl za Annabellinou rukou. „Nestrácaj čas bojom, ktorý nemôžeš vyhrať. Nie tu. Nie v Londýne.“

Annabelle zamrazilo v zlej predtuche. „Čo tým chceš povedať?“

Camille si zhlboka vzdychla, odložila cigaretu do popolníka a oboma dlaňami zovrela dcérine. „Kiežby si tentoraz jednoducho poslúchla moju radu a netrápila ma otázkami, Annabelle. Vezmi si tie peniaze, choď do Paríža a začni odznova. Tu nič nedosiahneš.“

„Ako si tým môžeš byť taká istá?“ hlesla Annabelle.

Camille jej pustila ruky. „Zut alors, už žiadne otázky. Skúšaš moju trpezlivosť, Annabelle.“

Annabelle si všimla, že matka sa vyhla jej pohľadu a ako sa jej zatriasla ruka, keď opäť siahla po cigarete. „Čo predo mnou tajíš, mami?“

Camille s typicky francúzskym šarmom mykla plecom a našpúlila pery. „Prečo by som niečo tajila? Koniec koncov som iba žena v domácnosti a nič neviem.“

„Prestaň s tým, mami,“ oborila sa na ňu Annabelle po anglicky. „Prestaň sa vykrúcať a vysyp, o čo tu vlastne ide.“ Znovu potisla obálku k nej.

Camille zahasila cigaretu; všimla si, že ženy od susedných stolov na ne zvedavo pokukujú. Naklonila sa ponad stôl a tlmene prehovorila rýchlou francúzštinou. „Odporúčanie ti dali len preto, lebo na tom trval Carolinin otec, no v žiadnej londýnskej nemocnici nezískaš miesto zdravotnej sestry. Mám podozrenie, že to zariadil tvoj otec.“

Annabelle sa oprela o stoličku a zízala na matku, v hlave mala zmätok. „Otec? Ako to? Nechápem.“

„Samozrejme, že nechápeš, prečo aj? Nemám síce dôkaz, že to bol on, ale presne to zodpovedá jeho metódam. Je veľmi pomstychtivý a nikdy ti neodpustí, že si ho neposlúchla a šla do školy pre zdravotné sestry.“

„Ale to je už päť rokov,“ začudovala sa Annabelle. „Prečo by čakal tak dlho?“

Camille pokrčila plecami pod kožuchom. „Je trpezlivý. Bolo mu jasné, že skôr či neskôr sa dopustíš nejakej chyby – a len čo sa to stalo, nemilosrdne zasiahol.“

Annabelle vedela, že Edwin Blake je jeden z najobávanejších advokátov v Anglicku a vynikajúci žalobca – pánboh pomáhaj osobe na lavici obžalovaných. Dlhý zoznam obvinených, ktorí si momentálne vo väzniciach odpykávali trest, svedčil o jeho machiavelliovských schopnostiach. Annabelle ani najmenej nepochybovala, že by ich pomstychtivo použil aj proti vlastnej dcére, ktorá mu odoprela poslušnosť.

„Ty si taký blázonko,“ vzdychla si Camille. „Prečo si sa len musela zapliesť do tých nepokojov na Cable Street? A potom si napriek výslovnému zákazu nemocnice ošetrila jedného z jarrowských demonštrantov. Nemyslela si na následky?“

Annabelle sa veľmi dobre pamätala na ten deň v Hyde Parku. Odohralo sa to len niekoľko dní po tom, ako sa s Georgeom na Town Hille a Cable Street nechtiac priplietli do pouličných šarvátok medzi fašistami, unionistami a komunistami. Jazdecká polícia chránila nenávidené čierne košele, na dav nahuckala kone, ktoré podupali ženy a deti, vháňala ľudí do bočných uličiek.

Annabelle bola zvedavá na jarrowských demonštrantov, ktorí prišli do Londýna ukončiť dlhý, mierumilovný protestný pochod za svoje práva, a vybrala sa do Hyde Parku vypočuť si ich prejavy. Zbadala, ako jeden z demonštrantov spadol a poranil si hlavu. Keď zistila, že to nie je nič vážne, priniesla mu vodu a dala mu zopár drobných mincí, aby sa mohol autobusom odviezť na miesto ďalšieho zrazu.

„Neurobila som to náročky,“ protestovala Annabelle. „Iba sme sa s Georgeom ocitli v nesprávnom čase na nesprávnom mieste. A pokiaľ ide o zákaz nemocnice pomáhať demonštrantom, odporuje to všetkému, čo uznávam ako zdravotníčka, a urobila som iba to, čo by v takej situácii urobil každý slušný človek. Ako som mohla tušiť, že ma niekto udá vedeniu nemocnice a že ma tak prísne potrestajú?“

Pozrela sa na matku a vyčítala jej z tváre, že Camille presne vie, kto informoval vedenie nemocnice, ale nie je ochotná – možno zo strachu – priznať to. „Za tým všetkým stojí otec, však?“

„Nemám žiaden dôkaz, naozaj nie,“ zdráhala sa Camille, „ale na svoj inštinkt sa môžem spoľahnúť. Dlhé roky sledujem, ako tvoj otec postupuje, keď sa chce pomstiť. Neviem, ako sa dozvedel, čo sa stalo v tom parku – možno prechádzal okolo a zbadal ťa. S istotou však viem, že má vplyvných priateľov na vysokých miestach a ich tajomstvá sú preňho zlatou baňou.“

Camille si zapálila ďalšiu cigaretu. „Aj zo mňa sa stala majsterka v zbieraní tajomstiev,“ sarkasticky sa uškrnula. „Načúvam za dverami a na telefónnej prípojke. Mať informácie je užitočná vec. Odkedy som zaňho vydatá, veľa som sa toho naučila,“ dodala trpko.

Annabelle užasnuto civela na matku, o tejto jej tvári nemala ani tušenia. Táto Camille sa naučila, ako prežiť Edwinov drsný režim a zastrašovacie taktiky, a stala sa z nej silná, skúsená a prefíkaná žena – nijaká utiahnutá, bezmocná obeť, za akú ju pokladala Annabelle.

„Pravdaže, sama by som to nedokázala,“ pokračovala Camille. „Z mojej upratovačky Mabel Watkinsovej sa vykľula zdatná konšpirátorka. Vždy mi prezradí, kto Edwina navštívil a čo začuje, keď nie som doma. Vďaka nej mám perfektný prehľad o jeho každodenných plánoch.“

Odmlčala sa, aby si uchlipla z druhej šálky kávy. „Práve ona ma pred pár týždňami informovala o nečakanej návšteve riaditeľa nemocnice u Edwina; hneď sme pochopili, prečo si ho asi pozval.“

Annabelle prišlo zle od žalúdka a káva jej zhorkla v ústach.

„Zdá sa, že ten človek potreboval pomoc pri získaní členstva v akomsi prestížnom klube, kde tvoj otec sedí vo výbore. Podľa mňa sprvu ani neuvažoval, že by Edwina o to požiadal, ale tvoj otec mu ponúkol, že podporí jeho vstup do klubu, ak on zariadi, aby si prišla o miesto v nemocnici.“

„Určite ho takáto žiadosť šokovala, či nie? A okrem toho iba jeho slovo by nestačilo. Všetko predsa musí schváliť celé predstavenstvo nemocnice!“

Camille zahasila cigaretu. „Nuž, smola je, že predseda predstavenstva má synovca, ktorý sa správa ako odtrhnutý z reťaze. Pred niekoľkými mesiacmi ho za čosi zatkli, no Edwin napriek rukolapným dôkazom našiel medzierku v zákone a zbavil ho obvinenia.“ Pokrčila plecami. „Niečo za niečo. Predseda sa vyhol rodinnému škandálu a riaditeľ získal členstvo v klube. Nahrala si im do karát, keď si pomohla tomu jarrowskému demonštrantovi.“

„A čo iné nemocnice? Otec určite nemá taký veľký vplyv, aby ich všetky mohol zmanipulovať!“

„Slovíčko sem, slovíčko tam, aká si nespoľahlivá; náznaky, že za tvojím prepustením môže byť čosi viac; šuškané klebety v uzavretej spoločnosti. To všetko máva fatálne následky, Annabelle.“ Camille si zhlboka vzdychla.

Príliš veľa svedčilo proti Edwinovi, aby sa to dalo ignorovať. Annabelle zatvorila oči a ukryla si tvár do dlaní. Edwin Blake sa navonok prezentoval ako inteligentný, úspešný a úctyhodný človek, no pod touto maskou sa skrýval tyran, ktorý rád šikanoval a páčilo by sa mu, keby sa jeho manželka a dcéra pred ním krčili od strachu a podrobovali sa jeho vôli. Už dávnejšie dokázal, že vie zájsť poriadne ďaleko, a to vtedy, keď vyhodil Annabelle z domu, lebo sa odmietla vydať za muža, ktorého jej vybral on sám, a vďaka malému dedičstvu po pratete začala študovať na zdravotníckej škole. Nikdy nepochopila, prečo je proti tomu, aby sa stala zdravotnou sestrou – a on to nikdy ani nevysvetlil –, a tak usúdila, že je celkom jedno, aké povolanie by si vybrala, on by to neschválil jednoducho preto, lebo ju chcel ovládať.

„Je mi ľúto, Annabelle, nechcela som ti prezradiť túto podlosť voči tebe. Ale keď už vieš, čo proti tebe stojí, mala by si mať rozum, vziať si tie peniaze a odísť od neho čo možno najďalej.“ Camille posunula obálku po stole naspäť. „Je tam aj cestovný lístok na vlak do Paríža. Z Londýna odchádza o deviatej večer.“

Annabelle to ohúrilo. „Dnes večer?“

„O deviatej.“

„Ale ja...“

„Annabelle,“ naliehavo šepla Camille, „aspoň raz v živote poslúchni moju radu a buď rozumná. Otec ti zničil kariéru a chce ťa prinútiť k poslušnosti. Vie, ako žiješ a v akej si situácii, a keďže ho dobre poznám, vôbec by ma neprekvapilo, keby vymyslel niečo také, aby ti nezostala iná možnosť, len sa vrátiť domov.“

„Nikdy sa nevrátim,“ vyhŕkla Annabelle.

„Tak choď k Aline. Tam budeš v bezpečí a vďaka svojej plynulej francúzštine sa čoskoro uplatníš ako sestrička.“ Camille siahla do kabelky a vytiahla z nej Annabellin pas a ďalšiu obálku. „Podarilo sa mi dostať k tvojmu pasu, bol pod zámkou v otcovom pracovnom stole – no vysvitlo, že Mabel je odborníčka na odomykanie zámok,“ uškrnula sa Camille. „Tu máš list pre Aline, v ktorom jej objasňujem situáciu. Na obálku som ti napísala jej adresu pre prípad, že si ju zabudla.“

Camille podala dcére list a pas. „Paríž si zamiluješ, Annabelle. Je to nádherné mesto mladých. Skoro ti závidím.“

„Tak poď so mnou, mami. Obe môžeme začať znovu a...“

„Non, ma chère,“ prerušila ju Camille. „Pre mňa je už prineskoro, ale ty si mladá a krásna a máš pred sebou celý život.“ Nežne ju potľapkala po líci. „Choď do Paríža a ži, ako si vždy chcela, aby som na teba mohla byť hrdá.“

Annabelle si oprela líce o jej mäkkú, jemnú dlaň a premáhala slzy. „Ľúbim ťa, mami,“ zašepkala.

„Aj ja ťa ľúbim,“ ticho odvetila Camille. Keď okamih dojatia pominul, opäť nasadila vecný tón. „Mali by sme už ísť. Popoludní máme doma bridžový večierok a ty sa musíš zbaliť na cestu.“ Zakývala na servírku, aby jej priniesla účet, a kým si obliekala kožuch a naťahovala rukavičky, požiadala ju, nech jej zavolá taxík.

Aj Annabelle si prehodila plášť, ešte vždy šokovaná z toho, čo sa dozvedela. Predstava, že len o pár hodín bude na ceste do Paríža, jej jednoducho vyrážala dych, no uvedomovala si, že matka jej radí dobre a mala by ju poslúchnuť. Edwin už dokázal, aký vie byť pomstychtivý a krutý, a bolo jasné, že sa nezastaví, kým ju celkom nezlomí a neprinúti vrátiť sa pod jeho strechu – no na to nikdy nepristúpi.

Keď dorazil taxík, vyšli spolu von a zistili, že už prestalo pršať. Keď ju Camille objala, Annabelle zacítila známy francúzsky parfum a na chvíľku sa vrátila do detstva. „Uvidím ťa ešte, mami?“

„Možno,“ zamumlala Camille. „Zatiaľ si budeme vymieňať listy, mnoho listov. Posielaj ich Carolininej matke, ma chère. Postará sa, aby som ich dostala.“

Annabelle cez slzy sotva videla, ako matka nastúpila do taxíka a vodič za ňou zabuchol dvere. „Zbohom, mami,“ hlesla.

„Nie zbohom, moja drahá, au revoir,“ donieslo sa k nej cez otvorené okienko.

Taxík vyrazil od chodníka a Annabelle potláčala slzy, kým auto nezmizlo za rohom. Keď v diaľke utíchol aj jeho motor, nasadla na bicykel a pomaly sa viezla späť do penziónu. V duchu horúčkovito uvažovala, čo všetko musí zvládnuť, než sadne na večerný vlak.

O niečo neskôr sa aj doktor George Ashton vybral do Annabellinho penziónu, pretože ráno sa dozvedel, že Angus Fraser sa konečne rozhodol odstúpiť mu svoju ordináciu všeobecného lekára v Dartforde, a tak dychtil podeliť sa s priateľkou o svoje šťastie. Keď sa v penzióne dozvedel, že Annabelle z ničoho nič náhle odcestovala, radosť a vzrušenie ho okamžite opustili. Zlostil sa sám na seba, že to odkladal tak dlho.

Kráčal po ulici, nahnevaný na seba aj na Annabelle. Na čo sa to, dopekla, hrá, takto utiecť bez jediného slova vysvetlenia? A prečo ju vlastne posledné týždne ignoroval, keď vedel o jej ťažkej situácii? Samozrejme, len preto, lebo zo seba spravil blázna, keď ju požiadal o ruku v tom najnevhodnejšom čase a jeho hrdosť utrpela úder. Jednoducho nevedel stráviť také strašné poníženie. To ho však nijako neospravedlňovalo, že sa o ňu nezaujímal, keď ho najviac potrebovala.

Vytrhol sa zo zamyslenia, lebo zbadal okoloidúci taxík; mávnutím ho zastavil. „Stanica Victoria,“ prikázal úsečne. „A dostanete šiling navyše, ak tam budeme do piatich minút.“

Zatiaľ čo sa taxikár prepletal prepchatými ulicami, George si z čela odhodil večne padajúcu šticu tmavých vlasov a pokúšal sa upokojiť. Annabelle opustila penzión s dvoma kuframi a podľa všetkého smerovala na stanicu Victoria – čo znamená, že sa nevracia do rodného domu vo Fulhame. Niečo sa muselo stať, keď odišla tak narýchlo; veľmi sa obával, že stratila rozum a rozhodla sa nasledovať Caroline do Španielska.

To by bol teda vrchol, po všetkých tých pochabých nápadoch, pomyslel si nazlostene. Občianska vojna nie je miesto pre mladú ženu ako Annabelle – v podstate pre žiadnu mladú ženu – a mohol sa iba modliť, že príde včas, aby jej v tom zabránil.

Len čo taxík so škrípajúcimi brzdami zastavil pred stanicou, George v letku hodil peniaze vodičovi a už sa náhlil do staničnej haly. Nervózne sa zahľadel na tabuľu s vyznačenými odchodmi a príchodmi; všimol si, že vlak do prístavu práve odchádza.

Rozbehol sa na nástupište, no videl už len posledný vozeň, ako mizne na trati. „Do psej matere,“ neudržal sa.

„Zmeškali ste, pane,“ skonštatoval nosič celkom zbytočne.

„To je mi jasné,“ zavrčal George.

„Ďalší odchádza až zajtra večer,“ dodal muž.

George sa horko-ťažko ovládol, aby nevybuchol. „Nevideli ste nastúpiť do vlaku peknú svetlovlasú mladú ženu? Nemohli ste ju prehliadnuť. Má tie najkrajšie fialkové oči na svete.“

„Po dvadsiatich rokoch na tejto stanici si toho veľa nevšímam. Nejaká pekná dievčina nastupovala do vozňa prvej triedy.“

George vedel, že taký luxus by si Annabelle nemohla dovoliť, a tak mužovi poďakoval a vrátil sa do staničnej haly v nerozumnej nádeji, že ju tam možno nájde. Napokon si priznal porážku a pobral sa do baru na dvojitú írsku whisky.

Uprene zízal na svoj odraz v zrkadlách za barom a jeho hnev i netrpezlivosť sa pozvoľna menili na bolestný pocit straty. Zamiloval sa do Annabelle od prvej chvíle, čo sa zahľadel do jej nádherných očí, a posledných päť rokov dúfal, že jedného dňa ju bude môcť požiadať o ruku. Uvedomoval si, že je málovravný a netrpezlivý, aj že pod maskou bezúhonného, dôveryhodného človeka, ktorý je hrdý na to, čím sa stal a čo dosiahol, sa skrýva nešťastne zamilovaný muž. Vždy mal problém prejavovať city a rozčuľovalo ho, že pripustil, aby sa mu Annabelle dostala tak hlboko pod kožu.

Odpil si z pohára a pocítil pálčivú bolesť, keď mu whisky stiekla dolu hrdlom. Neprekvapilo ho, že Annabelle jeho ponuku na sobáš odmietla, no čo jej to, doparoma, napadlo, takto zdupkať bez jediného slova vysvetlenia? Záleží jej vôbec na ňom?

Prázdny pohár položil na barový pult a odišiel. Nemal na výber, mohol len dúfať, že Annabelle dostane rozum a vráti sa k nemu. Neodvážil sa ani len pomyslieť na to, že by sa aj nemusela vrátiť.

2

Annabelle bez problémov prešla colnicou. Nosič odniesol oba jej kufre do spacieho vozňa prvej triedy, v ktorom pocestuje až do Paríža. Nevedela si predstaviť, ako je to možné, veď sa musí preplaviť cez more, no neodvážila sa na to spýtať. Dala nosičovi zopár drobných ako prepitné, vytiahla si z kufra nočný úbor a toaletnú taštičku, obzrela si útulný a prekvapivo pohodlný spací kút a vybrala sa na prieskum.

Jedálenský vozeň vyzeral presne ako reštaurácia v ktoromkoľvek veľkom londýnskom hoteli. Stoly boli prikryté naškrobenými snehobielymi obrusmi; v tlmenom svetle malých stolných lampičiek sa ligotali krištáľové poháre a strieborné príbory. Medzi širokými oknami so záclonkami viseli zarámované jedálne lístky. Na jednej strane Annabelle zbadala útulný salón s dobre zásobeným barom, okolo ktorého pobehovali stevardi v elegantných rovnošatách. Na nízkych stolíkoch ležala denná tlač a najnovšie exkluzívne časopisy na kriedovom papieri. Len čo sa Annabelle usadila do kresla, hneď k nej pristúpil stevard a spýtal sa jej, čo si želá na pitie.

Objednala si sherry a rozpačito uchlipkávala z pohára. Necítila sa vo svojej koži. Ešte sa nestihla spamätať z tej šialenej naháňačky, keď sa balila na cestu, a keďže sa všetko odohrávalo v takom rýchlom tempe, mala pocit, že sa jej to len sníva. Pokrikovanie sprievodcov a nosičov však bolo skutočné, rovnako ako luxusné kupé prvej triedy. Cestovný lístok v jej kabelke bol dôkazom, že naozaj smeruje do Paríža.

Dva malé kufre, ktoré si vzala so sebou, predstavovali celý jej majetok. Za päť rokov si toho nestihla veľa nahonobiť. Obliekla si svoje najlepšie šaty a dúfala, že pôsobí dôveryhodným dojmom. Béžový slamený klobúk s červenou zamatovou stužkou okolo dienka, ktorý jej na rozlúčku darovala Caroline, bol veľmi moderný. Tmavomodrý plášť by síce nezniesol bližší pohľad, ale bol dobre ušitý, rovnako kvalitnú mala čiernu kabelku. Nijako sa však nedali zamaskovať obnosené topánky, aj keď si ich vyleštila, a tak zasunula nohy pod sedadlo v nádeji, že si ich nikto nevšimne.

Jedálenský vozeň sa začal zapĺňať cestujúcimi a hlukom. Annabelle začula, že do anglickej konverzácie sa miešajú francúzske slová. Ľudia si objednávali nápoje, zapaľovali cigarety, horúčkovito zháňali noviny a cestovné deky. Stevardi obchádzali vozeň a pýtali sa, kto kde chce sedieť pri večeri.

Annabelle bola z toho všetkého vzrušená, ale aj trochu zdesená. Ešte nikdy necestovala prvou triedou, nikdy nebola v Paríži ani sa neplavila cez prieliv. Cesta späť však už nebola možná, najmä keď vedela, čo spôsobil jej otec.

Roztržito uvažovala, či sa nemá na večeru prezliecť, no potom jej myšlienky zaleteli k opustenej izbičke v penzióne na Goose Lane. Mala síce ošarpané, vlhké steny a nedoliehajúce okná, vznášali sa tam kuchynské pachy z iných izieb, ale Annabelle si ju zútulnila pár kusmi nábytku zo starinárstva, závesmi a koberčekmi z druhej ruky a bolo jej za ňou ľúto. Všetkého sa už pravdepodobne zmocnili ostatní podnájomníci, no tí jej určite nebudú chýbať. Chýbať jej budú iba Londýn a George.

Zdesene si uvedomila, že v tom zhone a cestovnej horúčke si na Georgea Ashtona ani raz nespomenula. Ako je to možné? Nie je od nej pekné, že ho takto opustila po tom, čo sa mu nepodarilo získať ordináciu všeobecného lekára, a navyše odmietla jeho úprimnú, ale zle načasovanú ponuku na sobáš. V poslednom čase sa jej možno vyhýbal, no určite by ho veľmi ranilo, keby zistil, že odišla bez jediného slova vysvetlenia, a celkom oprávnene by si pomyslel, že je bezcitná a myslí len na seba.

Zamyslene sledovala z okna, ako sa k vlaku náhli zopár posledných cestujúcich. Mala by to Georgeovi vysvetliť, alebo aspoň zatelefonovať do nemocnice a nechať mu tam odkaz. Na to však už nebol čas. Má z vlaku vystúpiť a nechať cestovný lístok prepadnúť? Posunula sa na sedadle dopredu, pripravená už-už vstať, ale nevedela sa rozhodnúť.

S Georgeom sa zoznámila v nemocnici, keď tam v rámci ošetrovateľského kurzu praxovala, a hoci bol medzi nimi šesťročný rozdiel, rýchlo sa zblížili. Vzácny voľný čas zväčša trávili spolu, prechádzali sa po londýnskych parkoch alebo zašli do Krištáľového paláca; Annabelle mu pomohla vybrať oblek na promóciu, na ktorej mu udelili lekársky titul, a on ju zasa po úspešne zložených skúškach pozval na slávnostnú večeru.

Annabelle ho mala rada ako priateľa, no neuvedomovala si, že George je do nej zaľúbený, až kým ju na to neupozornila Caroline. Keď ju zaskočil nečakanou žiadosťou o ruku, zareagovala oveľa tvrdšie, než mala v úmysle. Vykoľajilo ju však, že iba deň predtým ju vyhodili z práce, a nevedela sa rozhodnúť, či má spolu s Caroline odísť do Španielska, alebo zostať v Londýne a pokúsiť sa očistiť si meno. Stále sa sužovala predstavami, čo za budúcnosť ju čaká, ak nezíska zamestnanie ako zdravotná sestra. Ako sa v takej situácii mohla správne rozhodnúť?

Annabelle precitla z úvah, keď sa na vlaku zabuchli posledné dvere a sprievodca mávol zástavkou na odchod. Stanicou sa rozľahol prenikavý piskot píšťalky, rozkrútili sa kolesá lokomotívy a za oknom sa začal valiť dym z komína. So zmiešanými pocitmi sa na sedadle znovu oprela. Bolo už príliš neskoro.

Skrúšene si vzdychla a zaumienila si Georgeovi napísať hneď po príchode do Paríža. Ich priateľstvo pre ňu znamenalo príliš veľa na to, aby mu svoj odchod nevysvetlila.

Počas trojhodinovej cesty vlakom do Doveru Annabelle zistila, že spolucestujúci sa správajú podobne ako jej rodičia. Takýto luxus vždy brali ako samozrejmosť a to, čo jej pripadalo také vzrušujúce, ich výslovne nudilo. Pochutnala si na vynikajúcej večeri – z jedálneho lístka si vybrala najlacnejšie jedlo – a pila už iba vodu. Chvíľu si posedela v preplnenom salóne plnom cigaretového dymu; napokon sa pobrala do svojho spacieho kupé. Vo vlaku bolo málo ľudí v jej veku, cítila sa veľmi osamotená. Spolucestujúci sa zhovárali iba medzi sebou a ani sa nepokúšali ju osloviť.

V útulnom kupé sa konečne upokojila, a keď si sadla k oknu, aby mohla sledovať ubiehajúcu krajinu, uvedomila si, že je takmer polnoc a čoskoro budú v Doveri. Stále ju zaujímalo, ako sa vlak dostane na loď; inak to zrejme byť nemôže, ak tu má stráviť noc.

Zatiaľ čo sa vlak s odfukovaním rútil tmou, Annabelle si spomenula na Caroline a jej bratov. Iba včera sa vydali na podobnú cestu, no ich cieľom bol Madrid, nie Paríž. Annabelle premýšľala, či tam už dorazili, a ako to vlastne vyzerá v krajine zmietajúcej sa v občianskej vojne.

S Caroline Howdenovou sa priatelili už od detstva a jej starší bratia ju akceptovali ako ďalšie otravné dievča, čo sa okolo nich motá. Istý čas bola Annabelle bláznivo zaľúbená do Arthura, vďakabohu si to však nevšimol, a tak sa ani jeden z nich nemusel cítiť trápne. Teraz jej priatelia z detstva smerovali do vojnovej zóny napriek tomu, že ich rodičia sa všemožne pokúšali im to vyhovoriť. Annabelle sa modlila, aby vyviazli so zdravou kožou.

Uprene civela do tmy za oknom vlaku a spomínala na večer spred niekoľkých týždňov, keď bola na návšteve u Howdenovcov a všetci sedeli spolu pri stole. Manželia Robert a Philippa boli pohostinní ako vždy, no príjemný večer pokazila Annabelle nevinnou poznámkou, že by to Arthur s maslom a syrom nemal príliš preháňať. Mladík jej odvrkol, že si buduje poriadne tukové zásoby pre prípad, že by v Španielsku nemali čo jesť, a atmosféra pri stole okamžite zhustla.

Keď Caroline oznámila, že aj ona ide s bratmi do Španielska, jej matka sa rozplakala a Robert si len horko-ťažko zachoval pokojnú tvár. Rozhorčene sa obrátil ku Caroline a adresoval jej pôsobivé slová, ktoré všetkých šokovali. Annabelle stále rezonovali v ušiach.

„Vôbec nepochybujem o tom, že sa tam ako zdravotná sestra uplatníš,“ začal Robert, „no nemysli si, že budeš pracovať v čistej bielej nemocnici s nepoškvrnenými obliečkami na lôžkach, k dispozícii nebudete mať ani základné vybavenie či lieky.“ Upieral na dcéru tvrdý pohľad hnedých očí. „V najlepšom prípade ťa pošlú do nejakého stanu, postaveného rovno na blatistom poli. Chirurgovia budú operovať vojakov rozpáraných guľkami z mínometov a pušiek bez anestézie. Uvidíš ľudí s odtrhnutými končatinami, polovicou tváre a vypadnutými črevami, ktorí budú kričať od bolesti a volať svoju matku. A s týmto krikom, Caroline, budeš musieť žiť vo dne v noci – a ešte dlho po tom, čo sa vrátiš domov.“

Caroline sa pokúsila otcovi oponovať, ale on trval na tom, že odkedy sa ako vojak zúčastnil svetovej vojny, nič sa nezmenilo. Rečnil o nekonečných hodinách paľby, o útokoch nepriateľských lietadiel, o pachu smrti a zbytočných tragédiách, keď velitelia používajú vojakov ako potravu pre delá, len aby dobyli kus územia, o ktorý čoskoro opäť prídu.

Keď sa synovia pokúšali otca umlčať, rozčúlil sa a buchol dlaňou po stole. „Vojna je krvavá a krutá, zbytočne v nej prichádza o život mnoho mladých ľudí,“ reval. „A niečo také ako hrdinská smrť jednoducho neexistuje! Mŕtvi zostanú mŕtvymi a na obeť, čo priniesli, sa onedlho zabudne.“

Annabelle sa zachvela, jeho slová jej stále zvonili v ušiach a vyvolávali tie najstrašnejšie predstavy. Hoci sprvu uvažovala, že pôjde s Caroline do Španielska, po plamennej reči jej otca zmenila názor a začala pochybovať o tom, či by bola schopná čeliť takým hrôzam. Caroline a jej bratia však pevne stáli na svojom. Chceli prispieť svojím dielom k boju proti fašizmu a zastaviť blížiacu sa hrozbu novej svetovej vojny, a za to ich Annabelle obdivovala.

Tiché zaklopanie na dvere ju vyrušilo z krátkeho zadumania. „Áno?“

„Stevard, slečna.“ Otvorila dvere. „V Doveri musia všetci cestujúci prestúpiť z vlaku na palubu trajektu. Radím vám teplo sa obliecť, slečna. Pri mori môže byť chladno.“

„Nazdávala som sa, že zostanem v tomto kupé až do príchodu do Paríža.“

Usmial sa na ňu. „Presne tak, slečna. Spacie vozne sa presunú na loď. Onedlho si znovu budete môcť ľahnúť.“

Zatvoril za sebou dvere, kým mu Annabelle stihla položiť ďalšiu otázku. „Panebože,“ hlesla. „Nemôžem tomu uveriť.“ Aby nezmeškala ten záhadný manéver, rýchlo si obliekla plášť a nasadila klobúk. Potom si pohľadala rukavičky, šatku aj kabelku a vkĺzla do topánok. Mala za sebou dlhý, traumatizujúci deň a chýlilo sa k polnoci, no cítila sa celkom čulo.

Vybrala sa do salóna v jedálenskom vozni, zostal takmer vyľudnený. Všetci sa pripravovali na príchod do prístavu. Sadla si k oknu a cez dym valiaci sa z komína lokomotívy zbadala prístav a biele doverské útesy v diaľke. Keď vlak pred stanicou začal spomaľovať a napokon s odfukovaním zastal, salón sa hneď zaplnil vzrušene vykrikujúcimi ľuďmi, ktorí sa tlačili k východu.

Annabelle sa od tohto zhonu držala bokom, no po cestujúcich v druhej a tretej triede, ktorí zamierili do vyhradenej čakárne, napokon aj ona vystúpila na perón. Od mora fúkal silný vietor – ostrý, slaný vzduch pripadal Annabelle po prekúrenom vozni osviežujúci, a tak dýchala z plných pľúc.

Na konci železničných koľají kotvil obrovský parník, jeho motory s hukotom vírili vodu a nad ním poletovali škriekajúce čajky. Annabelle nasledovala ostatných do čakárne prvej triedy, kde ich stevardi privítali šálkami horúcej čokolády. Annabelle si zohriala ruky nad príjemným ohňom blčiacom v kozube. Bola zvedavá, čo sa bude diať ďalej, a tak podišla k oknu; čoskoro sa k nej pridali aj iní, ktorí takto ešte necestovali.

Snehobiele morské čajky pôsobili ako prízraky v lúčoch silných prístavných lámp, ktoré osvetľovali loď, voľne sa vznášajúcu na hladine. Len čo voda zaplnila obe plavebné komory a trajekt začal pomaly klesať, Annabelle uvidela koľajnice na jeho palube. Na trajekte sa otvorili zadné vráta a loď prirazila tesne k nástupišťu, až kým koľajnice z oboch strán zostali v jednej línii. Prístavní robotníci čo najrýchlejšie pouväzovali hrubé laná o stĺpiky na brehu, aby loď znehybnili.

Annabelle s ostatnými cestujúcimi spoza okien čakárne pozorovali, ako sa lokomotíva presúva na kratšiu vedľajšiu trať a vozne prvej triedy odpájajú od zvyšku vlaku. Potom dokári vozne jeden po druhom šibovali po koľajach až na palubu. Neobišlo sa to bez hlasných pokrikov, no napokon sa im podarilo vozne správne zoradiť a rovnomerne rozmiestniť po oboch bokoch lode. Len čo ich robotníci reťazami upevnili na určených miestach, vráta sa zatvorili a trajekt sa znovu zdvihol.

„Všetci na palubu,“ zakričal sprievodca. „Nastupujte opatrne, dámy a páni! Mostík môže byť šmykľavý.“

Medzi pasažiermi to vzrušene zašumelo, ľudia sa vyhrnuli na chladný, slaný vzduch a veľmi opatrne vystupovali po šikmom mostíku na palubu. Tam už na nich čakali stevardi, aby ich nasmerovali k spacím vozňom. Keď Annabelle prechádzala okolo čakárne pre cestujúcich druhej a tretej triedy, vrhla dnu letmý pohľad. Pochopila, že títo menej šťastní pasažieri budú musieť spať posediačky, no aspoň mali k dispozícii bufet, kde si mohli kúpiť sendvič a šálku čaju.

Keď stevard zatvoril za sebou dvere na Annabellinom kupé, nervózne sa zahľadela von oknom do nočnej tmy, ktorú narúšali iba prístavné lampy. More vyzeralo pokojné, no keďže kotvili v závetrí prístavných hrádzí, nič to neznamenalo. Nevedela ani, ako bude znášať kolísanie lode na vlnách. Mala pocit, že je veľmi vysoko nad hladinou, a keď pod ležadlom objavila úhľadne poskladanú záchrannú vestu, na okamih prepadla panike. Vôbec sa necítila bezpečne. Čo ak bude more rozbúrené a vozne sa začnú nebezpečne knísať? Udržia ich tie reťaze?

Stiahla roletu a rozhodla sa, že si radšej ľahne. Keby mala uvažovať nad tým, čo všetko sa môže stať, nikdy by nezaspala. Okrem toho, ubezpečovala sa v duchu, trajekty predsa premávajú už celé roky a ešte nikdy sa nič nestalo.

Poležiačky počúvala krik mužov na móle a hukot mohutných parných motorov v podpalubí. Loď sa v kúdoloch pary z komína dala do pohybu, sprvu takmer nebadaného, no keď sa začala otriasať a hojdať na vlnách, Annabelle si uvedomila, že už vyplávali do rozbúrených vôd Lamanšského prielivu. Pomaly sa upokojovala a vďaka iba mierne sa kníšucej lodi jej obavy zmizli. Pevne sa zababušila do teplých prikrývok a po namáhavom, citovo vypätom dni konečne zaspala.

Zobudila sa na kroky v úzkej chodbičke vozňa. Sadla si a s pôžitkom sa ponaťahovala. Prekvapilo ju, že je iba päť hodín, no aj tak ju tých pár hodín spánku osviežilo, bola pripravená na ďalšiu cestu.

Cez plecia si prehodila župan a vytiahla roletu, žmúriac do žiarivých lúčov vychádzajúceho slnka, odrážajúcich sa od morskej hladiny. Voda bola priezračná a hladká ako sklo, za loďou sa lenivo vlnila spenená biela brázda.

Ozvalo sa diskrétne zaklopanie na dvere, dnu vošla stevardka s veľkou tácňou a položila ju na stolík pod oknom. „Do prístavu priplávame až o hodinu,“ milo sa usmiala na Annabelle. „S raňajkami sa nemusíte ponáhľať.“

Aj Annabelle sa na ňu usmiala a usadila sa k stolíku. Nadvihla strieborné veká, ktorými boli prikryté taniere, a pod nimi objavila praženicu, opečenú slaninu, hrianku a teplé croissanty. Na tácni bola aj kanvica s čajom, mlieko, cukor a plátky citróna, tanieriky s marmeládou a hustým jahodovým džemom. Ústa sa jej naplnili slinami, a až keď sa pustila do jedla, uvedomila si, aká je hladná. Vajíčka boli vyšľahané, slanina chrumkavá – presne ako to mala rada – a croissant z lístkového cesta sa jej priam rozplýval v ústach.

Keď sa dosýta najedla, poumývala sa a obliekla na ďalšiu cestu. Rozhodla sa vyjsť na palubu, aby si prvý raz obzrela pobrežie Francúzska. Keďže sa vyjasnilo, zreteľne videla dlhý pás pláže, pieskové duny a malé domčeky učupené na brehu; rybárske loďky sa chystali vyplávať na ranný lov.

Práve nastal príliv, a tak nebolo treba s trajektom komplikovane manévrovať ani čakať na vyrovnanie hladiny; loď prirazila priamo k mólu. Annabelle a ostatní cestujúci si vypočuli inštrukcie na vylodenie a znovu sledovali, ako prístavní robotníci šikovne presúvajú vozne prvej triedy z lode na breh a pripájajú ich za čakajúcu lokomotívu. Len čo boli všetky vozne na mieste, pasažieri mohli nastúpiť.

Mnohí sa vrátili do svojho kupé, no Annabelle bola príliš vzrušená, aby zaspala, rozhodla sa nepremeškať ani minútu z tohto neobyčajného dobrodružstva. Podarilo sa jej obsadiť v salóne miesto pri okne; zatiaľ čo sa krútili veľké železné kolesá vlaku a z komína sa valili kúdoly pary, obzerala si francúzsky vidiek.

Krajina jej vzdialene pripomínala juh Anglicka. Na obzore sa síce črtalo zopár vŕškov, no väčšinou to bola rovina s malými dedinkami a roztrúsenými samotami. Z času na čas bolo zjavné, že sú vo Francúzsku, najmä keď vlak prechádzal popri mestách s typickými kostolnými vežami, ktoré sa týčili nad červenými škridlovými strechami domov. Pred Annabelle sa striedali rozľahlé lány obrobených polí, osamelo stojace stodoly a farmárske domy zo svetlého kameňa; šíky vysokých štíhlych topoľov vyznačovali medze, za nimi sa rozprestierali tajomné, nepreniknuteľné lesy.

Annabelle bola tým všetkým nadšená – veselo mávala deťom, čo na priedomí zvedavo zízali na prechádzajúci vlak. Zazrela deti na ceste do školy, mníšky vychádzajúce z kostola, okolo tváre im povievali snehobiele čepce ako krídla, gazdinky náhliace sa z pekárstva s dlhými bagetami pod pazuchou. To všetko bolo typicky francúzske; okolitá krajina s nekonečným obzorom a šíro-šírou oblohou Annabelle pripadala cudzia, no mala pocit, že sa jej tu bude páčiť.

Ako sa vlak blížil k Parížu, cestujúci sa prebrali z letargie a začali sa nahlas zhovárať, zhľadúvali rukavice či okuliare a pripravovali sa vystúpiť. Annabelle sa vrátila do kupé, zbalila si nočný úbor a toaletnú taštičku, nezabudla ani na prepitné pre stevardov. Keďže mala iba dva ľahké kufre, nepotrebovala pomoc – sama si ich odniesla do salóna a položila k nohám.

Sprievodca oznámil, že v cieli cesty budú o päť minút, a Annabelle sa rozbúchalo srdce od vzrušenia, ale aj od úzkosti. O tete Aline toho počula veľa, ale nikdy sa s ňou nestretla. Ovdovela iba tri roky po svadbe, mala ešte len štyridsať a podľa Camille ako maliarka viedla pomerne búrlivý život. Naozaj je taká bohémka, ako ju opisuje matka? Má dom plný spisovateľov, básnikov, hudobníkov a maliarov? A čo Annabelle – bude tam vítaná?

Vytiahla z kabelky list, čo Camille napísala sestre, a uložila si do pamäti jej adresu. Neskôr sa pozrie aj do mapy, ktorú si kúpila, kým čakala na vylodenie vozňov z trajektu. Aline bývala na Stromovej ulici číslo štyri, bola to slepá ulica medzi tretím a štvrtým parížskym okrskom, ku ktorej sa dalo dostať zo Štrasburského bulváru. Keď Annabelle putovala prstom po mape pozdĺž dlhého bulváru smerom k Seine, uvedomila si, že mapa nie je dosť podrobná a nie sú na nej vyznačené všetky malé ulice. No aspoň vedela, kde ju má hľadať, nemal by to byť veľký problém.

Vlak s odfukovaním spomalil a vošiel do stanice. Nastal zhon, ľudia sa začali tlačiť, všetci chceli vystúpiť naraz. Annabelle zdvihla kufre a netrpezlivo čakala, kým príde na rad a bude môcť vystúpiť na perón. Od vysokej zasklenej strechy Gare du Nord sa odrážal hukot rušňov a buchot železných kolies na koľajniciach, nezrozumiteľné hlásenie staničného ampliónu takmer zanikalo vo vzrušenom pokrikovaní ľudí a prenikavom hvizde píšťaliek sprievodcov.

Na colnici Annabelle predložila pas, no úradníci jej ani neskontrolovali kufre a mávnutím ju pustili ďalej. Stála v rozľahlej staničnej hale, pozorovala hmýriaci sa dav a načúvala rýchlej francúzštine okoloidúcich. Nepotrvá to dlho a začnem rozmýšľať po francúzsky, pomyslela si. Určite by si tým zjednodušila život; posledných päť rokov francúzštinu veľmi nepoužívala a bolo jej jasné, že vyšla z cviku.

Zvierajúc rúčky kufrov zamierila do jasného, sviežeho, slnečného parížskeho rána. Šokoval ju hluk nekonečného prúdu vozidiel vznášajúci sa nad vydláždenými ulicami, okrem trúbenia klaksónov a prenikavého hvizdu píšťalky policajta riadiaceho premávku bolo počuť vyzváňanie kostolného zvona, ktorý práve odbíjal štvrťhodinu.

Okolo Annabelle náhlivo prechádzali elegantne vyobliekané Parížanky, aj keď v tomto chladnom počasí poriadne zababušené. Aj muži kráčali v rýchlom tempe, striešky klobúkov sklopené, obleky a kabáty z kvalitnejších látok než tie, čo vídavala v Londýne. Z neďalekej kaviarne k nej zaviala aróma francúzskych cigariet, cesnaku a olivového oleja, až mala sto chutí zastať, objednať si šálku kávy a sledovať okolitý ruch. Takéto potešenie si však musela odložiť na inokedy, najprv bolo treba zistiť, kde býva jej teta.

Pozrela sa na rad taxíkov čakajúcich pri obrubníku, no usúdila, že kufre nemá až také ťažké, aby ich sama neodniesla; nie je to ďaleko a aspoň ušetrí peniaze. Bol krásny deň, dokonale vhodný na to, aby sa zorientovala a nasala atmosféru tohto úžasného mesta. Nazrela do mapy, potom si ju poskladanú vopchala do vrecka plášťa a vykročila po ulici s nepekným názvom Jatočná, pretínajúcej Saint-Quentinskú ulicu, ktorá viedla na široký Štrasburský bulvár.

Pomaly kráčala a blažene očami aj ušami vnímala toto životom pulzujúce mesto; udivovalo ju, aké je čisté a udržiavané. Na uliciach sa nepovaľovali odpadky, na múroch nesvietili grafity; pred malými kaviarničkami stáli pod markízami stolíky so stoličkami, obchody lákali pestrofarebnými výkladmi a vysoké domy zo sivého kameňa zdobili balkóny so železnými zábradliami. Takmer na každom boli vyložené črepníky s bylinkami a trvalkami. Okrem príjemných vôní Annabelle zacítila aj slabý zápach kanalizácie, no keďže bola zvyknutá na večne upchaté kanály v East Ende, brala to ako neodmysliteľnú súčasť mestského života.

Napriek úžasu a vzrušeniu čoskoro oľutovala, že si nevzala taxík. Kufre sa jej zdali čoraz ťažšie a tetin dom bol zrejme ďalej, ako to vyzeralo na mape. Až keď sa pred ňou vynoril breh Seiny, uvedomila si, že sa asi pomýlila a neodbočila správne.

Skľúčene si vzdychla, prešla naprieč úzkou ulicou a pobrala sa po širokom nábreží k Pont Neuf, o ktorom jej matka povedala, že v skutočnosti ide o najstarší most v Paríži. Pokračovala ďalej, až kým nedošla do stredu mosta. Kufre položila na zem, masírovala si ubolené, stŕpnuté prsty, a pritom obdivovala bronzovú sochu Henricha VI. na koni. Napokon sa lakťami podoprela o prastarý kamenný múrik a vychutnávala si dobrý výhľad.

Obidva pôvabné oblúky Pont Neuf sa končili na ostrove Île de la Cité, kde na Dauphinovom námestí stála kaplnka Sainte Chapelle. Po prúde rieky si Annabelle všimla veľkolepý Louvre a v diaľke po ľavej strane vrchol Eiffelovej veže. Ponad rieku, ktorá sa stáčala na západ, sa klenulo pätoro ďalších mostov, za Annabelliným chrbtom za vežami katedrály Notre-Dame ich bolo ešte viac.

Tak toto je Paríž, pomyslela si s úžasom. Rozprestieral sa pred ňou pod jasnou belasou oblohou, popod jeho stáročné mosty sa valili tmavé vody rieky. Po smogu a špine Londýna jej to všetko pripadalo ako vzácny dar. Okolo seba priam cítila beh dejín, pod nohami akoby vnímala pulzovanie srdca mesta, keď hľadela na bulvár lemovaný nádhernými stromami a obdivovala nadčasový pôvab vysokých sivých domov, ktorých okná sa blýskali v slnečných lúčoch. Nečudo, že Paríž nazývajú mestom lásky a pokladajú ho za jedno z najromantickejších veľkomiest na svete.

Ucítila záchvev vzrušenia so štipkou nádeje, ale aj pochybností. Podarí sa jej tu nájsť aj lásku, alebo prosto začne nový život? Nejasne tušila, že možno sa tu zaľúbi, no jej srdce tomuto nádhernému mestu už patrilo.

3

Paríž

Henri-Pascal Baptiste a Etienne Benoît sa poznali od raného detstva, vyrastali spolu v odľahlej roľníckej oblasti neďaleko francúzskeho mesta Bayonne a španielskych hraníc. Patrili k Baskom, ktorí žili v tomto regióne a hovorili po španielsky, po francúzsky aj svojím vlastným baskickým nárečím. S čiernymi vlasmi a olivovou pokožkou vyzerali ako bratia, až na Henriho modré oči. Henri mal dvadsaťšesť rokov a bol o mesiac starší od Etienna, no práve ten bol vždy odvážnejší. Vďaka jeho dobrodružnej povahe sa často dostávali do ošemetných situácií – a vďaka Henriho bezočivému úškrnu a modrým očiam z nich vždy vyviazli.

Od malička ich hospodárenie veľmi nezaujímalo, a hoci pomáhali otcom a strýkom na poli, radšej sa osamote túlali po šíro-šírych pláňach, rozprestierajúcich sa medzi tienistými Pyrenejami a divokým pobrežím Biskajského zálivu. Ako chlapci si postavili búdu z naplaveného dreva a kameňov, čo nazbierali na pobreží, namiesto strechy ju pozakrývali starými plechmi, ktoré zaťažili trávou a mačinou. Práve tu Henri kreslil a maľoval, Etienne zasa písal napínavé dobrodružné príbehy a viedol si denník.

„Pamätáš sa na našu starú búdu?“ spýtal sa Henri priateľa, keď spolu po rannej návšteve Louvru kráčali po nábreží Seiny.

„Jasné, ale prečo si si zrazu na ňu spomenul?“

Henri pokrčil plecami, na chvíľu zastal a pozoroval rušnú premávku a autá svištiace po dlažbe. „Ani neviem,“ priznal, „no občas túžim po tamojšom tichu a samote. Ja by som maľoval, ty by si písal, a celý svet by nám mohol byť ukradnutý. Tu žijeme v ustavičnom zhone a hluku a stále od nás niekto niečo chce.“

Etienne zastal vedľa neho, chrbtom sa oprel o múrik a zapálil si cigaretu. „Do Paríža sme prišli zbohatnúť,“ vyfúkol dym. „Hádam si to napokon neoľutoval, či hej?“

Henri si vopchal ruky do vreciek nohavíc a zhlboka sa nadýchol čistého, vlhkého vzduchu prúdiaceho od Seiny. „Naozaj nie. Ale dúfal som, že nájdem niekoho, nejakého dobrodinca, čo by ma finančne podporoval. Je to už takmer sedem rokov, Etienne, a ja stále musím zapredávať svoju dušu aj umenie turistom na Montmartri, aby som neprišiel o strechu nad hlavou. Keď sa dívam na tie úžasné obrazy v Louvri, mám sto chutí na všetko sa vykašlať a vrátiť sa domov.“

Etienne nadvihol tmavé obrvy, čierne oči sa mu prekvapene rozšírili. „Zrazu si sa začal ľutovať.“ Peknú tvár mu rozžiaril široký úsmev. „Nebodaj ti malá Amélie dala zbohom, lebo si našla nejakého zazobaného koreňa? O toto tu ide?“

Henri sa zasmial a tiež sa oprel o múrik. „Amélie je slobodná žena a zaslúži si dostať novú šancu. Nikdy by sa nedala dokopy s takým chudákom, ako som ja. Ale ako modelka bola dobrá – a lacná.“

Aj Etienne sa zasmial. „V Paríži je kopa pekných dievčat, ktoré ti môžu stáť modelom, Henri. A väčšina z nich ešte lacnejšie, stačí ti na ne iba žmurknúť a venovať im ten tvoj povestný úsmev.“

Opieral sa o múrik, plece pri pleci s Henrim. Zrazu zvážnel. „Rozmýšľal si o tom, o čom sme sa rozprávali včera večer?“

Henri si zapálil gauloisku a v mysli prešiel od zvodnej, no nespoľahlivej Amélie k temnejšej téme – španielskej občianskej vojne. Baskov Francúzi i Španieli vždy utláčali, no teraz, keď hrozilo, že fašisti obsadia Španielsko a spustošia celú Európu, začalo sa prebúdzať ich vlastenectvo aj driemuci bojovný duch.

„Som s tebou zajedno, že treba niečo robiť,“ ozval sa napokon. „Ale my nie sme bojovníci. Ako by sme mohli byť v Španielsku užitoční?“

„Vieš predsa strieľať z pušky, ja tiež. Naučili nás to otcovia, len čo sme ju vládali uniesť. A vieme jazdiť na koni ako hocikto iný.“ Etienne sa zamyslene zahľadel na priateľa a štuchol doňho lakťom. „Bojíš sa, či čo?“ doberal si ho.

„Áno, bojím,“ odsekol Henri. „Som umelec, nie vojak, a každý, kto má všetkých päť pokope, to musí uznať.“ Prísny výraz na jeho tvári sa zmenil na úškrn. „Ale ty si nikdy nemal rozum, Etienne. A zrejme ani ja, keď som sa nechal od teba nabaláchať, aby sme odišli do Paríža.“

„Zažili sme spolu všelijaké dobrodružstvá, či nie?“ usmial sa naňho Etienne. „Mali sme iba päť či šesť rokov, keď sme si zbalili jedlo a vybrali sa do hôr za bájnou chimérou, pamätáš sa? A keď sme mali osem, vyrobili sme si plť z konárov a chceli sa plaviť do Ameriky.“

Henri objal priateľa okolo pliec a vrúcne ho stisol. „Pamätám sa, ako sme od otcov dostali riadny výprask remeňom, keď sme zmizli na štyri dni a vrátili sa prestrašení a polomŕtvi od hladu, aj ako sa plť potopila a skoro sme prišli o život. Ešte šťastie, že nás včas zachránil ten starý rybár, inak by sme tu dnes nestáli. S tebou je kríž, Etienne, a to sa nezmení.“

Ten sa len pousmial, lebo Henriho poznal už dosť dlho a vedel, že to nemyslel ako urážku. Dofajčil cigaretu, odhodil ju do rieky a pohľadom sledoval, ako ju rýchly prúd odnáša preč. „Tak teda,“ obrátil pohľad na Henriho, „ideš so mnou, alebo nie?“

„Zrejme nemám inú možnosť,“ vzdychol si Henri. „Niekto ťa tam bude musieť ťahať z kaše, do ktorej spadneš.“

Uškrnuli sa na seba ako malí chlapci a vykročili k Pont Neuf. „Jedného dňa,“ poznamenal Etienne pri pohľade na elegantné domy nad Seinou, „budem bohatý a slávny a bude mi patriť jeden z tamtých domov. Bude sa to v ňom len tak hmýriť maliarmi, spisovateľmi a básnikmi. A keď zostarnem, budem iba sedieť pri okne, hľadieť na Seinu a spomínať na dobrodružstvá, čo som zažil, a ženy, ktoré som miloval.“

„A nájde sa v tom úžasnom dome miesto aj pre mňa?“

„Ty budeš mať svoj vlastný,“ veselo odvetil Etienne. „Vlastne by sme mohli byť susedia.“

„Tak to musíme začať makať väčšmi ako doteraz,“ poznamenal Henri. „Za posledné mesiace som predal len zopár obrazov, a hoci vďaka obrázkom pre turistov od hladu nezomriem, ostáva mi ledva na prenájom skromnej manzardky, nieto na takýto dom.“

„Hm, mne sa až tak zle nevodí,“ vychvaľoval sa Etienne ako vždy. „Moja básnická zbierka sa celkom dobre predáva; ďalšia mi vyjde na budúci rok, vydavateľ ma dokonca požiadal, aby som si v Španielsku písal denník, že by ho chcel uverejniť. Okrem toho som dostal geniálny nápad osloviť šéfredaktora Le Mondu, a on ma poveril dodávať do jeho novín raz mesačne článok o občianskej vojne z pohľadu priameho účastníka.“

Henri sa zahľadel na priateľovu samoľúbu tvár a pomyslel si, aké je preňho typické vyzdvihovať seba samého – dokonca aj vo vojne –, no na druhej strane bolo užitočné, že nikdy neváhal, keď sa naskytla čo len malá šanca prísť k nejakým peniazom. „To všetko je veľmi pekné, Etienne, ale ja som na mizine, tak z čoho budem v Španielsku žiť?“

Etienne ho objal okolo pliec. „Bez obáv, kamarát. Šéfredaktorovi som spomenul aj teba a on prejavil záujem o tvoje kresby, budeš ilustrovať moje články. Dobre ti zaplatí. Všetko je dohodnuté.“

Henri sa rozosmial. „Ty si fakt nemožný,“ vyprskol. „Ako si vedel, že s tým budem súhlasiť?“

Etienne mykol plecom. „Pretože ťa dobre poznám a aj tak tam budeš kresliť ako najatý, tak prečo by si za to nemal dostať zaplatené?“

Keď sa pohli ďalej, Henri vytiahol z vrecka na veste hodinky a pri pohľade na ciferník si sťažka vzdychol.

„Už tretí raz sa pozeráš na hodinky,“ významne naňho žmurkol Etienne. „Kto je tá šťastná?“

„Nejde o žiadne dievča, kamarát. Niekto sa zaujíma o môj posledný obraz a do zajtra ho musím dokončiť, pretože sa naň príde pozrieť. Ak sa nepoponáhľam, z obchodu nebude nič.“

„To je úžasná správa. A aký máš z toho pocit? Myslí to ten chlapík s kúpou vážne, alebo ide len o ďalšieho diletanta, ktorý sa tvári, že sa v umení vyzná, ale fakticky o tom nič nevie?“

„Je to seriózny, bohatý obchodník a stály štamgast v našej obľúbenej kaviarni – a má zbierku umeleckých diel, ktorú stále dopĺňa.“

Uvedomil si, že Etienne ho počúva len na pol ucha, pretože jeho zrak aj myseľ upútalo niečo celkom iné – a to mohlo znamenať iba jedno. Len čo Etienne spomalil chôdzu a ticho, obdivne zapískal, Henrimu bolo jasné, že sa nemýlil. Zahľadel sa na mladú ženu, ktorá zaujala jeho prelietavého priateľa.

„Pozri na ňu, Henri,“ zašepkal Etienne. „Na to dievča s kuframi a turistickou mapou v ruke. Nezdá sa ti, že potrebuje pomoc?“

„Možno,“ odvetil Henri sucho a nevdojak musel obdivovať štíhlu postavu svetlovlasej dievčiny na moste. „Ale tvoj typ to nie je – nemá tie správne krivky.“

„Hm, ja neviem.“ Etienne naklonil hlavu nabok a zamyslene si ju prezeral. „Dievčatá nemusia mať krivky, aby boli príťažlivé. Ten klobúk je fajn, aj kabelka, len škoda, že to isté nemožno povedať o jej plášti a topánkach.“ S úškrnom sa obrátil k Henrimu. „Stavím sa s tebou o jeden sou, že je to Angličanka a že zablúdila.“

„Ani náhodou sa s tebou nestavím,“ odmietol Henri. „Aj tak vždy vyhráš, najmä ak ide o ženy.“

„Tak poďme zistiť, či mám aj tentoraz pravdu, dobre?“

Keď sa priblížili k mostu a Henri videl profil dievčiny lepšie, postrehol jej smotanovú pleť, jemný noštek a pekne formovanú bradu. Vlasy padajúce spod klobúka sa vlnili, ich farba prechádzala od zlatistej po svetlohnedú, jej útla postava sa priam strácala v príšerne nemodernom plášti. Mala však pekne formované nohy so štíhlymi členkami a pôvabne skláňala hlavu k turistickej mape, aby sa zorientovala.

Etienne už k nej vykročil a Henri sa musel poponáhľať, aby ho dobehol. Vždy bolo zaujímavé sledovať, ako jeho priateľ ohuruje ženy svojím šarmom, a Henri bol zvedavý, ako naň zareaguje táto – najmä ak je to Angličanka.

„Bonjour, mam’selle,“ oslovil ju Etienne, strhol si baret z hlavy a venoval jej svoj najžiarivejší úsmev. „Prišli ste do nášho mesta ako turistka?“ spýtal sa rýchlou francúzštinou, pretože ju chcel ohúriť. „Môžeme vám pomôcť?“

Keď sa k nim obrátila, Henri až onemel od úžasu – mala neobyčajné oči fialkovej farby, nádhernú pleť a úprimný úsmev na jemne vykrojených perách. Bola absolútne dokonalá, a keď sa jej oči stretli s jeho, prudko sa mu rozbúchalo srdce, akoby ho zasiahol blesk.

„Vďaka, skutočne sa musím priznať, že som zablúdila,“ odpovedala perfektnou parížskou francúzštinou. „Neporadíte mi, kde nájdem Stromovú ulicu? Na tejto mape ju nevidím, zrejme som ju minula.“

Henri si všimol, že aj Etienna ohúrili jej oči a plynulá francúzština, pretože úplne nepochopiteľne stratil reč a len na ňu zízal. „Ospravedlňte môjho priateľa,“ rýchlo zasiahol Henri. „Prišiel z vidieka a ešte sa nevie správať.“

Zasmiala sa a Henri sa uškrnul. Bola dokonalá, absolútne dokonalá, a on zrazu zatúžil uniesť ju do ateliéru a zachytiť jej podobu na plátno... alebo ešte lepšie, zovrieť v náručí a pocítiť jej mäkké pery na svojich. Odkašlal si. „Volám sa Henri-Pascal Baptiste a tuto môj nemý priateľ Etienne Benoît.“

„Annabelle Blaková,“ podala obom ruku.

„Tak vy ste Angličanka,“ začudoval sa Henri.

Usmiala sa naňho a pozrela mu do očí; srdce sa mu rozbúchalo ešte rýchlejšie. „To som, ale moja matka je Francúzka a od malička ma učila hovoriť svojím rodným jazykom.“ Pobavene hľadela z jedného mladíka na druhého, očividne zmätená z toho, akým dojmom na nich zapôsobila.

„Tak teda,“ pokračovala bezchybnou francúzštinou, „nasmerujete ma na Stromovú ulicu?“

Etienne sa konečne vzchopil. „Jasné,“ prikývol. „Chcete tam niekoho navštíviť?“

„Býva tam moja teta Aline Fournierová.“

„Aline je vaša teta? My sme jej veľmi dobrí známi, však, Henri?“

„Veru,“ potvrdil Henri celý šťastný, že môže byť užitočný takému nádhernému stvoreniu. Hodil pohľad na jej kufre. „Aj vy ste umelkyňa?“

Pokrútila hlavou. „Nemám v sebe ani zbla umeleckého talentu,“ usmiala sa. „Som zdravotná sestra.“

Henri sa na ňu zahľadel s novým záujmom, predstavoval si, ako by vyzerala v bielej rovnošate, plavé vlasy ukryté pod vysokým, naškrobeným čepcom. Uvedomil si, že mladá žena naňho skúmavo pozerá, možno mu číta myšlienky, a tak sa rýchlo spamätal. „Hm, šťastie, že máte takú tetu, lebo jej dom je otvorený pre všetkých chudobných maliarov a jej večerné posedenia v salóne patria k tým najprestížnejším v celom Paríži.“

Zbadal, ako naňho Etienne posmešne gáni. Uvedomil si, že tára naverímboha, a tak sa odmlčal, aby zo seba neurobil ešte väčšieho blázna.

Zdalo sa, že si to nevšimla. „Panebože, nevedela som, že je taká slávna.“ Zahľadela sa na Henriho. „Takže vy dvaja ste maliari?“

„Ja áno,“ odvetil. „Etienne je spisovateľ a básnik.“

„Uznávaný básnik, ktorému už vyšli básnické zbierky,“ dôrazne ho opravil Etienne.

„Aké chvályhodné,“ poznamenala milo, potom sa obrátila znovu k Henrimu. „Trochu sa obávam, že tetu Aline nemilo prekvapím, keď sa tu len tak sčista-jasna objavím,“ prehodila nesmelo. „Keď je taká obľúbená, myslíte si, že pre mňa bude mať nejakú izbu?“

„Aline má izbu pre každého,“ upokojoval ju Etienne. „Henri, prečo slečne nepomôžeš s kuframi?“ Medzitým sám ponúkol Annabelle rameno. „Po dlažbe z mačacích hláv sa chodí ťažko, ak si na to človek ešte nezvykol. Najlepšie bude, ak sa ma chytíte,“ dôverne sa k nej naklonil.

Henri sa opäť ocitol v tieni priateľa, ktorý dokázal vyťažiť z akejkoľvek situácie, a tak len s povzdychom zdvihol kufre a pustil sa za nimi. „Nie je to ďaleko, ale dá sa to ľahko minúť,“ poznamenal k Annabelle, kráčajúc vedľa nej z druhej strany. „Najprv treba prejsť krátkou úzkou uličkou bez mena, potom zabočiť za roh a sme v Stromovej ulici.“

„Máte v pláne stráviť u tety dovolenku?“ spýtal sa Etienne, rozhodnutý opäť na seba strhnúť pozornosť. „Ak áno, bolo by mi cťou ukázať vám mesto. Žiaľ, budúci mesiac odchádzam do Španielska.“

Henri si všimol jej prekvapený pohľad. „Obaja odchádzame,“ poponáhľal sa s vysvetlením, aby všetku smotanu nezlizol iba Etienne. „Musíme fašistom ukázať, že im nemienime ustúpiť a že sa nebudú rozťahovať ani v Španielsku, ani vo Francúzsku.“

„Ach áno, už som o tom v Anglicku počula,“ odvetila. „Vlastne jedna moja priateľka, tiež zdravotná sestra, je práve teraz spolu s bratmi v Španielsku.“

„Chcete sa tam s ňou stretnúť?“ spýtal sa Henri, keď dorazili ku krátkej uličke vedúcej na Stromovú ulicu. „Ak áno, mohli by ste cestovať s nami.“

„To je od vás veľmi milé, ale zatiaľ o niečom takom neuvažujem. Potrebujem trochu času, aby som si tu zvykla a zorientovala sa.“

„Samozrejme, samozrejme,“ zamrmlal Etienne a viedol ju uličkou za roh do slepej ulice, kde bývala Aline Fournierová. Odkiaľsi sa niesli tlmené tóny huslí.

Obe strany ulice lemoval rad trojposchodových domov so schodmi na vydláždené námestie. Všetky okná mali drevené pestrofarebné okenice v rôznych štádiách opravy; na parapetoch stáli debničky s bylinkami a jesennými kvetmi, po nabielených múroch sa ťahali poprepletané výhonky starej vistérie. Na konci tejto malej enklávy stál plot s bránkou z tepaného železa, ktorý ju oddeľoval od susedného parčíka.

„Ách, to je krása,“ v úžase vydýchla Annabelle pri pohľade na starý, pokrútený strom na konci slepej ulice, obkolesený železným plôtikom. „Na jar aj zakvitne?“

„Isteže,“ prikývol Henri, ktorý ho za tie roky veľa ráz kreslil aj maľoval. „Je to veľmi stará magnólia s nádhernými bielymi kvetmi.“ Vyniesol oba kufre po schodoch k domu so svetlomodrými okenicami, iba raz zľahka zaklopal na dvere a otvoril ich.

„Madam Fournierová,“ zakričal. „To som ja, Henri-Pascal, a vediem vám nečakanú návštevu.“

Annabelle prekvapilo, ako nenútene Henri vošiel do domu jej tety, no na druhej strane to znamenalo, že sa dobre poznajú. Aj tak cítila mierne obavy, či jej nečakaný príchod bude Aline vhod.

„To je v poriadku. Aline vás neuhryzne,“ usmial sa na ňu Etienne, ako stúpali hore schodmi. „Možno sa vás pokúsi zadusiť v objatí alebo vás napchá jedlom až do prasknutia, ale hostí nikdy neodmietne.“

Annabelle sa chystala niečo poznamenať, keď sa znútra domu ozval hlas. „Čo to na mňa skúšaš, ty loptoš? Určite nejaké huncútstvo, som si tým istá, a stavím sou k franku, že je s tebou aj Etienne.“

Z prítmia domu sa vynorila postava v rumelkovočervenom kaftane z džerseja a šifónu, ovešaná nespočetnými šnúrami perál a pestrofarebných korálikov. Hrdzavočervené vlasy si vyčesala dohora a omotala šatkou z oranžového hodvábu; pery a nechty mala namaľované na šarlátovo, aby sa hodili k jej exotickým papučkám, prsty obťažkané množstvom prsteňov, na zápästiach jej štrngali náramky a z uší viseli dlhé červeno-zlaté náušnice. Na štyridsiatničku vyzerala prekvapivo mladistvo a bezstarostne.

„Ty jeden darebák,“ cmukla Henrimu božtek na každé líce. „Vždy prídeš práve včas na kávu a koláčiky. Kde máš svojho komplica a o akej záhadnej návšteve to hovoríš?“

Annabelle sa nervózne ozvala spoza dverí. „To som ja, teta Aline. Camillina dcéra Annabelle.“

Aline vypleštila veľké tmavé oči a ústa otvorila dokorán, vzápätí sa naširoko, žiarivo usmiala. „Annabelle? Nemôžem tomu uveriť. Ó, ako sa teším!“

Skôr než Annabelle stihla zareagovať, ocitla sa vo vrúcnom objatí šuštiacich látok, štrngajúcich náhrdelníkov i náramkov a vône gardénií.

„Aké božské prekvapenie,“ vydýchla v úžase Aline, keď napokon od Annabelle odstúpila a pozorne sa na ňu zahľadela. „Ale prečo si mi neoznámila, že prídeš? Pripravila by som ti hosťovskú izbu, niečo dobré uvarila a...“

„Prosím ťa, teta Aline, nechcela som ti narobiť starosti. Mohla by som tu chvíľu zostať, kým si nenájdem niečo iné?“

Živé oči sa zaokrúhlili. „Samozrejme, môžeš tu zostať tak dlho, ako len budeš chcieť. Kam inam by si šla, ak nie k tete Aline?“ Obrátila sa k Henrimu a Etiennovi. „Kšš-kšš, vy dvaja, nechajte nás na pokoji. Neskôr môžete prísť na večeru.“

Annabelle chcela mladíkom poďakovať, no Aline za nimi zaplesla dvere, ešte než stihli zísť dolu schodmi.

Vzala Annabelle za ruku. „Nesmieš ich brať príliš vážne,“ naklonila sa k nej dôverne. „Dobre vyzerajú, sú sympatickí a veľmi talentovaní, no príliš sa im páčia dievčatá a nedá sa im veriť – najmä Henrimu nie. Mala by si počuť, čo vystrája so svojimi modelkami.“

Prevrátila oči a žmurkla. „Oh là là. Mám ti čo rozprávať a ty čo počúvať, moja milá, ale najprv si musíš dať kávu a koláčiky. Si strašne chudá.“

4

V dome na Stromovej ulici sa vznášala lahodná, omamná aróma škorice a kávy, francúzskych cigariet aj cesnaku, do vône gardénií sa miešal ostrý zápach olejových farieb a terpentínu. Aline vzala Annabellin plášť, skúmavo si ho poobzerala a potom ho spolu s klobúkom zavesila na preplnený vešiak. S pobaveným úsmevom pozorovala svoju neter, ako si zvyká v novom prostredí.

Živelný, nesystematický štýl, s akým bol dom zariadený, zaútočil na všetky Annabelline zmysly. Zo stĺpikov schodišťa viseli na červených hodvábnych stužkách malé zvončeky, strmé drevené schodište bolo natreté hrubou vrstvou tmavozeleného laku s motívmi viniča a strapcov hrozna, ktoré sa tiahli až na odpočívadlo. Nebesky belasé steny pod plafónom s bielymi nadýchanými obláčikmi zdobili živé výjavy zo Stredomoria.

Na ozdobných rímsach sedeli sadrové anjeliky a sklenené čaše so zaprášenými papierovými kvetmi na tmavom stolíku v hale sa ligotali ako drahokamy. Pod schodmi sa vedľa mopov, metiel a škatúľ na klobúky bez ladu a skladu kopili rozličné topánky, šľapky a galoše. Na konci haly visel záves z lesklých sklených korálikov, ktoré vo svetle prenikajúcom pestrofarebným mozaikovým okienkom nad dverami dúhovo iskrili.

Annabelle bola celá ohúrená z toľkých farieb a vôní. Vôbec sa to nedalo porovnať s jej strohou izbou na Goose Lane ani s pochmúrnym rodným domom. Uvedomovala si, že bude potrebovať istý čas, aby si zvykla na pomery v tomto veľkolepom, hektickom dome.

„Tak čo hovoríš na môj palác?“ usmiala sa na ňu Aline.

„Je úchvatný, nič podobné som ešte nevidela.“ Annabelle vystrúhala grimasu. „Určite je celkom iný ako mamin, tam vládne prísny poriadok. Tie steny si maľovala ty, teta Aline?“

„Hovor mi iba Aline. Ako teta sa cítim oveľa staršia.“ Aline šibalsky našpúlila pery. „Ach áno, maľovala som to ja. Každé leto chodievam na juh k moru, na maľovanie je tam ideálne svetlo. A tu sa moje obrazy veľmi dobre predávajú, lebo ľudia zrejme túžia po troške slnečných lúčov vo svojich smutných životoch.“

Annabelle si pomyslela, že jej maľby sú fakt nádherné, a zaujímalo by ju, či je južné Francúzsko aj v skutočnosti také plné života, ako ho zobrazuje Aline.

„Teraz poď, Annabelle. Chcem ti ešte niečo ukázať a potom si musíme dať kávu. Kufre nechaj zatiaľ tu; neskôr ich vynesieme hore.“ Cez korálikový záves, ktorý pri každom rozhrnutí štrngal a cinkal, ju odviedla do izby prepchatej nábytkom, osvetlenej iba niekoľkými malými lampičkami ovešanými cudzokrajnými šifónovými látkami vo farbách drahokamov.

„Ráno je tu vždy šero,“ poznamenala Aline a pomedzi nábytok si kliesnila cestu k francúzskemu oknu, „ale poobede býva v záhrade plno slnka, uvidíš.“

Roztvorila obe krídla francúzskeho okna dokorán a odhalila oázu s bujnou, sviežou vegetáciou, fontánu so sochou anjela lejúceho vodu z kamennej mušle, veľký stôl s ôsmimi prútenými stoličkami a množstvo hlinených kvetináčov s rastlinami. Zadný múr záhrady bol umeleckým dielom – mozaika z tyrkysovo modrých sklíčok zobrazovala akúsi morskú príšeru vynárajúcu sa z hlbín. Na kamennom patiu sa v lúčoch slnka rozkošnícky vyhrieval obrovský ryšavo-biely kocúr.

„To je Cicero – keď práve nespí, má plno rečí – a toto je moja svätyňa,“ vysvetľovala Aline. „Život vie byť hektický a sú chvíle, keď som rada sama so sebou.“ Usmiala sa, keď sa znovu ozvali tóny huslí. „To hrá Miriam. Stretneš sa s ňou neskôr.“

„Poď sem. Poď sem. Pozor, mačka,“ ozval sa škrekot.

Annabelle sa strhla a Aline sa zasmiala. „Napoleona si nevšímaj,“ prehodila, zatvorila okno a obrátila sa do izby. „Je to len starý, neposlušný papagáj, všakže?“ mrmlala si popod nos.

Keď si Annabelline oči privykli na šero v miestnosti, v kúte zbadala veľkú ozdobnú klietku a v nej na bidle usadeného exotického modro-červeného papagája, ktorý na ňu upieral žlto olemované oči ako trnky. Bol nádherný, ale keď vyzobával semienka z Alininej dlane, jeho ostrý zobák vyzeral dosť nebezpečne.

„Tebe to neradím,“ upozornila Aline neter. „Napoleon má sklony útočiť, ak sa necíti vo svojej koži – a to býva, bohužiaľ, často.“ Zatvorila dvierka na klietke a z najbližšej prútenej stoličky zmietla na dlážku všetko, čo na nej ležalo. „Sadni si sem, donesiem z kuchyne kávu a koláčiky.“

Keď náhlivo odišla, Annabelle si sadla na stoličku, pokúšala sa lapiť dych a pripraviť svoje zmysly na ďalší nápor, no v podstate si už začínala na nové prostredie zvykať.

Rozmery zdobeného sadrového stropu, z ktorého visel prekrásny krištáľový luster, svedčili o tom, že izba je v skutočnosti pomerne veľká, no taká plná nábytku a rozličných harabúrd, že sa zdala oveľa menšia. V jednom kúte stál maliarsky stojan s nedokončenou maľbou krajinky, klietka s papagájom zaberala druhý kút, pred kozubom trónili tri vysedené pohovky, dve nízke kreslá a žardiniéra so zaprášenou, ovísajúcou aspidistrou. Na stenách sa tiesnili zarámované obrazy tak nahusto, že červeno-zlaté pásikavé tapety nebolo pod nimi takmer vidieť. Červeno-zlatý motív sa opakoval aj na ťažkých zamatových závesoch a garniži, bohato olemovaných strapcami a ozdobnými hodvábnymi šnúrami.

Masívny starý kozub zdobili modro-biele obkladačky, pred čiernym ohniskom stála vysoká ochranná medená mreža. Kozubová rímsa so všetkým, čo k nej patrilo, bola vyrobená z filigránsky vyrezávaného tmavého dreva, nad ňou viselo zrkadlo v zlatom ráme so štylizovanými strapcami hrozna, na ktorých sedeli pozlátené bacuľaté anjeliky. Celá rímsa bola prepchatá fotografiami v úhľadných rámikoch, starými pohľadnicami, pozvánkami, listami a pozoruhodnou zbierkou porcelánových figúrok.

Množstvo malých stolíkov, rozostavených len tak halabala, bolo dobrých len na to, aby sa o ne človek potkol. Každú voľnú plochu v izbe niečo zaberalo, dlážku pokrývalo viacero malých koberčekov, vyzeralo to tu ako v starinárstve. Na pohovkách s pohodenými šálmi a šatkami sa medzi vankúšmi a dekami povaľovali skicáre, kabelky a haldy novín. Na dlážke pri pohovkách sa vŕšili knihy, ďalšie noviny a časopisy.

Annabelle si obzerala tento chaos a napodiv sa jej to páčilo. Izba pôsobila v mäkkom svetle lámp útulne – asi ako Aladinova jaskyňa plná pokladov, ktorá vás zláka vstúpiť, a vám sa zachce navždy zostať a stať sa súčasťou nekonečnej lásky, sálajúcej zo všetkých stien.

„Chcela som tu upratať, ver mi,“ povedala Aline, vchádzajúc do izby s tácňou v rukách. Kolenom drgla do najbližšieho stolíka, zhodila z neho časopisy a položila naň občerstvenie. „Život je však príliš vzrušujúci, aby som strácala čas domácimi prácami.“ Prekročila kopu časopisov a zviezla sa na pohovku.

Zrazu sa ozval zúrivý škrek a sykot. Aline vyskočila na rovné nohy. „Chúďatá moje,“ zakvílila. „Čo som vás prisadla?“ Spopod všetkých tých diek a vankúšov vylovila dve veľké chlpaté mačky a maznavo sa im prihovárala. Mačky nervózne švihali chvostmi a zelenými očami opovržlivo gánili na Annabelle.

Annabelle mala mačky rada, no tušila, že tieto dve by momentálne jej hladkanie neprivítali. „Sú veľmi pekné,“ povedala. „Ako sa volajú?“

„Táto je Claudette.“ Aline ukázala na tú so zeleným obojkom. „A táto s modrým obojkom je Mignonette. Dokopy ich mám šesť, tie ostatné sa zrejme usalašili v mojej posteli.“ Opatrne obe mačky položila na dlážku a znovu si sadla, hoci tie sa so vztýčenými huňatými chvostmi ďalej dožadovali pozornosti.

„Kto je zlý chlapec? Pozor, mačka. Poď sem. Poď sem.“

„Napoleon, zavri zobák, lebo pôjdeš spať,“ pohrozila mu Aline. „Ospravedlň ho, prosím, moja milá, je to strašný hundroš, ale zbožňujem ho.“

„Vyzerá exoticky,“ s úsmevom poznamenala Annabelle. „Odkiaľ ho máš?“

Aline typicky galsky mykla plecom a naliala kávu. „Pred piatimi rokmi mi ho nechal môj milenec,“ prehodila nonšalantne. S pôžitkom sa rozosmiala a spľasla rukami. „Ó, drahá moja, ako si sa len zatvárila! Celkom ako tvoja matka. Ale ja sa nemám za čo hanbiť,“ nedbalo mávla rukou. „Tu všetci majú milencov. Inak by bol život veľmi nudný.“

Annabelle dosť šokovala vecnosť, s akou jej teta hovorila o takej chúlostivej záležitosti, a tak sa načiahla za malou šáločkou voňavej kávy a odchlipkávala si z nej. Potrebovala čas, aby sa trochu spamätala. Nevedela pochopiť, že táto svojrázna, temperamentná žena je blízkou príbuznou upätej, škrobenej Camille. „To je fajn, aspoň máš naňho nejakú spomienku,“ ozvala sa rozpačito.

Aline si odpila kávy a podala neteri tanier s koláčikmi. „Nič si z toho nerob, ak trochu namrvíš, mačky si s tým poradia.“ Usmiala sa na ňu. „Chvíľu potrvá, kým si na mňa zvykneš, milá moja. Som, vďakabohu, celkom iná ako moja sestra, a môj život sa veľmi líši od jej.“

„To som už pochopila,“ prikývla Annabelle. „Aj tak je od teba milé, že si ma prichýlila. Si si istá, že ti nebudem na ťarchu?“

„Pche, jasné, že nie. Dom je veľký, vždy sa v ňom nájde miestečko pre vzácneho hosťa.“

Annabelle si odhryzla zo sladkého ovocného koláčika, priam sa jej rozplýval v ústach. Omrvinky jej padali do lona. Nemohla prestať myslieť na Alininho milenca, po ktorom zdedila papagája. „Začala si hovoriť o Napoleonovi,“ pripomenula tete.

„Ach áno. Nuž, neskákala som od radosti, keď ma Jean-Michel opustil a nechal mi iba papagája. Koniec koncov istý čas sme to spolu ťahali a bol dosť bohatý. Nazdávala som sa, že by som si zaslúžila viac ako len škriekajúcu kôpku peria s pazúrmi.“ Uškrnula sa a zmietla omrvinky z lona na dlážku. „No vysvitlo, že som mu krivdila – pri čistení klietky som na dne našla kazetu so súpravou šperkov. Náhrdelník, náušnice a náramok vykladané smaragdmi a diamantmi.“

„Fantastické. Určite ťa potešilo, že si ťa tak veľmi vážil.“

„Ó, to áno,“ šťastne sa usmiala Aline. „Aj keď som ich nikdy nenosila, lebo presne také isté šperky kúpil manželke.“ Šibalsky sa uškrnula na Annabelle, dobre vedela, že ju to bude šokovať. „Beriem ich ako poistku na starobu,“ pokračovala Aline, „uložila som ich do bankového trezoru pre prípad, že by som ich jedného dňa musela predať. Réžia domu zhltne veľa peňazí, a keď vezmeš do úvahy, koľko mojich priateľov tu býva a čo všetko potrebujú, niet divu, že život je taký drahý.“

Annabelle pocítila výčitky svedomia. Vôbec si neuvedomila, že Aline ako vdova môže mať vážne finančné problémy. „Mám trochu peňazí, čo mi dala mama. Prosím ťa, vezmi si ich. A len čo si nájdem prácu, začnem ti platiť riadne nájomné.“

„O tom nemôže byť ani reči,“ rázne odmietla Aline. „Si mi rodina. Nechaj si tie peniaze, Annabelle, použi ich pre seba.“ Chlipkala kávu a pozorovala neter ponad okraj šálky. „Camille mi nenapísala, že prídeš,“ hundrala zamyslene. „Mám tušenie, že sa to celé zomlelo veľmi rýchlo. Pred čím utekáš, Annabelle? Alebo skôr – pred kým?“

Annabelle si spomenula na matkin list a vytiahla ho z kabelky. Vyrozprávala tete skrátenú verziu udalostí uplynulých pár týždňov a potom jej podala list. „Mama ti v ňom všetko vysvetľuje podrobnejšie.“

Nastalo ticho, iba odkiaľsi zdola sa ozývali clivé tóny huslí, drnčanie drôtenej klietky, ako papagáj skackal po bidle sem a ta, a štrngot Alininých náramkov, kým čítala dlhý list. Po dlhých minútach stránky zložila a vrátila ich do obálky.

„Srdce mi puká pri pomyslení, že vie byť taký krutý k vlastnej krvi,“ povedala smutne. „Nikdy som tvojho otca nemala rada,“ pokračovala zamyslene, pohrávajúc sa s korálikmi okolo krku. „Stretla som sa s ním len raz, ale to mi stačilo.“ Zhlboka si vzdychla. „Chúďa Camille, pokúšala som sa ju pred ním varovať, že pri ňom stratí svoj vlastný život – a, žiaľbohu, mala som pravdu.“

Annabelle vedela len veľmi málo o matkinom živote, než sa vydala za Edwina, o tejto téme sa Camille odmietala baviť. „Aká bola mama, než ho stretla?“

„Ó, plná života, veľmi pekná a mala šmrnc, dokonca aj ako malé dievčatko. Aj v najobyčajnejších šatách vyzerala úžasne – na rozdiel odo mňa, ja mám rada krikľavé, bláznivé farby,“ sebakriticky mykla plecom Aline. „Ponášala sa na nášho otca, mali spoločnú lásku ku knihám a poézii, a hoci vedela celkom pekne kresliť, vnímala to len ako záľubu. Bola skôr samotárske, pomerne vážne dievča, ktoré zbožňovalo dlhé prechádzky v prírode a dobre sa cítilo na vidieku.“

Annabelle sa zamračila. „Ja som si myslela, že ste sa obe narodili v Paríži.“

Aline pokrútila hlavou, až sa jej rozhojdali dlhé náušnice. „Nie, nie. Bývali sme neďaleko Rouenu vo veľkom dome obklopenom mnohými akrami poľnohospodárskej pôdy, siahali až po les. Náš otec bol starosta a mali sme sa celkom dobre. Do Paríža som prišla krátko na to, ako Camille začala študovať angličtinu na londýnskej akadémii. Vedela som, že ak sa chcem presadiť v umení, musím zostať tu. Camille stretla Edwina a vydala sa zaňho. Onedlho som sa zaľúbila aj ja a s Danielom Fournierom sme sa nasťahovali do tohto domu. S Camille sme si pravidelne písali, ale nevidela som ju od jej svadby, a hoci vyznávame odlišný spôsob života, veľmi mi chýba,“ pripustila smutne.

„Bolo mi veľmi ľúto, keď som sa dozvedela, že tvoj manžel zomrel taký mladý. Muselo to byť pre teba strašne ťažké.“

„To teda bolo,“ ticho priznala Aline. „Boli sme manželmi len krátko, keď ho zrazil splašený kôň s kočom. A to ešte len začínal ako maliar, tak ako ja.“ Zahľadela sa krížom cez izbu na nedokončený obraz na maliarskom stojane. „Tamto je jeho posledný obraz, ponúkali mi zaň veľa peňazí, no nedokážem sa ho vzdať. Kým ho mám, Daniel je stále so mnou.“

Annabelle v jej hlase počula dojatie a so smútkom si uvedomila, že teta svojím joie de vivre a hektickým životným štýlom iba maskuje osamelosť a bôľ za stratenou budúcnosťou s mužom, ktorého nadovšetko milovala.

Aline sa s námahou vymanila z pochmúrnych spomienok a tvár sa jej opäť vyjasnila. „Aspoňže Camille mala dosť rozumu a poslala ťa za mnou. A keď už si tu, ukážem ti, aký nádherný vie byť život. Uvidíš toho veľa a veľa sa aj dozvieš. Okrem iného ťa naučím, ako sa obliekať lacno, no podľa parížskej módy. Ten tvoj príšerný starý plášť je už pasé, to azda chápeš, či nie?“

Annabelle si ešte nezvykla na ohromujúco rýchle zvraty rozhovoru s tetou. „Podľa mňa je ešte celkom dobrý a nebol najlacnejší,“ protestovala.

Aline našpúlila pery. „Donedávna by možno ušiel, ale už je obnosený a vyťahaný a vôbec ti nepristane.“ Naklonila hlavu nabok a obzerala si Annabellino oblečenie. „Sukňa a pulóver sú napodiv celkom šik, ale tie topánky a nemožné hrubé pančuchy...“ Zalomila rukami v dramatickom, typicky galskom geste zúfalstva. „Oh là là. Vidím, že sa máš čo učiť, ale ja ti s tým pomôžem, drahá moja.“

Annabelle si nebola istá, či záľaha šifónu a krikľavé farby zodpovedajú jej štýlu a pri predstave, že si ju teta vezme do parády, sa trochu vydesila. Aline mala na takú módu odvahu a nosila ju suverénne, no Annabelle si robila starosti, že na nej môže pôsobiť komicky.

Rozprávali sa vyše hodiny. Annabelle sa dozvedela, že v suterénnom byte sa ubytovali mladí židovskí manželia z Poľska, ktorí hrajú na husle a violončelo v jednom z najprestížnejších parížskych symfonických orchestrov; že na prvom poschodí vedľa začínajúceho spisovateľa býva básnik a že do horných troch izieb sa nasťahovali maliari, ktorí sa s Aline delia o podkrovný ateliér.

Annabelle fascinovane počúvala historky o tetiných podnájomníkoch a večerných posedeniach v salóne, ktoré sa konali raz týždenne. Aline jej rozprávala o kaviarňach a baroch, kde sa stretávajú podobne zmýšľajúci ľudia a diskutujú o svojej práci a o všetkom, čo podnecuje ich fantáziu. Všetci dúfali, že sa im raz podarí nájsť mecenáša, ktorý by ich finančne podporoval.

Opäť sa objavila Mignonette, vyskočila Aline do lona a uložila sa spať. Jej pani ju hladkala po kožúšku a neteri opisovala uličky Montmartru, kde si mladí maliari ako Henri zarábajú na živobytie tak, že ponúkajú turistom narýchlo naskicované portréty. Hovorila o pokojných nedeliach v jej dome, strávených pri bohato prestretom kuchynskom stole, keď sa debatuje o všetkom možnom, noviny sa čítajú od prvej po poslednú stranu, víno tečie potokom a stoluje sa od obeda až do skorého večera.

Mignonette hlasno priadla a Aline vysvetľovala, ako sa pokúša pomáhať začínajúcim umelcom – organizuje prednesy poézie a posedenia, kde nádejní autori čítajú svoje najnovšie diela. A bez najmenšieho náznaku samochvály spomenula aj to, že v parížskych umeleckých kruhoch sa už preslávila, takže sa jej darí pozývať aj úspešnejších umelcov, aby prispeli dobrou radou či peniazmi.

„Zdá sa, že vedieš bohatý a vzrušujúci život,“ poznamenala Annabelle, ktorú nadchlo jej farbisté rozprávanie.

Aline ukázala na kozubovú rímsu prepchatú pozvánkami. „Vždy mám kam ísť, aby som sa ukázala v spoločnosti a stretla so zaujímavými ľuďmi,“ pochválila sa typicky vecným tónom. „Mám veľké šťastie.“

Annabelle sa jej práve chcela opýtať, či aj ona má nejakého mecenáša, keď začuli odbíjať zvon z neďalekého kostola.

„Oh là là,“ zvolala Aline, bez okolkov zhodila Mignonette na dlážku a vyskočila z pohovky. „Už je poludnie a ja vôbec nie som hotová. Rýchlo, rýchlo,“ netrpezlivo vyhŕkla, schmatla Annabelle za ruku a ťahala ju za korálikový záves. „Môj mecenáš nás pozval do Lafayette na obed a ja jednoducho nepripustím, aby si sa tam objavila v tom hroznom plášti a topánkach.“

Annabelle so smiechom zdvihla oba kufre a nasledovala Aline hore schodmi. Jej teta je úžasná, ale ak bude každý deň taký hektický ako dnešný, bohvie, či s ňou dokáže udržať krok.

Len čo Aline dokorán roztvorila dvere izby na poschodí, Annabelle zdúpnela od úžasu – nechcela veriť vlastným očiam. „Toto je tvoja spálňa?“ zhíkla.

„Pravdaže. Rýchlo, rýchlo, poď dnu.“

Annabelle ohromene zízala na priestrannú, slnkom zaliatu izbu. Najviac miesta zaberala obrovská posteľ so štyrmi stĺpikmi, prikrytá tými najjemnejšími exotickými hodvábnymi látkami všetkých možných farebných odtieňov. Aj baldachýn nad posteľou bol z hodvábu, nádherne plisovaného a ovenčeného látkovými ružami; na ráme postele sedeli bacuľatí anjelici a viseli z neho hodvábne šnúry ukončené strapcami, čipkované vejáre z vtáčích pier, lesklé koráliky a vyšívané drapérie.

Na posteľnej prikrývke, kde blažene spali tri siamské mačky, boli zlatými niťami a trblietavými flitrami vyšité vtáky a kvety; veľké vankúše boli olemované širokou čipkou a na peľasti postele ležal dlhý norkový kožuch. Na tmavomodrých stenách sa ibisy, volavky a plameniaky brodili v striebristej vode posiatej lotosovými kvetmi.

Annabelle, celá ohúrená, odtrhla pohľad od postele a všimla si, že zo skrine a bielizníka vytŕča oblečenie vo všetkých farbách dúhy a na dlážke sa povaľujú topánky. Veľké siamky na posteli na ňu nevraživo gánili; ako sa preťahovali a zívali, dávali jasne najavo, že si neželajú, aby ich niekto vyrušoval.

Aline ich však nemilosrdne vyhnala z izby a zatvorila za nimi dvere. „A teraz ti pohľadáme nejaký kabát a topánky,“ vyhlásila a vrhla sa ku skrini. „Nie sme rovnako vysoké, ale v tejto sezóne sa dĺžka skrátila.“

Zarazila sa a preletela Annabelle kritickým pohľadom. „Lepšie bude sako,“ rozhodla sa a podišla k preplnenému vešiaku pri stene. Vybrala elegantne ušité, slušivé sako z tvídu levanduľovej farby a prikázala neteri, aby si ho vyskúšala, kým k nemu pohľadá topánky.

Annabelle sa v zrkadle, ovešanom opaskami, šatkami, boami z peria a dlhými večernými rukavicami, ledva videla. Sako jej sedelo ako uliate, perfektne sa jej hodilo k sukni a zopár malých zámikov na chrbte jej zoštíhľovalo pás.

„Ešte budeš potrebovať toto, toto... a toto,“ rezolútne vyhlásila Aline a hneď jej efektne uväzovala šatku okolo krku, zapínala úzky opasok okolo béžového pulóvrika a na vlasy nasadzovala módny tmavočervený zamatový klobúčik. „A, pravdaže, k tomu patria aj iné rukavičky. Tie tvoje sú príliš hrubé a neforemné,“ pokračovala Aline. Odkiaľsi vyčarila hebké rukavičky z kozinky a trochu odstúpila, aby poobdivovala výsledný efekt.

„Fajn,“ prikývla spokojne a vzápätí si dramaticky povzdychla. „Žiaľ, s topánkami a pančuchami neurobím nič. Mám menšiu aj užšiu nohu a našla som len jeden pár slušných pančúch – pre seba. Zajtra sa vyberieme do obchodu a nejaké ti kúpime.“

„Naozaj si nemôžem dovoliť...“

„Pche, to nebudem počúvať.“ Aline si z hlavy stiahla oranžovú šatku a nasadila čierny klobúčik so širokou strieškou, ozdobenou trsom ovísajúcich červených hodvábnych ruží. Keď si ho upravila podľa svojich predstáv, vkĺzla do čiernej zamatovej peleríny. Okolo krku si uviazala elegantnú šarlátovú šatku, pretrela si pery rúžom, ofŕkala seba aj Annabelle výrazným parfumom s vôňou gardénií a siahla po čiernych rukavičkách a malej kabelke. Napokon striasla z nôh papučky.

„Nejdeme ďaleko, dám si ihličky,“ vyhlásila a zišla dolu schodmi iba v pančuchách. Vysvitlo, že ihličky majú prinajmenšom sedemcentimetrové podpätky a sú vyrobené z krikľavočervenej kože s čiernymi motýlikmi na špičkách. Dokonale v nich vynikali Alinine štíhle nohy a členky.

„Ten je rozkošný,“ poznamenala, keď jej pohľad padol na Annabellin klobúčik, v ktorom pricestovala z Anglicka a nechala ho spolu s ostatnými vecami v hale na vešiaku. „Z Francúzska?“

„Netuším,“ priznala Annabelle. „Darovala mi ho jedna priateľka.“

„Tá priateľka má na Angličanku dobrý vkus. Cestou do Lafayette mi o nej musíš porozprávať.“ Aline ju chytila pod pazuchu. „Deti nemám, no zrazu akoby som prišla k dcére,“ zamrmlala a potľapkala ju po líci. „Oh là là, bude to zábava, moja malá Belle.“

Zato Henri sa vôbec nezabával, keď podkrovný ateliér nervózne meral sem a tam a v duchu hĺbal, či urobil všetko, aby jeho obrazy zapôsobili na pána Marcela. Tento bohatý podnikateľ zbieral umelecké diela a presne vedel, čo sa mu páči a čo nie; nebál sa vyjadriť vlastný názor. Sú Henriho maľby dosť dobré na to, aby ich zaradil do svojej zbierky?

Henri sa už veľakrát sklamal v ľuďoch, čo tvrdili, že sa im jeho výtvory páčia, no napokon ich peňaženky zostali zatvorené, a ak mal ísť s Etiennom do Španielska, bude peniaze potrebovať.

Pristúpil k maliarskemu stojanu a otočil ho tak, aby poludňajšie slnko cez veľké strešné okná dopadalo priamo na plátno. Amélie maľoval s potešením, pretože bola nielenže krásna, ale aj taká lenivá, že ju neťažilo celé hodiny nehybne pózovať a zasnene civieť do prázdna. Vôbec netušil, čo sa jej odohráva v hlave. Prežili spolu krátky románik a určite mu bude chýbať.

Amélie na obraze spala v hojdacej sieti zavesenej medzi dvoma stromami, pomedzi ich zelené, zlaté a jantárovožlté lístie presvitali slnečné lúče. Jednu ruku mala pod hlavou a končekmi prstov sa dotýkala kytičky divých fialiek, čo si zastokla do tmavých vlasov; druhá ruka jej visela zo siete na trávnik posiaty fialkami a k roztvorenej knihe.

Obďaleč ležal jej slamený klobúk, tlmene zelená stuha okolo dienka mala presne taký istý odtieň ako jej jednoduché šaty. Jeden rukáv jej trochu skĺzol a odhalil dokonalú krivku nahého pleca s jediným pramienkom dlhých čiernych vlasov, nežne sa vlniacim až k naznačenej priehlbinke medzi rozkošnými oblinami pŕs, ktoré pučali z jemnej tkaniny.

Amélina srdcovitá tvár bola v spánku prekrásna, očné viečka pod jemnými oblúkmi obŕv mala nežné ako lupene ruží. Krátky, rovný noštek sa mierne dvíhal dohora. Jej zmyselnosť, smäd po živote a všetkom, čo by jej mohol poskytnúť, však najväčšmi prezrádzali ústa; na pootvorených perách pohrával úsmev, akoby sa jej snívalo o tajnej schôdzke s milencom.

Henri už mal dosť skúseností, aby vedel, že obraz je dokončený. Namaľoval ho najlepšie, ako vedel, a ďalšie zásahy by mu len uškodili. Plátno opatrne premiestnil zo slnka na iný stojan v kúte ateliéru, aby olejové farby zo včera poriadne vyschli.

Potom s veselým popiskovaním vyčistil štetce a trochu poupratoval ateliér. Bola to rozľahlá podkrovná miestnosť v dome, ktorý obýval spolu s tuctom ďalších podnájomníkov. Mal veľké šťastie, že iba on je umelec – znamenalo to, že sa môže tu hore zatvoriť a pracovať, dokedy len chce, a nikto ho nebude vyrušovať.

Za rána tu bolo vynikajúce svetlo, no popoludní – najmä v zime – slnko zapadlo za strechy a pri slabých, blikajúcich starých plynových lampách sa už nedalo pokračovať v práci. Bolo tu takmer vždy chladno, aj keď sa usiloval udržiavať oheň v kozube polienkami a uhlím. Nikdy tam však nebolo teplo a Henri často musel pracovať v rukaviciach a naobliekaný ako cibuľa, aby neprechladol. Aj dnes sa mu v studenom vzduchu zrážal dych.

Pozdĺž troch stien ateliéru stáli dokončené plátna a na tmavočervenom diváne, ktorý kúpil na blšom trhu, boli opreté ďalšie. Aby zamaskoval deravé čalúnenie divánu a vytŕčajúcu výplň, prehodil cezeň dlhý, pestrofarebný vyšívaný šál a na odhalené pružiny naukladal vankúše, aby sa jeho modelkám pohodlnejšie ležalo, keď sa s nimi miloval. Keby tak tento diván vedel hovoriť! uškrnul sa v duchu.

Pod jedným strešným oknom stál doškriabaný stôl so stoličkou, tu mal poruke farby, štetce, ceruzky, uhle a farebné kriedy, stáli tu fľaše s terpentínom a olejom, ležali maliarske palety a špachtle rozličnej veľkosti. Tri čisté plátna natiahnuté na rámoch odložil starostlivo nabok, aby ich pri práci nepofŕkal farbami.

Keď doupratoval, vzal skicár a kúsok uhľa, aby konečne urobil to, po čom túžil, odkedy prvý raz uvidel Annabelle. Sadol si za stôl a rýchlymi ťahmi načrtol jej tvár a splývajúce vlasy, tak ako si ich pamätal.

To dievča bolo nádherné, s jej neobyčajnými očami a prekrásnymi vlasmi by z nej bola dokonalá modelka, no cítil, že takýmto návrhom by ju šokoval. A zrejme by ju šokovala aj väčšina mojich obrazov, pomyslel si s úsmevom a pokúšal sa popamäti zachytiť krivku jej pier.

Nepopieral, že má rád sex; už od pätnástich rokov s pôžitkom objavoval tajomstvá ženského tela a rozkoš, akú mu môže poskytnúť. Jeho prvá milenka, oveľa staršia vydatá sestra jedného z jeho kamarátov, ho naučila, čo vedela, a on jej za to bude vždy vďačný.

Mal ženy rád, miloval ich oblé vnady a hebkú pokožku, ich zvádzanie a mnohosľubné pohľady, aj to, ako si dlhými vlasmi zahaľovali prsia či tú rozkošnú broskynku pod nimi. Annabelle bola útla, ale jej pevné poprsie sa dalo tušiť aj pod neforemným plášťom; Henri si predstavoval, ako by vyzerala nahá na diváne.

Nahlas sa zasmial, keď si uvedomil, že sa dal príliš uniesť a že nemá právo si ju nárokovať. Annabelle pôsobila ako dievčina, ktorá si uchová panenstvo pre toho pravého muža; určite nepatrí k tým ženám, čo sa vyzlečú v studenom ateliéri a bezostyšne pózujú na diváne.

Znovu sa zasmial a odsunul skicár nabok. Mal by si sa hanbiť, Henri, vynadal si v duchu, upravil si šatku okolo krku a čierny baret na hlave. Najprv musíš to dievča spoznať, kým sa ho pokúsiš zviesť.

Ešte skontroloval, či vyhasol oheň v kozube, zamkol dvere ateliéru, strčil si kľúče do vrecka kabáta a zbehol dolu schodmi. „Etienne,“ zakričal a zabúchal päsťou na priateľove dvere. „Najvyšší čas ísť k Aline.“

„Nekrič tak,“ rozcapil Etienne dvere. „Viem, koľko je hodín, a prečo ma vlastne tak naháňaš? Myslel som si, že by sme najprv mohli skočiť do baru k Rousseauovi na jeden absint.“

„Iba ak by si ma pozval,“ pripomenul mu Henri. „Tento týždeň mám sotva na činžu.“

Etienne sa uškrnul a potľapkal priateľa po pleci. „Robíš si priveľké starosti, kamarát. Obraz s Amélie je najlepší, aký si kedy namaľoval, a náš milý Marcel ho určite kúpi. A ja ti pokojne zaplatím aj dva absinty, nedávno mi prišiel celkom slušný honorár.“

Henri mu nadšene zagratuloval a spolu zbehli dolu schodmi. Na prízemí bývala nevľúdna domovníčka, ktorú majiteľ domu poveril správcovstvom, a preto si myslela, že môže byť na podnájomníkov hrubá. Aj teraz stála vo dverách svojho bytu, a len čo zbadala oboch mladíkov, hneď sa na nich vyrútila s nadávkami. Oni ju však úplne ignorovali, vyšli na ulicu a zamierili do baru.

Bar U Rousseaua slúžil zároveň aj ako tabac, čiže trafika, a tiesnil sa medzi mäsiarstvom a vchodom do veľkého obytného domu. Počasie nebolo práve najpríjemnejšie, a tak pri stolíkoch na chodníku nikto nesedel. V bare by sa cigaretový dym dal krájať, tak tam bolo nafajčené, muži stojaci pri pulte prekrikovali hlasnú hudbu z rádia.

Majiteľom baru bol zavalitý muž v strednom veku so zachmúrenou tvárou, plešinou a mrožími fúzmi. Podozrievavo fľochol na oboch mladíkov a ďalej handrou utieral vyblýskaný barový pult. Keď si objednali nápoje, natiahol ruku za peniazmi – už dávno mali uňho vyčerpaný úver. Len čo mu mince padli do dlane, do dvoch pohárov s hrubým dnom ponalieval absint a pridal džbán s vodou.

Mladíci si odniesli nápoje k zadnému stolu, do alkoholu s anízovou príchuťou priliali trochu vody a čakali, kým sa obe tekutiny zmiešajú. Napokon si s pôžitkom dopriali prvý dúšok. „Mám taký dojem,“ ozval sa Etienne, „že si celý žeravý znovu sa stretnúť s tou Angličankou.“

„Ale kdeže,“ zaklamal Henri. „A nie je to Angličanka – matku má predsa Francúzku.“

„Ó, milý môj, vidím, že si v tom až po uši,“ vzdychol si Etienne a v tmavých očiach mu šibalsky zaiskrilo. „Jasné, uvedomuješ si, že určite je ešte panna, a pretože je napriek svojej matke a plynulej francúzštine veľmi anglická, sex pokladá za niečo nepríjemné, čo musí so zatvorenými očami stoicky pretrpieť a myslieť pritom na Anglicko a impérium.“

„Nie je slušné takto hovoriť o dievčati, ktoré ani nepoznáš,“ protestoval Henri.

Etienne pokrčil plecami, usrkol si z pohára a zapálil gauloisku. „Pokiaľ ide o ženy, kamarát, obaja máme isté skúsenosti. Pokojne sa s tebou stavím, o čo chceš, že táto ti neskočí do postele po prvom bozku.“

„Ale mne sa páči,“ zaťal sa Henri. „A keďže to je očividne dáma, neželám si, aby si sa o nej takto vyjadroval. Ak nevieš prejaviť úctu, tak sa o ňu neotieraj.“

Etienne nadvihol tmavé obrvy. „To znie ako výzva na súboj, Henri.“

„Tak som to nemyslel.“

„No dobre, beriem na vedomie,“ ustúpil Etienne. „Obaja sa budeme uchádzať o rozkošnú Annabelle a uvidíme, kto z nás dvoch sa jej skôr dostane pod sukňu.“

„Niečo také nebudem počúvať,“ hneval sa Henri. „Je to milé dievča a ja sa nemienim s tebou naťahovať.“ Aj on si zapálil cigaretu; prekvapilo ho, ako sa mu od zlosti trasú ruky.

Etienne upíjal z pohára a uprene pozoroval Henriho cez kúdoly cigaretového dymu. „Tuším si sa rozhodol to dievča chrániť, tak sa ti ospravedlňujem,“ povedal ticho. „Ešte nikdy sme sa do žiadnej ženy nezaľúbili a dúfam, že ani v budúcnosti sa to nestane.“ Lascívne zažmurkal na priateľa z detstva. „Najprv zistíme, komu z nás dvoch dá prednosť, dobre? A potom odtiaľto vypadneme.“

Henri naňho nedôverčivo zagánil. Etienne niekedy býval prefíkaný, a hoci sa teraz tváril, že o Annabelle bohvieako nestojí, Henri šípil, že ho očarila rovnako ako jeho – a momentálne iba sondoval situáciu.

„Pochybujem, že si z nás dvoch niekoho vyberie,“ zámerne zľahčoval Henri. „Koniec koncov jej nemáme čo ponúknuť, a keďže je Alinina príbuzná, určite pochádza z bohatej rodiny.“

Kútiky Etiennových úst sa zdvihli v lišiackom úsmeve. „No, čoskoro sa to dozvieme, však?“ zamrmlal.

5

Tú noc Annabelle ležala v páperových perinách, hľadela na mesiac vznášajúci sa nad komínmi a škridlovými strechami Paríža a mala pocit, akoby posledné dva dni žila vo sne. Toľko sa toho udialo, že to ledva stihla vnímať, a teraz bola tu, u Aline vo Francúzsku, a zo všetkého, čo doteraz zažila, sa jej krútila hlava.

Tento úžasný dom, pohostinnosť jej tety a prepychový obed v Lafayette jej pomohli prekonať šok z otcovej zrady, no stále pociťovala bolesť a aj ľútosť, že Georgeovi nič nepovedala, ba si naňho ani nespomenula, keď odchádzala z Londýna. Pokúsila sa to napraviť tým, že mu popoludní napísala dlhý list s vysvetlením, prečo musela tak narýchlo odísť, a úprimne ho poprosila o prepáčenie, že mu to neoznámila.

Keď v sebe ako-tak utíšila pocit viny, napísala aj matke. List vložila do obálky adresovanej Philippe Howdenovej s prosbou, aby ho odovzdala Camille a trochu na ňu dozrela. Stále hrozilo, že Edwin zistí, čo Camille spravila, a Annabelle si robila starosti, aké to môže mať dôsledky. Ak bol otec schopný takej krutej pomsty voči vlastnej dcére, pánbohvie, ako by potrestal Camille.

Annabelle v hlave vírili všelijaké myšlienky, ľútostivé pocity sa striedali s vedomím, že pre ňu niet návratu – kocky boli hodené, jej budúcnosť bola tu, na druhom brehu prielivu – a nech už jej to prinesie čokoľvek, šancu, čo jej dala matka, musí využiť čo najlepšie. Camille Philippe dôverovala, a keby došlo k najhoršiemu, mohla by sa k nej uchýliť. Annabelle si uvedomila, že jej matka dobre vedela, čo robí, bola pripravená toto riziko podstúpiť. Vedomie, že matka ju tak veľmi ľúbi, Annabelle hrialo, no zároveň jej prišlo ľúto, že jej to v minulosti nijako nedávala najavo.

Rázne zahnala pochmúrne myšlienky, schúlila sa pod páperovú perinu a obzerala si izbu zaliatu mesačným svitom. Bola väčšia ako tá, čo si prenajala na Goose Lane, a diametrálne odlišná. Steny boli natreté nabielo a tesne pod plafónom sa tiahol pás s namaľovanými čerešňovými kvetmi. V porovnaní so zvyškom domu však bola vyzdobená iba skromne a uprataná.

Baldachýn nad obrovskou posteľou bol zo svetlomodrého hodvábu, vankúše mäkké a nadýchané, nábytok z tmavého dreva nebol najnovší, no kvalitný. Aline túto izbu používala na odkladanie prebytočného šatstva, no teraz – aby v nej Annabelle mala pohodlie a dostatok miesta – si ho preniesla do spálne a ešte znásobila chaos, čo v nej panoval. To málo oblečenia, čo si Annabelle priniesla so sebou, Aline podrobila prísnej kontrole, no väčšinu odobrila; uložili ho do veľkej skrine, kde pôsobilo vyslovene fádne a nezaujímavo popri všetkých tých krikľavých farbách naokolo.

Ležala v posteli, no nie a nie zaspať, v mysli si znovu ako film premietala všetko, čo zažila po príchode do Paríža. Alinin mecenáš pán Montand sa ukázal ako vynikajúci hostiteľ a vôbec mu neprekážalo, že maliarka priviedla aj Annabelle, hoci ju nepozval. Istým spôsobom jej pripomínal Carolininho otca, vystupoval rovnako rázne, a keď jej pomohol vybrať si z jedálneho lístka, okamžite sa upokojila. Okrem toho bol zvedavý na jej názor na rozličné vína, čo im nosili ku každému chodu, hoci si musel uvedomovať, že je v tomto ohľade neskúsená.

Celý čas s Aline otvorene flirtoval a Annabelle šípila, že ich vzťah je zrejme hlbší než len pracovný; len sa čudovala, že jej to nevadí. Očividne už na ňu vplýval Paríž.

Po obede, ktorý sa pretiahol na vyše dve hodiny, ich pán Montand vzal do auta na krátku prehliadku Paríža, aby Annabelle ukázal zopár pamätihodností. Mladá žena si s nadšením poobzerala slávne budovy, bulváre, paláce a parky, ktoré poznala iba z učebníc a matkinho rozprávania. V priebehu dňa si však uvedomila čosi, čomu predtým nevenovala pozornosť: že jej francúzština nie je taká dobrá, ako si myslela.

Nielen na obede a pri prehliadke mesta, ale aj neskôr na večeri, keď sa k ostatným obyvateľom domu pripojili Henri s Etiennom, sa jej občas stalo, že nerozumela všetkému, čo sa hovorí. Nechápala niektoré idiómy a moderné slovné spojenia; často svojich spolusediacich rozosmiala staromódnymi výrazmi. Francúzština, akú pochytila od matky, bola očividne zastaraná. Nečudo, Camille opustila Francúzsko pred vyše dvadsiatimi rokmi, a tak Annabelle počas rýchlej konverzácie pri stole horko-ťažko držala krok s ostatnými.

Obrátila sa v posteli nabok a podložila si hlavu mäkkým vankúšom. Dlho to nepotrvá, vravela si, učím sa rýchlo, základy jazyka mám a čoskoro to zvládnem.

Napokon tento malý problém pustila z hlavy a v duchu sa vrátila k večernému posedeniu pri Alininom veľkom kuchynskom stole. Mierne povedané, panovala tam živá atmosféra a podávalo sa víno, chlieb, chutné klobásky a lahodný syr. Zoznámila sa s maliarmi, spisovateľmi a muzikantmi, obyvateľmi domu, a priam cítila obrovskú energiu vyžarujúcu z toľkých talentovaných ľudí zhromaždených na jednom mieste.

Mala príležitosť trochu lepšie spoznať Etienna a Henriho, ktorí priniesli na oslavu Etiennovho honoráru zopár fliaš vína. Očividne sa tu cítili ako doma a veľmi dobre sa poznali so všetkými podnájomníkmi. Etienne sypal z rukáva škandalózne historky o Henriho dobrodružstvách s modelkami, až sa všetci pučili od smiechu.

Annabelle zaihral úsmev na perách. Obaja mladíci boli zábavní spoločníci, no väčšmi ju to ťahalo k Henrimu, pretože bol málovravnejší a hĺbavejší než jeho extrovertný priateľ. Pokojne znášal Etiennovo podpichovanie a ani mu nenapadlo sa urážať, hoci Annabelle mala dojem, že občas to hraničilo až so zlomyseľnosťou. Hútala, či azda Etienne na svojho priateľa z detstva nežiarli, no netušila prečo.

Etienne sa vyžíval vo flirtovaní a zrejme sa pokladal za neodolateľného, blýskal čiernymi očami a v širokom úsmeve predvádzal rovné biele zuby. Očividne ho tešilo byť v centre pozornosti. Annabelle jeho pozornosť lichotila, no občas sa dostala do pomykova, keď si ju doberal pre jej nemodernú francúzštinu a anglické maniere. Hoci sa na jeho historkách smiala a tešila ju jeho spoločnosť, nemohla sa zbaviť dojmu, že sa pretvaruje, a z toho nemala dobrý pocit.

Napokon si pomyslela, že zrejme je po tých dlhých, náročných štyridsiatich ôsmich hodinách iba precitlivená, a zatvorila oči. Je predsa v Paríži, tu všetci muži otvorene flirtujú so ženami a lichotia im. Jednoducho sa musí prispôsobiť a podľa možnosti si na to zvyknúť. Kiežby tu s ňou bola Caroline – je oveľa skúsenejšia a inštinktívne by vedela, ako sa správať k mužom ako Etienne.

„Ak neprestaneš chodiť hore-dolu, zoderieš parkety,“ poznamenal Etienne k Henrimu. Sedel na diváne v podkrovnom ateliéri a zapaľoval si cigaretu.

Henri zastal na mieste, kde naňho zo strešného okna dopadali ranné lúče slnka; uprene sa zahľadel na obraz na maliarskom stojane. Každú chvíľu sa mal ukázať pán Marcel, preto bol nervózny. Napätie, čo v ňom v posledných dvoch dňoch rástlo, mu privolalo ľahkú nevoľnosť.

„Tebe o nič nejde,“ obrátil sa k Etiennovi. „Peniaze už máš vo vrecku. Ale ak ja dnes nepredám tento obraz, ostanem na suchu a nebudem môcť odísť do Španielska.“

Etienne nenáhlivo vstal a napravil si sako i kravatu. „Príliš sa stresuješ, kamarát,“ stisol mu plece. „V krajnom prípade ťa v Španielsku založím, až kým nedorazia peniaze z novín.“

Siahol po barete, a keď si ho akurátne nasadil na hlavu, s obdivom sa obzeral v zrkadle. Spokojne prikývol a obrátil sa znovu k Henrimu. „Hádam skočím k Aline na kávu,“ prehodil ležérne.

Henri naňho ostro zagánil. „Dohodli sme sa predsa, že dnes popoludní vezmeme Annabelle do mesta. Netreba obťažovať Aline každú chvíľu.“

Etienne nadvihol tmavé obrvy, čierne oči mu šibalsky zaiskrili. „Čo sa to s tebou deje, Henri? Bojíš sa, že tá Angličanka neodolá môjmu šarmu a vyradí ťa z hry?“

„My o nič nehráme, Etienne.“ Henri sa nútil zachovať pokoj. „Ak si chceš dať u Aline kávu, prosím, to je tvoja vec. Ale ak si robíš nádeje, že použiješ na Annabelle tie svoje lacné triky, tak sa nemusíš pretvarovať. Povedz, že máš o ňu záujem, a ja ti ustúpim.“

„To je od teba veľmi šľachetné, Henri,“ sarkasticky utrúsil Etienne.

„Vôbec to nie je šľachetné. Vždy sme to tak robili, keď sa nám zapáčilo nejaké dievča. Ak to myslíš s Annabelle vážne, tak dobre. Ale daj si pozor, Etienne,“ vystríhal ho Henri. „Ona nie je ako Amélie a tie ostatné, a po tom všetkom, čo zažila za posledných pár dní, potrebuje čas, aby si zvykla na nový život a ako to tu funguje. Nemal by si ju hneď začať bombardovať tým svojím pochybným šarmom.“

Etienne sa zasmial a zahasil cigaretu. „Hovoríš ako rozhnevaný tatko, chrániaci panenskú dcérenku. Upokoj sa, kamarát. Menší flirtík ešte nikomu neublížil, aspoň by sa trochu uvoľnila a zbavila anglickej škrobenosti.“

„Ona sa nepotrebuje uvoľniť,“ zlostil sa Henri. „Pre živého Boha, Etienne, ak ju mieniš zbaliť, tak to rob seriózne, alebo vôbec nie.“

„Veď ma poznáš, Henri,“ žmurkol naňho Etienne.

Práveže ho Henri poznal. Jeho priateľ pokladal ženy za zábavku a vzrušovalo ho ich zvádzať. A bolo pravidlom, že len čo u dievčaťa dosiahol, čo chcel, čoskoro ho omrzelo. Henri nezniesol predstavu, že naivná a nevinná Annabelle sadne Etiennovi na lep.

Uprene sa zahľadel na obraz na maliarskom stojane. Dievčatá do ich života vchádzali aj odchádzali, no ešte nikdy sa pre ne nehádali ani na seba nežiarlili. Lenže zrazu mal pocit, že Etienne prejavuje o Annabelle mimoriadny záujem nielen preto, lebo je krásna, ale pretože je celkom iná ako tie ostatné – a možno preto, lebo Henri sa neprozreteľne prezradil, keď ju pred ním bránil.

„Čo keby som ti povedal, že sa mi Annabelle zapáčila a rád by som ju lepšie spoznal?“ spýtal sa Henri vážne.

Etienne naňho dlho zamyslene hľadel. „Odpovedal by som ti, aby si to skúsil, ak po tom túžiš. Ešte nikdy sme sa nehádali pre ženu, a hoci je tá Angličanka vzrušujúca a veľmi pekná, ani ona za to nestojí. Uži si to, kamarát.“

Uškrnul sa a potľapkal Henriho po pleci. „Niekto ide po schodoch. Veľa šťastia. Počkám ťa v kaviarni.“ Otvoril dvere a nonšalantným gestom pozval dnu zavalitého podnikateľa fučiaceho od námahy. Vzápätí vyšiel z ateliéru a hlučne za sebou zabuchol dvere.

Annabelle v to ráno odišla z domu zavčasu, aby si v neďalekej trafike kúpila noviny a Aline škatuľku obľúbených cigariet Disque Bleu. Bol slnečný deň, ale fúkal studený vietor, takže bola vďačná za líščiu štólu, čo jej Aline vnútila.

Neponáhľala sa a dopriala si zopár minút v parčíku na konci Stromovej ulice, napokon zamierila k Seine, valiacej sa popod most. Paríž bol v ranných lúčoch slnka nádherný: nad strechami domov s dymiacimi komínmi sa týčili elegantné vežičky starých pamätihodností, francúzske okná balkónov sa len tak ligotali a po dlažbe z mačacích hláv hrkotali kolesá áut v hustnúcej sobotňajšej premávke. Ľadový vietor kmásal holé konáre stromov.

Práve sa chystala, že sa od rieky poberie do trafiky, keď začula, ako niekto volá jej meno. Obrátila sa, a keď uvidela Henriho s tvárou rozžiarenou od šťastia, premklo ju zvláštne vzrušenie.

„Kúpil tri obrazy!“ zakričal, schytil ju za ruky a bláznivo sa s ňou zakrútil. „Verili by ste tomu?“

Smiala sa spolu s ním, celkom sa dala strhnúť jeho chlapčenským nadšením, tešila sa, že sa s ňou delí o chvíle úspechu. „To je fantastické,“ vydýchla, keď ju konečne pustil. „A to ste si včera večer neverili, boli ste presvedčený, že sa mu žiaden obraz nebude páčiť.“

Zrazu sa zatváril ostýchavo a neodvažoval sa pozrieť jej do očí. „Prepáčte mi, že som sa na vás tak vrhol,“ zamrmlal. „Určite si o mne myslíte, že sa správam ako blázon.“

„Ale vôbec nie,“ ubezpečovala ho náhlivo. „Prečo by ste sa nemali tešiť, keď sa vám niečo podarí?“ Usmiala sa naňho a nechtiac ho musela obdivovať – vzrušenie a chladný vzduch mu vohnali do tváre príťažlivý rumenec, modré oči mal ešte jasnejšie. Skutočne bol veľmi pekný.

„Hneď mi za obrazy aj zaplatil a zatiaľ ich nechal u mňa, zajtra po ne niekoho pošle. Nechceli by ste...? Chcem povedať, nemali by ste čas...?“ Odkašlal si. „Nechceli by ste sa na ne ísť pozrieť?“ vyhŕkol.

„Veľmi rada,“ prikývla nadšene, „ale nemám veľa času. Musím kúpiť noviny a potom ma Aline vezme na trh.“

Potuteľne sa na ňu usmial. „Aj ja mám stretnutie s Etiennom v kaviarni, ale ateliér je kúsok odtiaľto a dlho sa nezdržíme.“

S pocitom, že sa práve dopúšťa čohosi zakázaného, sa doňho Annabelle zavesila a vedno prešli cez most na ľavý breh a odtiaľ kľukatými, úzkymi uličkami popri starších domoch, ktoré sa k sebe nakláňali, akoby si vymieňali dôvernosti.

Čoskoro stratila orientáciu, lebo Henri ju viedol spleťou uličiek a námestíčok, až kým napokon nezastali pred ošarpanou budovou, ktorá budila dojem, že sa čochvíľa zrúti. Predný vchod a väčšina okeníc priam volali po oprave a novom nátere; jedna z odkvapových rúr ovísala a omietka na múroch vo veľkých kusoch opadávala, pod ňou bolo vidieť holé tehly a drobiacu sa maltu.

„Bohvieako nevyzerá,“ s nesmelým úsmevom poznamenal Henri, „ale aspoňže nezateká strecha. A madam Léonovú si veľmi nevšímajte. Je to naša domovníčka a nikdy nemá dobrú náladu,“ dodal potichu a pridržal jej otvorené dvere.

Annabelle vstúpila do širokej prázdnej chodby a ocitla sa zoči-voči babizni, ktorá na nich s rukami vbok gánila od prahu svojho bytu.

„Dobré ráno, madam,“ pozdravil ju Henri a oblúkom sa jej vyhol. „Vyzeráte skvelo ako vždy,“ dodal a súril Annabelle hore ošarpanými, vyšliapanými schodmi.

„Môžete sa hanbiť!“ rozkričala sa naňho. „A ak v pondelok nezaplatíte, čo ste dlžný, s veľkým potešením vás aj s vašimi mazanicami vyhodím na ulicu!“

Annabelle vrhla kradmý pohľad na Henriho, čo on nato, ale keď sa iba uškrnul a nič si z toho nerobil, usúdila, že to preňho nie je žiadna novinka. Medzitým vyšli až na štvrté poschodie. „Pane na nebi,“ nemohla Annabelle chytiť dych, „netušila som, že som na tom tak zle.“

„Ja som si už zvykol,“ poznamenal Henri, odomkol dvere ateliéru a s rozmachom ich otvoril. „Vitajte v mojom atélier.“

Annabelle vstúpila do svetlom zaliatej miestnosti, kde nebol takmer nijaký nábytok. Na jej nos okamžite zaútočili rozličné vône a pachy, cítila olejové farby a terpentín, prach, myši, vlhkosť a dym z vyhasnutého kozuba. V ateliéri bolo zima, až sa jej zrážal dych. Zrazu na maliarskom stojane zbadala nádhernú maľbu.

„Ó,“ zavzdychala a podišla bližšie. „Ó, Henri, vôbec sa nečudujem, že to kúpil.“

Po jej chvále sa mu rozžiarila tvár a hneď sa pustil do rozprávania, čo maľbe predchádzalo. „Istý priateľ nás pozval do svojho domu na vidieku, a keď sme sa výdatne naobedovali, šli sme sa natiahnuť do záhrady. Amélie si ľahla do hojdacej siete a zaspala, vtedy som si ju naskicoval. Vedel som, že to bude skvelé. Vždy perfektne pózovala a to prostredie bolo priam ideálne.“

Annabelle skúmavo hľadela na zmyselnú dievčinu spiacu v hojdacej sieti a trochu jej závidela ten absolútny pokoj a prirodzenú eleganciu. „Je nádherná,“ zamrmlala.

„Ale vie ísť poriadne na nervy a vôbec sa na ňu nedá spoľahnúť,“ podišiel k nej Henri. „Ako modelka však bola vynikajúca a určite nebude ľahké nájsť niekoho podobného.“ Postavil na stojany ďalšie dve plátna. „Pozrite sa, pózovala mi na všetky tri obrazy, ktoré si pán Marcel vybral.“

Na jednom z nich Annabelle uvidela Amélie znovu, tentoraz ležala na diváne v umeleckej póze, nahé telo čiastočne zakryté nariaseným červeným zamatom, a v ozdobnom ručnom zrkadielku obdivovala samu seba. Na treťom obraze Amélie sedela pri okne a smutne hľadela von, oblečená v sedliackej blúzke s hlbokým výstrihom, ktorá sa jej na jednej strane zošuchla z pôvabného pleca, naberaná sukňa sa jej vyhrnula a odhalila oblé stehno, dlhú nohu a štíhly členok.

Tieto zmyselné, priam intímne portréty vyvolávali v Annabelle trochu nepríjemné pocity, pretože až príliš jasne prezrádzali vzťah medzi umelcom a jeho modelkou, a navyše ju prítomnosť Henriho, stojaceho blízko nej, privádzala do rozpakov.

Maliar mal zrejme ten istý pocit, pretože ju chvatne odviedol preč od malieb, odpratal aj skicár a navrhol, že na malej dvojplatničke uvarí kávu.

„Mala by som ísť po tie noviny,“ placho namietla dievčina. „Aline sa bude čudovať, kde toľko trčím, a na vás čaká Etienne.“ Odvážila sa naňho pozrieť a nervózne sa usmiala. „Vaše obrazy sú nádherné,“ potichu dodala. „A som rada, že niekto dokázal oceniť váš obrovský talent.“

Uškrnul sa na ňu a z vrecka nohavíc vytiahol kľúč. „Aspoň sa nemusím spoliehať na Etienna, na cestu do Španielska mám dosť peňazí. Tak poďme, je tu poriadna zima, nech neprechladneme.“

Zbehli dolu schodmi na prízemie, kde im madam Léonová opäť vynadala, no oni sa len zasmiali; až do úzkej uličky sa za nimi niesol jej zúrivý krik. Annabelle sa znovu zavesila do Henriho, už ju nemátala Amélie ako tichý svedok, cítila sa pokojnejšia. Na pretras prišla jeho plánovaná cesta do Španielska.

„Naozaj tam musíte ísť?“ spýtala sa cestou po Pont Neuf.

„Sme Baskovia a v žilách našich predkov kolovala španielska aj francúzska krv. Je našou povinnosťou vyhnať fašistov z krajiny. Obaja máme bratov a bratancov, ktorí sa už pridali k odboju, a je pre nás cťou tiež sa na ňom zúčastniť.“

„Ako som spomínala, aj moji priatelia tam odišli,“ poznamenala Annabelle a porozprávala mu o Caroline, jej bratoch a kolegoch z nemocnice. „Volali ma, aby som šla s nimi, a keby som nemala v pláne Paríž, bola by som to urobila,“ vzdychla si. „A teraz som tu, cítim sa tu ako doma a nemám potrebu niekam cestovať.“

„Takže zostanete v Paríži?“

„Ak sa mi podarí zamestnať v nejakej nemocnici, tak áno.“

Na konci mosta zastali a váhali, vôbec sa im nechcelo rozlúčiť sa a pobrať každý iným smerom. „Neviem, prečo by ste si tu nemali nájsť prácu,“ prehodil. „V nemocniciach sa predsa vždy zídu šikovné zdravotné sestry. No potrebujú ich aj tí, čo bojujú proti fašistom.“

Annabelle sa zhlboka nadýchla. „To si uvedomujem,“ priznala, „a hoci ma ten nápad láka, neviem, či mám dosť odvahy vybrať sa do vojnovej zóny. Necítim až také naliehavé nutkanie ako vy a tí ostatní, aby som sa bezhlavo vrhla do niečoho, o čom dokopy nič neviem.“ Usmiala sa naňho. „Tak vidíte, som obyčajný bojko a radšej zostanem tu, ďaleko od všetkých konfliktov.“

Usmial sa tiež a ona zrazu pocítila, že ich to k sebe ťahá ako dva magnety, okolie pre ňu prestalo existovať, rušná premávka utíchla a zdalo sa jej, že na celom svete sú sami. Bol to omamný okamih – ešte nikdy nezažila niečo také –, a keďže bola ešte neskúsená, nevedela, čo si má o tom myslieť a čo má znamenať ten náhly príval citov.

„Nemyslím si, že ste bojko,“ stíšil hlas a zahľadel sa jej hlboko do očí. „Inak by ste sa nevydali na takú dlhú cestu až sem.“

Nedokázala vydať ani hláska, rozum sa jej zastavil a vnímala iba farbu jeho očí a krivku jeho pier.

Pristúpil k nej ešte bližšie. „Čo keby sme sa po mojom návrate znovu stretli na tomto moste a porozprávali si, čo všetko sme zažili?“ Prstom jej prešiel po línii brady nad líščou kožušinou.

Ten ľahký dotyk v nej vyvolal vlnu vzrušenia, naklonila sa bližšie k nemu. „To je dobrý nápad,“ rozochvene zašepkala. Zúfalo sa pokúšala potlačiť búrku emócií v obave, že Henri z jej správania vytuší, ako na ňu zapôsobil.

Napokon sa jej podarilo od neho odtrhnúť a nabrala odvahu pozrieť mu do tváre. „Vy predsa ešte neodchádzate, či hej?“ Uvedomila si, že v hlase jej zaznel smutný tón, zapýrila sa a sklopila oči.

Chytil ju za ruku a opäť pritiahol bližšie k sebe, prinútil ju zdvihnúť oči. „Až po Vianociach.“ Modrými očami sa dlho vpíjal do jej. „Budeme mať kopu času navzájom sa spoznať.“

Keď jej pustil ruku a odstúpil, zrazu čaro pominulo a Annabelle mala pocit, že je znovu voľná.

„Teraz už naozaj musím ísť za Etiennom,“ prehodil, akoby si vôbec neuvedomoval, aký zmätok v nej vyvolal. „O druhej popoludní po vás prídeme a vezmeme vás na prehliadku Paríža. No dajte na moju radu a obujte si pohodlné topánky: čaká nás chôdza po mačacích hlavách.“

Annabelle sa za ním dívala, ako sa ponáhľa preč, a len čo jej zmizol z dohľadu, oprela sa o múrik mosta a zahľadela sa do vody. V hrdle sa jej úžil dych, srdce jej bilo, akoby práve dobehla maratón, a na tvári stále cítila jeho elektrizujúci dotyk a teplú ruku stískajúcu jej prsty. Takmer ho nepozná, ako to, že niečo také cíti? Alebo ju to k nemu priťahuje, lebo jej jeho tmavé vlasy a modré oči pripomínajú Georgea? No pri Georgeovi nikdy niečo také necítila – aj to bol dôvod, prečo ho odmietla.

Zmätená a ešte vždy rozochvená po stretnutí s Henrim uvažovala nad tým, ako sa bude cítiť, keď odíde do Španielska. Ide len o chvíľkové poblúznenie, alebo o niečo hlbšie, vážnejšie? Ale akú by mal ich vzťah budúcnosť, keď ona zostane tu a on bude niekde inde bojovať? Pri predstave, že Henriho život sa ocitne v nebezpečenstve, jej vyhŕkli slzy. Čo majú tieto jej pocity znamenať? Nemôžu vyprchať, ešte skôr ako sa niečo začne?

Zo zadumania ju prebralo odbíjanie zvona z neďalekej kostolnej veže. Celkom zabudla sledovať čas, Aline ju už určite čaká. Potiahla nosom, utrela si slzy a zamierila do trafiky, no zmätených myšlienok, čo jej chaoticky vírili v hlave, sa nevedela zbaviť.

Etienne si v kaviarni užíval obdiv stálych štamgastov, naparoval sa pred nimi tučným šekom, novou dohodou s vydavateľom novín a tým, ako šikovne zainteresoval aj Henriho na svojich reportážach z občianskej vojny.

Vnútrajšok kaviarne s nízkym stropom bol celý začadený nielen od mnohých fajok a cigariet, ale aj od ohňa horiaceho v obrovskom kozube. Lahodná vôňa kávy sa miešala s výparmi z vína a brandy; živo sa tu debatovalo, zákazníci predstavovali širokú vzorku rôznych umelcov, čo bývali v tejto štvrti Paríža. Tu sa rodili nové priateľstvá, tu sa nad pohárom vína diskutovalo o dôležitých otázkach a o tom, ako naštartovať kariéru, a navyše sa tu za sychravých zimných dní dalo zohriať.

Etienne sa celkom pohrúžil do rozhovoru s kolegom spisovateľom – preberali najnovší výplod svojho konkurenta a obaja ho zhodne označili za vyslovený brak, súci iba ak na podkúrenie, hoci sa dobre predával a zožal nadšené recenzie.

Načiahol sa za pohárom s vínom, a práve keď sa pozrel k dverám, Henri zadychčane vtrhol dnu. Etienne okamžite vedel, že nesie dobré správy. „Tu som, Henri,“ zavolal naňho, prekrikujúc hlučnú vravu, a uvoľnil mu miesto na lavici vedľa seba.

„Je to v suchu,“ odfukoval Henri. Zložil si baret aj šatku z krku. „Marcel kúpil až tri obrazy – a hneď mi aj vypísal šek.“

Etienne sa tešil spolu s ním a uštedril mu poriadny buchnát do chrbta. „Dobrá práca, kamarát,“ zdvihol do výšky poloprázdny pohár. „Ďalšia runda je na tebe.“

Henri sa zasmial a začal si prehľadúvať vrecká. Po chvíli vyložil na stôl zopár mincí. „Mám iba toľkoto, kým si dám vyplatiť šek,“ zašomral popod nos.

Ostatným štamgastom pri stole to prišlo smiešne a Etienne zakričal na majiteľa kaviarne, aby doniesol ďalšiu rundu. „Vrátiš mi to na budúci týždeň,“ povedal Henrimu. „Máme dôvod na oslavu.“

Keď pred nich postavili džbány s vínom a ponalievalo sa do pohárov, všetci pripili Henrimu a pokračovali v debatách tam, kde prestali. Henri si poriadne glgol vína a oprel sa o lavicu, v tvári zasnený, neprítomný výraz, akoby spomínal na čosi príjemné.

Etienne sa skúmavo zahľadel na priateľa, zdal sa mu akýsi iný a šípil, že to nemá nič spoločné s predajom jeho obrazov. „Marcelovi to akosi dlho trvalo, kým sa rozhodol, čo od teba kúpi,“ poznamenal s predstieranou ľahostajnosťou. „Mali sme sa stretnúť už pred hodinou.“

„Až tak dlho mu to netrvalo,“ roztržito utrúsil Henri. Myseľ mu očividne zamestnávalo čosi iné.

Etienne začal okamžite vyzvedať. „Tak čo ťa zdržalo? Nebodaj k tebe zaskočila Amélie, aby ťa potešila svojím zvodným telom, či čo?“

Henri precitol z rojčenia a pokrútil hlavou. „To nie, ale náhodou som stretol Annabelle a pozval ju do ateliéru pozrieť sa na moje obrazy. Trochu sme sa zarozprávali a zabudli, že čas letí.“

Etienne si všimol ten nahlúply výraz, ktorý sa mu na tvári zjavil zakaždým, keď sa zahľadel do nejakého dievčaťa. „Henri, ty ma prekvapuješ,“ vyhlásil žoviálne. „Nemyslel som si, že ju dostaneš ako prvý.“

„Nič také sa nestalo,“ protestoval Henri. „Iba sme sa zhovárali, to je všetko.“

„Tak ty mi chceš nahovoriť, že ste boli v ateliéri sami a o nič si sa nepokúsil? A čo ten tvoj preslávený diván, vôbec neprišiel na rad?“ zatiahol nedôverčivo. „Henri, priateľ môj, akosi strácaš glanc.“

Henri očervenel. „Záleží mi na nej, Etienne. Je celkom iná ako ostatné dievčatá a chcem ju naozaj spoznať.“

„Mon dieu, Henri, koľkokrát som to už počul?“ Etienne sa rozosmial na celé kolo. „Ty sa vieš v okamihu zamilovať, no len čo vyrazíme do Španielska, už si na ňu ani nespomenieš.“

Henri naňho zamyslene pozrel. „Skutočne k nej niečo cítim,“ trval na svojom, „a zdá sa mi, že aj ona ku mne.“

„To je predsa jasné,“ poznamenal Etienne. „Ktorá žena by odolala tvojmu šarmu a modrým očiam?“ Opäť buchol Henriho do chrbta. „Si len nadržaný, kamarát, ale to ťa prejde, len čo sa jej dostaneš pod sukňu. Vždy to tak je.“

Henrimu ešte väčšmi stmavla tvár, prísne stisol pery a odvrátil zrak. „Ak ju mieniš ďalej urážať, radšej odídem,“ zavrčal odmerane.

Etienne si uvedomil, že zrejme zašiel priďaleko, že to dievča je zjavne pre jeho priateľa dôležité. „Henri, no tak, neber si to tak. Len som žartoval. Obyčajne nie si taký háklivý.“

„Viem, že žartuješ,“ Henri sa tváril vážne, „ale nedovolím, aby si o Annabelle trúsil také reči.“

Etienne sa díval, ako si jeho priateľ upíja z vína, zapaľuje si cigaretu a znovu sa ponára do snívania za bieleho dňa. Doteraz ich žiadna žena nerozdelila a neobával sa, že práve táto škrobená Angličanka by mohla pretrhnúť silné bratské puto, čo medzi nimi dvoma vznikalo od detstva. Mal však dosť rozumu na to, aby vedel, že skôr či neskôr jeden z nich stretne tú pravú lásku – už na to mali vek –, a ak to s ňou Henri myslí vážne, tak je iba dobre, že čo nevidieť odchádzajú do Španielska. Napokon kde inde muž ľahšie zabudne na nešťastnú lásku ako na bojisku? S Henrim zažili a ešte len zažijú toľko dobrodružstiev, že rozhodne nestál o to, aby sa im do cesty postavilo nejaké hlúpe dievčisko.

Napil sa vína a v duchu pripil na občiansku vojnu, ktorá nepochybne pretrhne puto medzi Henrim a Annabelle. Treba ho nechať trochu sa pozabávať, povedal si. Za hranicami na nás čakajú húfy tmavookých señoritas, a ako budeme cestovať krížom-krážom po Španielsku, Henri na ňu ľahko zabudne. Možno sa nám pritrafí aj nejaký ten metál za statočnosť. Pokiaľ budem žiť, zaumienil si, žiadnej žene nedovolím vstúpiť medzi nás dvoch.

Aline zrejme vôbec netrápilo, že jej neter bola tak dlho preč, a ak si aj všimla rumenec na jej tvári a roztržité správanie, na nič sa nevypytovala. Bola vychystaná na trh, Napoleon v klietke škriekal ako zvyčajne a zo suterénu sa niesli tóny huslí.

Či za to mohli Annabelline prebudené zmysly, alebo to takto bolo jednoducho vždy, trh jej priniesol neopísateľný pôžitok. Nechala na Aline, aby zjednávala cenu za topánky a pančuchy, ona zatiaľ nasávala rozličné vône a vnímala farbitosť a energiu tohto miesta. Ľudia hovorili ľudovou, rýchlou francúzštinou, dobromyseľne sa hašterili o ceny, a to všetko podfarbovali tóny ťahacej harmoniky, na ktorej hral pouličný muzikant v tieni neďalekého kostola so psom a čiapkou pri nohách.

Farmári a trhovníci prišli do mesta už zavčas rána, aby vyložili tovar, davy ľudí tlačiacich sa v úzkych uličkách medzi stánkami sľubovali výhodné obchody. Na dvojkolesových kárach sa dovysoka kopilo ovocie všetkých možných farieb a tvarov; zväzky lesklých cibúľ a snehobielych hlavičiek cesnaku viseli pod pestrými plátennými strieškami; šarlátovočervené rajčiaky, zelené a červené čili papričky sa vynímali vedľa bledých stoniek zeleru, hnedastého ďumbiera a viazaničiek rozmarínu, tymianu či petržlenovej vňate.

Vo vedierkach s vodou stáli kytice nádherných kvetov, v kvetináčoch rástli pestrofarebné cudzokrajné rastliny, aké Annabelle ešte nikdy nevidela, a našli sa aj vrecúška so semenami a vrecia s kompostom. Záhradnícke náradie bolo vystavené v radoch vedľa fúrikov, dreveného záhradného nábytku a rohožiek pred dvere. V mäsiarskych stánkoch na veľkých hákoch viseli kusy čerstvého mäsa, na pulte boli rozložené pikantné klobásky, šunka a slanina, vedľa nich kotlety, rebierka a mleté mäso. V ohrádkach čipčali kuriatka a káčatká, v klietkach vyspevovali kanáriky, v susedných stánkoch zas ponúkali oblečenie – od spodnej bielizne až po kožuchy a montérky. Kupujúcich lákali aj stoly plné starých, už použitých vecí – brocante –, ktoré okoloidúcich priam volali, aby sa v nich začali prehrabúvať.

A nad tým všetkým sa vznášala lahodná vôňa čerstvo uduseného mäsa so zeleninou, čo sa predávalo za pár sou na ťažkých kameninových tanieroch, či na ražni opekaných kurčiat s cesnakom a bylinkovým maslom. Mohli ste si objednať vin chaud – varené korenisté víno, k tomu chlieb s plátkami zlatistého masla a toľko druhov syra, že sa ani nedalo vybrať. Aj keby človek nebol hladný, pomyslela si Annabelle, tu dostane na všeličo chuť.

Ako v tranze chodila za Aline od stánku k stánku, a keď už nakúpili všetko, sadli si k stolíku pred najbližším stánkom, sledovali okolitý ruch a popíjali horúcu čokoládu ozdobenú kopčekom šľahačky.

„S niekoľkými priateľmi som sa rozprávala o tom, že by si tu chcela pracovať ako sestrička,“ napokon sa ozvala Aline. „Nájdu sa voľné miesta, len musíš zájsť do agentúry a podať si žiadosť.“ Aline fajčila a pohrávala sa s kožušinou okolo krku, presne ako Camille. „Ale upozorňujem ťa, že agentúra bude od teba žiadať kópie kvalifikačných certifikátov a, samozrejme, aj odporúčania. A za svoje služby si zaúčtuje poplatok.“

„Och, vôbec som si neuvedomila...“

„Neboj sa, moja milá,“ upokojovala ju Aline. „Ten poplatok ti stiahnu z prvej výplaty. Máš skvelú kvalifikáciu, malo by to stačiť na získanie dobrého miesta, a pomôže aj pochvalné odporúčanie od tvojej vrchnej sestry.“

Z Annabelle hneď vyprchala radosť z vydareného dňa a zmocnili sa jej pochybnosti. „Nuž, dúfam, že to bude stačiť,“ zamrmlala. „Len horko-ťažko sa mi podarilo vymámiť odporúčanie od predsedu predstavenstva, a aj tak to nie je žiadna sláva.“

Aline mykla plecom a našpúlila pery. „Radšej im ho teda ani neukazuj.“ Usmiala sa na ňu a potľapkala ju po ruke. „No, už na to nemysli a teš sa zo života. Si na dovolenke, Annabelle, nedovolím, aby ti ju niečo pokazilo.“

Opäť sa sústredila na okolitý ruch a Annabelle sa pokúsila poslúchnuť jej radu a tešiť sa zo života. No čím väčšmi sa o to snažila, tým jej to pripadalo ťažšie a v hrdle jej rástla guča. Nikdy neuvažovala nad tým, že by pracovala niekde inde ako v nemocnici; zrazu ju ovládol strach, že si nijaké miesto nenájde. Navyše si v jasnej chvíľke uvedomila aj to, prečo je taká vykoľajená – ustavične musela myslieť na Henriho a na to, že odchádza do vojny.

Civela do šálky s horúcou čokoládou s vedomím, že ak Henri naozaj odíde, možno ho už nikdy neuvidí – a to by bolo pre ňu rovnako neznesiteľné ako prísť o prácu.

6

Annabelle bola vo Francúzsku už dva týždne. S tetou zašli do agentúry, kde vyplnila množstvo kadejakých formulárov, no na odpoveď stále čakala. Odporúčanie vrchnej sestry prevzali bez komentára a uložili ho do fascikla spolu s kópiami jej certifikátov. Aline mala pravdu – Francúzi milujú byrokraciu.

Z Anglicka prišli listy, ktoré čiastočne zmenšili jej obavy o Camille. Philippa jej napísala, že sa s ňou vídava aspoň raz do týždňa a že Camille sa jej začína so všeličím zdôverovať. Edwin sa podľa všetkého správal protivne ako vždy, zrejme však vôbec netušil, čo Camille urobila pre ich dcéru; zato veľmi zúril, že pred ním Annabelle ušla, no nikto nevie, kam.

Matkine listy boli dlhé a podrobné, opisovala v nich stretnutia s Philippou a ich blízky vzťah. Vyjadrila nádej, že Annabelle je v Paríži šťastná a že Aline sa konečne začala správať ako dáma.

Keď jej Annabelle list prečítala, Aline sa rozosmiala na celé kolo a vystrúhala grimasu. S Camille sa líšili ako deň a noc a už boli pristaré, aby menili svoje zvyky.

Caroline sa ozvala zo Španielska, kde pracovala v poľnej nemocnici nebezpečne blízko frontovej línie. Jej list pôsobil rozhárane, zrejme ho písala v náhlivosti. Rozdielne datovania každého odseku svedčili o tom, že pre nedostatok času nad listom strávila viac dní. Písala, že bratov nevidela od chvíle, ako sa rozlúčili na stanici Victoria, zistila len to, že sa pridali k bataliónu dobrovoľníkov pod vedením komunistov, podporujúcich zvrhnutú španielsku vládu.

Caroline sa musela často presúvať z tábora do tábora a rovnako na tom boli aj jej bratia, takže dosť dlho trvalo, kým si vymenili listy. Závidela Annabelle, že je v Paríži, ktorý milovala, a sľubovala, že len čo dostane nejaké voľno, nasadne na vlak, aby nejaký čas strávili spolu. Sentimentalita ju však prešla, keď priateľke opisovala hrôzu nekonečných bombových útokov otriasajúcich zem; nečakané útoky fašistov, páliacich z pušiek či mínometov a zabíjajúcich hlava-nehlava; či neznesiteľnú špinu okolo ich provizórnej nemocnice, kde je takmer nemožné udržať čistotu.

Sťažovala sa na nedostatok morfia a iných dôležitých liekov, ale aj na meškajúci prísun základných potrieb pre tábor. Smrť bola stále nablízku, no podľa Caroline sú lekári a zdravotnícky personál absolútne úžasní a obetaví. Bola hrdá, že môže byť súčasťou takého tímu. Nezachádzala veľmi do detailov, nepísala o zraneniach pacientov ani o dlhých, únavných hodinách služby, no vďaka Robertovi Howdenovi a jeho zápalistým slovám pri večeri u nich doma si to Annabelle vedela veľmi dobre predstaviť.

Caroline na konci listu pripísala, že rovnako ako čerstvé zásoby naliehavo potrebujú aj sestričky, a prosila Annabelle, aby si to rozmyslela a pricestovala do Španielska. Varovala ju, že tamojšie pomery ju možno vydesia, lebo niečo také ešte nezažila, no zároveň zdôraznila, že ich práca je nenahraditeľná, ranení súrne potrebujú pomoc a Annabelline schopnosti a pokojná povaha by pre nich boli darom z nebies.

Z listu sa dalo vycítiť, že Caroline guráž nestratila, no Annabelle šípila, že prechádza presne tým peklom, pred akým ju vystríhal jej otec; každý deň prežívala nepredstaviteľné hrôzy, aké by nikdy nemala prežívať nijaká mladá žena. A predsa, napriek tomu všetkému, stále bola skalopevne presvedčená, že bojuje za správnu vec, a ani slovíčkom svoje rozhodnutie neoľutovala.

Annabelle si jej list prečítala veľa ráz a zamýšľala sa nad tým, či by sa predsa len nemala do Španielska vybrať – kvalifikované sestry tam potrebujú a možno by sa jej podarilo zabudnúť na minulosť. Stále však váhala, pripadalo jej to totiž ako akýsi útek. Najprv chcela v Paríži dokázať, čo v nej je. Keď sa jej to podarí, mohla by odísť do Španielska neskôr, na budúci rok, ak bude vojna ešte pokračovať, a to s vysoko vztýčenou hlavou a napravenou reputáciou.

Najhoršie sa jej čítal list od Georgea. Vrátila sa k nemu mnohokrát a stále v nej vzbudzoval pocit viny, pretože z jeho skôr chladných slov vycítila, že sa cíti ukrivdený.

George jej list dostal posledný deň služby v Nemocnici svätého Swithina, a hoci ho šokovalo, že odcestovala tak náhle a bez jediného slova rozlúčky, uľavilo sa mu, že neodišla do Španielska. Opísal jej novú prax v Dartforde a dodal, že keď bude čítať jeho list, už v nej bude zrejme zabehnutý. Porozprával jej, ako uháňal cez mesto, len aby jej oznámil tú dobrú správu, ako ju márne hľadal na stanici Victoria, a napokon sa priznal, že bol na ňu veľmi nahnevaný, keď ho po všetkých tých rokoch priateľstva takto opustila. Škrobene sa jej ospravedlnil za to, že sa odmlčal, keď odmietla jeho ponuku na sobáš. Už si uvedomil, že s tým prišiel v nevhodnej chvíli, a vyjadril nádej, že zostanú priateľmi.

Annabelle mu okamžite odpísala a ubezpečila ho, že ho stále pokladá za blízkeho priateľa a teší sa na jeho odpoveď. List napísala vo familiárnom, bezstarostnom duchu, plná dojmov z Paríža, ktorý si už stihla zamilovať, a z búrlivého života v Alininom dome, prekypujúcom srdečnosťou a láskou. Z opatrnosti však nespomenula Henriho, ani že z ich priateľstva sa vyvinul romantický vzťah. George sa zrejme pre ňu ešte vždy trápil, pretože zranila jeho pýchu, a nechcela mu pridávať ďalšie starosti.

Aby sa niečím zamestnala, kým netrpezlivo čakala na odpoveď od agentúry – a zmiernila svoj pocit viny, že ublížila Georgeovi –, celé dni sa túlala po meste, často sama, keď Aline pracovala v ateliéri, občas ruka v ruke s Henrim. Po prvom výlete na Montmartre a do veľkolepej baziliky Sacré-Cœur dostala veľkú chuť spoznávať mesto; navyše sa tu vyznala už natoľko, že často mapu ani nepotrebovala.

Navštevovala galérie, paláce a múzeá, prechádzala sa v Bolonskom lesíku, po Champs-Elysées sa dostala až k Víťaznému oblúku, obzerala si výklady hriešne drahých obchodov. Objavila zastrčené malé butiky s lacnými napodobeninami najnovších výkrikov módy a množstvom oblečenia z druhej ruky, odloženého bohatými ženami, ktoré zásadne odmietali nosiť to isté, čo vlani. Topánky, kabelky, klobúky, rukavičky aj spodná bielizeň pritom mali parížsky šmrnc a Annabelle musela uznať, že Parížanky majú v tomto smere oveľa väčšie možnosti než Londýnčanky.

Aj vzduch sa jej tu zdal čistejší ako v Londýne, hoci autá premávali nepretržite a svišťanie pneumatík po mačacích hlavách, ktoré už takmer nevnímala, utíchalo až nadránom. Aj tu bola chudoba, o čom svedčili ošarpané domy v štvrtiach, kam radšej sama nechodila; na uliciach postretala množstvo prostitútok, žobrákov a pouličných muzikantov. Na druhej strane, aj keď došlo počas študentských demonštrácií k jednej či dvom menším šarvátkam, Annabelle z toho nemala taký zlý pocit ako na Tower Hille a Cable Street.

V noci Paríž doslova ožíval, mesto bolo celé vysvietené a obchody pootvárané. Ľudia sa stretávali s priateľmi v obľúbených kaviarničkách pri stolíkoch vyložených na chodníku; bary a reštaurácie mali najväčšie zisky práve v noci – Francúzi zvyknú jesť veľmi neskoro – a zo všetkých strán znela hlasná hudba.

Keď ju Henri nemohol sprevádzať, pretože mal povinnosti v neďalekej umeleckej škole, Annabelle nedalo veľa námahy presvedčiť tetu, aby si s ňou po večeri vyšla na prechádzku. Takmer vždy narazili na nejakého jej známeho a prežili zábavný večer. Ani jedna nemala toľko peňazí, aby si mohli dovoliť najesť sa v reštaurácii alebo zájsť na nejakú šou do nočného klubu, no pohár vína alebo šálka kávy veľa nestáli a pohľad na pestré defilé okoloidúcich sa vyrovnal hocakému kabaretu.

Annabelle sa v Paríži páčilo čoraz väčšmi a čoskoro sa tu cítila ako doma. Najhoršie bolo čakanie na odpoveď z agentúry, Annabelle už z toho začínala byť nervózna. Do Vianoc chýbali necelé dva týždne, peniaze sa jej rýchlo míňali a nechcela vstupovať do nového roku tisícdeväťstotridsaťsedem ako nezamestnaná. Aline ju ubezpečovala, že od nej nečaká peniaze za podnájom, no Annabelle si už dávnejšie všimla, že teta má občas problémy zaplatiť účty, a tak sa cítila príšerne previnilo, že takto zneužíva jej pohostinnosť.

Samozrejme, trápilo ju aj to, že Henri čoskoro odíde do Španielska. Na prechádzkach popri Seine alebo uličkami Montmartru si ukradomky vymenili zopár bozkov, a keď sa vybrali v sobotu ráno na trh, držali sa za ruky, no obaja si s ťažkým srdcom uvedomovali, že Henriho odchod sa približuje každým dňom.

Annabelle bola zamilovaná po prvý raz a svet vnímala v jasných, žiarivých farbách – obloha sa jej zdala belasejšia, Seina čistejšia, každý lístok a steblo trávy sviežejšie, a zakaždým, keď ju Henri pobozkal, túžila s ním splynúť a jej telo až bolestne prahlo po milovaní. Stále sa však nad nimi vznášal prízrak jeho odchodu a Annabelle si v triezvejších chvíľkach uvedomovala, že sa mu nesmie celkom oddať.

Dnes ráno si privstala, aby sa stihla okúpať, skôr než sa zobudia ostatní. Vonku poriadne mrzlo a kúpeľňa bola ako ľadovňa, no z kohútika tiekla horúca voda a soľ do kúpeľa príjemne voňala. Po kúpeli sa obliekla, postlala si posteľ a upratala izbu, potom zišla dolu schodmi urobiť si raňajky. Aline zvyčajne vstávala neskoro, lebo rada ponocovala a zriedka si ľahla pred druhou hodinou, no takto mala Annabelle možnosť urobiť pre zmenu niečo namiesto nej.

„Poď sem,“ zaškrečal Napoleon z prikrytej klietky. „Pozor, mačka. Daj vodu.“

„Dobré ráno,“ prihovorila sa mu Annabelle, keď mu odkryla klietku, do misky nasypala za hrsť semienok a doplnila vodu. „Akú máš dnes náladu, Napoleon?“

Skúmavo na ňu hodil očkom a skackavo sa na bidielku posunul bližšie k nej. „Dobrý chlapec,“ zaškriekal.

Nepokúšala sa ho pohladkať po lesklom perí. Raz ju už ďobol a nemala chuť si to zopakovať. Obrátila sa mu chrbtom a pustila sa do upratovania kuchyne.

Bola to útulná miestnosť so vstupom z obývačky, ďalšie dvere viedli do zadnej záhrady, teraz zamrznutej a ponorenej v šere. V kuchynskom pulte bol hranatý kamenný drez s masívnymi mosadznými kohútikmi, a keď chcela, aby začala tiecť horúca voda, po jednom musela pobúchať dreveným kladivkom. Nad staromódnym začierneným sporákom bola na stene polica s halabala poukladanými hrncami a porcelánovým riadom. Na veľkých hákoch viseli medené panvice, z pestrofarebných nádob trčalo kuchynské náčinie a na parapetoch stáli kvetináče s bylinkami.

Uprostred miestnosti pod zdobeným lustrom stál veľký, dočista vydrhnutý stôl z borovicového dreva, okolo neho zbierka stoličiek. To bolo srdce Alininho domu, sem sa všetci chodili najesť, pozhovárať sa a prediskutovať rôzne témy – momentálne však kuchyňa vyzerala, akoby v nej vybuchla bomba.

Annabelle si neporiadok nevšímala, najprv musela nakŕmiť šesť mačiek, ktoré nedočkavo mraučali a obtierali sa jej o nohy. Položila plné misky na dlážku a pozorovala, ako hltavo žerú, švihajú chvostom a ostražito sledujú, či tá druhá nedostala niečo chutnejšie. Annabelle všetky pohladkala, pekne jednu po druhej, a začala odpratávať špinavé taniere a poháre z kuchynského stola.

Len čo poupratovala kuchyňu a umytý porcelánový riad a poháre vyložila na policu nad drezom, pripravila si kanvicu na vodu, z ktorej zalievali kávu, a šla si obliecť plášť. Vonku zistila, že mrzne, ľad sa v rannom slnku trblietal ako diamanty. Nádherný starý strom na konci ulice vyzeral pôsobivo, no voda v kačacom jazierku v parčíku zamrzla a chodníky boli hladké ako sklo.

Annabelle si už zamilovala tieto skoré, pokojné ranné hodiny. Jednou rukou si pritiahla golier plášťa ku krku, klobúk si stiahla hlbšie do čela a opatrne kráčala po šmykľavom chodníku, až kým sa nedostala na hlavnú ulicu. Pouliční zametači už posýpali chodníky a ulice pieskom.

Annabelle došla k pekárstvu, a keď otvorila dvere, ovanula ju intenzívna vôňa čerstvo upečeného chleba a horúčava z obrovských pecí v zadnej časti obchodu. Pozdravila madam Cecile a popritom, ako si do košíka ukladala kúpený chlieb, prehodila s ňou pár slov. Odchádzajúc jej veselo zamávala a zamierila do trafiky po noviny a Alininu škatuľku cigariet. S nákupom sa vrátila domov; tam ju už na schodoch netrpezlivo vyzerala Aline.

„Prišiel ti list,“ oznámila Annabelle, skôr než stihla zavrieť dvere. „Z agentúry.“

Annabelle jej podala košík s chlebom, vzala si od nej list a chvejúcimi sa prstami ho otvorila.

„Vážená slečna Blaková,“ trochu zadychčane čítala nahlas. „S potešením Vám oznamujeme, že pohovor na voľné miesto zdravotnej sestry v nemocnici Laennec v 7. obvode sa bude konať 14. decembra o 8.30 v kancelárii hlavného správcu nemocnice.“

Zdvihla oči a naradovane sa uškrnula na Aline. „To je už o tri dni,“ vzrušene dodala. „Ach, to by bolo úžasné, keby som sa zamestnala ešte pred Vianocami.“

Keď však list dočítala do konca, úsmev jej zmrzol na perách a nadšenie vyprchalo. „Podľa francúzskych zákonov je potrebné, aby cudzí štátni príslušníci ešte pred pohovorom podstúpili písomnú a ústnu skúšku. Tieto sa budú konať 12. decembra o 8.30 v doškoľovacom stredisku nemocnice Laennec. V prípade, že skúšky nezložíte, Váš pohovor bude anulovaný a ďalší budete môcť absolvovať, až keď na skúškach dosiahnete 75-percentnú úspešnosť.

Uvedomujeme si, že Vám to oznamujeme na poslednú chvíľu, a ak Vám termín nevyhovuje, prosím, okamžite nám to oznámte telefonicky. V takom prípade si musíte žiadosť podať znovu a v nasledujúcom roku Vám oznámime nový termín skúšok.“

„Ó, Aline,“ zhíkla Annabelle. „Ten test je zajtra a vôbec ma na to neupozornili. Ani vo sne by mi neprišlo na um, že budem musieť podstúpiť niečo také, a teraz už nemám čas hrabať sa v lekárskych knihách a bifľovať sa slovíčka, čo by sa mi mohli zísť.“

„Francúzi milujú byrokraciu, to je fakt,“ poznamenala Aline, „ale ja som si nabetón istá, že tie skúšky zvládneš.“

„A nemalo by stačiť, že som získala kvalifikáciu v jednej z najlepších nemocníc sveta?“

Aline našpúlila pery a mykla plecom. „Podľa mňa malo, no nemocnica sa zrejme chce presvedčiť, že ovládaš francúzštinu natoľko, aby si rozumela všetkému, s čím sa na rôznych oddeleniach stretneš. A to je správne, Annabelle.“

„No neviem, neviem,“ šomrala dievčina. „Tá práca je pre mňa životne dôležitá. Jedno malé pošmyknutie či nedorozumenie a...“ odmlčala sa a predstavila si, čo by bolo, keby skúšky nezložila. „Dali mi taký krátky termín, Aline,“ zúfala si, „a ja sa naozaj neviem rozhodnúť, či tam mám ísť.“

Zložila si klobúk, šatku aj rukavičky, plášť si zavesila na vešiak. „Čo si počnem, ak tie skúšky nezložím, Aline,“ lamentovala a do očí sa jej tisli slzy. „Už som ti toľko dlžná a...“

Aline ju objala okolo pása a cez korálikový záves odviedla do kuchyne. „Nesmieš sa vopred vzdávať, moja milá,“ povzbudzovala ju. „Tvoja francúzština je trošku zastaraná, ale absolútne vyhovujúca na akýkoľvek stupídny test. Tak, pekne si tu sadni a ja ti uvarím dobrú, voňavú kávičku.“

Annabelle sa zviezla na kuchynskú stoličku a zachmúrene civela do záhrady, v mysli jej vírili obavy a sebadôvera jej klesla na bod mrazu. Nesmie zlyhať – jednoducho nesmie byť neúspešná po tom všetkom, čím si prešla.

George sa díval za taxíkom, ktorý Angusa Frasera odvážal na stanicu a do života na dôchodku. Minulý týždeň vďačne prijímal pomoc a cenné rady starého pána, a hoci mu jeho spoločnosť nebola nepríjemná, pocítil úľavu, že toto prechodné obdobie už má za sebou a môže si zariadiť nový domov a prax podľa seba.

Dom vo viktoriánskom štýle stál v tichej, stromami lemovanej ulici, bývalá obývačka a jedáleň slúžili ako ordinácia. Obytné priestory, okrem kuchyne, sa nachádzali na horných dvoch poschodiach. Keď zavrel vchodové dvere a zastal v hale, premkla ho hrdosť na seba samého. Odkedy odišiel z rodného domu pri Dubline študovať medicínu, vynaložil nemálo úsilia a tvrdej driny, kým sa dostal až sem.

Zatiaľ čo obchádzal tichý dom, snažil sa nemyslieť na Annabelle a všetky plány na ich spoločnú budúcnosť. Odmietla sa zaňho vydať a utiekla do Paríža, bezpochyby si tam chce vybudovať nový život. Utešoval sa spomienkami na to, aká vedela byť tvrdohlavá, občas neznesiteľne nezávislá a mimoriadne sústredená na prácu – niekedy až do takej miery, že nevnímala, čo sa okolo nej deje. Často bola zanovitá a vzdorovitá ako mulica, absolútne sa s ňou nedalo pohnúť. No napriek tomu všetkému mu chýbala, stále ju miloval a veľmi ľutoval, ako sa situácia vyvinula.

Po obhliadke domu zbehol dolu schodmi na prízemie. Anabelle mu stále nešla z hlavy, no musí sa naučiť žiť bez nej. Časom ho to určite prejde, momentálne ho to však dosť trápilo. Odomkol bočné dvere do ordinácie a s úžasom pozeral do žiarivých hnedých očí akejsi mladej ženy a na jej malú zdvihnutú päsť.

„Ó, zdravím,“ zasmiala sa nahlas, „práve som chcela zaklopať. Volám sa Felicity Jenkinsová, a hoci som sa vopred neohlásila, zaujímam sa u vás o miesto sekretárky.“

Vcelku sa mu pozdávala, bola pekná, niečo medzi dvadsiatkou a tridsiatkou, vedela sa zrozumiteľne vyjadrovať a vhodne obliecť. Zdalo sa mu, že má v sebe veľa energie, a keby ešte vedela stenografovať, písať na stroji a viesť knihu objednávok, miesto by dostala. Počkal, kým sa usadí, a začal sa jej vypytovať na predchádzajúce zamestnania.

Prečítal si pochvalné odporúčanie od praktického lekára v Surrey, spýtal sa na jej predstavy o plate a napokon sa usmial. „Vitajte v ordinácii na Morpeth Road, slečna Jenkinsová. Kedy môžete začať?“

„Aj dnes, ak chcete. Doma sa strašne nudím a už sa neviem dočkať, kedy začnem robiť niečo užitočné.“

George sa usmieval, keď si zložila klobúk aj kabát a začala utierať písací stôl. „Vidím, že budeme spolu dobre vychádzať,“ siahol po lekárskej brašne. „Teraz musím zájsť za pacientmi, ale do poobedňajších ordinačných hodín sa vrátim.“

Keď odchádzal z domu, ešte vždy sa usmieval. Výkonná a vcelku príťažlivá slečna Jenkinsová bude ozajstným prínosom pre jeho prax.

V deň, keď Annabelle čakali skúšky, sa zobudila do pochmúrneho, chladného rána, mrholilo a padla hmla. V noci spala zle a ráno, keď vstávala, trápila sa, ako to všetko zvládne. Aline sa v knižnici podarilo objaviť učebnicu medicíny, ale šlo o staré vydanie a zrejme nemalo veľa spoločného s dnešnou modernou lekárskou vedou.

Aj Aline vstala zavčasu, a keď jej neter vošla do kuchyne, položila pred ňu veľkú šálku kávy s mliekom. „Osladila som ti ju, aby si mala dosť energie,“ povedala, „a daj si aj čerstvé pains au chocolat, doniesla som ich z pekárstva. Nemala by si tam ísť s prázdnym žalúdkom.“

Annabelle sa pokúšala prehltnúť aspoň kúsok chutnej čokoládovej briošky, no bola taká nervózna, že ani necítila jej chuť. Zo sladkej kávy s mliekom sa jej zdvíhal žalúdok, a tak to po chvíli vzdala. „Nemáš čaj?“ spýtala sa zamračenej Aline. „Na ten som zvyknutá a...“

„Oh là là, Annabelle, mala si mi to povedať. Samozrejme, že mám čaj.“ Vybrala z kredenca plechovku s čajom a na sporák postavila čajník. „Ako ho máš rada? S citrónom a cukrom, alebo s mliekom?“

„S mliekom, prosím ťa, a iba trochu cukru.“

Čaj bol naozajstný životobudič a Annabelle vypila dva hrnčeky, ba dokonca sa jej podarilo aj dojesť pečivo. Keď vstala od stola a obliekala si plášť, Aline jej pripla na fazónku vetvičku vresu. „Pre šťastie,“ zamrmlala. „Nechceš, aby som šla s tebou?“

Annabelle pokrútila hlavou. „S Henrim sme tadiaľ včera šli, nemala by som zablúdiť. Je to blízko domu, kde býva a má ateliér.“

Aline okamžite spozornela. „Takže ty si už bola uňho v ateliéri?“

„Len som si pozrela jeho obrazy, Aline,“ nervózne sa na ňu usmiala. „Nič viac, ver mi.“

Aline jej napravila šatku okolo krku a potľapkala ju po líci. „Buď opatrná, milá moja, ten mladík sa zrejme do teba zamiloval a podľa mňa ani tebe nie je ľahostajný.“ Pobozkala ju na obe líca. „No dnes sa musíš sústrediť na praktické veci, nie na záležitosti srdca. Veľa šťastia, moje drahé dievčatko.“

Annabelle vyšla z domu s dáždnikom nad hlavou, pretože mrholilo čoraz hustejšie. Keď zabočovala za roh do úzkej uličky, vrazila do oprotiidúceho chodca. „Pardon,“ ospravedlnila sa a odtiahla dáždnik.

„To nič,“ usmial sa na ňu Henri. „Nedával som pozor.“

Zasmiali sa a pod oboma dáždnikmi si hľadeli do očí. „Chcel som ťa na tú tortúru odprevadiť,“ zažartoval, zľahka ju pobozkal na pery a ponúkol jej rameno.

„To si naozaj nemusel, ale teším sa, že si tu. Som taká nervózna, že ma neposlúchajú nohy.“

Henri vrhol bleskový pohľad na jej nohy. „Ale sú to veľmi pekné nohy,“ doberal si ju. „Keby ťa naozaj nechceli niesť, ponúkam ti svoje pevné rameno.“

Vedno sa pobrali ďalej. Na Pont Neuf a na ľavom nábreží sa do nich oprel vietor ostrý ako nôž a mrznúci dážď im bubnoval na dáždniky.

„Pripadám si skoro ako v Londýne,“ vyhŕkla Annabelle. „A to som si myslela, že v Paríži stále svieti slnko.“

Zasmial sa a stisol jej ruku, ktorou ho držala pod pazuchou. „Svieti tu slnko, keď je človek zamilovaný,“ podpichol ju. „Čo nevidíš, ako sa slnko pokúša predrať cez oblaky?“

Zachichotala sa a pozrela dohora na zamračenú oblohu a kúdoly dymu z komínov. „Máš bujnú fantáziu, Henri.“

„Preto som taký dobrý maliar.“

Po pár minútach chôdze Henri prerušil mlčanie. „Už si počula, že pred dvoma dňami abdikoval anglický kráľ?“ Videl, že je skľúčená, a usmial sa na ňu. „Zaľúbený muž stvára hlúposti, Annabelle. Málokto by sa tak ľahko vzdal trónu. A ona je veľmi zvláštna, však? Vyzerá dobre, ale je tvrdá – ostrá ako britva. Myslíš si, že sa naozaj chcela stať kráľovnou?“

„Prepáč, Henri, ale momentálne ma Wallis Simpsonová a jej ambície vôbec nezaujímajú. Čaká ma príšerné dopoludnie a zo všetkých síl sa snažím udržať v sebe raňajky.“

„Och, moja drahá Belle, som hlupák, že mi to nenapadlo.“ Zastal a objal ju okolo pása. „Myslel som si, že keď sa budeme rozprávať o niečom inom, skôr prekonáš strach. Až teraz vidím, aká si nervózna.“ Pritiahol si ju bližšie a položil si bradu na jej temeno. „Dopadne to dobre, ver mi,“ zamrmlal. „A počkám vonku na teba.“

„Ale ja neviem, ako dlho to bude trvať,“ namietala. „A vravel si, že musíš dokončiť nejaký obraz. Prosím ťa, nechcem, aby si stál na daždi.“

„Neďaleko na rohu je malá kaviareň. Tam ťa počkám.“

Usmial sa a jeho modré oči sa zahľadeli do jej s takou nežnosťou, že cítila, ako sa vnútri roztápa. „Ó, Henri,“ zavzdychala.

Vášnivo ju pobozkal a potom si znovu pritisol jej ruku pod pazuchu, aby ju mal čo najbližšie pri sebe. Medzitým sa priblížili k nemocnici na Sèvreskej ulici, jej hlavnú budovu stojacu na veľkom pozemku obklopovali staré múry. Za tými múrmi to vyzeralo trochu ako bludisko; budovy, najmä kaplnka z jedenásteho storočia, pôsobili dosť zlovestne. Annabelle sa musela premáhať, aby zachovala pokoj.

„Ty to zvládneš,“ rozhodne vyhlásil Henri. „Teraz choď, stretneme sa, keď to budeš mať za sebou.“

Venovala mu rozochvený úsmev, odhodlane zdvihla bradu a ráznym krokom prešla cez bránku, ďalej okolo fontány až k doškoľovaciemu stredisku, ktoré stálo bokom od hlavných budov nemocnice. Striasla vodu z dáždnika a zamierila na recepciu.

„Volám sa Annabelle Blaková,“ oznámila mrzuto sa tváriacej žene za impozantným písacím stolom. „Prišla som na skúšky.“

„Choďte do tamtých dverí a potom tretie dvere vľavo. Tam vám povedia, čo ďalej.“

Annabelle by sa jej rada na všeličo povypytovala, no neodvážila sa. Prešla dvojitými lietacími dverami a našla príslušnú miestnosť, kde už čakalo šesť mladých žien.

„Zdravím, volám sa Annabelle,“ prisadla si čo najbližšie k masívnemu radiátoru. „Všetky ste prišli na test?“

Prisvedčili a Annabelle zakrátko zistila, že dve z nich sú Angličanky, jedna je Španielka, ďalšia Kanaďanka a posledné dve boli z Iraku a Austrálie. Pochádzali síce z rôznych kútov sveta, ale o všetkých sa dalo povedať, že majú niečo spoločné s Francúzskom, či už niektorého z rodičov, alebo tu nejaký čas žili.

„Ticho, prosím.“

Obrátili sa a pozreli na ženu, čo vošla do miestnosti. Zrazu mali všetky pocit, akoby sa znovu ocitli v školských laviciach.

„Posadajte si, rozdáme vám papiere,“ oznámila žena a z veľkej aktovky vytiahla štós papierov. Hneď ich podala svojej kolegyni, ktorá sa tvárila rovnako neprístupne. „Skúška trvá jednu hodinu. Neslobodno sa rozprávať, a ak niektorá z vás bude musieť opustiť miestnosť ešte pred uplynutím lehoty, odprevadí ju moja kolegyňa.“

Annabelle si sadla na tvrdú drevenú stoličku a rozopla si plášť. Papiere ležali na stole lícom dolu a zdalo sa, že ich je strašne veľa. Ovládla ju panika – vždy sa skúšok bála, a táto bola taká dôležitá, že mala úplne stiahnutý žalúdok.

Vopchala baretku, šatku aj rukavičky do vreciek plášťa, prehodila ho cez operadlo stoličky a pokúšala sa nedať najavo, aká je nervózna. Všetci čakali, kým ručičky hodín ukážu pol deviatej.

„Môžete začať,“ do hrobového ticha vyhlásila žena. „Máte presne hodinu.“

Annabelle roztrasenými prstami obrátila listy papiera a začítala sa do prvého odseku. Slová sa jej rozmazávali pred očami a musela sa zhlboka nadýchnuť, aby sa upokojila a pochopila zadanie. Keď zistila, že ide o jednoduchý test, v ktorom mala odpovedať na desať otázok, rýchlo sa pustila do práce.

Aj nasledujúce dve otázky boli ľahké, no tie ďalšie už boli ťažšie a hemžili sa francúzskymi odbornými termínmi. Dosť dlho jej trvalo, kým si ich preložila do angličtiny, ale aj tak im rozumela len čiastočne. Uvedomila si, že takto iba stráca čas, a pokúsila sa odpovedať najlepšie, ako vedela. Žiaľ, odborná terminológia a formulácie jej neposkytovali žiaden kľúč k zmyslu neznámych slov, ten jej unikal.

Jej úzkosť sa znásobila, keď obrátila ďalší papier a zistila, že to je ešte ťažšie. Tentoraz šlo o spôsoby zaobchádzania so zdravotníckym materiálom, čo by použila na ošetrenie rôznych zranení. S tým si ako-tak poradila, pretože mnoho slov poznala z angličtiny.

Posledný papier bol absolútny zabijak, hemžilo sa to v ňom idiómami a modernými výrazmi, a jej úlohou bolo napísať, čo hrozí astmatickému pacientovi pri anestézii, a navrhnúť metódu, čo by mu umožnila podstúpiť operáciu.

Celkom naspodku papiera bol dlhý zoznam lekárskych nástrojov používaných pri operáciách, a ona mala určiť ich účel. Niektoré z nich poznala, no mnohé boli pre ňu španielska dedina.

„Čas vypršal.“

Annabelle sa oprela na stoličke. Bola totálne vyšťavená a presvedčená, že test nespravila. Ešte vždy však zostávala nádej, že na ústnej skúške dopadne lepšie a dosiahne požadovaný počet bodov. Mala z toho nepríjemný pocit a vedela, že sa bude musieť veľmi snažiť. Vôbec nebola spokojná s tým, ako odpovedala na otázky testu.

Po krátkej prestávke, počas ktorej im ponúkli kávu a sušienky, začali uchádzačky volať jednu po druhej do susednej miestnosti. Zvyšné čakali a rátali minúty, kým prídu na rad. Napätie v miestnosti by sa dalo krájať, pretože žiadna zo žien sa nevrátila naspäť, a tak sa ich nemohli opýtať, aké otázky dostali.

Annabelle zavolali na ústnu skúšku ako predposlednú a mala dojem, že ju celkom dobre zložila. Keď vyšla z budovy, vonku na ňu čakal Henri a svietilo slnko, čo pokladala za dobré znamenie.

„Ako si dopadla?“

„Pravdupovediac, neviem,“ priznala. „Ale myslím si, že som prešla. Povedali mi, že ešte dnes popoludní mi zatelefonujú, takže si na výsledok musím jednoducho počkať.“

„Máme teda čas na obed a pohár vína,“ potešil sa Henri a už ju viedol do maličkej kaviarne, kde presedel celé predpoludnie. „V takýto náročný deň je tanier horúcej zeleninovej polievky s nastrúhaným syrom a teplým, chrumkavým chlebíkom presne to pravé.“

Annabelle s údivom zistila, že je veľmi hladná. Nechala Henriho, aby obom objednal, a priam cítila, ako jej z pliec padá napätie. Horúca polievka a vynikajúci chrumkavý chlieb jej okamžite zdvihli náladu. Červené víno bolo na jej chuťové poháriky trochu ťažké a trpké, no odkedy bývala u Aline, začínala prichádzať vínu na chuť a zistila, že má radšej červené než biele, ktoré sa jej zdalo kyslé.

„Ďakujem ti, Henri,“ láskyplne sa naňho pozrela, keď servírka odniesla prázdne taniere. „Vôbec som si neuvedomila, aká som hladná.“

Vrúcne sa na ňu usmial. „Za ten krátky čas, čo nám ešte zostáva, ťa chcem rozmaznávať,“ nežne zašepkal a zastrčil jej za ucho neposlušnú kučierku.

Pri predstave, že Henri hneď po Vianociach odíde, sa jej do očí tisli slzy, no nedala nič najavo a tiež sa naňho usmiala. Nikdy si vášnivo nevyznávali lásku, iba ticho pripúšťali, že je to medzi nimi vážne a za iných okolností by ich city mohli prerásť do čohosi naozaj výnimočného.

„Tak proti tomu nemám nič,“ povedala. „Ale teraz sa už musím vrátiť domov. Aline bude chcieť vedieť, aké to bolo, a nechcem premeškať ten telefonát.“

„Odprevadím ťa. A podvečer prídem k Aline, aby sme to oslávili.“ Položil na stôl zopár mincí, pomohol jej s plášťom a šatkou a potom ju letmo pobozkal na pery.

Mlčky kráčali ulicami vydláždenými mačacími hlavami. Keď došli do polovice mosta, Henri zrazu zastal a pritiahol si ju k sebe. „Rozhodol som sa, že zakaždým, keď pôjdeme po tomto moste, mi dáš bozk ako mýto,“ šepol jej s úsmevom.

„Také mýto ti zaplatím s potešením,“ odvetila veselo, no zároveň si smutne pomyslela, že čoskoro odíde a nebudú už žiadne bozky. Pritisla sa k nemu a pokúsila sa tým bozkom vyjadriť, ako veľmi ho miluje. Premýšľala, prečo sa niečo také výnimočné musí skončiť, skôr než dostane šancu celkom to pochopiť.

Odprevadil ju až po Stromovú ulicu a znovu ju pobozkal. „Uvidíme sa večer, moja sladká Belle.“

Keď strčila kľúč do zámky na dverách a vošla do haly, stále ju jeho slová hriali pri srdci, cítila sa milovaná a šťastná.

„Annabelle, kde si tak dlho?“ vyrútila sa na ňu Aline. „Volali z nemocnice, máš sa im hneď ozvať.“

V Annabelle by sa krvi nedorezal a prišlo jej zle od žalúdka. „Čo povedali? Prečo sa im mám ozvať?“

„Ja neviem, ma chère. Vraj musia hovoriť s tebou osobne.“

„Kedy to bolo?“

„Pred desiatimi minútami – pred chvíľou. Rýchlo, rýchlo, aby si nemysleli, že nemáš záujem.“

Annabelle siahla po telefónnom slúchadle na stene. Boli to muky, kým čakala na spojenie operátorkou, a keď sa na druhom konci linky ozval ženský hlas, mala také sucho v ústach, že ledva vládala prehovoriť. „Tu je Annabelle Blaková,“ zachrípnuto sa predstavila. „Mala som vám zavolať.“

Vypočula si, čo jej žena povedala, potom jej po niekoľkých otázkach poďakovala a slúchadlo vrátila do vidlice.

„No čo? Prešla si? Dostaneš to miesto?“

Annabelle so slzami na krajíčku sotva vládala hovoriť, v hrdle jej navrela guča. „Test som vraj zložila, ale iba na päťdesiat percent,“ konečne zo seba vytisla. „To miesto dostane uchádzačka, ktorá dosiahla sto percent. Vraj musím počkať tri mesiace a potom znovu prísť na skúšku, než mi ponúknu iné miesto.“

„Ale veď si skúšky zložila,“ rozčuľovala sa Aline. „Ako môžu povedať niečo také?“

„Vraj dostatočne neovládam francúzsku odbornú terminológiu,“ skormútene dodala Annabelle a sťažka dosadla na spodný schod schodišťa. „A nesprávne som si vyložila nejaké zadania, čo by dopadlo katastrofálne, keby som bola v operačnej sále.“

„Ma pauvre petite,“ zakvílila Aline, sadla si k nej a vzala ju do náručia. „Nabudúce to zvládneš, uvidíš.“

Napätie z celého dňa a nakoniec trpké sklamanie – to už bolo na ňu priveľa. „Ja nemôžem tak dlho čakať, Aline,“ vzlykala. „Musím sa zamestnať hneď teraz a nešpekulovať, či spravím ďalší test k ich spokojnosti, alebo nie.“

Vyslobodila sa z tetinho objatia a zdvihla hlavu. Stres a telefonický rozhovor jej zvláštne prečistili myseľ a zrazu do nej vošiel srd. „Keď nemôžem pracovať tu, tak odídem do Španielska s Henrim a Etiennom,“ vyhlásila rázne. „Tam to bude jedno, akým jazykom hovorím a aké mám odporúčania, prinajmenšom si budú vážiť moje schopnosti.“

„Ani nápad,“ zhíkla Aline. „Tvoja matka by mi nikdy neodpustila, že som ti niečo také dovolila.“ Schmatla ju za plecia a prinútila ju pozerať jej do očí. „Chápem, že si sklamaná a máš pocit, že si zlyhala. No veľmi pekne ťa prosím, neunáhli sa, je to vážne rozhodnutie.“

Annabelle ju pobozkala na líce, a pretože nezniesla pohľad na skľúčenú Aline, odvrátila sa od nej a zahľadela sa na telefón. „Nerozhodujem sa s ľahkým srdcom,“ poznamenala. „Vlastne to k tomu spelo, odkedy ma prepustili z Nemocnice svätého Swithina.“

„Ako to? Nechápem.“

„Plánovala som si, že nakrátko sa niekde zamestnám, očistím si meno a získam slušné odporúčania, až potom prípadne odídem za Caroline do Španielska. Teraz sa zdá, že to nie je iba jedna z možností, ale jediná správna cesta. Po Vianociach odcestujem s Henrim a Etiennom a uvidím, či sa mi podarí Caroline nájsť a pridať sa k nej.“

„Mon dieu. Tvoja matka ma zabije,“ šepla Aline a upierala na ňu veľké hnedé oči plné sĺz.

„O tom pochybujem,“ milo sa na ňu usmiala Annabelle. „Napíšem jej, že si ma pri rozhodovaní nijako neovplyvňovala.“

Aline si zapálila cigaretu a hľadela na neter cez obláčiky dymu. „Dúfam, že si sa takto nerozhodla iba kvôli Henrimu,“ prehodila. „Ak áno, mala by si sa veľmi vážne zamyslieť nad dôsledkami. Obaja ste veľmi mladí a mám dojem, že si prvý raz zamilovaná, ale...“

„O to nejde,“ prerušila ju Annabelle. „Pripúšťam, že Henri a moje city k nemu hrajú v mojom rozhodnutí istú rolu, ale to nie je hlavný dôvod, prečo chcem odísť.“

„Pre teba je práca veľmi dôležitá, však?“

„Veru tak,“ prisvedčila. „A keďže Henri s Etiennom odídu v každom prípade, zrejme to tak malo byť. Bude pre mňa ľahšie aj bezpečnejšie cestovať s nimi – plynulo hovoria po španielsky, a ak sa vyskytnú nejaké problémy, poradia si s nimi.“

„Ó, Annabelle,“ rezignovane vzdychla Aline. „Mala by si si to ešte premyslieť. Nedokážem si ani predstaviť, že tam budeš riskovať život.“

„Je mi ľúto, že sa pre mňa trápiš,“ chytila ju Annabelle za ruku, „ale naozaj to musím urobiť, Aline.“

„Dobre teda,“ vzdala sa Aline a potľapkala ju po líci, „ale musíš mi písať tak často, ako budeš môcť, aby som vedela, že si v poriadku.“ Nežne sa na neter usmiala a náhle prešla do vecného tónu. „Podľa tvojej priateľky Caroline tam majú akútny nedostatok liekov a ostatného zdravotníckeho materiálu, tak mám v pláne zavolať niekoľkým známym, ktorí by nám s tým mohli pomôcť. Ak si pevne rozhodnutá odísť do Španielska, nepôjdeš tam s prázdnymi rukami.“

Annabelle vstúpili do očí slzy vďačnosti a úľavy. Padlo konečné rozhodnutie a ona mala prvý raz za dlhé týždne dušu na mieste.

7

Etienne si vykračoval k Alininmu domu výsostne spokojný sám so sebou. Nielenže väčšinu popoludnia strávil v posteli s rozkošnou a nadmieru ochotnou dievčinkou, s ktorou sa poznal iba odvčera, ale už mal za sebou aj úspešné stretnutie so zástupcom vydavateľstva. Vychválil Etienna do neba, pretože jeho zbierka básní sa predávala oveľa lepšie, než sa čakalo, a ďalšia kniha už bola pripravená do tlače. Dokonca mu ponúkol štedrú zálohu, ak začne písať tretiu. Bolo nad slnko jasné, že konečne sa v literárnom svete presadil.

Keď otváral dvere Alininho domu, popiskoval si a ešte väčšmi mu zdvihlo náladu, keď začul rozjarené hlasy z kuchyne. Annabelle určite tú skúšku urobila a dostala miesto sestričky, pomyslel si, takže čoskoro bude von z hry a oni dvaja s Henrim sa vrátia do starých koľají.

Jeho priateľa to čertovské dievča v poslednom čase tak opantalo, že Etienne ho takmer nevídal – a keď sa konečne stretli, Henri hovoril iba o nej. Z duše sa mu protivilo počúvať, aká je úžasná, aké má nádherné oči, akú hebkú pokožku... A s každým ďalším Henriho láskyplným výlevom v Etiennovi čím ďalej, tým väčšmi rástla averzia voči nej a jej vpádu do ich života.

V zrkadle v hale skontroloval, ako vyzerá, uhladil si husté čierne vlasy a žmurkol na svojho dvojníka. Život je krásny a ide iba o to, aby bol ešte krajší.

„Etienne,“ zvolala Aline, keď vošiel do kuchyne plnej ľudí. „Už sme si mysleli, že si sa na nás vykašlal! Ale keďže nesieš víno, odpúšťame ti.“

Pobozkal ju na obe líca a na stôl okázalo postavil dve fľaše. „U vydavateľa som si vybavil veľmi štedrú zálohu na moju ďalšiu zbierku básní,“ vystatoval sa.

Prepukla búrka ovácií a gratulácií, oslávenec sa usadil a pokúšal sa tváriť skromne. Všimol si rumenec na lícach tej Angličanky a majetnícku pýchu na Henriho tvári. Manželia-hudobníci Malachi a Miriam sedeli tesne vedľa seba ako vždy a na troch mladých bradatých maliaroch už boli vidieť zreteľné účinky priveľkého množstva vína – rozvaľovali sa na stoličkách; začínajúci literáti sa zas napchávali chlebom, syrom, olivami a salámou, akoby aspoň týždeň nemali nič v ústach – čo pravdepodobne ani nemali, pretože podľa Etienna ani jeden z nich ešte nenapísal nič zmysluplné a vhodné na uverejnenie.

„Chápem to správne, že oslavujeme Annabellin úspech na skúškach a jej nové miesto sestričky?“ prehodil Etienne a nalial si plný pohár vína. Odrazu nastalo ticho, a keď sa všetci naraz pozreli na Annabelle, jeho dobrá nálada sa začala rozplývať.

„To miesto nedostala,“ odsekol Henri. „Vraj nedostatočne ovláda francúzsku terminológiu.“

„Prepánajána,“ zavzdychal Etienne s predstieranou ľútosťou. „To je mi ľúto. Čo budeš teraz robiť, Annabelle? Vrátiš sa do Anglicka?“

„Pôjde s nami do Španielska,“ vyhlásil Henri.

Etienna pochytila veľká zlosť a musel sa premáhať, aby mu z tváre nezmizol úsmev. „Zdá sa mi to trochu neuvážené,“ poznamenal naoko ľahostajne. „Keby tu šlo o mňa a moju frajerku, zakázal by som jej to. Vojna nie je pre ženy.“

„Nepáči sa mi, že o mne hovoríš, akoby som tu nebola,“ oborila sa naňho Annabelle. „A nikto, ani Henri alebo ty, nemá právo čokoľvek mi zakazovať.“

Preniesol pohľad z nej na Henriho. „Ako to vidíš ty, kamarát?“

„Podľa mňa má veľkú guráž,“ vzal ju za ruku Henri. „Jasné, že sa o ňu bojím, ale keď už sa rozhodla ísť s nami, som všetkými desiatimi za.“

Etienne v duchu zúril, ale neodvážil sa to dať najavo. „To je od teba síce šľachetné, Henri,“ pokračoval úlisne, „ale nezabúdaj, že keď sa dostaneme do Albacete, kde nás zaradia do interbrigády a začnú s výcvikom, ju pošlú niekam inam a pravdepodobne ju až do konca neuvidíš.“

„To si uvedomujem,“ zachmúril sa Henri a pevnejšie stisol Annabelle ruku, „ale Belle vie, do čoho ide – možno lepšie ako my –, a zdravotné sestry tam súrne potrebujú.“

Etienne im videl na tvári odhodlanie a pochopil, že musí postupovať obozretne, aby neukázal, ako mu je táto zmena plánu proti srsti. „Obdivujem tvoju odvahu, Annabelle,“ zaliečal sa jej. „Máloktorá žena by takto riskovala život. Ale si si istá, že si sa rozhodla správne? Doteraz ťa to koniec koncov veľmi nezaujímalo.“

„Názor som nezmenila, Etienne,“ odvetila rázne. „Viem, že je to nebezpečné a podmienky, v akých budem pracovať, budú veľmi ťažké, ale ako zdravotná sestra musím ísť tam, kde ma potrebujú najviac.“

„Prepáč mi, zlatko, ale ani nevieš po španielsky,“ povedal s takou milotou, akej len bol schopný. „A ak nebola pre nemocnicu dosť dobrá tvoja francúzština, ako si, preboha živého, chceš poradiť so španielčinou?“

Postrehol v jej očiach neistotu, a tak ešte pritlačil. „Nebude na to čas, aby ti za pochodu všetko prekladali. Nezdá sa ti, že je životne dôležité, aby si rozumela, čo od teba chcú?“

Neistota zmizla tak rýchlo, ako sa objavila, a mladá žena mu pozrela rovno do očí. „Sú tam predsa aj iné zdravotné sestry z Anglicka,“ nedala sa, „a niekoľko sto z Ameriky. Ak to zvládnu ony, tak aj ja.“

Etienne pochopil, že takto nič nedosiahne, a obrátil sa k Henrimu. „Vysvetlil si jej, ako sa mienime dostať do Albacete?“

„Prišiel som iba chvíľu pred tebou, nestihol som to,“ namrzene utrúsil Henri.

„A nemyslíš, že by si mal? Napokon nočný prechod cez Pyreneje pod hrozbou nepriateľskej paľby – to nie je nič pre bojkov.“

Na Annabelle to zapôsobilo ako šok – presne, ako mal v pláne. „Ale ja som si myslela, že nasadneme na vlak priamo do Madridu,“ lapala po vzduchu.

„V Madride sa bojuje a okrem toho leží oveľa severnejšie, ako potrebujeme,“ vysvetľoval Etienne. „Vlakom pôjdeme do Perpignonu a odtiaľ cez vrchy do Španielska. Z Figueres nás odtransportujú do brigádneho výcvikového centra v Albacete.“ Všimol si, ako zbledla, a bolo mu jasné, že otriasol jej sebadôverou.

„Do Španielska sa dá dostať aj loďou,“ poznamenal Henri. „Možno by sme mali ešte porozmýšľať a prípadne zmeniť plány. Bolo by to bezpečnejšie pre Annabelle a...“

„Cestovné lístky už máme kúpené a transport je dohodnutý,“ skočil mu do reči Etienne, celý zúrivý, ako sa situácia zmenila a ako im to dievčisko narúša plány. Napil sa vína, aby sa trochu upokojil. „Najrozumnejšie by podľa mňa bolo, aby Annabelle zostala tu a počkala na najbližšiu loď, čo vyšle nemocnica,“ navrhol rozvážne. „Takto pôjdu aj iní zdravotníci, a keď ju v Španielsku niekam pridelia, bude tam mať známych a bude sa cítiť lepšie.“

Annabelle chcela niečo povedať, no teta ju predbehla. „Myslím, že je to dobrý nápad, Etienne,“ prikývla. „Cesta cez vrchy je nebezpečná aj vo dne, nieto ešte v noci, pre Annabelle je to veľké riziko. Zajtra zatelefonujem do nemocnice a zistím, kedy v najbližšom čase vyráža ich loď.“

Etienne sa na ňu žiarivo usmial a s úľavou sa napil vína. Ak Annabelle pôjde loďou, oni dvaja s Henrim sa nebudú musieť o ňu starať a dodržia pôvodné plány. Zatiaľ čo sa okolo neho opäť rozprúdil rozhovor, Etienne si už v duchu predstavoval, ako sa s Henrim vracajú na staré známe miesta, kam chodievali ako chlapci, štverajú sa cez strmé, skalnaté vrchy, stavajú si stan a naberajú ľadovú vodu z horského prameňa. Bolo by to ako za starých dobrých čias, a len čo dorazia do výcvikového centra, Henri si už ani nespomenie na to otravné dievčisko.

Zdalo sa, že Etiennove argumenty zabrali a debata sa skrútla na iné témy, popritom sa popíjalo víno a zajedalo sa chutným syrom a chlebom. Annabelle sedela celý večer tesne pri Henrim, držali sa za ruky, s láskou sa na seba usmievali a pokúšali sa nemyslieť na blížiacu sa rozlúčku.

Ako plynul večer, Annabelle si musela mlčky priznať, že Etiennove slová o prechode cez vrchy ňou otriasli, a tak jej neostávalo nič iné, len sa modliť, aby sa Aline podarilo dostať ju na loď. Síce by to znamenalo, že nepocestuje spolu s Henrim, na čo sa vyslovene tešila, ale na druhej strane by to pre ňu bolo ľahšie.

Nasledujúce ráno Aline nič nevyriešila – po mnohých telefonátoch zistila, že až do februára budúceho roku nemocnica do Španielska nevypraví ani jednu loď. Annabelle nebola ochotná tak dlho čakať, a tak prevzala iniciatívu sama. Skontaktovala sa s miestnou komunistickou organizáciou, ktorá zdravotníkom pomáhala s prechodom do Španielska. Tam jej povedali, že v Madride sa bojuje, a preto do tej oblasti nevypravujú nijaké osobitné vlaky, ale ak sa na vlastnú päsť dopraví do nemocnice v Tarragone, prijmú ju s otvoreným náručím.

Mala teda jedinú možnosť – odcestovať s Henrim a Etiennom do Perpignonu, a hoci sa desila pochodu cez vrchy, bola odhodlaná doraziť až do nemocnice, kde konečne bude môcť robiť to, čo vie. Keď sa o tom poradila s Henrim, za posledné peniaze od matky si kúpila lístok na vlak.

Vianoce strávili za stolom v Alininej útulnej kuchyni a všetci vedno jedli a pili, no sviatočnú atmosféru kazil blížiaci sa odchod Annabelle a oboch mladíkov do vojnovej zóny.

O dva týždne sa Annabelle naposledy zobudila v Paríži, roztvorila okenice dokorán a vyklonila sa z okna, aby mala lepší výhľad. Slnko už stúpalo nad dymiace komíny a inovaťou postriebrené strechy domov. Bude jej chýbať toto nádherné mesto a každodenná rutina, na ktorú si už tak zvykla, no v jej živote sa začínala nová kapitola a ona dychtila do nej vstúpiť.

Odvrátila sa od okna a pozrela na ruksak, ktorý Aline odkiaľsi vykutrala. Mala v ňom hrubé ponožky, svetre, teplé nohavice a košele, ba aj pevné turistické topánky, objavené na trhu. Šatstvo patrilo Alininmu nebohému manželovi, a hoci pri tom mala slzy na krajíčku, presviedčala Annabelle, aby si ho vzala. Vďaka Miriam, ktorá ovládala šijací stroj, všetky veci prispôsobili na jej postavu a do topánok kúpili nové šnúrky.

Do bočného vrecka ruksaku si Annabelle uložila pas a preukaz totožnosti, ktorý jej s pomocou akéhosi priateľa na cudzineckej polícii vybavila Aline, a okrem malého balíčka s drahocennými injekčnými striekačkami tam bola aj zásoba morfia a malý španielsky slovník – Etienne posmešnými poznámkami o jej jazykových nedostatkoch trafil do čierneho, odvtedy stále nakúkala do slovníčka. Na spodok ruksaku uložila poskladanú uniformu zdravotnej sestry, odznak, kópie certifikátov a listy z domu.

Camille bola spočiatku zhrozená, keď jej Annabelle napísala, čo má v pláne, no potom to prebrala s Philippou a v poslednom liste dcére poslala päť novučičkých zelenobielych librových bankoviek. Z Philippinho listu sa Annabelle dozvedela, že začali organizovať charitatívne finančné zbierky, aby z Francúzska mohlo odísť viacero sanitiek so zásobami zdravotníckeho materiálu, pretože Anglicko vyhlásilo embargo na akúkoľvek pomoc smerujúcu počas občianskej vojny do Španielska. Aj Aline sa chytila šance niečo v tejto záležitosti podniknúť a neúnavne ťahala medzi svojimi vplyvnými známymi za nitky, aby získala financie a pomohla zorganizovať konvoj do ťažko skúšanej oblasti. Na cestu sa mal vydať pravdepodobne v marci a okrem zdravotníkov by viezol aj tie najpotrebnejšie lieky.

Annabelle sa rýchlo poumývala, obliekla si teplú vlnenú sukňu, bavlnenú blúzku a sveter. Nakoniec si do ruksaku zbalila kefu na vlasy a taštičku s toaletnými potrebami. Väčšinu osobných vecí nechávala u Aline, aby cez vrchy niesla čo najmenej.

V túto včasnú hodinu panovalo v dome ticho. Rozlúčkový večierok sa skončil až po polnoci a Annabelle všetkých presviedčala, aby jej to nerobili ešte ťažšie a neprišli sa s ňou ráno rozlúčiť znovu. Pomaly zišla dolu schodmi, naposledy sa potešila pohľadom na pestré farby a nádherné maľby na stene. Len čo v hale zložila ruksak na dlážku, začula škrekot Napoleona.

„Pozor, mačka,“ zaškriekal, keď mu nasypala semienka do misky.

„Ty si daj pozor, ty starý hundroš,“ šepla a odvážila sa mu pohladiť pierka. Sekol zobákom, prst jej minul len o vlások. „Dobrý chlapec, dobrý chlapec. Chŕŕŕ!“

„Je strašne nevychovaný,“ ozvala sa z kuchyne Aline. „Prehoď niečo cez klietku a poď sa naraňajkovať.“

Aline vyzerala úchvatne v šarlátovo-zlatom hodvábnom župane, ktorý by podľa správnosti nemal farebne ladiť s hrivou jej tizianových vlasov, no napodiv to tak nebolo. „Vyzeráš dobre na to, ako málo si spala,“ objala ju Annabelle.

„Ty tiež,“ láskyplne jej to vrátila Aline. „Sadni si, prosím ťa. Máš ešte polhodinu, tak ju nepremárnime.“ Do šálky z čínskeho porcelánu naliala kávu s mliekom a postavila ju pred ňu. „Nemala som čas zabehnúť po čerstvý chlieb, ale ten včerajší je ešte dobrý a zostali aj croissanty.“ Na stôl položila plnú sieťovku. „Máš tu chlieb, syr, klobásy, fľašu vína a termosku s čajom.“ Silene sa usmiala. „Viem, ako máš rada ten tvoj čaj.“

Annabelle to dojalo a úprimne sa jej poďakovala, pohladkala mačky obtierajúce sa jej o nohy a konečne si sadla k sladkej káve s mliekom a pain au chocolat. Mignonette jej vyskočila do lona a začala spokojne priasť, Annabelle ju pohládzala po hodvábnej srsti. Aline, mačky a táto útulná kuchyňa jej budú chýbať – našla tu toľko lásky a šťastia – a pri predstave, že toto všetko opúšťa, sa jej do očí tisli slzy.

„Nebodaj začínaš pochybovať?“ Aline sa načiahla za jej rukou ponad stôl. „Ak áno, ešte je čas to zmeniť, Annabelle.“

Dievčina zažmurkala uslzenými očami a pokrútila hlavou. „Už je prineskoro,“ odvetila, „a v podstate sa na to aj teším. Len si predstav, Aline, aké získam skúsenosti a ako budem o tom všetkom rozprávať svojim deťom a vnukom!“

„To sú pochabé nápady,“ zahundrala Aline, no vzápätí mykla plecom. „Si mladá a ja už príliš stará, aby ma lákali dobrodružstvá. Len buď opatrná, Annabelle. Nezniesla by som, keby sa ti niečo stalo.“

„Budeš mi chýbať, Aline,“ vzdychla Annabelle. „Bola si ku mne taká milá, toľko si mi dala, a chcem, aby si vedela, že som ti naozaj vďačná.“

„S radosťou som ťa prijala do tohto domu, Annabelle, odteraz ho pokladaj za svoj domov.“ Žiarivo sa na ňu usmiala cez slzy a náhlivo si zapálila cigaretu. „Skôr než odídeš, ešte ti musím niečo povedať,“ začala váhavo.

„Tváriš sa veľmi vážne, Aline. Prosím ťa, nerob si o mňa starosti. Budem v poriadku, ver mi. A spolu s Henrim a Etiennom...“

„Práve o Etiennovi som s tebou chcela hovoriť,“ prerušila ju Aline. Dievčina sa zachmúrila a zahniezdila na stoličke, akoby sa jej nesedelo dobre. „Zlatko moje, daj si na Etienna pozor, aby sa z neho nestal tvoj nepriateľ. Veľmi na teba žiarli, že ste si s Henrim takí blízki.“

Annabelle ohúrene zažmurkala. „Prečo si to myslíš?“

„Ako maliarka si všímam to, čo iní nevidia. Síce sa tvári milo a je zábavný, ale ja cítim, že ťa neznáša a zazlieva ti ten vzťah.“

Keď sa Annabelle pokúsila protestovať, gestom ju zarazila. „Je dôležité, aby si si uvedomila, že sú dávni priatelia a spája ich pevné puto. V minulosti spolu všeličo prežili a Baskom v žilách koluje horúca krv. Ženy do ich života prídu a odídu, pre nich je to iba hra – len ďalšie z radu malých dobrodružstiev, ktoré neberú vážne. Je však úplne jasné, že Henri ťa miluje rovnako ako ty jeho, a to ich rozdeľuje.“

„To som si neuvedomila,“ zamrmlala Annabelle, „ale ak je Etienne naozajstný Henriho priateľ, mal by to prijať a zmieriť sa s tým.“

„Etienne myslí iba na seba,“ opovržlivo odsekla Aline. „Je nafúkaný a sebecký, rád sa predvádza pred obecenstvom. On a Henri sú ako dve strany mince – navzájom sa dopĺňajú –, no v hlave nemá miesto pre nikoho iného.“

„Ale to je strašné,“ zhrozila sa Annabelle. „Nemala si mi to hovoriť, Aline. Teraz budem stále napätá.“

„Ó, milá moja, on ti neublíži, ver mi. Len sa bude medzi vás stavať. Na to dám krk. Daj si naňho pozor, len to som ti chcela povedať.“

Annabelle otvorila ústa, no vtom odbili hodiny na kozubovej rímse. „Musím už ísť,“ znervóznela. Zhodila z lona Mignonette, vstala od stola a objala tetu.

„Ďakujem ti, Aline,“ zašepkala jej do navoňaných ryšavých vlasov. „Ďakujem ti za všetko a sľubujem, že na tvoje rady nezabudnem, a len čo sa bude dať, napíšem ti.“ Dlho sa s ňou objímala a vdychovala vôňu gardénií. Dúfala, že spomienky na ňu si v mysli uchová ešte dlho po odchode z tejto svätyne naplnenej láskou. Napokon vzala sieťovku a z kuchyne vyšla do haly. Tam si obliekla plášť, nasadila klobúk, okolo krku si uviazala šatku a zdvihla ruksak z dlážky.

So slzami na krajíčku otvorila predné dvere a vyšla do mrazivého skorého rána. Na schodoch sa obrátila a ešte raz tetu objala. „Ani sa nenazdáš a vrátim sa,“ zachrípnuto jej sľúbila. „Ľúbim ťa, Aline. Veľmi ťa ľúbim.“

V obave, aby neprepukla v plač a neurobila tak zo seba úplného blázna, prehodila si ruksak cez plece a zbehla dolu schodmi. Naposledy klopkala topánkami po dlažbe z mačacích hláv v Stromovej ulici, a keď došla k rohu, za ktorým začínala hlavná ulica, neodolala a ešte raz sa obzrela.

Aline stála na prahu dverí, vlasy jej rozvieval ľadový vietor a šarlátovo-zlatý hodvábny župan sa jej trepotal okolo členkov. Jednou rukou jej poslala vzdušný bozk a vzápätí bola preč, dvere sa zabuchli, iba od okien sa odrážali ranné slnečné lúče.

„Musíme sa poponáhľať,“ súril Henri Etienna, keď prechádzali cez most. „Je príšerná zima, nechcem nechať Annabelle čakať.“

Etienne si napravil popruhy ruksaku na chrbte a pridal do kroku. Rozhodol sa, že sa bude k Annabelle správať milo a bude ignorovať Henriho záujem o ňu. Koniec koncov, utešoval sa, v Tarragone sa ich cesty rozdelia, a tak nemalo význam stratiť kamaráta.

„Tamto je,“ vydýchol si Henri. „No nevyzerá úžasne?“ Ani nepočkal na odpoveď a pobehol dopredu, aby ju zovrel do náručia a vtisol jej dlhý, vášnivý bozk.

Etienne sa na nich silene usmieval a chtiac-nechtiac musel uznať, že dnes ráno Annabelle vyzerá skutočne nádherne. Oči v rozžiarenej tvári jej priam svietili a líca jej pokrýval rumenec. To od vzrušenia a okrem toho je aj riadna zima, pomyslel si mrzuto, ale o to výraznejšie sú tie jej neobyčajné oči.

„Dobré ráno,“ pozdravil ju veselo a letmo pobozkal na ružové líca. „Si pripravená, Annabelle?“

„Jasné,“ zadychčane odvetila, ako sa mocovala s popruhmi ruksaku.

Etienne predbehol Henriho. „Počkaj, pomôžem ti.“ Cítil, aká je napätá, keď jej naprával ruksak na chrbte. „Tak, a je to.“

„Vďaka,“ odvetila. „Už je to lepšie.“

Usmial sa na ňu, v očiach mu zaiskrilo. „Bolo mi potešením, Belle,“ prehodil. „Čaká nás dlhá cesta a pre mňa aj pre Henriho je dôležité, aby si sa cítila pohodlne.“ Ešte raz jej skontroloval popruhy ruksaku. „Nie je ti to príliš ťažké?“

„Nie, ani nie.“

Etienne sa už obracal, keď mu položila ruku na plece. „Uvedomujem si, že som vám na príťaž a kazím vám plány,“ vyhŕkla. „Budem sa snažiť čo najmenej vás zdržiavať.“

Pozrel do jej nádherných očí a pocítil, že podlieha jej šarmu. „Moje drahé dievčatko,“ preskočil mu hlas, „niečo také mi ani na um nezišlo.“ Vzápätí sa spamätal, lebo si všimol, že Annabelle naňho hľadí s istým pobavením. „Obaja sa tešíme, že na tej dlhej a veľmi únavnej ceste budeme mať takú očarujúcu spoločnosť. Ale teraz už poďme, musíme chytiť metro.“

Annabelle uvažovala, či sa Aline nemýlila, keď ju varovala pred Etiennom, pretože sa k nej správal tak milo a pozorne, že počas dvoch zastávok vo vozni metra na Lyonskú stanicu nadobudla pocit, že všetci traja sú kamaráti odjakživa.

Keď z metra vystúpili na rozľahlej stanici, ovalil ich hluk parných rušňov a ampliónov, húfy cestujúcich sa tlačili cez turnikety do mesta a do práce.

Annabelle pevne stískala Henriho ruku, keď sa predierali davom a hľadali príslušné nástupište. Pri kontrole cestovného lístka sa jej zrýchlil tep, a kým našli správny vozeň, držala sa Henriho ako kliešť. Etienne jej pomohol nastúpiť do vlaku, Henri si zasa vzal na starosť jej ruksak. Zakrátko už sedeli na sedadlách, batožinu uloženú na polici nad hlavami. Annabelle bilo srdce ako splašené, vzrušenie z cestovania vysoko prevyšovali obavy, čo ju ešte len čaká.

Poslední pasažieri sa usadili, buchot rad-radom zatváraných dverí znel ako salva z pušiek. Annabelle sedela na krajíčku sedadla, a keď sprievodca konečne zapískal na odchod a veľké železné kolesá vlaku sa rozkrútili, výhľad z okna jej zastreli kúdoly pary a dymu. Pred ňou ako biela, nepopísaná stránka ležala budúcnosť, no Annabelle si uvedomovala, že to je iba prvý krok k dobrodružstvu, na ktoré bude spomínať celý život.

8

Španielsko

Cesta nemala konca-kraja, spríjemňovala ju však nádherná scenéria za oknami vlaku a kamarátska atmosféra medzi cestujúcimi. Na rozdiel od Angličanov sa medzi sebou živo bavili pri fľaši vína, čo si otvorili k jedlu, a delili sa o bagety obložené syrom a šunkou, chutné koláčiky a bonbóny. Po provizórnom obede si niekto otvoril knihu, iný vytiahol karty, podaktorí aj zaspali. Annabelle iba sedela a zasnene sledovala ubiehajúcu krajinu.

Etienne sedel oproti nej so zápisníkom na kolenách a sústreďoval sa na písanie básne, kým Henri vedľa Annabelle ho rýchlymi ťahmi skicoval. Vlak sa s odfukovaním hnal po trati, zastavoval v malých mestečkách aj väčších centrách, napríklad v Orléanse alebo Limoges. Vzrušenie z celého dňa napokon premohlo aj Annabelle, pohodlne sa oprela a zadriemala.

Zobudila sa na akýsi spev s hlavou na Henriho pleci; na ceste boli už takmer desať hodín a blížil sa súmrak. Ospalo zažmurkala, vystrela si chrbát a napila sa osviežujúceho čaju z Alininej termosky, Zo susedného kupé počula po anglicky vyspevovať mladé silné hlasy.

„Hor’sa, hor’sa do Španielska, nech sa ľudia znovu smejú,

Fašistov sa nebojíme, odvšadiaľ ich vyženieme.

Oh là là, oh là là, rio, rio, rio, ha, ha, ha.“

Poslednú strofu vyrevovali s veľkým elánom a nadšeným tlieskaním a dupaním. „Tuším sa dobre zabávajú. Myslíš si, že sú to dobrovoľníci?“

Henri prikývol, ale neusmieval sa. „Idioti,“ zamrmlal. „Ak neprestanú, zatknú ich, len čo vystúpia z vlaku.“

„A to prečo? Nazdávala som sa, že Španieli chcú, aby sme im pomohli v boji!“

„Hovor trochu tichšie,“ zasyčal na ňu Etienne. „Nikdy nevieš, kto načúva, všade okolo nás striehnu špióni.“

„Pravdaže, chcú našu pomoc,“ vysvetľoval Henri, „ale fašistom sa už podarilo obsadiť mnoho miest a dedín. A pátrajú po takých ľuďoch, ako sú tí vedľa, takže čoskoro ich to nadšenie prejde – dostanú sa do riadnej kaše.“

Annabelle si doteraz neuvedomila, že fašisti obsadili už aj francúzske územie. „Čo urobíme, keď nás zastavia?“ robila si starosti.

Henri sa poponáhľal ju upokojiť. „S Etiennom sme vymysleli takú bájku,“ povedal potichu, „a ak ukryješ anglický pas a budeš používať len francúzske doklady totožnosti, nikomu nebudeš podozrivá.“

„Takže akú bájku ste to vymysleli?“

Henri sklopil oči a začervenal sa. „Ideme domov na veľkú rodinnú oslavu a ty si moja snúbenica.“

Ukradomky naňho pozrela a uškrnula sa. „Trošku predbiehaš, však, Henri?“

Líca mu ešte väčšmi stmaveli, načiahol sa za jej rukou. „Na nič iné sme s Etiennom nevedeli prísť. Len si pamätaj, že si Francúzka, a všetko dopadne dobre.“

Zašmátral vo vrecku. „Ale pre každý prípad si nastokni toto.“ Roztvoril ruku a na dlani mu ležal malý strieborný prstienok s jediným červeným granátovým očkom. „Viem, že je lacný, a teraz ani nie je vhodné, aby som ti niečo navrhoval, ale budeš ho nosiť, kým sa to neskončí?“

Annabelle búšilo srdce opreteky, keď si navliekala prstienok na prst. „Och, Henri, budem ho chrániť ako oko v hlave,“ zašepkala a vtisla mu bozk. „Ale keď už bude po všetkom, do ničoho ťa nebudem nútiť. Možno sa tvoje city ku mne zmenia.“

Tváril sa veľmi vážne, keď sa jej zahľadel hlboko do očí. „Ani za milión rokov ťa neprestanem ľúbiť, moja krásna Belle. Navždy budeš v mojom srdci, kým len bude biť.“

Etienne ich uštipačne prerušil. „Prepánajána, vy dvaja, prestaňte konečne s tými hlúposťami a sústreďte sa. Onedlho dorazíme do cieľa a musíme si dať pozor, aby sme nevystúpili z vlaku spolu s tými krikľúňmi. Ak sa hliadka bude domnievať, že k nim patríme, určite nás zastaví a legitimuje.“

„Mohli by nám poslúžiť ako vynikajúci štít,“ tlmene navrhla Annabelle. „Ak počkáme a necháme ich prejsť turniketmi ako prvých, hliadka sa zameria na nich a nás si možno ani nevšimne.“

„Dobrý nápad,“ prekvapene prisvedčil Etienne. „A čo keby si si namiesto klobúka na hlavu radšej uviazala nejakú šatku? Lepšie by si zapadla medzi ostatné ženy.“

„Ak máme dnes v noci prejsť cez vrchy, musím sa niekde prezliecť,“ polohlasne zamrmlala v obave, aby ich rozhovor nepočul aj niekto iný.

„Za Perpignonom určite nájdeme vhodné miesto,“ aj Etienne stíšil hlas.

Annabelle zrazu čosi zišlo na um. „Môžu nás aj prehľadať?“ obrátila sa k Henrimu. „V ruksaku mám injekčné striekačky a morfium.“

„Dobre si ich schovala?“

„Ani nie,“ pripustila. „Sú v bočnom vrecku.“

Etienne okamžite vyskočil a zložil ruksak z police. Po chvíli našiel balíček so striekačkami aj dve škatuľky s ampulkami morfia a zamyslel sa. „Ak ťa zastavia, určite ti prehľadajú ruksak, no pochybujem, že ti urobia aj telesnú prehliadku. Najlepšie bude, ak si ich schováš pod šaty.“

Annabelle prikývla a náhlivo zamierila na toaletu. Príšerne tam páchlo, a keď vlak prechádzal cez výhybky, prudko ňou hegalo. Balíček s injekčnými striekačkami sa jej akurát zmestil do podprsenky pod bavlnené tielko, no škatuľky s morfiom boli priveľké. Nešťastne tam stála a lámala si hlavu, ako ich čo najlepšie schovať – až ju zrazu osvietilo. Obe si vopchala pod horný okraj pančúch, každú za jednu, a presvedčila sa, že jej nemôžu vypadnúť. Mala z toho čudný pocit; opakovala si, že pri sedení si nesmie prekrížiť nohy.

S úsmevom vošla do kupé. „Misia splnená.“ Stiahla si z krku hodvábnu štvorcovú šatku, dala si ju na hlavu a pod bradou zaviazala na uzol. „A je to, pokojne ma môžu skontrolovať.“ Sadla si a už-už by si preložila jednu nohu cez druhú, no včas si spomenula na drahocenný kontraband v pančuchách a prekrížila si iba členky.

„Kam presne si to schovala, Belle?“ spýtal sa Henri a v tmavomodrých očiach mu šibalsky zaiskrilo.

„To nie je tvoja starosť,“ odbila ho žartom.

O pár minút neskôr začal vlak v oblakoch dymu a pary spomaľovať. Bola to konečná, a tak všetci cestujúci vstávali a zhľadúvali si veci. No spev stále pokračoval, a keď Annabelle vystupovala z vlaku, skupinka mladých podgurážených Angličanov mierila k turniketom, kde už čakali ozbrojení vojaci aj zvyčajná železničná stráž.

Všimli si ich aj Henri s Etiennom a po nemom dohovore sa všetci traja zamiešali medzi ostatných cestujúcich, aby ich s tými rebelmi ani náhodou nespájali.

Keď prichádzali k turniketu, Annabelle poplašene tĺklo srdce. Vojaci Angličanov zastavili a spev utíchol. Nenáhlivo, až mučivo pomaly skúmali ich doklady, napokon im kázali odstúpiť nabok, aby ich mohli dôkladnejšie prehľadať. Zachmúrený ozbrojenec netrpezlivo mávol na ďalších, aby rýchlo prešli, a Annabelle, Etiennovi ani Henrimu vôbec nevenoval pozornosť. Prekĺzli okolo neho do rozľahlej staničnej haly a okolo hromady vriec s pieskom von na ulicu.

Annabelle si s úľavou vydýchla. To bolo o vlások. A to sa cesta do Španielska iba začínala. Aké hrôzy ju ešte čakajú? A zvládne to vôbec?

Nervózne kráčala medzi oboma mladíkmi s nepríjemným pocitom, že ich ktosi špehuje spoza každého rohu či z okna, no potom si povedala, že sa musí zbaviť tej paranoje. Pomaly si začala zvykať na nové prostredie. Na prvý pohľad jej Perpignon pripadal ako Bohom zabudnuté mestečko, schúlené na upätí vysokých, snehom pokrytých končiarov Pyrenejí. Pod rýchlo tmavnúcou oblohou jej vrchy naháňali strach a pri predstave, že čoskoro sa cez ne bude plahočiť, jej vyschýnalo v ústach a srdce bilo ako splašené.

„Nie sú také strašné, ako vyzerajú,“ vzal ju za ruku Henri. „Poznáme trasu, ktorá obchádza tie najvyššie vrcholy.“

Prikývla a napravila si popruhy ruksaku, aby zamaskovala svoje obavy. Modlila sa, aby v sebe našla dostatok duševných aj fyzických síl a zvládla pochod cez hrozivo pôsobiace pohorie. Nechcela mladíkov sklamať ani obmedzovať.

„V starom meste je kaviareň, kde môžeme počkať, kým nepadne tma, potom vyrazíme,“ zamrmlal Etienne. Prešli hlavnou ulicou a vnorili sa do labyrintu kľukatých, úzkych uličiek.

Annabelle už dosť vyhladla, a keď si spomenula na jedlo, zaškvŕkalo jej v bruchu. Cestou sa fascinovane obzerala okolo seba. Domy boli staré a v rôznom stupni ošarpanosti, no mnohé omietnuté pastelovými farbami – od broskyňovej a žltej až po zelenú, a rozkonárené kvitnúce bugenviley dodávali tejto chudobnej štvrti takmer exotickú krásu. Maľby a mozaiky na múroch domov svedčili o nájazdoch Maurov, rovnako ako vežičky a kupoly mešity stojacej hneď vedľa chátrajúceho kostola. Annabelle vo vzduchu cítila more, hoci bolo vzdialené niekoľko kilometrov, a spolu s arómou kávy a korenín aj sviežu vôňu borovíc.

V úzkych uličkách starej mestskej štvrte Perpignonu stretali Arabov v bielych splývavých galabijach a mužov tmavej pleti vo vojenských uniformách. Jazyk, ktorým sa medzi sebou rozprávali, znel Annabelle cudzo, a tak sa s otázkou v očiach obrátila k Henrimu.

„Francúzsko a Španielsko sú úzko späté s Alžírskom aj Marokom,“ vysvetľoval, „a ak máme fašistov poraziť, potrebujeme pomoc našich oddielov v zahraničí. Maurovia sú tu už oddávna a jazyk, ktorým hovoria, je zmesou francúzštiny, španielčiny a trochu aj katalánčiny či baskičtiny.“ Usmial sa na ňu. „Je to veľmi životaschopný národ, živí sa ťažbou medi, spracúvaním koží, obchoduje s koreninami a hodvábom; ale zároveň sú to odvážni bojovníci, ktorí nikdy nezradia svoju vlasť.“

Ich hrozivý výzor však Annabelle naháňal strach, a tak sa radšej držala pri Henrim, kým sa predierali davom.

„Sme tu,“ vyhlásil Etienne, keď prišli do akejsi zastrčenej uličky. Pod plátennou strieškou stálo zopár hrdzavých stolov so stoličkami, rošt s dreveným uhlím obsluhoval počerný chlapík, ktorý sa na nich zaškeril a predviedol im chrup so zlatými korunkami. Keď Annabelle ucítila lahodnú vôňu pečeného mäsa a zeleniny napichnutej na ražňoch, ale aj arómu stúpajúcu z veľkého hrnca s korenenou ryžou, šafranom zafarbenou dožlta, napriek všetkým pochybnostiam sa jej v ústach začali zbiehať slinky.

Henri s Etiennom sa s mužom srdečne zvítali ako starí priatelia a hneď s ním zmizli za plentou z vrecoviny, zakrývajúcou vnútrajšok jeho provizórnej kaviarne.

Annabelle sa nepokojne vrtela na stoličke. Uvedomovala si, že pre okoloidúcich mužov je vítaným objektom záujmu – nehanebne si ju premeriavali zvedavými čiernymi očami. Už-už sa chystala pohľadať Henriho, keď sa s Etiennom vynorili spoza plenty. Obaja držali pušku a spoza opaska na nohaviciach im trčali pištole.

„Netvár sa tak zhrozene,“ prehodil Etienne a sadol si. „Museli sme si zaobstarať zbrane, aby sme sa vedeli ubrániť, keby niečo, v tom sa na Aliho vždy dalo spoľahnúť.“

Annabelle zbledla ako stena. „Ubrániť pred čím?“ zalapala po dychu.

„K tomu zrejme nedôjde,“ rýchlo zasiahol Henri, „ale bolo by krajne nerozumné vydať sa do hôr bez zbraní.“ Obe pušky položil na zem a pištoľ si schoval pod bundu. Chytil Annabelle za ruku. „Prosím ťa, Belle, netráp sa. Ochránime ťa.“

Annabelle to chápala, ale stále sa necítila vo svojej koži, keď si predstavila, že v tých hrôzostrašných horách ich môže ktosi prepadnúť. „Určite si o mne myslíš, že som obyčajná hlupaňa,“ zamrmlala, „ale ešte nikdy som nevidela zbraň.“

„Zvykneš si,“ poznamenal Etienne, a už pred nich Ali kládol na stôl misky s jedlom. „Je vojna, Belle, možno uvidíš aj horšie veci než pár pušiek.“

Presviedčala sa, že sa nesmie všetkého báť. Musí sa vzchopiť, vyrovnať sa s tým, kde sa ocitla a do čoho sa pustila. Nadýchla sa lahodnej vône korenenej ryže a pečeného mäsa, ktoré Ali priniesol na stôl spolu s otlčeným čajníkom, kockami cukru v mištičke a tromi malými pohármi. Keď Ali lial do pohárov svetlú, zlatistú tekutinu, stúpala z nej výrazná aróma.

Henri s Etiennom si hodili do úst kocku cukru a napili sa čaju. Ali súhlasne prikyvoval a v širokom úsmeve ukazoval zlaté zuby.

„Tu čaj pijú takto,“ vysvetľoval Henri, keď si všimol Annabellin prekvapený pohľad. „Je jazmínový, a keby si si ho osladila v pohári, zničila by si jeho chuť.“ Uškrnul sa. „Nuž, to aspoň tvrdia Arabi, ale priveľa cukru zasa kazí zuby, ako vidno na našom priateľovi.“

Annabelle sa rozhodla pre čaj bez cukru – veľmi ju osviežil. Bez váhania sa pustila do rozvoniavajúceho jedla. Mäso bolo vláčne, papriky a cibuľové krúžky opečené práve tak akurát, aby nestratili charakteristickú chuť, a ryža sypká, hojne poliata maslom. Po jedle sa znovu napila čaju a so spokojným výdychom sa oprela na stoličke. „Bolo to fantastické,“ zamrmlala.

„Až do zajtra ti to bude musieť stačiť,“ poznamenal Henri a vyškraboval posledné zrnká ryže z misky. „Ak chceš pridať, povedz.“

Annabelle pokrútila hlavou a usmiala sa. Keby ešte prehltla čo len malý kúsok, nebola by schopná chodiť, nieto sa štverať po horách.

Obaja mladíci si zapálili cigaretu a popíjali čaj. Noc bola zamatovo vlahá, vzduchom sa šírili exotické vône. Zažali sa lampáše, svetlo presvitalo za okenicami a dverami domov. Ruch v uličkách utíchol, iba túlavé psy a mačky sa hrabali v odpadkoch a hľadali si čosi pod zub.

„Je čas,“ zamrmlal Henri. Zaplatil účet za jedlo a prehodil pár slov s Alim, zdvihol ruksak a obrátil sa k Annabelle. „Keď sa dostaneme zo starého mesta, pohľadáme pod horami miesto, kde sa budeš môcť prezliecť.“

Aj Etienne sa rozlúčil s priateľským Arabom a všetci traja sa vydali na cestu. Keď dorazili k západnému okraju mesta, rozprestrela sa pred nimi veľká pláň, ktorá siahala až po úpätie dovysoka sa týčiaceho horského masívu s končiarmi poprášenými snehom, trblietajúcim sa v bledom mesačnom svite.

Annabelle nebolo všetko jedno, keď na Henriho radu zašla za hromadu balvanov, aby sa prezliekla. Tráva bola drsná a rástli tam pichľavé kríky, v ktorých sa pokojne mohla ukrývať všelijaká plaziaca sa, hryzúca a štípajúca háveď, no Annabelle zaťala zuby a premohla začínajúcu paniku.

Opatrne vytiahla z pančúch škatuľky morfia a zo záňadria balíček s injekčnými striekačkami, potom si natiahla hrubé nohavice, ponožky, flanelovú košeľu a sveter. Morfium a balíček opäť vložila do bočných vreciek ruksaku, zašnurovala si topánky, pletenú čiapku stiahla na uši a nakoniec si obliekla plášť. Síce si ho nemohla zapnúť, lebo mala na sebe hrubé vrstvy oblečenia, no aj tak ju isto ochráni pred chladom. Napokon zobrala ruksak a vynorila sa spoza balvanov.

Henri jej pomohol vyložiť ruksak na chrbát a vtisol jej letmý bozk. „Musíme prejsť pláňou a dostať sa k horám, kým je mesiac nízko,“ poznamenal a prehodil si popruh pušky cez plece. „Pripravená?“

Keď prikývla, nadhodil si ruksak, úkosom pozrel na Etienna a vykročil.

Terén bol nerovný, museli obchádzať rôzne prekážky – kamene, kľukaté potôčiky a skupinky tŕnistých kríkov, ktoré im bránili v ceste, no Annabelle bola rozhodnutá nezaostávať, a keď si jej oči privykli na šero, čoskoro sa prispôsobila rytmu chôdze oboch mužov. V pevných topánkach sa jej kráčalo pohodlne, takže než dorazili k úpätiu pohoria, ani sa veľmi nezadýchala.

„Môžeme ísť týmto chodníčkom,“ navrhol Henri. „Zavedie nás do horskému priesmyku, nie je až taký strmý a pre Annabelle to bude jednoduchšie.“

„V tom prípade si koledujeme o problémy,“ zasyčal Etienne. „Je to ľahšia trasa, ktorú používajú oddiely dobrovoľníkov, a práve preto ju fašisti strážia. Mali by sme ísť inokade.“

„To Annabelle nezvládne. Tá druhá cesta je príliš strmá a náročná.“

Annabelle hľadela striedavo z jedného na druhého a napokon sa rozhodla. „Etienne má pravdu,“ vyhlásila rázne. „Radšej strmší výstup než padnúť do pasce fašistom.“ Ani nepočkala na ďalšie argumenty, ktoré by mohli vyvolať hádku, a vykročila hore svahom po kľukatej cestičke vedúcej vysoko do hôr.

Po tejto trase kedysi obchodníci hnali kone a mulice naložené tovarom. Krútila sa pomedzi tmavé, rozoklané skaliská, z ktorých sa občas skotúľali nadol menšie kamene.

Annabelle spomalila a pustila pred seba Etienna, aby ich viedol, Henri stúpal mlčky za ňou. Cítila, ako sa jej napínajú svaly na stehnách a lýtkach, v pľúcach ju pálilo a srdce namáhavo búšilo, ale radšej by sa prepadla pod čiernu zem, než by sa priznala, že má panický strach.

Stúpali čoraz vyššie a vyššie, podložie sa im drobilo pod nohami, keď dorazili k povážlivo úzkej skalnej rímse, jedinej stope po pôvodnej ceste.

Annabelle sa ruksakom šúchala o nepoddajnú horskú stenu a pri každom kroku zápasila s udržaním rovnováhy. Neodvažovala sa pozrieť do priepasti pod nohami a sústreďovala sa na každý krok, pretože tu nebolo žiadne lano, ktorým by sa mohli istiť. Stačil jediný chybný pohyb, jediný okamih nepozornosti, a došlo by k tragédii.

Zaťala zuby a zažmurkala, aby zbavila oči štípajúceho potu, a centimeter po centimetri sa posúvala po rímse ďalej. Etienna už pred sebou nevidela, stratil sa jej z dohľadu za vyčnievajúcim skaliskom, ktoré musela obísť aj ona.

„Obráť sa tvárou k bralu, to je jediná možnosť,“ radil jej zozadu Henri. „Zvládneš to, Belle.“

Pomaly sa obrátila tvárou k bralu a začala ohmatávať jeho hladký povrch, usilujúc sa o niečo zachytiť. Končekmi prstov sa zakvačila do úzkej pukliny a pomaličky sa sunula okolo vyčnievajúceho skaliska. Strašne sa bála, že ju ťažký ruksak stiahne do hĺbky. Vzlykajúc a s páliacimi svalmi nôh sa opatrne posúvala ďalej, pod nohami jej škrípali drobné kamienky a s kusmi suchého blata odletúvali dolu do prázdna.

A zrazu bola na druhej strane. Zatvorila oči a oprela sa o čiernu skalnú stenu. Pokúšala sa nabrať dych a ovládnuť tú príšernú, vysiľujúcu paniku, čo sa jej zmocňovala. Tak veľmi sa chvela, až si myslela, že už neurobí ani krok. Z mrákot ju vytrhol až Etiennov drsný hlas.

„Nestoj tam. Už počujem nepriateľské lietadlá. Pohni sa, Belle. Nesmieš nás sklamať.“

Otvorila oči a našla sa nad trhlinou, pod ňou zívala tmavá priepasť. „Nemôžem,“ zajachtala. „Naozaj nemôžem.“

„Tak zomrieš,“ skríkol Etienne. Nahol sa k nej a natiahol ruku. „Je to len jeden krok, Belle. Chyť sa mojej ruky a dôveruj mi.“

Odpútala sa od nekonečnej tmy pod sebou a obzrela sa na Henriho, ktorý sa práve vynáral spoza brala. Počula vzdialený hukot lietadiel a vedela, že nemá na výber. Musí Etienna počúvnuť.

Oblizla si pery, odlepila sa od skalnej steny a zdráhavo sa dotkla jeho ruky. Nasledoval pevný, silný stisk, a skôr než sa spamätala, pristála v jeho náruči na druhej strane. Pritískal si ju, až kým sa neprestala triasť a nestála pevnejšie na nohách. „Výborne,“ zamrmlal. „Odteraz to bude o niečo ľahšie a čoskoro si budeš môcť oddýchnuť.“

Annabelle sledovala, ako sa Henri načiahol za Etiennovou rukou a takmer nonšalantne prekročil trhlinu. Zdalo sa, že na rozdiel od nej sa výšok nebojí.

„Zvládla si to, Belle,“ pochválil ju, „ale musíme sa ponáhľať, aby nás nespozorovali z lietadiel.“

Znovu vyrazili na pochod, tentoraz sa štverali po širšom, vyšliapanom chodníčku. Bol veľmi strmý a Annabelle sa bolestivo napínali lýtkové svaly. So stúpajúcou výškou bol vzduch čoraz redší, dýchala už s väčšou námahou. Už videla snehom pokryté končiare hôr oveľa jasnejšie, tvár jej ovieval ostrý vietor a na tele jej pod vrstvami oblečenia chladol lepkavý pot.

Zrazu Etienne zastal a zdvihol hlavu. „Niekto sa blíži. Rýchlo, rýchlo, nesmú nás tu objaviť.“

„Poďme, poďme,“ zasyčal Henri. „Tu sme príliš na očiach.“ Schmatol Annabelle za ruku a neľútostne ju ťahal ďalej, kým nenarazili na akúsi jaskyňu. Annabelle sa vnútri učupila, lapala po dychu a od hrôzy jej naskočili zimomriavky. Z hĺbky jaskyne sa ozýval šuchot a pišťanie a do nosa jej udrel silný zvierací zápach, až sa jej oči zaliali slzami. Bohvie, čo to tu žije a striehne na ňu v atramentovej tme.

„To sú iba netopiere,“ upokojoval ju Henri. „Tie ti neublížia.“

Annabelle sa pritisla k skale pri vchode do jaskyne, strach z neznámych tvorov potlačila úzkosť z blížiacich sa nepriateľských lietadiel. Vyzrela na nočnú oblohu, hrozivý rev ešte zosilnel, a vtedy ich zbadala: tucet malých, štíhlych strojov lesknúcich sa v mesačnom svite – zoradené v presnej formácii burácali vysoko nad končiarmi hôr a mierili na sever. „Čo sú zač?“

„Talianske bojové stíhačky,“ zamrmlal Henri, „a nie sú samy.“

Vzápätí začula dunivý hukot oveľa ťažších lietadiel a domyslela si, že po stíhačkách zrejme nasledujú bombardéry. Schúlila sa do tieňa jaskyne, a keď jej nad hlavou preleteli vyrušené netopiere, na chrbte jej naskočila husia koža.

„Heinkel stojedenásť,“ zakričal Henri, čupol si k Annabelle a objal ju okolo pása. „Neboj sa, Belle. Tu nás nezbadajú.“

Roztriasla sa od strachu, keď vzduch rozochvel ešte hlbší, ohlušujúci hukot, ozýval sa v celej jaskyni, až sa rozvibrovala zem pod ich nohami. Tucet heinkelov letel tak nízko, až sa krídlami takmer dotýkal končiarov hôr; keď ohlušujúce burácanie dosiahlo neznesiteľné crescendo, Annabelle si zakryla uši a zažmúrila oči.

Po prelete lietadiel nastalo hrobové ticho. Annabelle dlhé minúty zvonilo v hlave, ako sa krčili pri vchode do jaskyne a pozorovali oblohu. Zo západu prileteli ďalšie bombardéry, hneď za nimi s prenikavým kvílením pätnásť bojových stíhačiek v tesnej formácii v tvare písmena V, pripomínajúcej kŕdeľ divých husí.

Otupene sledovali oblohu, a keď usúdili, že už je to bezpečné, vyliezli z jaskyne a pokračovali po úzkej rímse niekdajšej obchodnej trasy.

Annabelle sa medzitým pokúšala spamätať z prvého stretnutia s nepriateľom a neznesiteľného hluku bombardérov, no pohľad na takú obrovskú silu do nej paradoxne vlieval ešte viac odvahy a pevného presvedčenia, že agresora treba za každú cenu poraziť. Hoci bola iba malou čiastočkou v boji za demokraciu, bez akýchkoľvek pochybností vedela, že robí správnu vec.

Chodníček sa po chvíli stratil, štverali sa pomedzi rozoklané skaliská, topánky sa im šmýkali na úlomkoch kameňov a tie sa s lomozom kotúľali do prázdnoty pod nimi. Bola už jedna hodina v noci, keď sa konečne vymotali z ostrých serpentín a otvoril sa pred nimi pohľad na more, trblietajúce sa v mesačnom svite, a na lúč majáka v diaľke.

„To je maják na útesoch Creuského mysu,“ povedal Henri. „Vitaj v Španielsku, Annabelle.“

Napravila si ťažký ruksak, vystierala plecia a snažila sa ignorovať ostrú bolesť v šiji a pálenie presilených svalov nôh. Pláň jej pripomínala tú v Perpignone, za ňou sa črtalo množstvo zálivov a dlhé pieskové jazyky pozdĺž pobrežia, o niečo ďalej obrysy akýchsi ostrovov.

„To sú Baleárske ostrovy,“ vysvetľoval Etienne. „Celá táto oblasť kedysi patrila kráľovi Malorky.“ S úsmevom sa pozrel na Annabelle. „Určite si unavená, ale oddýchneme si až dolu.“

„Spomínal si, že sa máme s niekým stretnúť.“

„To hej, ale až navečer. Neboj sa, Annabelle, je tu plno pekných suchých jaskýň, kde sa môžeme vyspať, a s Henrim sa postaráme, aby sa v nich nevyskytovali žiadni iní obyvatelia.“

Počas zostupu po strmom svahu do údolia Annabelle mlčala. Bola na smrť vyčerpaná, ledva sa vládala hýbať, a sama sebe pripadala ako robot. Snažila sa dodržiavať rytmus pochodu a pohľad upierala vždy len na najbližšiu prekážku. Napriek obrovskej únave ju trápili obavy, či vôbec dokáže zaspať v jaskyni, kde na ňu okrem smradu guána môžu striehnuť ďalšie hrôzy.

K poslednej skalnej rímse nad pláňou dorazili vo chvíli, keď sa obloha nad horizontom začala sfarbovať do perlovosiva a ružova. Bolo tesne po štvrtej ráno, čo znamenalo, že prekročenie Pyrenejí im trvalo takmer dvanásť hodín; no Annabelle, celá šťastná, že to dokázala, prekypovala elánom a napriek nesmiernej únave sa s vervou predierala pomedzi skaliská.

Jej nadšenie vyprchalo, len čo zazrela jaskyňu, a hoci vychádzajúce slnko prezrádzalo, že je pomerne plytká, zdráhala sa vojsť dnu.

„Ty môj hlupáčik,“ nežne ju objal Henri. „Zvládla si hrôzy nepriateľských letiek a lozenie po skalách, a bojíš sa jaskyne.“ Pobozkal ju na čelo. „To nič, s Etiennom ju dôkladne prehľadáme, kým sa uložíš spať.“

Cítila sa trochu ako blázon, keď obaja vošli dnu a po chvíli sa s úškrnom vynorili a ubezpečovali ju, že tam určite nie sú nijaké ľudožrútske beštie ani netopiere. Mdlo sa na nich usmiala, s úľavou sa zviezla na zem a chrbtom oprela o skalu.

Etienne sa uvelebil pri vchode do jaskyne s puškou na kolenách a Henri začal vybaľovať posledné zásoby jedla a pitia. „Oheň si nemôžeme rozložiť,“ vysvetľoval Annabelle. „Z údolia by bolo vidieť dym.“

Na skalnatý povrch rozprestrel šatku a povykladal potraviny. „Chlieb trochu stvrdol, syr a klobásky sa trochu sparili, ale vždy lepšie ako nič,“ vyhlásil.

Annabelle sa začala nepokojne mrviť, pretože si súrne potrebovala vyprázdniť mechúr. „Kde by som si tu mohla... ehm... no vieš... umyť ruky?“

Henri sa uškrnul. „Občas v sebe nezaprieš anglickú výchovu, moja drahá Belle. Ak potrebuješ ísť na záchod, tak prečo to nepovieš rovno?“ Ukázal doľava. „Tamto tečie horská bystrina a okolo rastú husté kríky. Môžeš si tam umývať ruky tak dlho, ako sa ti zachce, a nikto ťa nevyruší.“

Celá zapýrená obišla škeriaceho sa Etienna a o niekoľko minút už stála pri bystrine zurčiacej dolu strmým zrázom, olemovanom hustým krovím a drsnou trávou. Pohľad na vychádzajúce slnko bol taký úchvatný, že jej ani nenapadlo báť sa nejakej hávede, čo by na ňu mohla skočiť, keď si spustí nohavice.

Keď si uľavila, vrátila sa do jaskyne a po nevábnych raňajkách a hrnčeku vlažného čaju z termosky si ľahla na rozprestretý plášť, hlavu si podložila ruksakom a okamžite jej klesli viečka.

Zobudila sa na zvláštne vtáčie trilkovanie, a keď otvorila oči, pomyslela si, že asi spala dlho, pretože slnko sa už klonilo k západu a jaskyňa sa ponárala do hlbokého tieňa. Ponaťahovala si stuhnuté, studené končatiny a trochu si pomasírovala boľavé nohy. Na skalnatom povrchu sa neležalo práve najpohodlnejšie, no bola taká unavená, že jej to neprekážalo.

Podišla k vchodu do jaskyne a zistila, že ju nezobudil vtáčí spev, ale Henriho popiskovanie a trilkovanie. Mladík čupiačky ďalekohľadom ostražito pozoroval čosi dolu. Keď jej topánky zaškrípali na kamienkoch, prudko sa zvrtol a varovne si pritisol prst na pery.

Annabelle zmeravela a prikrčila sa v tieni. Nebodaj ich vypátrali fašisti? A kde je Etienne?

Henri si priložil dlane k ústam a ticho zapískal ako vtáčie mláďa v hniezde. Ozvala sa rovnaká odpoveď, vzápätí sa spoza jaskyne vynorila tmavá hlava a za ňou dlhé, chudé telo. „Hola, Henri,“ pozdravil muž a na opálenej tvári mu zasvietil široký úsmev.

Srdečne sa objali, s nadšením sa búchali po chrbte a smiali na celé kolo. Pokojne by mohli byť aj bratia, mali rovnaké čierne vlasy a olivovú pokožku, ten istý výrazný nos, vysoké lícne kosti a energickú bradu.

Annabelle sa pokúšala pochytiť, čo hovoria, ale len veľmi málo sa to podobalo španielčine, ktorú sa učila zo slovníka, a tak si domyslela, že pôjde o nárečie.

Vtom odkiaľsi prikvitol aj Etienne a s ním starší zavalitý chlap, tvár mal zbrázdenú ako okolité skaliská. Rovnako ako jeho spoločník mal na sebe sedliacky odev z hrubého kepru a v ruke niesol pušku. Na širokom hrudníku sa mu vynímali prekrížené nábojové pásy a spoza opasku mu vytŕčalo zopár pištolí.

Znovu nasledovalo veselé búchanie po chrbte, potom sa Henri obrátil k Annabelle. „To sú Joaquim a Pablo. Postarajú sa, aby si sa dostala do Tarragony a my do Albacete.“

Annabelle podala staršiemu chlapovi ruku. Bola drsná a mozoľnatá, ale teplá, s pevným stiskom. Aj Joaquim mal teplú a pevnú dlaň, no očividne nezvykol tak ťažko pracovať. Nedôverčivo sa na ňu zahľadel. „Tak vy zdravotná sestra,“ oslovil ju lámanou angličtinou. „To je dobre, že pomôžete. Veľmi potrebujeme, mnoho ranených.“

„Ako dlho potrvá cesta do nemocnice v Tarragone?“

Nedbanlivo mykol plecom a v širokom úsmeve predviedol dokonalý, oslnivobiely chrup. „Ak nerobiť problémy fascisti, asi tri hodiny.“

Zdalo sa jej to strašne málo, pretože jej bola vzácna každá minúta strávená s Henrim. Ukradomky naňho pozrela a mala dojem, že myslí na to isté. Lenže na nejaké rozhovory už nezostal čas, Etienne balil posledné zvyšky jedla do ruksakov a Henri si vzal na starosť pušky.

Vrátila sa do jaskyne po ruksak. Ako si obliekala plášť, zrazu zatúžila po zvyšku čaju v termoske a zvažovala, či to stihne, kým vyrazia.

„Poďme, poďme. Musíme sa rýchlo dostať dolu, kým fascisti neobjavia kone,“ netrpezlivo ich súril Pablo.

Annabelle vyrozumela, že sa hovorí o koňoch, a chuť na čaj ju prešla. „Kone? Ale ja neviem jazdiť,“ vyplašene šepla Henrimu.

„Tak sa to budeš musieť naučiť, moja milovaná,“ odvetil, chytil ju za ruku a pomáhal jej dolu strmým zrázom. „Auto by bolo riskantné, kone sú tichšie.“

„Znamená to, že až do Tarrragony pôjdeme na koňoch?“ vyzvedala ustrašene. „Ako je to ďaleko?“

„Asi stošesťdesiat kilometrov,“ uškrnul sa. „Neboj sa, iba žartujem. Najprv pôjdeme na koňoch a potom na nákladiaku.“

Srdce jej bilo ako zvon, keď si predstavila, čo ju čaká, a modlila sa, aby z koňa nespadla a nestrápnila sa. O koňoch nevedela nič, len že sú veľké a naháňajú jej strach.

V údolí postávala skupinka dlhosrstých zaprášených koní, uviazaných o stromy, s kopytami obalenými vrecovinou. Annabellina sebadôvera klesla na bod mrazu. Pôsobili neskrotne, boli svalnaté a silné – presne ako ich majitelia, pomyslela si nevdojak.

Niektoré mali na chrbte náklad, iné boli osedlané a niesli iba vaky s vodou a rezervné pušky. Keď sa obaja Španieli vyšvihli do sediel a chytili opraty, kone začali strečkovať a odfrkovať.

Annabelle bola v úzkych. Nemala ani potuchy, ako sa na koňa vysadá.

„Ľavú nohu vlož do strmeňa a chyť sa hrušky sedla, pomôžem ti vysadnúť,“ radil jej Henri. „Keď už budeš v sedle, stisni boky koňa kolenami a nepúšťaj opraty. Tieto kone pôjdu pekne jeden za druhým, ty nemusíš robiť nič.“

Annabelle vložila nohu do strmeňa a chytila sa sedlovej hrušky. Skôr než sa spamätala, Henri ju vyhodil do celkom pohodlného sedla a podal jej opraty. Annabelle uprene hľadela ponad hlavu zvieraťa a stískala mu kolenami boky. Keby spadla, bolo by to z poriadnej výšky a zem bola tvrdá ako kremeň, porastená kaktusmi a posiata ostrými kameňmi.

Kôň sa pod ňou začal nervózne vrtieť a potriasať hlavou, zrejme pochopil, že na ňom sedí absolútny začiatočník, a Annabelle stisla kolená pevnejšie. „Trochu ich povoľ,“ vystríhal ju Henri, vysadajúc na koňa. „Inak si bude myslieť, že chceš, aby cválal.“

Rýchlo uvoľnila stisk a pokúšala sa pevne usadiť v sedle, presne ako to videla u dám z vyššej spoločnosti v londýnskom Hyde Parku. Vtedy sa jej to zdalo celkom ľahké. Začínala ľutovať, že nechodila na lekcie jazdenia, na ktoré ju pred mnohými rokmi nahovárala jej matka. Na to však už bolo neskoro a v najbližších hodinách sa mohla spoliehať iba ak na Boha a vlastnú schopnosť udržať sa v sedle.

Pablo na peknom hnedákovi vyrazil z húštiny ako prvý, Etienne hneď za ním. Henri zacmukal na Annabellinho koňa, aby sa rozhýbal, a nasledoval ich na svojom koni, zadný voj predstavoval Joaquim.

Annabelle bola napätá ako husľová struna, pokúšala sa prispôsobiť zvláštnej, kolísavej chôdzi koňa; až keď konečne vyšli spod stromov do ohnivej žiary zapadajúceho slnka, začala sa upokojovať a vnímať okolitú krajinu.

V diaľke sa trblietalo Stredozemné more a na pláni pred nimi sa medzi roztrúsenými kamennými domčekmi pásli kozy, ovce a dobytok. Obloha bola nedozerná, nekonečný obzor pretínali ružové a oranžové stuhy zapadajúceho slnka.

Mlčky postupovali ďalej, konské kopytá obalené vrecovinou nevydávali na skalnatom teréne takmer nijaký zvuk a Annabelle sa už cítila oveľa istejšie. Znenazdania sa im nad hlavami ozval známy hukot lietadiel.

Annabellin kôň akoby pochopil, že sa treba niekam schovať, zrýchlil krok, aby dobehol ostatné kone, klusajúce k skupinke stromov a kríkov. Dievčina sa ho držala ako kliešť, stískala mu kolenami boky a nadskakovala mu na chrbte; keď zviera napokon prudko zastalo, nemotorne sa zviezla zo sedla na zem.

Postrehla pobavený úškrn Španielov a tvár jej zaliala červeň. Hanbila sa, že sa celá zadychčaná a špinavá tak rozpleštila.

Henri zoskočil z koňa, zdvihol ju do náručia a odniesol pod stromy. „Si v poriadku, nestalo sa ti nič?“ ustarostene sa vypytoval.

„Utrpela iba moja hrdosť,“ odsekla, ako sa oprašovala a snažila ignorovať boľavý zadok, ktorý si to odniesol najviac.

Na nič iné už nezostal čas, s koňmi sa museli ukryť pod stromy, lebo nad hlavou im už kvílila prvá vlna stíhačiek. Aj teraz ich nasledovalo aspoň pol tucta heinkelov, za nimi ťažšie junkery a nakoniec bojová eskorta v tesnej formácii.

Pablo si opovržlivo odpľul a zaťatou päsťou pohrozil miznúcim lietadlám, Joaquim si čosi hundral popod nos. Annabelle nepotrebovala vedieť po španielsky, aby pochopila, že z duše nenávidia fašistického nepriateľa, čo pustoší ich krajinu.

Keď sa presvedčili, že vzduch je čistý, opäť jej pomohli do sedla a v šere súmraku pokračovali smerom na juh. Annabelle sa ako-tak upokojila, a keby ju zo štverania sa po horách neboleli svaly na nohách a najnovšie zadok, vcelku by sa jej putovanie neporušenou prírodou po sotva badateľných cestách, ktoré občas pretínal nejaký ten potôčik, páčilo.

Konečne dorazili k akejsi opustenej dedine. Pablo s Joaquimom šli zistiť, či tam na nich náhodou nestriehnu fašisti. Kým Španieli prehľadávali zákutia dediny, Annabelle si všimla, že vonkajší ochranný múr je zničený a z kamenných domčekov zostali len ruiny, vystavené napospas prírodným živlom rovnako ako zvyšky dedinského kostola a trhoviska na námestí. Okolitá poľnohospodárska pôda, ktorá kedysi dedinčanov živila, zarástla burinou a bodliakmi.

„Fašisti to tu zbombardovali,“ vysvetľoval Etienne. „Tých, čo nezahynuli pri náletoch, povraždili, lebo podporovali republikánov. Nikoho neušetrili, ani ženy či deti.“

Annabelle prišlo až zle pri pomyslení na také barbarstvo. Keď sa muži vrátili z prieskumu, unavene skĺzla z konského chrbta a ponaťahovala si boľavú chrbticu. Celé stáročia dejepisci zaznamenávali kruté, nehumánne činy ľudstva, od búrskych vojen v Afrike až po konflikty v Indii a na Kryme, no jeho smäd po krvi neukojila ani svetová vojna, tak prečo by táto vojna mala byť iná?

„Ako to zvládaš?“ vyzvedal Henri a do plechového hrnčeka nalial vodu z koženého vaku, zaveseného na sedle.

Napila sa teplej, kožou napáchnutej vody a znechutene sa zmŕštila, no bola taká smädná, že jej to bolo jedno. Potrebovala si spláchnuť prach v hrdle. „Lepšie, ako som si myslela,“ odvetila už osviežená. „Ako je to ešte ďaleko?“

Objal ju okolo pliec. „Onedlho po nás príde nákladiak,“ utešoval ju.

Obrátila sa k nemu a pozrela mu do tváre. „Sľúb mi, že nebudeš vyvádzať nijaké hlúposti,“ prosila ho. „Nerob zo seba hrdinu, nie aby ťa zranili alebo zabili. Nezniesla by som to.“

Pritiahol si ju a bradu si položil na jej temeno. „Nemienim sa dať zabiť či zraniť,“ prehodil. „A keď sa to všetko skončí a znovu sa stretneme, vyberieme sa na Pont Neuf a budem od teba chcieť ten bozk.“

„Musíme si pohnúť,“ vyrušil ich Etienne. „Do Tarragony je to ešte hodina a ďalšie tri do Albacete.“

Henri vtisol Annabelle vášnivý bozk. „Ľúbim ťa, Belle. Stále to maj na pamäti,“ zadrhol sa mu hlas.

Nemo prikývla, od dojatia nevládala ani prehovoriť. Letmo ho pobozkala na líce a rýchlo sa odvrátila. Obaja sa pripojili k ostatným, čo už na nich čakali pri zhrdzavenom, zaprášenom nákladiaku, ktorý vyzeral, že nezvládne ani pár metrov cez dedinu, nieto tristodvadsať kilometrov do Albacete.

Pablo odohnal kone od napájacieho žľabu a na jedného z nich vysadol, ostatné pozväzoval opratami. Odvedie ich na predmestie Tarragony a nechá ich tam, potom sa k nim pripojí na ceste do Albacete. Etienne sa už vyšplhal do kabíny auta k Joaquimovi, ktorý sedel za volantom, a Henri rýchlo pomohol Annabelle vyškriabať sa na zadné sedadlo.

Napriek neskorej hodine a chladnej noci bol vzduch v kabíne rozhorúčený, pretože nákladiak stál celý deň na slnku, a keď Joaquim naštartoval a vyrazil, pootvárali všetky okná. Auto bolo síce staré a celé zhrdzavené, no starostlivo udržiavaný motor fungoval na jednotku.

Annabelle držala Henriho za ruku, auto nadskakovalo a hrkotalo po nerovnom teréne, prevodovka škrípala a motor kvílil, keď prechádzali cez kopce západne od Barcelony. Videli ohnivú žiaru na miestach nepriateľského útoku a počuli vzdialený hukot mnohých lietadiel; no Joaquim sa v týchto končinách vyznal a držal sa s nákladiakom bokom od dedín, kde by mohli naraziť na nepriateľské hliadky; vyhýbal sa aj husto zalesneným oblastiam, tam by boli priveľmi nápadní.

Henri objal Annabelle okolo pliec a pritisol si ju k sebe. Auto spomaľovalo a Pablo s koňmi sa stratil v divočine.

„Cestná kontrola,“ zamrmlal Etienne. „Od každého si budú pýtať papiere, ale ak je Tarragona ešte v rukách republikánov, radšej im povedz pravdu, Annabelle.“

Nákladiak za škrípania bŕzd zastal, muž v uniforme prestrčil hlaveň pušky cez okno na strane spolujazdca a jeho kolega ich požiadal, aby sa legitimovali. Nehybne sedeli, celí napätí, kým vojaci prísne vypočúvali Joaquima, a keď mu konečne doklady vrátili a zdvihli rampu, s úľavou si vydýchli.

Viezli sa po takmer prázdnych uliciach Tarragony, až napokon zabočili do veľkej brány stráženej vojakmi a obloženej vrecami s pieskom. Boli v nemocnici.

Len čo nákladiak s trhnutím zastal pod schodmi, Annabelle sa ustarostene obrátila k Henrimu. „Dávaj si na seba pozor, láska moja,“ chvatne mu zašepkala, „a modlime sa, aby sme sa čoskoro znovu uvideli.“

„Pamätaj si, že ťa ľúbim,“ prízvukoval jej Henri. Etienne medzitým zoskočil z kabíny na zem a načiahol sa za jej ruksakom. V rýchlosti Henriho pobozkala a Etienna vrúcne objala. „Ďakujem ti, si skutočný kamarát, mal si so mnou trpezlivosť. Dávaj si na seba pozor.“

„Uvidíme sa v Paríži,“ prehodil veselo.

Sledovala ho, ako sa štverá späť do auta a búcha dverami. Joaquim na ňu žmurkol, zošliapol plynový pedál a než sa stihla spamätať, nákladiak bol preč.

Potlačila slzy, čo sa jej tisli do očí, prehodila si ruksak cez plece a vyšla hore schodmi ku vchodu. Všimla si, že na stenách a stĺpoch budovy zívajú diery po guľkách a mínometnej paľbe, no mramorová dlážka sa blýskala a spoza vyrezávaných dverí na konci chodby počula množstvo hlasov.

Zaváhala, no po chvíli vykročila k dverám. Keď do nich strčila, ovalil ju krik a nárek – na matracoch, dekách a nosidlách, rozložených po celej miestnosti, sa tlačili ranení muži, ženy aj deti. Sestričky behali hore-dolu, dobrovoľníci nosili nočníky a uteráky, odstraňovali krv aj zvratky, lekári vyšetrovali pacientov.

„Vitaj, zlatko. Prišla si nám pomoct?“

Annabelle sa zadívala na mladé dievča so svetlomodrými očami, pehavým noštekom a huncútskym úsmevom. Spod čepca dobrovoľnej sestry sa jej drala záplava ryšavých vlasov, zásteru mala postriekanú krvou.

„Volám sa Annabelle Blaková,“ predstavila sa zvýšeným hlasom, aby prehlušila stonajúcich mužov a nariekajúce ženy. „Som z Londýna.“

„Dúfam, že si ozajstná sestrička, a né jedna z tých primadon, čo vyzírajú, že zedli šecku múdrost sveta, ale sú naništ,“ škerilo sa dievča.

„Pracovala som v Nemocnici svätého Swithina ako sálová sestra,“ hrdo oznámila Annabelle.

„Tak fajn, daj si dolu kabát a umy si ruky. Nemožeme tu len tak postávat, víš, po bombardovaní máme vela ranených.“

„Kto tu šéfuje?“ spytovala sa Annabelle, zatiaľ čo si odkladala ruksak a vyzliekala plášť. Rýchlo podišla k lavóru s vodou a začala si drhnúť ufúľané ruky aj predlaktia.

„A pánboh ví. Šeckých nás stále presúvajú z místa na místo, nikdo si neni ničím istý. Ale možeš íst za doktorom Quemadom. On je tu hlavný chirurg.“ Dievča mávlo smerom k vysokému, počernému mužovi okolo štyridsiatky, ktorý sa veľmi ponášal na Joaquima.

„Hovorí po anglicky?“ zaujímala sa Annabelle.

„Lepšie jak ja,“ unavene sa usmialo dievča. „Jasnačka, je Španiel, ale narodil sa v Amerike.“ Prestúpila z nohy na nohu a sklopila oči na kôpku uterákov, čo držala v náručí. „Očúvaj, musím už íst. Mimochodom, volám sa Sal. Sal Piperová.“

„Teší ma, Sal, a ďakujem ti za pomoc.“

Keď malá jazyčnica z periférie Londýna odbehla s uterákmi preč, Annabelle si dôkladne poutierala ruky a horko-ťažko sa predrala k doktorovi. „Prepáčte, pane,“ oslovila ho. „Som zdravotná sestra Blaková a prišla som sa spýtať, kde mám začať.“

Lekár zdvihol pohľad od hlbokej rany v pacientovom hrudníku a uprel na ňu čokoládovohnedé oči obrúbené hustými mihalnicami. Keď sa na ňu usmial, zablysli sa mu biele zuby a v kútikoch očí sa objavili drobné vrásky – hneď vyzeral milšie. „Povedal by som, že prichádzate rovno z boja,“ poznamenal s americkým prízvukom a pohľadom blúdil od jej neforemných topánok až k prachom pokrytým vlasom a ufúľanej tvári. „Ste si istá, že ste schopná hneď sa pustiť do práce?“

„Zvládla som pochod cez Pyreneje, spala v jaskyni; prvýkrát v živote som sedela na koni a sem ma doviezli na starom rozheganom nákladiaku. Po tomto všetkom ma nič nemôže zastaviť. Oddychovať môžem neskôr.“

Zasmial sa. „Tak teda vitajte v našom blázinci, sestra Blaková,“ srdečne jej potriasol ruku. „Potrebujeme mladé ženy, ako ste vy. Choďte si pohľadať nejakú zásteru, aby ste mohli previazať túto ranu. Čoskoro zistíte, ako to tu funguje.“

Také milé privítanie ju potešilo a utvrdilo v presvedčení, že ju tu chcú a potrebujú, a tak zahnala ľútosť za Henrim a šla sa prezliecť do pracovnej rovnošaty.

9

Apríl 1937

George mal niekoľko uplynulých mesiacov toľko práce, že nevedel, kam skôr skočiť, no podarilo sa mu horné poschodie veľkého domu prenajať dvom medikom, a tak znížiť náklady na jeho prevádzku. Zapísal sa do golfového klubu, a keď mu to dovoľoval čas, znovu začal hrať ragby. Okrem toho vypracoval a presadil harmonogram služieb všetkých lekárov ordinujúcich v Dartforde, aby bol vždy niekto k dispozícii a on mal aspoň jeden víkend v mesiaci voľno. Golf ho udržiaval v psychickej pohode a z ragby mal modriny po celom tele, no táto agresívna hra naňho pôsobila očisťujúco a tešilo ho, že aj v tridsiatke je stále natoľko fit, aby mohol hrať v prednej línii.

Až na to, že mu veľmi chýbala Annabelle a nijako sa to nezmierňovalo, v jeho novom živote sa neobjavil ani mráčik. Felicity Jenkinsová bola výkonná a pacienti ju mali radi – hoci mu tvrdošijne nosila jedlo v kastrólikoch a mliečne pudingy, ktoré George zvyčajne posunul svojim podnájomníkom. Mal dojem, že si oňho robí starosti, či sa poriadne stravuje – a to isté si zrejme mysleli aj ambulantná sestra, pôrodná babica alebo niektoré jeho pacientky, lebo mu príležitostne podstrkovali torty, koláče, sušienky a nákypy. Zistil, že staromládenectvo je len na oštaru, a keby nechodil na golf a občas si nezahral ragby, zaguľatil by sa až strach.

S kritickým pohľadom sa postavil pred zrkadlo a potľapkal si zatiaľ ploché brucho. Okolo krku si uviazal klubovú ragbyovú kravatu, tmavé vlasy si začesal dozadu a obliekol si tvídové sako, ktoré mu na širokých pleciach perfektne sedelo. Nebol veľmi vysoký, ale pevne stavaný a v prednej línii užitočný, rovnako ako kedysi jeho otec. A hoci vôbec nebol namyslený, povedal si, že vlastne vyzerá celkom dobre. Uveličený vyšiel z izby a pobral sa dolu schodmi do obývačky, kde sa zastavil po fajku a zápalky. Náhlivo zamieril k predným dverám, aby neprišiel do klubu na slávnostný výročný obed neskoro.

Na rohožke pred dverami ležal list, a keď ho zdvihol, videl, že je od Annabelle. Obed v klube okamžite pustil z hlavy a odniesol obálku do kuchyne. Spomenul si na iné, v náhlivosti písané listy, čo od nej dostal. Hoci jej ten útek ešte vždy zazlieval – a najmä ho hnevalo, že sa odchodom do Španielska vystavila nebezpečenstvu –, musel obdivovať jej odvahu. Len máloktorá žena by sa odhodlala takto riskovať, aby ukázala, čo v nej je, no Annabelle sa v tom priam vyžívala.

Z obálky vytiahol tenké, pokrčené papiere a všimol si dátum. Annabelle mu ten list napísala už pred tromi mesiacmi, a nie z Tarragony, ale z mesta Cañete, asi stodesať kilometrov severne od Valencie. Začal čítať.

15. februára

Môj najdrahší George,

píšem Ti v rýchlosti, pretože nás opäť budú evakuovať a presúvať niekam inam a neviem, kedy budem mať čas znovu Ti napísať. Nepriateľské lietadlá nás ustavične bombardujú a podľa všetkého sa fašisti vyslovene zameriavajú na nemocnice a dediny lojálne voči republikánom. Vzhľadom na množstvo bômb, čo už zhodili, je až prekvapujúce, že nenapáchali väčšie škody, ale keď podniknú kobercové nálety, nikto nebude v bezpečí.

Pred časom na nás útočila talianska divízia, a hoci ju republikánska armáda odrazila, povráva sa o ďalšom väčšom útoku Francových fanatických nacionalistov, ktorí nezmyselne pustošia mestá a zúrivo rabujú.

Dnes sme celý deň balili a organizovali prevoz ťažšie ranených pacientov do inej nemocnice. Zopár pacientov, čo na tom boli lepšie, sme prepustili, ale ešte zostalo mnoho tých, čo sa budú s nami tlačiť v sanitkách, ktoré Rafael Quemada horko-ťažko vyžobral, vypožičal si alebo jednoducho ukradol americkým zdravotníkom – očividne sú oveľa lepšie vybavení než my.

Bombardovanie vyhnalo z podzemia potkany, obťažujú nás väčšmi ako predtým. Voči otráveným návnadám sú zrejme imúnne a kradnú alebo znehodnocujú aj to málo potravín, čo nám zostalo. Žijeme o ryži, chlebe a mandliach, varíme si zvláštnu zmes čaju s kávou – mlieko ani cukor nemáme –, ale aspoň dostaneme niečo teplé do žalúdka.

Neprestajne tu prší, od večného vlhka nám už začína plesnivieť oblečenie. Obklopuje nás more blata a môžeme sa iba modliť, aby to sanitky zvládli a odviezli nás odtiaľto. Musím už ísť. Dokončím to neskôr.

S láskou ako vždy

Annabelle

George si mohol iba predstavovať útrapy a hrôzy, akým je Annabelle vystavená, to ju však nedeptalo a v pohode prežila riskantný útek z Cañete, pretože jej list mal pokračovanie.

26. februára

Aragonská provincia

Museli sme sa rozlúčiť s naším milovaným Rafaelom Quemadom, prevelili ho k americkej jednotke neďaleko Madridu, a veru si ťažko zvykáme na jeho nástupcu, arogantného Angličana menom Cyril Beecham. No akýkoľvek chirurg je lepší než nijaký, a nazdávam sa, že mu čoskoro spadne hrebienok, keď sa opäť začnú nálety a budú pribúdať ranení.

Už asi desať dní sa nachádzame v misijnej nemocnici v Santa Rose, bola však vo veľmi zlom stave, takže veľa času sme strávili upratovaním a opravami, aby sme pre našich pacientov dali do poriadku aspoň dve izby. Aj tak nedokážeme udržať sterilnú čistotu v operačnej sále, a tak Beecham musí operovať pod čerstvo vypratými plachtami, ktoré natiahneme nad operačný stôl ako stan.

Vodu si musíme prevárať, aby sa dala piť, a ručne perieme všetku bielizeň aj obväzy, ktoré sa ešte dajú použiť. Po dlhom dni na oddelení to človeku príde zaťažko, ale nejako to zvládame. Máme len zopár lôžok, ale podarilo sa nám objaviť miestneho stolára, ktorý priam geniálne dokáže využiť akékoľvek kúsky dreva, čo nájde, a máme aj kláty, na ktoré sa dajú lôžka položiť, kladky, nosidlá, lepenkové podložky a kadečo iné, čo uľahčuje život našim úbohým pacientom.

Staráme sa o civilistov aj vojakov. Poviem Ti, George, barbarstvo páchané na nevinných ženách a deťoch ma totálne šokovalo. Videla som tu strašné veci, no jedinou možnosťou, ako to všetko vydržať, je nepoľavovať v práci a všemožne sa snažiť zmierniť utrpenie pacientov. Nedá mi, aby som nepochválila dobrovoľné sestry, sú v jednom kole a ani slovkom sa neposťažujú, že musia robiť tie najšpinavšie, najpodradnejšie práce. Najmä malá Sal Piperová, pochádza z East Endu, je také naše slniečko, a bez ohľadu na to, aký ťažký sme mali deň, vždy nám vie vyčariť na tvári úsmev.

Prenikajú k nám zvesti o príšerných bojoch na severe medzi nacionalistami a interbrigadistami. Bojuje sa už celé dni, no zatiaľ nezískala prevahu ani jedna zo strán; straty na životoch sú obrovské, a tak so strachom čakám na správy od Henriho, Etienna, Bertrama a Arthura. Lenže, ako si istotne vieš predstaviť, spojenie je problematické a rozčuľujúco pomalé. Naposledy v januári som dostala krátky lístok od Henriho, z ktorého som sa veľa nedozvedela.

Mám však aj dobré správy. Konečne sa mi ozvala Caroline. Pracuje v poľnej nemocnici neďaleko Albacete. Ako sa dalo čakať, nepodlieha natoľko depresiám ako my ostatní, pretože sa dostala medzi amerických zdravotníkov, a až na zvyčajný nedostatok kvalitného jedla zrejme nemajú problémy s dodávkami nevyhnutných liekov a zdravotníckeho materiálu. Prechovávam nádej, že sa nám azda pošťastí byť v tom istom čase na tom istom mieste, ale náš osud závisí od našich nadriadených a nepriateľských útokov, a tak pochybujem, že sa to niekedy uskutoční. V čase, keď som dostala jej list, boli jej bratia Arthur a Bertram ešte živí a zdraví, čomu som sa veľmi potešila, a ich rodičia sú skalopevne presvedčení, že všetci vyviaznu z tej strašnej vojny so zdravou kožou.

Chcem Ťa ubezpečiť, George, že napriek všetkým útrapám a hrôzam som šťastná. Beriem to ako poslanie a mám pocit, že konečne niečo znamenám a nech už mi budúcnosť prinesie čokoľvek, dostala som šancu robiť to, na čo som na tomto svete.

Dúfam, že si sa v novom dome už udomácnil. Z Tvojich listov – keď ku mne konečne doputujú – mám dojem, že je priam úžasný, a často si predstavujem, ako za pekného letného dňa sedím v Tvojej nádhernej záhrade nad miskou jahôd so šľahačkou! Och, aký sme len mali jednoduchý život, chodievali sme do parku na piknik, sedávali sme na deke v sviežej zelenej tráve – tak strašne mi v tejto vyprahnutej, červeným prachom pokrytej krajine chýba naša jar! Keď mi je najhoršie, spomienky na spoločne strávené chvíle ma vždy vzpružia.

Počujem prichádzať nákladiaky, musím už ísť. Dokončím to neskôr.

George sa potešil spomienkam na ich spoločné chvíle, stále mu boli drahé. Obrátil stránku v nádeji, že tam nostalgické spomínanie bude pokračovať, no objavil iba posledný, slzami skropený odsek.

Dorazili nákladiaky z frontovej línie. Niekoľko ranených cestou zomrelo, iní žili aspoň dovtedy, kým sme im vymyli rany a poskytli útechu. Dnes o druhej v noci v mojom náručí naposledy vydýchol môj drahý priateľ z detstva Arthur Howden. Puká mi srdce nielen nad touto veľkou stratou, ale aj nad tým, aký nesmierny zármutok to prinesie jeho rodičom a súrodencom.

S hlbokým smútkom

Annabelle

Júnové slnko neľútostne pražilo, horúci prach vnikal do každého póru a upchával hrdlo, oči aj uši. Etienne bol taký vyčerpaný, že zo seba nedokázal vydolovať ani toľko energie, aby položil pero na papier. Horúčava, všadeprítomný prach a veľké mračná otravných čiernych múch ho privádzali do šialenstva, ako ležal v plytkej skalnej rozsadline vedľa Henriho a nechal tie hnusoby, nech si po ňom lozia.

Obaja boli špinaví až hrôza, celé dni sa nemali kde umyť, boľavé oči im slzili, viečka mali zapálené od slnka a prachu. Už nevnímali zápach vlastných tiel, rovnako ako smrad z rozkladajúcich sa mŕtvol kamarátov ležiacich obďaleč či dotieravý hmyz.

Urputné boje v okolí dedinky severovýchodne od Madridu trvali už celé dni. Henri s Etiennom na to neboli dosť pripravení ani po troch týždňoch tvrdého výcviku. Iba pár dní po ukončení výcviku zažili krst ohňom a posledných šesť mesiacov, s malou prestávkou, to božie dopustenie neustávalo.

Keď fašisti zbombardovali Guernicu a takmer kompletne ju zrovnali so zemou, v oboch mladíkoch ešte väčšmi zosilnelo odhodlanie poraziť nepriateľa za každú cenu. Guernica predstavovala srdce baskického ľudu, a hoci ich vlastné rodiny sa v ten osudný pondelok nevybrali na trh, mnohí ich susedia tak urobili; počet obetí sa stále zvyšoval – ranení umierali a zdravotníci z rozvalín vyťahovali ďalšie telá.

Malá roľnícka obec, ktorú sa revolucionári snažili obsadiť, bola prakticky zničená, keď ju zabrali spojené oddiely marockej fašistickej frakcie a španielskych legionárov. Interbrigáda sa pridala k Thälmannovej brigáde, pozostávajúcej z francúzskych a kanadských dobrovoľníkov, a spolu sa pokúšali dedinu oslobodiť a zachrániť jej obyvateľov. Bojové stíhačky ich však ustavične ostreľovali, heinkely na nich púšťali bomby a na kostolnej veži sa ukrýval snajper s guľometom, pripravený rozstrieľať ich na franforce, keby čo len na chvíľku vystrčili hlavu nad skalnatú vyvýšeninu, za ktorou sa krčili.

Interbrigáde velil major, ktorý mal povesť zákerného sviniara. Všetkých mužov šikanoval, a keď sa mu zdalo, že ich zranenie nie je také vážne, aby nemohli bojovať, vyhrážal sa im zastrelením. Podozrieval ich, že iba simulujú, a akékoľvek zaváhanie, zakolísanie od únavy alebo zastonanie pokladal za zbabelosť – bez najmenších výčitiek svedomia by popravil každého pod svojím velením, kto by sa ukázal ako slabý článok. Všetci muži do jedného ho nenávideli alebo sa ho báli, a Etienne nepochyboval, že keby nastala vhodná príležitosť, niekto by mu dal pocítiť na vlastnej koži, ako sa správa voči ostatným, a vpálil by mu guľku do hlavy.

Táto vojna nebolo veľkolepé, hrdinskými činmi ovenčené dobrodružstvo, za aké ju sprvu považoval Etienne, boli to kruté, neľudské jatky odohrávajúce sa pod nemilosrdne pražiacim španielskym slnkom, a to často iba pre pár metrov bezcennej pôdy, čo sa do večera mohlo sto ráz zmeniť. Videli padnúť kamarátov, počuli krik ťažko ranených a umierajúcich chlapov. Chvíľami, keď sa im podarilo nakrátko zaspať, ich trápili zlé sny, ale tie na nich striehli aj v mestách a dedinách, kam prišli prineskoro a nachádzali už len hnijúce, zmrzačené telá žien a detí – kopy mŕtvol v plytkých jamách, ktoré si tí nešťastníci museli sami vykopať, než ich zastrelili.

„Merde!“ s odporom si odpľul Etienne, keď mu mucha vletela do úst. „Prisahám, ako je Boh nado mnou, Henri,“ chripel, „ak toto prežijem, urobím všetko, aby tí sviniari zmizli zo sveta, to mi ver.“

„Len do toho, držím ti palce,“ zamrmlal Henri a ďalej usilovne kreslil nádhernú panorámu pohoria Sierra de Guadarrama, ktorého najvyššie končiare napriek páliacemu slnku stále pokrýval sneh.

Etienne dostal kŕč do nohy, a tak sa ho pokúšal rozmasírovať, skrčený v tieni skál. Bezmocne tu trčali už od rána, lebo na nich striehol snajper s guľometom a ostreľovači poukrývaní v dedine. Etienne sa v tesnom priestore nespokojne mrvil a pokúšal sa upokojiť, no žalúdok ho bolel od hladu, poludňajšie slnko neznesiteľne pražilo a v koženej fľaši mu zostalo iba pár glgov vlažnej vody. Ak niečo rýchlo nevymyslia, neprežijú to.

Chvíľu pozoroval Henriho a čudoval sa, ako môže byť taký pokojný. Sledoval, ako obrátil v skicári ďalšiu stránku a rozvláčnymi ťahmi začal kresliť ruiny dediny ležiacej na úrodnej planine, kde sa pod dobiela rozpálenou oblohou ligotali riečky a jazerá.

Etienne si napravil slnečné okuliare a tiež sa zahľadel na ten obraz skazy. Polia boli udupané, poľnohospodárske stroje nečinne stáli a dobytok už dávno pobili, aby mala nepriateľská armáda čo jesť. Dedinčania si domy stavali z nepálených tehál – zmesi blata, hnoja a slamy, oporné múry z kameňov, podonášaných z úpätia hôr. Bomby a guľomety domčeky rozmetali na kusy, strechy pokryté bridlicou a vlnitým plechom sa prepadli a ľudí privalili. Niekoľkým miestnym obyvateľom sa podarilo ujsť ešte pred náletmi, no mnohí zahynuli počas ostreľovania a teraz už v dedine ani v jej okolí nebol badať žiadny pohyb.

„Dočerta, prečo tu vlastne trčíme?“ zlostne zasyčal Etienne. „Aj tak to nemá význam.“

Henri dokreslil, zaklapol skicár a vopchal ho do batohu. „My o tom nerozhodujeme,“ zamrmlal a začal si čistiť pušku, „ale súhlasím s tebou, že táto akcia vyzerá beznádejne.“

Etienne počul zachrčať vysielačku a zovrelo mu žalúdok. Dostali rozkaz pripraviť sa na útok. Bola to vyslovená samovražda. No skontroloval si pušku aj pištoľ, obe zbrane sa pre ten prekliaty prach ustavične zasekávali, a prevalil sa na bok. „Ak sa odtiaľto nedostanem, oznámiš to mojim rodičom?“

„Samozrejme,“ hlesol Henri. „A ty zasa tým mojim a Annabelle? Nezniesol by som, keby sa to dozvedela od cudzích ľudí.“

Etienne prikývol, v duchu sa už pripravoval, akým smerom vyrazí, keď príde rozkaz zaútočiť. Hlavné bolo zneškodniť snajpera s guľometom. Prižmúril oči a odhadoval, kde asi sú ostreľovači. Nablízku mali rozvaliny dvoch domov a ak...

„Do útoku! Do útoku!“

Príslušníci spojených brigád vyskočili z úkrytov a s ohlušujúcim revom spustili paľbu, no okamžite sa ocitli v palebnej línii guľometu.

„Za mnou!“ vykríkol Etienne. Prikrčil sa k zemi a na rozdiel od ostatných nevybehol na voľné priestranstvo, kde ho čakala istá smrť, ale zamieril k najbližším rozvalinám. Guľky mu lietali okolo nôh, hvízdali mu okolo hlavy a zavrtávali sa do zeme.

Dobehol k zvalenému múru a skrčil sa zaň, Henri hneď za ním. V návale adrenalínu necítil hlad ani únavu, plne sa sústreďoval na bojovú akciu. Opatrne vykukol spoza múru; okolo nosa mu presvišťala snajperova guľka, no podarilo sa mu prebehnúť k ďalším rozvalinám.

Nad planinou sa ozýval smrtonosný rachot guľometu, všade vybuchovali granáty a hvízdali guľky, sprevádzané stonmi a výkrikmi ranených. Etienne odhadoval vzdialenosť, ktorú treba prekonať, aby sa dostal k ošarpanej stodole – uvedomil si, že by bol pridlho mimo úkrytu, a tak sa radšej rozhodol využiť ohradu pre zvieratá. Obrátil sa k Henrimu a ukázal na ňu, a keď ten súhlasne prikývol, hodil sa na zem a rýchlo sa preplazil k pevnému drevenému oploteniu.

Henri sa k nemu pripojil a obaja sa znechutene zmŕštili. Pristáli v kaluži prasacích výkalov. „Musíme zlikvidovať toho sviniara s guľometom,“ dychčal Etienne. „Ak sa dostaneme k tamtej stodole, vylezieme na povalu a odtiaľ ho ľahko odstrelíme. Súhlasíš?“

Henri prisvedčil a skúmavo sa zahľadel na stodolu. „Pozor,“ stihol varovne vykríknuť, vzápätí zamieril na muža ležiaceho na streche a odstrelil ho.

Plazili sa smradľavým blatom v ohrade, guľky bubnovali do dosák oplotenia a svišťali im okolo hláv. Očividne ich niekto spozoroval, a tak už nebolo bezpečné ďalej tam zostávať. Mladíci sa dohovorili pohľadmi a súčasne vybehli na otvorené priestranstvo, guľky im lietali okolo nôh a kmásali oblečenie.

„Vyšlo to,“ dychčal už v stodole Henri. Skrčili sa za vysoké balíky slamy, uškŕňali sa na seba ako malí chlapci a pokúšali sa lapiť dych.

Dávky z guľometu menili stodolu na rešeto, strely im prelietavali iba niekoľko centimetrov nad hlavami. „Najvyšší čas skoncovať s ním definitívne,“ zahundral Henri a začal sa štverať na balíky slamy.

Strešné trámy čneli vysoko nad vydláždenou podlahou stodoly. Henri vyliezol na balíky so slamou, chytil sa jedného z priečnych trámov a vyšvihol sa naň. O chvíľu sa k nemu pridal aj Etienne, hlavňami pušiek urobili diery do stien z nepálených tehál, aby videli, čo sa deje vonku.

„Zablokoval našich v obilnom sklade,“ zamrmlal Henri. Prepchal hlaveň pušky cez dieru a s prižmúrenými očami zamieril, ukazovák na kohútiku. Mierne sa natočil, aby mal snajperovu hlavu presne v strede priesečníka, a stisol spúšť. Muž spadol ako podťatý strom a guľomet zmĺkol. Zrazu sa pri guľomete vynoril druhý muž, no Etienne ho odstrelil, a vzápätí aj tretieho.

Len čo bol guľomet odstavený, Henriho a Etiennovi spolubojovníci prešli do útoku, vyhrnuli sa do stredu dediny a strieľali na všetko, čo sa hýbalo. Jeden z nepriateľských ostreľovačov viacerých zložil, kým sa Henrimu podarilo ho zlikvidovať. S úľavou si vydýchol, keď videl, ako zo strechy padá ďalší, ktorého si našla Etiennova guľka.

Paľba viac-menej utíchla a mladíci usúdili, že už môžu vyjsť z úkrytu. Podišli k východu zo stodoly, pušky pre každý prípad pripravené. Tých zopár nepriateľských vojakov, čo zostalo nažive, stihli ich spolubojovníci obkľúčiť a spolu s ranenými zavrieť do obilného skladu. Onedlho už ošetrovali rany kamarátom, ale aj drancovali dedinský obchod s vínom.

Henri začul výstrel z pušky pár sekúnd po tom, ako pocítil úder do pleca. Zatackal sa, keď ho trafili druhýkrát, a zvalil sa, takže tretí výstrel mu tesne minul hlavu. Šokovane ležal na zemi a počúval odvetnú streľbu z Etiennovej pušky aj varovné výkriky kamarátov. Necítil bolesť, iba čudnú meravosť, ktorá mu zachvacovala celé telo.

„To bude dobré, Henri. Pomôžeme ti. Len nespi. Počuješ ma? Nespi, Henri.“

Etiennov hlas akoby prichádzal z veľkej diaľky, a čo bolo najčudnejšie, znel vystrašene. Zrazu ho zaplavila vlna žeravej bolesti – cítil, že ho zdvíhajú zo zeme. Do mäsa sa mu zadrapili neviditeľné pazúry, akoby ho zaživa trhali na kusy.

Takáto je teda smrť, pomyslel si omámene, keď sa ho začala zmocňovať tma.

„Henri, neopováž sa zomrieť,“ vzlykal Etienne.

Henri nebol na smrť pripravený – nemôže predsa zomrieť, kým znovu neuvidí Annabelle. Tá bolesť však bola taká zžieravá a tma taká nepreniknuteľná, že sa jej už nedokázal ubrániť. A nakoniec sa jej poddal.

10

Hranatá budova katolíckej misie stála na konci dediny, železný kríž na špici zvonice nenechával nikoho na pochybách, akému účelu slúži – starať sa o duchovné potreby malej farmárskej komunity v Santa Rose. Bola prázdna a spustnutá – pred časom do nej vtrhla banda Francových hrdlorezov, hľadali tam niečo pod zub a drahocennosti. Keď nenašli ani jedno ani druhé, rozzúrene zabili pastora aj jeho gazdinú a pokračovali v terorizovaní dediny, až kým ich neobkľúčila a nezajala brigáda republikánov. Keďže budova misie bola dosť veľká a nachádzala sa v zóne, o ktorú nemala záujem ani jedna z bojujúcich strán, velenie rozhodlo, že z nej urobia nemocnicu.

Mladí dedinčania šli bojovať, no ženy a starci pomohli opraviť strechu a múry rozstrieľané pripitými žoldniermi počas ich bezuzdného plienenia. Aj starý stolár sa pochlapil a vyrobil lôžka pre vyše tridsať pacientov.

Vodu čerpali z miestnej studne; elektrinu nemali, kým z Tarragony nedoviezli generátor, a sporák s rúrou bol taký prastarý, že sa obávali, aby jedného dňa neexplodoval či sa nerozpadol na kopu hrdzavého šrotu a nepodpálil celý dom.

Z priestorov, kde kedysi býval pastor, vznikli dve oddelenia, a keď zbúrali dve vnútorné steny, zo spálne gazdinej spravili operačnú sálu. Šesť zdravotných sestier, dve dobrovoľníčky a chirurg sa ubytovali v niekdajšej učebni, situovanej v zadnom trakte hlavnej budovy. Deliace priečky im poskytovali isté súkromie, a hoci na tvrdých poschodových pričniach ležali len tenké matrace, po únavnom dni im to bolo jedno.

Do domu nebola zavedená voda, a tak museli do oboch vaní nosiť vodu zo studne a zohrievať ju na sporáku. Latríny pod holým nebom sa podľa Sal Piperovej dali prirovnať k záchodom v East Ende – no v noci boli oveľa nebezpečnejšie, pretože sa priam hmýrili škorpiónmi, hadmi, jaštericami a veľkými chlpatými pavúkmi.

Annabelle hodila cirokovú kefu do vedra so špinavou vodou, zastrčila si vlhký prameň vlasov za ucho a vystrela chrbát. Po tvári jej tiekol pot, ľahká bavlnená rovnošata sa jej lepila na telo a ruky mala celé červené od horúcej vody a karbolového mydla. No potrebovala sa niečím zamestnať, aby toľko nepremýšľala a trochu otupila zármutok nad Arthurovou smrťou.

Utešovala sa myšlienkou, že aspoň nezomrel sám, medzi cudzími ľuďmi, a že vnímal – napriek ochromujúcej bolesti a delíriu – ako ho drží v náručí, keď naposledy vydýchol. Jeho smrť ju hlboko zasiahla, a hoci odvtedy prešli už mesiace, chvíľami jej srdce zvieral nesmierny žiaľ.

„Už to vyzerá k svetu, no né?“ Sal Piperová si so spokojným povzdychom sadla na päty a obzerala si vydrhnutú dlážku oddelenia.

„Jasné,“ prisvedčila Annabelle a unavene sa narovnala. „No nemá to konca, lebo sem zvonku stále preniká prach.“ Pozrela sa na okná so zatvorenými okenicami, ktoré priliehali len nedokonale. „Požiadala som Emanuela, aby tie okná utesnil, ale zrejme je to nad jeho stolárske schopnosti.“

Zdvihli vedrá s vodou a pobrali sa von do zeleninovej záhrady, ktorá bola celá vyprahnutá napriek tomu, že nad ňu medzi dva kolíky natiahli celtovinovú plachtu. Vyšplechli špinavú vodu z vedier na smädné papriky, rajčiny, cibule a zemiaky a pozorovali, ako vlaha okamžite vsakuje do zeme. Zakrátko bola pôda rovnako suchá a tvrdá ako predtým.

„To bol od teba dobrý nápad, spravit tu záhradu,“ poznamenala Sal, „akorát že dlho nevydrží – ani sa z nej šetci nenajedia.“

Annabelle vedela, že je to vopred prehratý boj, už keď sadila planty, čo kúpila od miestneho farmára, a hoci do bodky splnila jeho inštrukcie a pridala aj maštaľný hnoj, úroda vôbec nevyzerala sľubne. „Aspoňže dnes prišli nové zásoby,“ prehodila, „a podľa vône sa dá tušiť, že Marge so Cybil varia niečo chutné.“

„Sú to dve zlatíčka, šak? Asi ked sú z Austrálie, hic im až tak nevadí. Ja pre ten poondiaty sporák do kuchyne ani nepáchnem.“

„Obidve pochádzajú z mesta neďaleko Alice Springs, a podľa Marge tam takú horúčavu ako tu ešte nezažili.“

„Fakticky, ja sa na leto neteším,“ zahundrala Sal. „Emanuelova žena vravela, že nebyt tej hnusnej vojny, celá dedina by jako vždy v júli a auguste odešla do lesov.“

Annabelle sa zahľadela na tenkú snehovú čiapočku, ktorá tvrdošijne pretrvávala na najvyšších končiaroch hôr. Utrela si spotenú tvár do zástery a zastrčila za ucho neposlušný prameň zlepených vlasov. Dedinčania majú pravdu, pomyslela si a predstavila si chladný vzduch a ľadovú vodu horských bystrín tečúcich po lúkach. Keby sa dalo, aj ja by som tam odišla.

Blížila sa noc, no z rozpálených skál vo vyprahnutom, prašnom údolí stále sálala horúčava, nad obzorom sa chvel vodný opar a obloha zostávala rozpálená dobiela. Slnko pomaly zapadalo za štít vrchu Caimodorro. Krajina vyzerala ako na filmovom plátne, zem farby čili papričiek pretkávali úzke, striebristé stuhy plytkých potôčikov prameniacich na úpätí pohoria Serrania de Cuenca, ktoré sa postupne ponáralo do hlbokého indigového tieňa. Na kamenistej pôde rástli vysoké kaktusy, trsy drsnej žltej trávy a olivovníky s tmavými, pokrútenými kmeňmi. Za dedinou s domami z nepálených tehál a stodolami sa rozprestierali šíro-šíre pastviny.

„To neni jak doma, šak?“ vzdychla si Sal. „Dala by som nevímčo za trochu vetra a dažda.“

„Len aby si čoskoro neoľutovala,“ zasmiala sa Annabelle. „Pamätáš sa, ako sme sa pred časom trápili s prívalmi dažďa a blatom?“

Sal prikývla a zmŕštila sa. „Tu sa nič nedeje polovičato, šak? Bud sa upečeš na slnku, alebo sa utopíš.“

Annabelle sa zahľadela na popukanú zem, vädnúce olivovníky a kúdoly prachu vznášajúce sa nad vyľudneným dedinským námestím, a spomenula si na svieže trávniky v londýnskych parkoch, zurčanie fontán a svetlozelené nové lístočky na stromoch. Boli chvíle, keď priam bolestne túžila po hmlistých, studených ránach, jemnom mrholení a príjemnom letnom slnku, oveľa znesiteľnejšom než toto ohnivé peklo.

„Musím už íst. Slúbila som seržantovi Smithovi, že mu popoludní pomožem s listom, bude si myslet, že som sa nanho vykašlala.“

Keď Sal odbehla, Annabelle si sadla na lavičku, čo im vyrobil stolár, a zapálila si cigaretu. Začala s tým pred niekoľkými týždňami, a hoci ju dym škriabal v hrdle a lacné cigarety jej bohvieako nechutili, upokojovalo ju to a pomáhalo potláčať hlad. Z kuchyne k nej zavanula lahodná vôňa smaženej cibule a mäsa, až jej zaškŕkalo v prázdnom žalúdku.

Zásoby jedla sa hrozivo stenčovali a personál bol nútený šetriť, kde sa len dalo, aby pacienti netrpeli núdzou. Za pochúťku už pokladali kôrku chleba či hrsť ryže v riedkej polievke, ktorú spláchli dúškom teplej vody alebo nechutným nápojom z kávy pomiešanej s čajom. Keď konečne dorazil konvoj s čerstvými zásobami, všetci sa dychtivo vrhli na škatule s konzervami a vrecká s múkou či ryžou. Ihneď zavládla sviatočná nálada, dokonca aj pacienti pookriali v nádeji, že na večeru dostanú niečo oveľa zaujímavejšie ako zvyčajný mišmaš z ryže a zeleniny.

Annabelle prstami automaticky zašmátrala po prsteni s granátovým očkom od Henriho, ktorý jej na tenkej koženej šnúrke visel na krku. Spod tieňa celtoviny sa rozhliadala po okolí, myslela pritom na domov a svojich najbližších. George si už na nový domov zrejme zvykol a šťastne si nažíval. Občas sa zamýšľala nad tým, či si vôbec uvedomuje, že Felicity Jenkinsová oňho usiluje. Predstava, že by sa mohol citovo pripútať k nejakej inej žene, jej bola napodiv nepríjemná, a hoci sa pokúšala prísť na dôvod, odpoveď nenašla.

Od matky dostala niekoľko listov, písala, že po správe o Arthurovej smrti sa obáva o Annabellinu bezpečnosť. Vysvitlo, že si našla nový zmysel života – spolu s Philippou Howdenovou zorganizovali finančnú zbierku na zdravotnícky materiál, ktorý by Aline vo Francúzsku nakúpila a poslala do Španielska. Zdalo sa, že Edwin schvaľuje ich dobročinné snahy, pretože to znamenalo byť v kontakte s anglickou smotánkou, hoci Annabelle sa nazdávala, že nemá ani potuchy, na čo vlastne peniaze zbierajú.

Arthurova smrť znamenala pre Philippu s Richardom krutý úder a listy, čo Annabelle z času na čas od Caroline dostávala, jasne svedčili o tom, ako ťažko to nesie – vážne sa začala zamýšľať nad svojou situáciou, ba dokonca uvažovala o návrate domov k trúchliacim rodičom. Annabelle ešte nemala príležitosť sa s ňou stretnúť a pochybovala, či sa to vôbec podarí, než sa obe vrátia do Anglicka. Kedy to bude, to nikto nevedel odhadnúť, stále prebiehali neľútostné boje a ani jedna zo znepriatelených strán sa nechystala ustúpiť.

Aline jej vypisovala rozvláčne listy o tom, že aj ona začala s finančnou zbierkou, a podrobne jej referovala o svojich odchádzajúcich aj prichádzajúcich podnájomníkoch. Výstava jej obrazov vraj mala fenomenálny úspech a s radosťou Annabelle oznámila, že sa jej podarilo splatiť väčšinu dlhov a opraviť strechu na dome. Napriek veselému tónu jej listov sa medzi riadkami dala vytušiť obava o Annabelle; varovala ju, že sa vystavuje veľkému nebezpečenstvu a že by možno bolo načase vrátiť sa domov do Paríža.

Najúpenlivejšie však čakala na listy a správy od Henriho, ktoré boli niekedy veľmi krátke. Opatrovala ich ako oko v hlave, rovnako ako žartovné komiksové obrázky, ktoré k nim prikladal, aby si s Etiennom aspoň trochu zmiernili krutú realitu. Vyznania lásky mu očividne vychádzali rovno zo srdca, a hoci boli od seba na míle vzdialení, vďaka jeho milým slovám mala pocit, že sú si nablízku.

Annabelle si však dobre uvedomovala, že v týchto napochytro načmáraných listoch sa medzi riadkami tají strádanie, hrôza a strach, že krutosti, čo zažil, sa mu akoby značkovacím železom vpálili do mozgu. Počula o tom rozprávať pacientov, z ich príšerných nočných mor pochopila, akými traumami si prešli, a šípila, že Henri zrejme prežíva niečo podobné.

Prekvapili ju dva listy od Etienna, pretože zvyčajne pridával k priateľovmu listu len nejaký vtipný postreh. Tiež písal odľahčene a pridal aj zopár kostrbatých veršíkov, v ktorých si strieľal z nenávideného veliaceho dôstojníka. Oboch mladíkov hlboko zasiahol nálet na Guernicu, no našťastie sa ich rodinám nič nestalo.

Zarmútila ju správa, že Joaquim a Pablo padli pri nočnom útoku na ich tábor. Rozplakala sa, keď si uvedomila, že Pablova odvaha a sila, ale aj Joaquimova vitalita a bezstarostná radosť zo života sú nenávratne preč, a tak za nich v malej dedinskej kaplnke zapálila sviečku a pomodlila sa.

Opätkom topánky zašliapla ohorok cigarety a zahľadela sa ku kaplnke. Nebola veľmi nábožensky založená a to, čo v posledných mesiacoch videla a počula, otriaslo jej aj tak slabou vierou v milujúceho, všemocného Boha, no občas medzi týmito múrmi nachádzala útechu.

S vedomím, že sa na oddelení chvíľku zaobídu aj bez nej, zamierila krížom cez dedinské námestie. Ako zvyčajne sa rýchlo zotmelo, cestu osvetľovalo iba zopár lampášov pred ošarpanými domami. Odzdravila niekoľkým mužom a ženám, čo šli po vodu k miestnej studni, aby sa po západe slnka mohli pustiť do nejakej práce, a vyhla sa čriede kôz vracajúcich sa z pastvy, ktorým sa na šijach hompáľali a cinkali zvončeky.

Masívne múry z nepálených tehál a úzke okienka udržiavali v kaplnke chládok, a keď kráčala uličkou medzi nahrubo otesanými lavicami, gumené podrážky topánok jej vŕzgali na mramorovej dlážke. Na rozdiel od iných kostolov, ktoré videla v Tarragone, v tomto nebol zlatom zdobený oltár či svietniky; nebol tu bohato vyšívaný oltárny obrus ani pozlátené obrázky krížovej cesty či filigránsky vyrezávaná kazateľnica. Ako oltár slúžil obyčajný drevený stôl prikrytý čipkovaným obrusom, krucifix bol vyrezaný z dreva olivovníka, pod sadrovou soškou madony v sklených nádobách poblikávali sviečky a vyblednuté fresky na stenách už ohlodal zub času.

Annabelle hodila do kasičky jednu pesetu, zapálila sviečku a sadla si. Toto miesto bolo jedinečné, tu sa vždy upokojila a jej utrápená duša pookriala. Priam cítila, ako ju objíma, zahŕňa posvätenou vrúcnosťou a nehou, a marilo sa jej, že počuje modlitby šepkané celými generáciami pred ňou. Tento jednoduchý, prastarý svätostánok mal silu liečiť a uzdravovať, a tak zavrela oči a poddala sa mu.

Strhla sa, keď na pleci pocítila ľahký dotyk. Bola taká pohrúžená do rozjímania, že nepočula kroky.

„Prepáč, Annabelle,“ ospravedlňovala sa Marge, „ale vysielačkou nám oznámili, že dorazí konvoj s naliehavými prípadmi, podľa všetkého dosť veľký, a tak bude potrebná každá ruka.“

Annabelle vstala a ponáhľala sa za ňou z kostola. Z diaľky sa ozývalo hučanie ťažkých nákladných áut. Vystrašení dedinčania vychádzali z domov zistiť, čo sa to deje. Medzitým sa pred vchodom do nemocnice zhromaždil celý zdravotnícky personál s nosidlami.

„Všetko je v poriadku,“ upokojovala Annabelle miestnych lámanou španielčinou. „Autá vezú ranených.“

Len čo dedinčania pochopili, že nejde o nepriateľský útok, ženy ponúkli zdravotníkom pomoc.

„Nevieš, odkiaľ ten konvoj ide?“ obrátila sa Annabelle k Marge.

„Pánbohvie, tuším z bojísk pri Madride.“

„Ale prečo by v takom prípade ranených neodviezli do Madridu? Tam sú na to lepšie zariadení.“

Marge dobromyseľne pokrčila plecami. „Je prineskoro sa nad tým trápiť, milá moja. Už sú tu.“

Z tmy sa vynoril konvoj nákladiakov a sanitiek so stlmenými reflektormi, aby ich nespozorovali nepriateľské lietadlá, za nimi sa vznášal hustý kúdol prachu. Čelné vozidlo so škrípaním zastalo pred misijným domom a vodič, počerný chlap v sedliackom odeve, zoskočil z kabíny na zem a pobral sa otvoriť zadné dvere.

Kým vykladali nosidlá s ranenými a tým, čo vládali chodiť, pomáhali do nemocnice, Annabelle s doktorom Beechamom rýchlo zhodnotili zranenia. Väčšinou šlo o strelné rany, niektoré z nich však boli smrteľné a neporadil by si s nimi ani ten najšikovnejší chirurg.

„To dlhé natriasanie nikomu z nich neprospelo,“ poznamenala Annabelle, keď dve sanitky vyrazili na spiatočnú cestu.

„Šťastie, že to väčšina z nich prežila,“ prehodila Marge, podopierajúca muža s barlami.

Annabelle sa zahľadela na pätoro nosidiel uložených na chodbe. Telá boli zahalené plachtami, tragická pripomienka, že nie všetci zvládli tú strastiplnú cestu.

Bolo jej ťažko pri srdci, keď míňala nosidlá s mládencom, ktorý umierajúc tíško volal mamu. Ešte pred príchodom mu dali injekciu morfia, aby príliš netrpel. Keď ho jemne preniesli na lôžko, chytila ho za ruku. „Už je dobre,“ zamrmlala. „Si v bezpečí.“

Obrátil k nej obviazanú hlavu, oči zahmlené od morfia. „Mama? Si to ty?“

„Áno, milý môj. Som tu,“ šepla a pohladila ho po hebkom líci, ktorého sa britva ešte nedotkla.

„Je mi to ľúto, mami. Ja... ja...“ Hlava mu klesla na vankúš a poslednýkrát vydýchol.

Annabelle mu pobozkala ufúľanú ruku a strčila ju pod deku. Prehľadala mu vrecká, doklady, čo v nich našla, mu položila na hruď a telo prikryla. Mal sotva šestnásť, a hoci videla zomierať veľa mladých mužov a takisto im zo súcitu klamala, aby ich naposledy utešila, vždy ju to dojalo. Utrela si slzy a ponáhľala sa za ďalšími pacientmi.

Doktor Beecham chodil od lôžka k lôžku a štekal príkazy na pobehujúce sestričky a dobrovoľníčky. V prevládajúcom chaose pacientom s ľahším zranením vyčistili a obviazali rany, povyberali im úlomky šrapnelov a vlažnou vodou povymývali oči. Neliečená piesočná sneť mohla viesť až k slepote; Annabelle so sestričkami pravidelne ošetrovali deti z dediny.

Zatiaľ čo miestni obyvatelia pomáhali zdravotníkom s nosidlami, chodiaci pacienti si rezignovane posadali na dlážku a čakali na ošetrenie. Annabelle bolo jasné, že nebudú mať dosť lôžok. „Položte nosidlá na dlážku, ale nechajte medzi nimi uličku, aby sa dalo prechádzať,“ prikázala dedinčanom a náhlila sa za ďalším pacientom.

„Annabelle?“

Zastala ako pribitá k zemi, obzrela sa na muža so zablatenou tvárou a srdce jej od šoku poskočilo. Schudnutého a zostarnutého Etienna ledva spoznala. „Etienne? Si ranený?“

Pokrútil hlavou. „Ja nie, ale Henri. Schytal dve guľky.“

So zúfalým výkrikom sa hodila na kolená k nosidlám a vystrela chvejúcu sa ruku k zahalenej postave. Keď nadvihla deku, premkla ju hrôza. Henriho tvár bola pod špinou popolavobiela, pulz mal nitkovitý a rýchly, spaľovala ho horúčka. Všimla si, že obväzy pod košeľou má celé premočené od krvi.

„Pokúšali sa mu vybrať guľky?“ spýtala sa a nadvihla krvavý obväz z rany na Henriho pleci.

„Jedna vyšla von, ale tá druhá uviazla príliš hlboko. Čo myslíš, zomrie?“

„Nie, pokiaľ som tu ja,“ rázne odsekla. „Dostal morfium?“

„Cestou v sanitke.“

„Doktor Beecham,“ vykríkla. „Okamžite treba operovať tohto muža!“ Obrátila sa k Etiennovi. „Pomôž mi s ním k tamtým dverám.“

Nosidlá s Henrim boli ťažké, no nejako sa im podarilo preniesť ho do operačnej sály a položiť na stôl pod natiahnuté plachty. Annabelle zažala všetky svetlá a začala mu rozstrihávať košeľu; potichu sa mu prihovárala, aj keď vedela, že ju nepočuje.

Ranu už celkom odhalila, no Beecham nikde. „Pán doktor,“ vykríkla Annabelle, „súrne vás tu potrebujem!“ Začala ranu čistiť a odstraňovať z nej spečené vlákna, prach a piesok.

Do miestnosti stúpil zachmúrený Beecham. „Neželám si...“

„To je mi fuk,“ prerušila ho Annabelle. „Tento muž súrne potrebuje ošetrenie, aby sa infekcia nerozšírila.“

Doktor sa pozrel na Henriho ranu. „Máme súrnejšie prípady. Bude musieť počkať.“

„Nie. Nebude čakať. Volá sa Henri-Pascal a je to môj snúbenec,“ vyštekla. „A ak mu tú guľku nevyberiete vy, urobím to sama.“

Zdvihol obrvy a založil si ruky na prsiach. „Tak do toho. Prax na to máte.“

Neveriacky naňho civela. Síce niečo také robila už veľakrát, ale teraz šlo o Henriho, a keby zomrel jej vinou, nikdy by si to neodpustila. „Ja... ja...“

Pohŕdavo si odfrkol. „Zrazu vás opustila odvaha, čo? Tak ustúpte, sestra, a choďte sa venovať iným pacientom.“

„Ale...“

„Ste v strese a prepracovaná,“ oboril sa na ňu. „Pošlite sem Cybil, a ak chcete byť užitočná, tohto tu vezmite so sebou.“ Zagánil na Etienna. „A teraz vypadnite, obaja.“

Annabelle sa rozbehla pohľadať Cybil a jednu z dobrovoľných sestier, aby Beechamovi pomohli, a potom sa obrátila k Etiennovi, ktorý bol biely ako stena a celý roztrasený. „Beecham je arogantný chlap, ale remeslu sa rozumie,“ vyhlásila.

„Dostane sa z toho, však, Belle? Zajtra ráno sa vraciam autom späť, ale kým odídem, potrebujem vedieť, že bude v poriadku.“

„To sa dozvieme, až keď doktor skončí.“ Chlácholivo sa mu dotkla ramena. „Netráp sa, Etienne, Henri je v dobrých rukách.“ Zazrela, ako Marge zápasí s pacientom zmietajúcim sa v delíriu. „Musím už ísť. Uvidíme sa neskôr.“

Annabelle pomohla Marge s tým úbožiakom, vrhla ustarostený pohľad na dvere operačnej sály a chvatne začala jednému z pacientov čistiť ranu na stehne, ktorá nebola taká vážna, ako vyzerala – stačilo niekoľko stehov a nový obväz. Práve končila so šitím, keď z dverí operačky vyšli Cybil a Beecham s nosidlami.

„Prežije to,“ zavrčal doktor. „Jedna guľka skončila v mäkkom tkanive pod plecom, ale nezostali tam nijaké úlomky, a po druhej guľke má čistý priestrel. Dal som mu niečo proti infekcii, takže mu dopĺňajte tekutiny a nezabúdajte, že vás potrebujú aj iní pacienti.“

Annabelle sa jeho výčitka dotkla a na líca jej vyskočil rumenec. Obrátila sa k nehybne ležiacemu Henrimu. Všimla si, že vyzerá o čosi lepšie a aj pulz má silnejší a pravidelnejší. S vedomím, že ju Beecham uprene pozoruje, začesala Henrimu vlasy dozadu, pobozkala ho na čelo a prenechala schopným rukám Sal Piperovej, ktorá ho mala prezliecť a poumývať.

Po dvoch hodinách už mali pacienti s vážnejším zranením operáciu za sebou, ostatným rany vyčistili, zašili a obviazali. Dvadsiatka mužov napokon viac-menej pokojne zaspala, iba sem-tam niekto zastonal či zavzdychal. Dvaja, čo vyzerali, že sa nedožijú rána, ležali v kúte oddelení plachtou prehodenou cez šnúru na bielizeň, aby mali trochu súkromia. Jedna zo sestier mala s nimi zostať až do konca.

Annabelle prešla po špičkách spiacim oddelením až k Henriho lôžku. Tuho spal, pravdepodobne vďaka morfiu, ale dýchal už ľahšie, a hoci ho ešte trápila horúčka, určite bol na tom lepšie.

Chytila ho za ruku spočívajúcu na deke a pritisla si ju na srdce. „Vďakabohu, si zachránený, láska moja,“ šepla. „Spi sladko, môj drahý, znovu za tebou prídem.“

Pomaly vyšla z oddelenia na chodbu, kde sedem tiel čakalo na pochovanie. Hneď na svitaní, kým ešte nepáli slnko, ich za kaplnkou uložia do zeme a hroby označia krížmi s ich menami, ktoré Emanuel narýchlo vytesal z dreva olivovníkov.

Potkýnajúc sa od únavy, vyšla z budovy do tichej, teplej noci a zdvihla oči k hviezdam, čisto a jasne žiariacim nad spiacou krajinou. Bol to fantastický pohľad, chladný vzduch jej pohládzal pokožku ako balzam, no bola taká ustatá, že by zaspala aj postojačky.

„Si vyčerpaná.“ Z prítmia sa vynoril Etienne. „Poď si sem na chvíľu sadnúť.“

Nemusel ju dlho prehovárať, s úľavou klesla na lavičku. „Henri pokojne spí a zdá sa, že sa celkom uzdraví.“ Zapálila si cigaretu. „Chvíľu to však potrvá, kým ho budeme môcť prepustiť.“

„Áno, viem. Už som sa bol naňho pozrieť a rozprával som sa s doktorom.“ Pobavene sa pozrel na jej cigaretu. „Vidím, že aj ty si podľahla.“

„Tu všetci fajčia,“ prehodila vecne. „Aspoň sa nám nechce spať a jesť.“ Zrazu zhíkla. „Pánabeka, mala som toľko práce, že som sa celkom zabudla navečerať. Práve dnes sme dostali nové zásoby.“

„A chutné,“ usmial sa na ňu. „Je toho ešte dosť. Všetko sme nezjedli.“

„Vďakabohu za to.“

„Musím už ísť, Annabelle, len som ti chcel povedať, že si cením, akú záslužnú prácu tu robíš spolu s ostatnými dievčatami.“

„Je to naša povinnosť,“ zľahka mykla plecom.

Etienne vstal a žmolil čiapku v ufúľaných rukách. „Ďakujem ti za to, čo si urobila pre Henriho,“ dodal ostýchavo. „Netušil som, že sa dokážeš zmeniť na zúrivú tigricu.“

Nahlas sa zasmiala. „Zvyčajne taká nie som, no prinútili ma okolnosti.“

Vzal ju za ruku a nežne ju pobozkal na dlaň. „Si výnimočná žena, Belle. Henri má veľké šťastie.“ Ešte chvíľu jej uprene pozeral do očí a vzápätí bol preč.

Annabelle za ním zarazene hľadela, a keď počula štartovať motor nákladiaka, vstala z lavičky, aby videla, ako odchádza. Etienne bol skutočne ten najzáhadnejší muž, akého kedy stretla. Rád sa chvastal a nehanebne flirtoval; vedel sa však správať aj kultivovane, bol zábavný a duchaplný a v posledných mesiacoch dokázal, že má odvahu bojovať za správnu vec a je Henriho ozajstný priateľ. A dnes večer jej ukázal tú jemnejšiu, nežnejšiu tvár, akú zrejme neukazoval hocikomu; prvý raz, odkedy ho poznala, si pomyslela, že ho má skutočne rada a obdivuje ho.

Zrazu jej žalúdok pripomenul, že od raňajok nemala nič v ústach, a tak pustila Etienna z hlavy a zamierila do kuchyne, aby sa prvýkrát za posledné týždne poriadne najedla.

11

Bol koniec júla a uplynul už takmer mesiac, odkedy priviezli Henriho. Annabelle sa presvedčila, že na oddeleniach je všetko v poriadku, a oznámila Marge, že si urobí prestávku. „Keby si ma potrebovala, budem vonku...“

„Nerob si starosti, Annabelle. Len choď za tým svojím milým a o nás sa neboj.“

Annabelle vybehla von. Henriho našla sedieť pri zeleninovom políčku, rameno ešte vždy zavesené v páske, ako sa pokúša radiť Sal, čo treba robiť s rajčinami.

„Nesil sa, nemá to význam. Nerozumím z teho ani slovo,“ paprčila sa Sal.

„Hovorí, že by si mala odcviknúť kvety a zárodky plodov navrchu rastliny, aby sa podporil rast dozrievajúcich plodov naspodku,“ tlmočila Annabelle. Usmiala sa na Henriho a plynulo prešla na francúzštinu. „Netušila som, že si taký odborník na záhradu.“

„Mali sme gazdovstvo, tak viem, ako sa pestuje ovocie a zelenina, ba aj to, že ak chceš zožať dobrú úrodu, musíš si najlepšiu časť odložiť.“

„Je tu privelký hic, ja končím,“ zahundrala Sal, vystrela sa a oprášila si ruky od hliny. „Nechám vás, holúbkovia, možete si tu hrkútat.“

„Božemôj, hádam sme ju neodstrašili?“ uškrnul sa Henri.

Annabelle sa zasmiala. „Pochybujem. Sal vyrástla na londýnskej periférii a nezľakne sa len tak hocičoho.“ Nežne ho pobozkala na pery. „Ako sa dnes cítiš?“

„Oveľa lepšie, aj keď to plece mám ešte meravé a boľavé, ale aspoň môžem opäť hýbať prstami, a to je veľká úľava. Neviem, čo by som si počal, keby som nemohol kresliť alebo maľovať.“

„Niečo by si vymyslel,“ pozrela sa naňho zaľúbene.

Zapálil dve cigarety, pre ňu aj pre seba, a ďalej mlčky sedeli v tieni celtoviny, hľadiac cez chvejivý opar rozhorúčeného vzduchu k dedinskému námestiu, kde zopár chlapcov unudene kopalo do lopty.

„Podľa doktora Beechama sa o nejaký týždeň budem môcť vrátiť k brigáde,“ ozval sa po chvíli Henri.

Annabelle pichlo pri srdci a zmocnili sa jej obavy. „Musíš tam ísť, Henri? Neviem si ani predstaviť, že by sa ti znovu niečo stalo. Najrozumnejšie by bolo vrátiť sa do Francúzska. Koniec koncov si teraz vďaka tým článkom v novinách oveľa slávnejší a mohol by si...“

Umlčal ju nežným bozkom. „Nie som dezertér, Belle. A nemienim nechať Etienna a všetkých tých statočných mužov v štichu, aby namiesto mňa bojovali, a ja si medzitým budem maľovať obrázky v Paríži.“ Znovu ju pobozkal. „Zvládneme to, uvidíš.“

Annabelle chcela ďalej protestovať, no zrazu začuli, že sa k nim niekto blíži.

„Á, tu ste!“ Spoza rohu vyšiel doktor Beecham. „Prešiel som si vaše záznamy, Henri,“ poznamenal lámanou francúzštinou, „a zdá sa mi, že sa fantasticky uzdravujete. A keďže máme málo lôžok, čo by ste povedali na to, keby som vás prepustil o niečo skôr, ako sa plánovalo.“

„On predsa ešte nemôže bojovať,“ prekvapene sa ozvala Annabelle. „S tou ranou na pleci ani neudrží pušku v rukách a veľmi ho oslabila horúčka.“

„To viem, sestra Blaková, a preto ho chcem poslať na jedno príjemné miesto na južnom pobreží, kde by sa doliečil v trochu chladnejšej klíme. Je to len skromná chatka na pláži, ale s manželkou ta chodievame na dovolenku už veľa rokov.“

Annabelle si zahryzla do pery. Aj keď sa jej vôbec nechcelo rozlúčiť s Henrim, na druhej strane by mu určite prospelo trochu si oddýchnuť a uniknúť pred horúčavou.

„Netvárte sa tak skľúčene, sestra Blaková,“ pousmial sa doktor. „Neposlal by som svojho pacienta niekam preč bez schopnej zdravotnej sestry, ktorá by sa oňho starala. A keďže ste celé mesiace bez prestávky neúnavne pracovali, podľa mňa je iba spravodlivé, aby ste šli s ním.“

Annabelle naňho vypliešťala oči, zmocňovala sa jej nádej aj vzrušenie, no zároveň si uvedomovala, že bez nej to budú mať ostatní ťažšie. „Ale ja tu mám prácu,“ habkala.

„Tu je vždy práca,“ uškrnul sa doktor. „Zajtra ráno nákladiak zo Zaragozy privezie zdravotnícky materiál a dve nové sestry. To auto vám požičiam na desať dní, potom ho vrátite nemocnici v Belchite. Dohodol som sa s Henriho veliteľom – hoci neskákal od radosti –, že potom ta niekoho pošle. A takisto zariadim, Annabelle, aby aj po vás niekto prišiel a doviezol vás sem.“

Annabelle vyskočila a vrhla sa mu okolo krku. „Ó, ďakujem vám, ďakujem,“ jachtala cez slzy. „Vôbec netušíte, čo to pre nás znamená.“

Odkašlal si a zatváril sa ostýchavo. „Hm, myslím si, že tuším,“ zadrhával sa mu hlas. „Viete, aj ja som bol kedysi mladý.“ Odstúpil od nej. „Napíšem inštrukcie, dám vám ich po večeri.“ Zvrtol sa na päte a bol preč.

„Henri,“ šepla v úžase. „Veril by si tomu?“

„Možno áno, keby som vedel, o čom ste sa rozprávali,“ zachmúrene poznamenal. „A prečo si ho objímala? Myslel som si, že ho neznášaš.“

„Je to úžasný, milý a ohľaduplný človek a už nikdy proti nemu nepoviem jedno krivé slovo,“ usmievala sa a hneď mu vysvetlila, čo pre nich zariadil.

Keď pochopil, o čo ide, poblednutá tvár sa mu rozžiarila. „Oh là là, mademoiselle Annabelle,“ doberal si ju so širokým úsmevom. „Tak vy vážne tvrdíte, že spolu strávime celých desať dní... a sami? Má to znamenať, že mi dôverujete a nebojíte sa, že vás zvediem?“

Annabelle sa zapýrila a rozpačito sa zasmiala. „Skôr by ma mrzelo, keby si sa o to nepokúsil. Možno prvý krok urobím ja, tak si dávaj pozor.“

„Teda, slečna Blaková,“ zajachtal, akoby ho to šokovalo, „nevedel som, že ste takáto.“ Obaja sa šťastne rozosmiali, pobozkali sa a začali hútať nad tým, kde asi tá chatka stojí a ako dlho potrvá, kým sa ta dostanú.

Nákladné auto dorazilo na úsvite, brzdy zaškrípali a dievčina za volantom veselo zatrúbila klaksónom. Vypla motor auta a zoskočila z kabíny na zem, spolucestujúca ju nasledovala. Obe mladé ženy mali na sebe prepotenú košeľu, ufúľané nohavice a na nohách ťažké baganče.

„Uf,“ odfúkla si šoférka. „Chvalabohu, že to máme za sebou.“ Natiahla ruku k doktorovi Beechamovi. „Sestra Alice Frobisherová sa hlási do služby, pane,“ povedala s londýnskym prízvukom. „A toto je sestra Caroline Howdenová.“

Annabelle to začula vo chvíli, keď šla s kufrom po chodbe. „Caroline?“ skríkla, pustila kufor na zem a rozbehla sa k nej. „Caro? Naozaj si to ty?“

„Už to tak bude,“ naradovane ju objala Caroline. „No musím priznať, že momentálne mám pocit, akoby ma niekto povláčil po poli.“

Annabelle sa zasmiala pri pohľade na jej rozstrapatené vlasy a ufúľané oblečenie. Smotanová pleť jej na slnku zhnedla, a hoci bola neupravená a spotená, vyzerala štíhlejšia a zdravšia než kedykoľvek predtým. „Ó, Caro,“ zrazu zosmutnela Annabelle. „Taká smola. Práve odchádzam na juh.“

„Tak ty si berieš moje auto, čo?“ zasmiala sa Caroline. „No dobre, ale dávaj naň pozor. Celú cestu zo Zaragozy som ho rozmaznávala, no niekedy býva trochu náladové.“

„Sľubujem ti, že dáme na tvoje auto veľký pozor, Caro.“

Caroline šibalsky zaiskrili tmavé oči a spýtavo zdvihla obočie. „My? Kto my?“

Annabelle sa začervenala. „Ja a Henri. Dostali sme desaťdňovú dovolenku.“

Ponad jej plece Caroline zbadala vo dverách trochu udiveného Henriho, ako nesie Annabellin zabudnutý kufor. „Dobrý Bože,“ žasla, „nenapísala si mi, že je taký pekný. Gratulujem, Annabelle.“

Annabelle bola v rozpakoch, ako to má Henrimu preložiť, no práve vtedy prišli dobrovoľníčky, aby pomohli sestre Frobisherovej a doktorovi Beechamovi vyložiť zdravotnícky materiál z auta.

Henri venoval Caroline ten najšarmantnejší úsmev, odniesol Annabellin kufor a svoj batoh do auta, posadil sa na predné sedadlo spolujazdca a trpezlivo čakal.

„Šťastná to žena,“ šepla jej Caroline.

Annabelle sa tlmene zasmiala. Caroline sa ani trochu nezmenila. „Ja viem, ale veď už bol najvyšší čas, nezdá sa ti?“ Keď priateľka prikývla, pokračovala: „Keby sme len mohli stráviť spolu viac času!“ Chytila ju za ufúľanú ruku. „Je mi hrozne, že ťa tu nechávam.“

„Nebuď hlúpa. Keby to bolo naopak a mne by sa pošťastilo zbaliť niekoho takého úžasného, len by sa tak za mnou zaprášilo.“ Uličnícky sa na Annabelle uškrnula. „Sľúb mi, že si to riadne užiješ, a keď sa vrátiš, všetko mi porozprávaš.“

O tom Annabelle veľmi pochybovala, ich plány s Henrim boli vyslovene súkromné. „Takže tu ostávaš?“

Caroline sa zasmiala. „Nuž, bez auta sa asi nikam nedostanem, nemyslíš?“ Schytila ju do náručia. „Budeš mi strašne chýbať, ale je úžasné vidieť ťa takú šťastnú a spokojnú.“ Odtiahla sa. „Keď sa vrátiš, všetko si vynahradíme. Teraz už choď, chcem sa konečne umyť a niečo zhltnúť.“

Keď do auta naložili aj bandasku s vodou a rezervnú kanistru benzínu, Annabelle sa so všetkými rozlúčila, vyliezla do kabíny a založila si slnečné okuliare. „Prepáč, že som ťa nechala čakať, ale s Caro sme sa nevideli celé veky,“ prehodila k Henrimu.

Pomrvil sa na sedadle, zo šortiek mu trčali pevné opálené kolená. „Znova ju uvidíš, keď sa vrátime,“ utešoval ju. „Doktor Beecham vravel, že ju sem poslali na šesť mesiacov.“

To Annabelle potešilo, no teraz ju väčšmi zaujímalo, ako bude šoférovať. Na ošúchanom, popraskanom koženom sedadle sa jej nesedelo dobre, pod tenkými šatami a bavlnenou bielizňou jej na tele vyrážal pot. Otočila kľúčom v zapaľovaní, motor zakašlal, a keď sa prebral k životu, začala sa otriasať celá karoséria. „Máš tie inštrukcie, kadiaľ máme ísť? Aj soľné tabletky?“

„Áno, drahá moja. Nevyrazíme už, skôr než sa v tejto konzerve usmažíme?“

Annabelle sa uškrnula, uvoľnila ručnú brzdu a so šťastným úsmevom zamávala Caroline a kolegyniam stojacim vo dverách nemocnice. Stlačila plynový pedál a vyrazila po hrboľatej ceste, ktorou sa dostanú na hradskú a napokon až k modrým vodám Stredozemného mora.

Annabelle sa vyštverala späť do kabíny, a keď kládla tašku s potravinami na dlážku, potajomky vrhla obdivný pohľad na Henriho opálené, svalnaté nohy v bagančiach. Malý obchodík, kde predávali aj víno, bol vzhľadom na to, ako ďaleko stál od cesty, veľmi dobre zásobený, a tak najbližších pár dní nebudú musieť ísť na nákup.

Otočila kľúčom v zapaľovaní, napravila si slnečné okuliare a vyrazila. Bola vyčerpaná a v očiach ju rezalo, ako ustavične cez poškriabané predné sklo hľadela do slnka, ale bude to stáť za to, o tom bola presvedčená. Sedela za volantom celý deň, šaty sa jej lepili na spotené telo, no napriek únave a nepohodliu to v nej vrelo od nervózneho vzrušenia, ktoré nedokázala potlačiť.

„Si si istá, že nechceš, aby som ťa vystriedal?“ už miliónty raz sa spytoval Henri. „Necítim sa dobre, keď nie som užitočný.“

„Šoférovať nemôžeš,“ znovu mu pripomínala. „Plece máš príliš stuhnuté, bolelo by ťa. Stačí, že ma svojimi rečami rozptyľuješ, aby som nezadriemala, takže si veľmi užitočný.“

„Som zvedavý, ako pokračujú boje,“ zamrmlal a pokúšal sa naladiť rádio na nejakú vojenskú frekvenciu. „Podľa najnovších chýrov nacionalisti znovu obsadili Brunete, a to by znamenalo, že republikáni budú hľadať ďalší baskický terč.“

Annabelle sa načiahla a rádio vypla. „Dohodli sme sa, že najbližších desať dní sa na vojnu vykašleme,“ prekrikovala hukot motora. „Strávime spolu nádherné chvíle ďaleko od celého sveta a všetkých problémov.“

„Máš pravdu.“ S úľavou sa oprel na sedadle a vytiahol nakreslenú mapku a papier s inštrukciami, ktoré mu ráno dal doktor Beecham. „Na najbližšej križovatke máme zabočiť doľava, prejdeme cez malý lesík a budeme pokračovať rovno k pobrežiu.“

Mlčky sa viezli ďalej, minuli zákrutu a ocitli sa medzi píniami a eukalyptmi, ich posplietané konáre vytvárali nad úzkou cestou baldachýn. Teplota klesla o niekoľko stupňov a vo vzduchu zavoňalo more.

Keď sa dostali na prašnú cestu, ktorá sa šikmo kľukatila nahor, Annabelle sa zrýchlil pulz. No len čo sa prehupli cez kopec, naradovane vydýchla a stúpila na brzdy.

Pred nimi sa jagalo azúrovomodré Stredozemné more a na obzore sa črtali hmlisté obrysy ostrovov. Oblúkovitú pláž so zlatistým pieskom lemovali stromy, na plytčinách sa za korisťou vrhali cíbiky a čajky; výbežky po oboch stranách zátoky v tvare podkovy sa zelenali píniami a hýrili pestrofarebnými kvetmi, hradba červených skál vytvárala prírodný prístav.

Od úžasu ani nedýchali, keď vystúpili z auta a ruka v ruke pomaly schádzali dolu miernym svahom až k malej bielej drevenej chatke, učupenej medzi stromami, so strechou a stenami obrastenými šarlátovočervenou bugenvileou.

Annabelle si všimla svetlomodré okenice na oknách a krikľavo oranžové terakotové škridly na streche, počula štebot vtákov a šum morských vĺn na piesku. „Fantázia,“ šepla.

Henri vylovil z vrecka kľúč a vyčaril kajúcny úsmev. „Podľa správnosti by som ťa mal preniesť cez prah,“ utrúsil, „ale zrejme by to nešlo.“

Pobozkala ho na líce a zasmiala sa. „Otváraj už, chcem to tu preskúmať.“

Dôkladnejšou obhliadkou zistili, že farba na stenách a okeniciach sa olupuje, výhonky bugenviley prenikli cez škáry v stenách až dnu, a keď otvorili dvere, ovanul ich stuchnutý vzduch a zápach plesne, bežný v domoch, ktoré sa nejaký čas nepoužívajú. No všetko ostatné bolo také úžasné, že si z maličkostí nič nerobili.

Uškrnuli sa jeden na druhého a vrhli sa k oknám, aby dnu vpustili číry slaný vzduch a žiarivé slnečné lúče. Vzrušene si prezerali obývačku s masívnym kamenným kozubom a komínom, vysedené pohovky a od slnka vyblednuté závesy. Dvojité dvere viedli na úzku verandu, kde sa pod vetrami ošľahanou plátennou strieškou kopili plážové skladacie stoličky, rybárske siete, prúty aj nafukovacie lopty. Dolu schodíkmi sa dalo dostať na provizórny chodník z dosák, čiastočne zaviaty pieskom, ktorý siahal skoro až po hranicu prílivu.

V jednoduchej kuchyni našli drez, jediný kohútik so studenou vodou, plynovú dvojplatničku a zopár poličiek na stenách. Nechýbali stôl a stoličky, v kredenci boli hrnce, príbory a porcelánový riad. Skutočný luxus predstavovala plynová chladnička. Z kuchyne viedli dvere na štvorcový, múrom obohnaný dvorček s nainštalovanou sprchou so studenou vodou. Na kúpeľňu pod holým nebom hodili iba letmý pohľad a už sa náhlili späť do chatky, aby si prezreli zvyšok.

V spálni trónila obrovská posteľ s ozdobným mosadzným rámom, hrubým matracom z konského vlásia a dvoma hrubými vankúšmi. Objavili malý toaletný stolík s taburetkou, na zaprášenej dlážke vyblednutý španielsky koberec, bielizník a na stene nad stojanom na šaty amatérsky namaľovaný obrázok tanečníkov flamenca.

Stáli pred posteľou a držali sa za ruky, náhle obaja v rozpakoch, že by tu dnes v noci mali spať.

Annabelle prelomila ľady ako prvá, pustila Henriho ruku a začala prehľadávať malý bielizník. „Pozri sa, plavky,“ zdvihla ich do výšky. „A, vďakabohu, pre oboch. Už som si myslela, že sa budeme musieť kúpať v mori v spodnej bielizni.“

Zapýrená až po uši otvorila veľký perinák z cédrového dreva na konci postele a zistila, že je plná posteľných obliečok a uterákov. „Čo keby si z auta doniesol zásoby? Ja zatiaľ trochu upracem izbu a prichystám niečo na pitie,“ navrhla, no hanbila sa mu pozrieť do očí.

Henri prikývol a rýchlo odišiel, z čoho pochopila, že aj on je trochu nesvoj.

Rýchlo otvorila okná aj okenice, aby vpustila dnu čerstvý vzduch, potom postlala posteľ a prikryla ju čipkovanou prikrývkou. Všetky obliečky boli z kvalitnej látky a napodiv suché, vankúše olemované čipkou pôsobili prepychovo.

Zahľadela sa na posteľ, srdce jej splašene bilo. Henri bude prvý muž, s ktorým bude spať, a len čo povolila uzdu fantázii, obliala ju vlna vzrušenia.

Z príjemných a mierne erotických predstáv ju vytrhlo buchnutie predných dverí, a tak sa rýchlo vrátila do kuchyne. Zbadala, že Henri si zložil pásku z ramena a ukladá potraviny do chladničky.

„Čo povieš, nemám uvariť trochu čaju?“ spýtala sa, presvedčená, že z jej zapýrenej tváre vytuší, na čo pred chvíľou myslela.

„Mám oveľa lepší nápad,“ obrátil sa od chladničky s fľašou vína, vývrtkou a dvoma pohármi. „Poďme na pláž a oslávme začiatok našej dovolenky.“

Prechádzajúc cez obývačku, z pohovky úchytkom stiahla deku. Vyšli z dverí a po chodníku z ohobľovaných dosák sa dostali až na pláž. Vyzuli sa, usadili na rozprestretú deku a fľašu postavili do piesku.

Teplý piesok ju príjemne šteklil medzi prstami na nohách, keď sa chytili za ruky a vyšli z tieňa stromov na žiarivé, páliace slnko, ktoré trochu zmierňoval morský vánok. Krištáľovo čistá voda bola presne taká studená, aby ich osviežila, a tak sa čľapotali, špliechali a bláznivo smiali, keď našli peknú mušľu či kúsok vyplaveného dreva, alebo zbadali kraba bežiaceho po piesku.

Z mora sa dívali na malú chatku – všimli si, že pláž je zo všetkých strán skrytá pred zvedavými pohľadmi, na jemnom piesku sa črtali iba vtáčie stopy. Vlny sa im lenivo ovíjali okolo nôh, v korunách stromov vyspevovali vtáky, more sa jagalo pod rozpálenou oblohou a slaná bríza im pohládzala pokožku. Bol to ich súkromný raj.

„Dokonalé, však?“ hlesla.

„Ty si dokonalá,“ usmial sa na ňu, uprene jej pozrel do očí a nežne ju pobozkal na líce. „Poďme si dať trochu z toho vína, slnko onedlho zapadne.“

Nenáhlivo sa vrátili k deke, Henri šikovne vytiahol z fľaše zátku a naplnil poháre. „Dúfam, že ti nebude príliš trpké,“ poznamenal.

Rozpačito sa naňho usmiala. „Bolo lacné, ale na tom nezáleží.“ Usrkla si z vína a na jazyku pocítila ovocnú, zamatovú chuť.

„Mmm. Nie zlé,“ utrúsil Henri, „hoci by som dal prednosť šampanskému.“

Víno bolo červené a silné a všetko bolo dokonalé – prebleskujúce slnečné škvrnky na deke, šum morských vĺn na piesku a prenikavá vôňa mimóz z blízkeho lesíka. Nijaké šampanské nepotrebovali.

Annabelle si znovu odpila a odložila pohár nabok. Pozrela sa na Henriho a všimla si, ako sa mu modré oči vynímajú v opálenej tvári, a keď sa na ňu uprene zahľadel, vnútro sa jej rozochvelo túžbou.

Aj on odložil pohár a natiahol ruku k jej tvári, prstami nežne obkresľoval líniu lícnych kostí a brady.

Annabelle sa ani nepohla, zo strachu, aby niečo nepokazila.

Rukou jej prešiel po vlasoch a jednu z kučierok si omotal okolo prsta, než jej ju zastrčil za ucho. „Moja nádherná Belle,“ šepol a jemne jej pohládzal pôvabný oblúk šije.

Annabelle divo tĺklo srdce, po koži jej prebiehali špirály vzrušenia a malátne sa poddávala jeho hypnotickým dotykom. Zažmúrila oči, keď prstami skĺzol na jej kľúčnu kosť a k priehlbinke pod hrdlom.

„Pozri sa na mňa, Belle,“ zašepkal.

Dýchala plytko a nepravidelne, videla svoj odraz v jeho očiach, a keď jej nežnými prstami opäť hladil krk, zreničky sa mu rozšírili a začal chrapľavo dýchať.

Celá sa rozochvela a telom jej prebiehali vlny túžby, keď sa aj ona dotýkala milovanej tváre a prstami prechádzala po ostro rezaných črtách. Tiene neskorého popoludnia mu zvýraznili jamku na brade, jednu z vysokých lícnych kostí mu špatila malá jazvička. Obrvy pod jej prstami mal tmavé a hodvábne, okolo očí nahmatala drobné vejáriky vrások od smiechu, jemne mu prešla po hustých, čiernych mihalniciach.

Henriho tmavomodré oči ju hypnotizovali; špičkou prsta jej nežne obkresľoval krivku pier a skúmal mäkké okolie úst.

Annabelle mu položila dlaň na srdce a aj cez tenkú látku košele cítila, aký je rozpálený. Od túžby až omdlievala, jej zmysly zachvacoval vír omamnej, dosiaľ nepoznanej žiadostivosti, smerujúcej k čomusi nádhernému. Potichu zastonala a prehla sa v chrbte, celou svojou bytosťou naňho volala, aby sa jej zmocnil a miloval ju.

Jemne ju vzal do náručia, sklonil hlavu, a keď sa mu dych upokojil, začal ju vášnivo bozkávať.

Pritisla sa k nemu, jej telo bolestne túžilo splynúť s jeho, a keď si konečne ľahli na deku, cítila, že sa pred ním roztvára ako kvet na slnku.

12

Etienne neľútostný útok na Brunete prežil, a hoci ho postrelili do stehna, veliaci dôstojník jeho zranenie nepokladal za také vážne, aby musel ležať. V poľnej nemocnici mu guľku vybrali, ranu vyčistili a zašili, a už po niekoľkých hodinách ho poslali späť na bojisko. Keď bolo po všetkom a nacionalisti vyhlásili prekvapivé víťazstvo, muži z brigády dostali pár dní voľna a Etienne mohol odcestovať za svojou rodinou do baskického regiónu severne od San Sebastiána.

Jeho najbližší sa potešili, že ho vidia, lebo hoci v tejto oblasti Francovi fašisti veľmi nešarapatili, šírili sa chýry o neľútostných bojoch, a tak sa oňho báli. Strávil s nimi príjemné tri dni, navštívil aj Henriho príbuzných a ubezpečil ich, že ich syn sa úspešne zotavuje zo zranení a že sa čoskoro vráti z dovolenky pri mori.

V posledný deň pobytu, keď slnko začalo zapadať za Pyreneje, si zbalil vak. Matka, topiaca sa v slzách, mu vzala tvár do upracovaných dlaní. „Vráť sa do Paríža,“ prosila ho. „Táto vojna pripravila mnohých mladých mužov o život, nechcem, aby sa ti niečo stalo.“

„Zastrelili by ma ako dezertéra, mami,“ s láskou ju objal. Hlavou mu siahala ledva po hruď, a keď ju chcel pobozkať na vlasy, musel sa skloniť. Pritom si všimol, že v nich má viac strieborných nitiek ako kedysi – o to ťažšie sa mu odchádzalo. „Túto vojnu musíme s Henrim vyhrať, a keď bude po všetkom, prídeme domov nadlho. Sľubujem.“

Zdvihla k nemu pohľad, tmavé oči jej plávali v slzách, tvár mala vráskavú od žiaľu. „Sme na vás hrdí, na oboch,“ vytisla zo seba. „Nech ťa Boh sprevádza, syn môj.“

Pevne si ju pritisol a potom rýchlo vyšiel von za otcom Xabierom, ktorý ho čakal pri koňoch. Pôjdu na nich do San Sebastiána; tam už bude niekto z brigády, aby Etienna na nákladiaku odviezol do tábora v Logroñe, a jeho otec sa s oboma koňmi vydá na dlhú spiatočnú cestu.

„Tvoja matka má iba jedného syna,“ chrapľavo sa ozval Xabier. „Musíš jej tie slzy prepáčiť.“ Vo vetrom ošľahanej tvári a čiernych očiach sa mu zračilo pevné odhodlanie. „Som na teba hrdý, Etienne. Nikdy na to nezabúdaj.“ Na chvíľu položil ťažkú, hrčovitú ruku synovi na plece a vzápätí sa vyšvihol do sedla. „Čaká nás dlhá cesta,“ zamrmlal. „Nenačim márniť čas.“

Aj Etienne vysadol na koňa a naposledy sa obzrel na dom z nepálených tehál, kde strávil detstvo, povzbudivo sa usmial na uslzenú matku, stojacu na prahu dverí, a túžobne sa zahľadel na polia, kde jeho sestry, bratanci a sesternice zbierali poslednú letnú úrodu a zároveň pôdu pripravovali na jesennú sejbu. Toto bol jeho domov, vôbec netušil, kedy ho znovu uvidí, no hoci ho pokúšalo zostať v Baskicku a chystať sa na spiatočnú cestu do Paríža, jeho domov si zaslúži, aby zaň bojoval – a možno aj zomrel.

Uvedomoval si, že by sa hanbil žiť, keby opustil svojich kamarátov v zbrani, bojujúcich za správnu vec, a tak sklamal otca.

Zvrtol koňa od pastvín Francúzska na opačnú stranu, k ceste popri pobreží, ktorá ho zavedie späť do Španielska.

Čarovný plážový domček opustili skoro ráno, a zatiaľ čo Henri šoféroval nákladiak po hradskej a blížil sa okamih ich odlúčenia, Annabelle mala ruku na jeho kolene a v mysli si premietala všetky tie vzácne chvíle, čo spolu zažili.

Počas dlhých, sparných dní, ktoré strávili omámení láskou a spánkom, nikdy plavky nepoužili. Kúpali sa nahí v mori, milovali sa na pláži aj na veľkej mosadznej posteli, varili si na ohni pod holým nebom, vyvaľovali sa na deke, popíjali víno a hľadeli na hviezdy.

Vyrobil jej náhrdelník z mušličiek a vyrezal ich mená do kmeňa hrčovitého stromu, ktorý konármi siahal takmer až k vode, a keď už mala milovania dosť a chcelo sa jej spať, vodovými farbami maľoval jej portréty do skicára. Jeden z nich si zbalila na dno kufra, mienila ho navždy opatrovať ako oko v hlave.

Cez doškriabané, zaprášené predné sklo auta sa zahľadela k obzoru; zazrela kostolnú vežu, ktorá čnela nad susedné terakotové strechy, vlniace sa v opare horúčavy. Čochvíľa sú na mieste.

Henri zašiel s autom na kraj cesty a vypol motor. Bez slova si ju pritiahol a tuho objal. Ich bozky boli plné vášne, slzy sa im na lícach navzájom miešali.

„Navždy ťa budem milovať, moja drahá Belle,“ zadrhával sa mu hlas v hrdle. „A keď sa táto vojna skončí, zosobášime sa a už nikdy sa nerozlúčime.“

Annabelle sa k nemu pritisla, strieborný prstienok s granátovým očkom jej odteraz vždy bude pripomínať ich vzájomný sľub. „Tak veľmi ťa ľúbim,“ zašepkala. „Prosím ťa, nedovoľ, aby sa ti niečo stalo. Nezniesla by som to.“

Bozkami jej zasypal uslzenú tvár s takou nežnosťou, až mala pocit, že jej pukne srdce. Vzápätí sa od nej odtiahol, otočil kľúč v zapaľovaní a vyšiel s nákladiakom späť na cestu. Na obzore ležal skutočný svet, v ktorom ktosi čaká na Henriho, aby ho odviezol späť do boja, a ona by sa mala vrátiť do Santa Rosy. Annabelle si utrela slzy a zapálila cigarety pre oboch; cez okno sa dívala, ako sa blížia k pekným domom a starému kostolu s vežou.

Belchite nebolo veľké mesto, budovy však boli pomerne vysoké, mnohé z nich postavili z tehál vypálených z bledej, okrovej hliny, ktorá sa nachádzala všade navôkol. Ulice boli úzke a vydláždené mačacími hlavami, na okraji mesta sa vypínal nádherný kostol s pôvabnými vitrážami v oknách, ktoré hľadeli na pusté lány zeme, ťahajúce sa do všetkých strán až po obzor. Pomaly prešli mestom, v malej, zastrčenej uličke našli nemocnicu. Rozhodli sa, že auto ešte nevrátia, keďže prišli skôr, ako si mysleli, a bola im vzácna každá chvíľa, ktorú mohli stráviť spolu.

„Od raňajok je už ďaleko,“ prehodil Henri a zaparkoval nákladiak oproti radu vysokých sivých domov s balkónmi ozdobenými železným zábradlím, ktoré boli ako vystrihnuté z príbehu o Romeovi a Júlii. „Cestou som zazrel nejaké pekárstvo. Čo keby sme si kúpili čerstvý chlieb, syr a pár koláčikov a urobili si piknik?“

„To by bolo úžasné, a kým ty budeš v pekárstve, ja zaobstarám víno. Aj viem kde, šli sme okolo pred poslednou zákrutou.“

Letmo ju pobozkal na pery a vyrazil, čosi si popiskoval, vak sa mu hompáľal na pleci. Annabelle vytiahla z kabelky peňaženku a vydala sa opačným smerom k bodege, ktorú si všimla cestou.

V obchode bolo šero a chladno, a keď vstúpila a jej oči si privykli na prítmie, videla, že fľaše s vínom zaberajú celú stenu a v kúte stojí sud, z ktorého sa pravdepodobne čapuje lacnejšie miestne víno. Po španielsky už vedela dosť na to, aby sa majiteľa obchodu spýtala, či by jej nedal ochutnať víno zo suda, kým si ho kúpi.

Nalieval jej víno do pohára, keď sa zrazu zvonku ozval akýsi vzdialený hrmot. Pokrčil plecami a podal jej pohár. „Dnes je veľmi horúco,“ poznamenal. „Možno to bol hrom. Na búrku čakáme už dva týždne.“

Annabelle si odniesla pohár k dverám, a popritom ako si upíjala z celkom lahodného vína, pozrela nahor na bezoblačnú oblohu. Ten hluk bol ešte ďaleko, ale všimla si, že to vyplašilo vtáky, ktoré vo veľkých kŕdľoch opúšťali hniezda na strechách a škriekali na poplach.

Vnímala, že aj obchodník podišiel k dverám a zastal vedľa nej, a keď si obaja uvedomili, že to nebol hrom, ale burácanie leteckých motorov, od strachu zmeraveli. Úkosom naňho pozrela. „To sú vaši, alebo cudzí?“ spýtala sa.

Pokrčil plecami a zatienil si oči rukou, aby dovidel na oblohu. „Nepriateľ nemá dôvod na nás útočiť,“ tvrdil. „Nie sme dôležití.“

Annabelle chcela niečo povedať, keď im nad hlavou zakvílila bojová stíhačka, zarapotali guľomety a pokropili ulicu a múry okolitých domov. Inštinktívne cúvla dnu, pričom jej červené víno vyšplechlo na bielu kamennú dlažbu. Vzápätí zajačala druhá stíhačka a hneď za ňou veľa ďalších.

„Rýchlo, rýchlo! Tadiaľto!“ Muž ju schmatol za ruku a hnal ju od prahu dverí na druhý koniec obchodu, tam ju za masívnym dreveným pultom pritlačil k zemi.

„Idem za Henrim,“ zakričala do rachotu guľometov a kvílenia leteckých motorov.

„Musíte zostať tu,“ prikázal jej a vypliešťal oči od hrôzy, keď počul, ako guľky bubnujú na strechu domu a dopadajú pozdĺž prednej steny obchodu.

Annabelle sa chúlila za pultom a mala o Henriho šialený strach. Túžila sa k nemu dostať, ale vyjsť teraz von by sa rovnalo samovražde. Mohla iba dúfať, že si tiež našiel nejaký úkryt.

Jačanie a kvílenie stíhačiek teraz prehlušoval hukot ťažkých bombardérov a dunivé výbuchy bômb. Budova sa otriasala v samých základoch, fľaše s vínom padali z regálov a rozbíjali sa na dlážke. Guľky drnčali a svišťali, keď narazili na kov, kamenná dlažba a kostolný zvon disharmonicky cvendžali po každom zásahu.

Vzápätí zemou otriasol obrovský výbuch, ktorý rozrinčal okná; vzduchom lietali ostré úlomky skla. Annabelle s obchodníkom sa chveli hrôzou a obaja zdesene vykríkli, keď z neďalekej budovy, ktorá dostala zásah, začuli hlasný, zlovestný škripot.

Čakali so zatajeným dychom, premknutí bázňou. Nato pomaly, ale isto škripot zosilnel a rozľahol sa treskot skla, praskanie drevených trámov poľavujúcich pod tlakom, a úplne nakoniec prišiel neodvratný pád celej budovy.

Cez otvorené dvere sa do obchodu vovalil obrovský kúdol zadúšajúceho prachu. Museli si zakryť tvár a zostať ležať na zemi za pultom, kým sa trochu neusadí. Výbuchy, lomoz a škripot neprestávali, až sa triasla celá dlážka, a keď sa Annabelle napokon odvážila zdvihnúť hlavu, zhrozene zhíkla. V stene za nimi zívala dlhá, široká puklina.

„Musíme odtiaľto vypadnúť,“ prekrikovala rev ťažkých nepriateľských bombardérov. „Zostaneme tu v pasci, ak tá stena spadne. Je tu aj iný východ?“

Muž pokrútil hlavou, tvár a vlasy mu pokrýval sivý prach, oči dokorán od strachu.

Uvedomila si, že onemel od hrôzy, a hoci bola sama vystrašená ako ešte nikdy, pochopila, že závisí iba od nej, či sa odtiaľ dostanú preč. „No tak,“ drmala ho za rukáv, „musíme si pohnúť.“

Vzlykajúc sa schúlil do klbka a pokúšal sa zaliezť pod pult. „Nie, nie. To nie je bezpečné.“

Ďalšia explózia zvalila prednú stenu a zo strechy sa ozvalo zlovestné zaškrípanie – puklina za nimi sa ešte väčšmi rozšírila a roztvorila. Schmatla ho za ruku a horko-ťažko vytiahla na nohy. „Strecha môže...“

Nosný trám strechy pod tlakom povolil a zosypala sa na nich lavína omietky a polámaných terakotových škridiel, komín nad kozubom začal praskať a drobiť sa. Puklina v zadnej stene sa zväčšila, iba zázrakom sa múry ešte nezrútili.

Annabelle pevne zovrela mužovo rameno a ťahala ho pomedzi trosky k východu. V hustom kúdole prachu takmer nič nevidela, ale cítila spáleninu a počula hukot vracajúcich sa bombardérov. Vliekla ho cez haldy rozvalín, ktorými bola zasypaná celá ulica, k jedinému cieľu – pekárstvu.

Výbuchy neprestávali, zem sa im triasla pod nohami a budovy okolo nich sa rúcali ako domčeky z karát. Stíhačky opäť útočili a bombardéry zhadzovali svoj smrtiaci náklad. Keď Annabelle ucítila závan vzduchu od guliek svištiacich okolo nej, horúčkovito sa pokúšala nájsť nejaký úkryt.

Napokon zbadala akési schody, strmo klesajúce nadol do tmy, a bez dlhého premýšľania popchla vystrašeného muža smerom k nim. Vysvitlo, že ide o pivnicu domu, ktorý dostal priamy zásah, a tak sa obaja schúlili pod schody, kým nepriateľské lietadlá jedno po druhom premieňali mesto Belchite na rozvaliny. Nemali kam ujsť, nemali sa kde schovať. Boli obkľúčení zo všetkých strán. Annabelle sa zúfalo rozvzlykala.

Zdalo sa jej, že nálet trval celé hodiny, no keď v diaľke utíchol motor posledného lietadla, zistila, že zabral sotva štyridsaťpäť minút. Chytila obchodníka za ruku, prebrodili sa úlomkami škridiel a muriva na schodoch a opatrne vyzreli na ulicu.

Pôsobila ako výjav z Danteho Pekla, obraz totálnej skazy. K oblohe čneli holé kostry domov a odhaľovali žalostné fragmenty ľudských životov, v prázdnych okenných rámoch povievali potrhané závesy, na rozbitej dlážke sa v prachu váľal polámaný nábytok a na chodníkoch horeli kopy trosiek.

Kedysi pôvabné balkónové zábradlia ležali zdeformované na dlažobných kockách, veža aj strecha kostola zmizli. Na torzách kostolných múrov boli vidieť zvyšky nenapraviteľne poškodených starých fresiek a prázdne oblúky kedysi nádherných okenných vitráží kontrastovali s jasnou modrou oblohou. Umelecké diela vytesané do kameňa hyzdili diery po guľkách a slnko zastierali kúdoly mastného čierneho dymu, ktoré so sebou prinášali zápach spáleniny a zadúšajúci dážď popolčeka.

Annabelle si pritisla vreckovku na nos a ústa, no obchodník len zhrozene civel na ruiny svojho obchodu. Nezostalo nič, iba tlejúca kopa rozvalín. Súcitne mu stisla rameno, a keď sa odtackal preč, pustila sa brodiť cez haldy trosiek zapĺňajúcich úzku ulicu.

„Henri!“ zakričala, no hneď sa aj rozkašlala, pretože hustý dym a popolček ju škriabali v hrdle. „Henri, kde si?“

Z rozvalín domov sa ozývalo volanie uväznených ľudí, výkriky žien sa miešali s plačom detí a krikom mužov. Napokon tí, čo útok prežili a mohli sa hýbať, precitli z ochromujúceho zdesenia a začali odstraňovať murivo, aby nešťastníkov vyslobodili.

Annabelle hľadala Henriho čoraz zúfalejšie, tenké šľapky sa jej šmýkali na rozbitej dlažbe a kusoch dreva, tvoriacich chaotickú spleť s pokrútenými vodovodnými rúrkami, elektrickými káblami a žalostnými zvyškami osobného majetku ľudí. Dezorientovaná a vydesená sa pokúšala nájsť nejaký záchytný bod, ale nič také sa neponúkalo.

„Henri!“ zakričala znovu. „Henri, kde si?“

Zostalo to bez odpovede, ozývali sa iba výkriky a stony prestrašených, zranených ľudí. Opäť sa rozkašlala, no plahočila sa ďalej; jej strach rástol. Pod obrovskou hromadou trosiek objavila nákladiak s preliačenou strechou, zdeformovanými dverami a vybitými oknami. Kusy muriva sa váľali aj na predných sedadlách, na dlážke pod nimi zazrela svoju kabelku.

Načiahla sa pomedzi ostré črepiny, nebezpečne vytŕčajúce z okenných rámov, až sa jej podarilo kabelku vyloviť, potom horko-ťažko uvoľnila zadné dvere, aby sa dostala ku kufru. Nemienila prísť o Henriho drahocenný obrázok.

„Annabelle! Annabelle, kde si?“

Obrátila sa za hlasom, srdce jej poskočilo od radosti a úľavy, dokonca sa vyštverala na karosériu auta, aby cez kúdoly dymu a prachu lepšie videla. „Henri! Henri, tu som!“ vykríkla.

A zrazu ho zbadala, na čele skupinky vydesených žien a detí vychádzal z akejsi pivnice. Annabelle pocítila nesmiernu úľavu a takmer spadla z karosérie, ako naňho mávala. „Som tu, Henri! Som v poriadku!“

Konečne ju zbadal a tiež jej zamával, no musel dávať pozor na ženy a deti, pomáhal im prejsť bez úhony popri horiacej budove.

Potom ho stratila z očí, výhľad jej zastreli mračná zadúšajúceho čierneho dymu. Zliezla z karosérie, schmatla kufor a začala sa k nemu predierať, keď sa zrazu z bočnej uličky vynoril Etienne. Tvár mal špinavú od sadzí, potu a popolčeka, krvácal z čela.

„Kde si sa tu nabral? Si ranený? Ukáž, pozriem sa.“

Netrpezlivo ju odbil. „Nič mi nie je. Prišiel som po Henriho, aby som ho odviezol späť na základňu. Kde je?“

„Kdesi tam, pomáha nejakým ženám a deťom do bezpečia. Musím sa k nemu dostať, Etienne.“

„Vďakabohu, obaja žijete.“ Vzal jej kufor z ruky a pomáhal preliezať cez rozvaliny. „Zázrak, že vôbec niekto prežil.“

Annabelle slzili oči od mastného, štipľavého dymu, lepil sa jej na pokožku a vnikal hlboko do hrdla. Vytrvalo sa predierala ulicou k miestu, kde naposledy videla Henriho.

Vtom nepriateľské lietadlá s typickým kvílením spustili druhú vlnu deštrukcie, bomby a guľky dopadali na tých, čo prežili, a ničili posledné torzá múrov.

Kým guľomety stíhačiek rozsievali smrť, Etienne rýchlo Annabelle zatlačil do tieňa zvaleného stĺpu. Nablízku vybuchla bomba, no mladá žena si to ledva všimla, pretože sa sústreďovala iba na Henriho a malú skupinku, ktorú sa pokúšal dostať do bezpečia.

Jedna zo stíhačiek sa s kvílením spustila nižšie, ozvala sa streľba z guľometu, a skôr než sa skupinka stihla skryť, skosila všetkých do jedného.

„Nie!“ vykríkla Annabelle. „To nie!“ Chcela sa Etiennovi vytrhnúť, ale bol silnejší. Obaja sa zdesene dívali, ako sa budova, okolo ktorej Henri skupinku viedol, začína rúcať. V múroch sa objavili obrovské trhliny, sutina všetkých zasypala a napokon sa budova spomalene, akoby majestátne, s ohlušujúcim treskotom zvalila do prachu.

Bombardéry odleteli spolu s kohortami talianskych a ruských stíhačiek, nastalo hrobové ticho. V rozvalinách praskalo horiace drevo, všade sa kúdolil dym a jasné oranžové plamene osvetľovali scénu ako z pekla. Annabelle len neveriacky civela na miesto, kde naposledy videla Henriho.

„Ostaň tu a nikam nechoď,“ prikázal jej zachmúrene Etienne. „Idem ho pohľadať.“

Tentoraz ho poslúchla, ochromená hrôzou sa nedokázala ani pohnúť. „Nemôže byť mŕtvy,“ mrmlala si. „Nesmie byť mŕtvy. Bože, prosím ťa, nedopusť, aby bol mŕtvy.“

Z úkrytov povychádzali ľudia a začali Etiennovi pomáhať s odpratávaním trosiek. „Tu pod touto haldou sú ženy a deti,“ zakričal. „Musíme ich rýchlo vytiahnuť.“

Annabelle zízala ako v tranze, zatiaľ čo ľudia horúčkovito odstraňovali sutinu. Sledovala, ako muži, ženy, ba aj deti odhadzujú kusy muriva a dostávajú sa čoraz hlbšie, no keď jedna zo žien s výkrikom zdvihla bezvládne detské telíčko, Annabelle sa prebrala ako po zásahu elektrickým prúdom.

Tackavo vykročila, ale o niečo sa potkla a spadla. Začala hrabať v rozvalinách holými rukami, zúfalo túžila Henriho nájsť.

Etienne ju odtiahol nabok. „Všetci sú mŕtvi,“ chripel.

„To nemôžeš vedieť,“ okríkla ho. „Možno ešte žije a pokúša sa dostať von. Musíme hľadať ďalej.“ Vytrhla sa mu a začala odhadzovať sutinu, dúfajúc, že pod ňou objaví nejaké známky života.

Lopotili sa ešte dve hodiny, no našli iba bezvládne telá dvoch žien a piatich detí. Všetky mali rany po guľkách a ťažké pomliaždeniny.

Annabelle pokračovala v hľadaní, slzy sa jej rinuli po tvári. „Henri,“ vzlykala. „Henri, ozvi sa mi. Prosím ťa, drahý môj, ty musíš žiť.“

Našla pomliaždené, skrvavené ostatky dvoch malých detí, ktoré sa stále držali za ruky ako vo chvíli, keď ich skosila paľba z guľometu, a to už bolo na ňu priveľa. Zrútila sa na zem a, tak ako ostatné ženy, usedavo sa rozplakala.

„Som tu, Annabelle,“ tíško sa jej prihovoril Etienne, pomohol jej vstať a vzal ju do náručia. Pevne si ju pritisol k hrudi, slzy mu prúdom tiekli po lícach. „Je koniec, Belle. Opustil nás.“

Annabelle si uvedomovala, že Henriho už nikdy neuvidí, ale ako to, že zrazu ho niet? Ako to, že v jedinom okamihu zmizol taký talentovaný človek plný života a spolu s ním aj všetky nádeje, sny a plány, ktoré si robili do budúcnosti?

Mučila ju bolesť, z hĺbky duše jej vyvierali slzy a stále znova si v hlave premietala ten strašný výjav. Pritískala sa k Etiennovi, vďačná, že pevne stojí pri nej a drží ju silnými ramenami, aby nepadla na kolená, no tie ramená neboli Henriho – a už nikdy nebudú.

„Poď, Belle. Musíme sa vrátiť do Santa Rosy, tam ti priatelia pomôžu na všetko zabudnúť.“

„Nikdy nezabudnem,“ zachripela cez slzy. „Nikdy, nikdy.“

Mlčky zdvihol jej kufor aj kabelku a pomaličky ju odvádzal od rozvalín preč.

Annabelle plná bolesti pevne stískala kufor s Henriho obrázkom a nasledovala Etienna, kráčala ako robot, pre slzy a štipľavý dym nevidela. Vôbec ju nezaujímalo, čo s ňou bude alebo kam pôjde, bez Henriho jej život stratil význam.

Výbuch spiacej bomby nepočula. Silný náraz do chrbta ju odtrhol od Etienna a vyhodil do vzduchu. So zlovestným zaprašťaním kostí dopadla na tvrdú zem a stratila vedomie.

13

George si musel Felicity Jenkinsovú držať dosť od tela, pretože sa k nemu začala správať príliš familiárne, hádzala naňho zamilované pohľady a robila narážky, či nezájdu spolu do divadla alebo na pohárik. Takéto situácie mu boli krajne nepríjemné a musel sa premáhať, aby zostal taktný a zdvorilý, najradšej by jej totiž priamo povedal, že o ňu vôbec nemá záujem. Akosi sa mu podarilo jej naznačiť, že sa cíti dokonale šťastný sám so sebou a nemá v úmysle stať sa niečím iným ako jej zamestnávateľom.

Celé to bolo príšerne trápne a odvtedy sa k nemu správala mrazivo. Mohol iba dúfať, že nedá výpoveď, lebo ako sekretárka bola vynikajúca a v ordinácii by si bez nej neporadil.

Keď sa august prehupol do septembra a Felicity zotrvávala za recepčným pultom aj naďalej, usúdil, že mu odpustila a svoje city možno nasmerovala na niekoho iného. Nesmierne sa mu uľavilo – takéto trápne situácie priam neznášal, najmä ak sa týkali mladých žien. Aj tak ho spomienky na Annabelle celý čas tak prenasledovali, že jednoducho nebol schopný začať uvažovať o nejakom novom vzťahu. Uvedomoval si, že je na smiech pripútavať sa tak silne k dievčaťu, ktoré ho očividne nemiluje, ale nemohol s tým nič robiť.

Koncom septembra slnečné lúče ešte príjemne hriali a George si šiel posedieť do záhrady. Mal voľné popoludnie, čo sa často nestávalo, a tak si užíval ticho a popíjal kvalitnú írsku whisky. Po golfe sa cítil príjemne unavený a tešil sa, že sa večer stretne s priateľmi v ragbyovom klube, aby prebrali športové podujatia budúcej sezóny.

Zapálil si fajku a – tak ako vždy, keď mal chvíľku pre seba – jeho myšlienky zaleteli k Annabelle. Od júla o nej nič nepočul a obával sa, či sa jej niečo nestalo. V duchu preklial nespoľahlivý španielsky poštový systém a občiansku vojnu vôbec, znovu si odpil z whisky a zaumienil si, že nebude myslieť na najhoršie. Je predsa všeobecne známe, že nijaké správy sú dobré správy.

Vyrušili ho akési zvýšené hlasy, a keď sa obrátil, uvidel rozčúlenú Felicity. „Doktor Ashton, prepáčte, ale táto žena trvala na...“

Popri nej sa pretisla Caroline. „Vďakabohu, že si doma, George.“

Stačil mu jediný pohľad na jej tvár a jeho dobrú náladu vystriedala nesmierna vlna úzkosti. „Čo je, Caroline? Čo sa stalo?“

„Najmä nepanikuj, George. Annabelle je nažive a určite sa uzdraví.“ Obrátila sa k Felicity, ktorá sa stále tvárila rozhorčene. „Mohli by ste nám poskytnúť trochu súkromia?“

Sekretárka namosúrene odpochodovala a Caroline chytila Georgea za rameno. „Viem, že to pre teba musí byť hrozný šok, George, ale s Annabelle je to, prisámbohu, čoraz lepšie.“

„Čo sa vlastne stalo? A kde je?“

„Zranili ju počas bombového útoku. Je nažive iba vďaka Etiennovi, ktorý jej napriek tomu, že sám bol zranený, zabezpečil lekársku pomoc. Previezli ju do poľnej nemocnice v Logroñe – tam má brigáda základňu – a poskytli jej nevyhnutné ošetrenie. Neskôr ju nemocničným vlakom dopravili do Toulouse a krátko nato do Paríža. Len čo na tom bude lepšie, pôjde k Aline a tam sa dolieči.“

Srdce mu prudko bilo. „Ako je na tom?“

Caroline si roztrasenými rukami zapálila cigaretu. „Mali s Etiennom istým spôsobom šťastie, že im tá bomba nevybuchla priamo pod nohami, no aj tak im to zlomilo niekoľko kostí a utrpeli aj vnútorné zranenia. Annabelle zostali po popáleninách jazvy, ale podľa doktorov sú iba povrchové a časom zmiznú.“

„A čo vnútorné zranenia?“

„Museli jej vyoperovať slezinu a jednu obličku,“ stíšila hlas Caroline.

„Musím ísť za ňou.“ Vykročil k domu, no postavila sa mu do cesty. „Skôr než sa za ňou rozbehneš, mal by si vedieť ešte niečo, George.“

Zrazu sa nevládal udržať na nohách, sťažka klesol na stoličku. „Tak už to vyklop, Caroline – a nešetri ma, povedz mi celú pravdu.“

Tvárila sa vážne, keď mu váhavo opisovala Annabellin a Henriho ľúbostný vzťah, ich krátku spoločnú dovolenku a následnú tragédiu, čo ich postihla. „Mesto je úplne zrovnané so zemou a tá hŕstka obyvateľov, čo prežila, odišla preč, takže odtiaľ neprichádzajú žiadne správy. Ale Etienne tvrdil, že pod tými rozvalinami nemohol nikto prežiť.“

Georgeovi sa stiahol žalúdok, keď si predstavil, že jeho milovaná Annabelle sa zaľúbila do iného muža a celá sa mu oddala. Tuho zvieral operadlá záhradnej stoličky a zatínal zuby, aby zostal pokojný a mohol logicky premýšľať. Annabelle s Henrim sa ocitli vo vojne, a tak chápal, že pod takým tlakom sa vybičovávajú všetky zmysly aj city; že stres a pocit ohrozenia nevyhnutne vedú k veľmi ľudskej túžbe po láske. Keď si však predstavil Annabelle v náručí iného muža, takmer z toho prichádzal o rozum.

„Aha,“ prikývol a usiloval sa nedať pred Caroline najavo, akú búrku citov v ňom vyvolala. „Teda vravíš, že sa uzdravuje zo zranení a že prognóza je priaznivá?“

Caroline prisvedčila. „Ale stále smúti, George, a to nijako nenapomáha pri liečení. Aspoňže je už v Paríži a Aline sa o ňu postará.“

George sa díval na Caroline a prvý raz si všimol, že pod očami má tmavé kruhy a na opálenej tvári vrásky. „Nevrátila si sa do Anglicka, len aby si mi povedala o Annabelle, však nie?“

Pokrútila hlavou, a keď prehovorila, zadrhával sa jej hlas. „Dali mi voľno, aby som mohla odcestovať do Paríža za Annabelle, no bola som s ňou len pár dní, keď som sa dozvedela, že Bertram padol.“ Zavzlykala. „Teraz, keď sú obaja moji bratia mŕtvi, musím sa vrátiť domov. Rodičia sú celkom zdrvení, nemôžem im pridávať ďalšie starosti.“

„Och, Caroline,“ vzdychol. „Je mi to veľmi ľúto.“

„Ocko mal pravdu,“ vyhlásila a odhodlane si utrela slzy. „Vojna je krutá a neľútostná. Ešteže to Annabelle s Etiennom prežili. Mali neuveriteľné šťastie.“

George ju nemotorne potľapkal po ruke, nevedel, čo má zoči-voči takej rýdzej bolesti povedať. „Čo myslíš, kedy sa Annabelle bude cítiť tak dobre, aby sa mohla vrátiť domov?“

Caroline pokrčila plecami. „To závisí od toho, aké plány si robí do budúcnosti.“ Zamyslene si hrýzla spodnú peru. „Existujú isté rozhodujúce faktory, čo by jej mohli sťažiť návrat domov,“ pokračovala váhavo. „Určite by nechcela bývať u Camille a Edwina; a hoci som presvedčená, že moji rodičia by okamžite súhlasili, ani oni nie sú na tom tak dobre, aby sa o ňu mohli starať.“

„Môže prísť sem. Ja sa o ňu postarám.“

„Nuž, si veľmi milý, George, ale to by sa vôbec nehodilo, nemyslíš?“

„Nezmysel,“ odsekol. „Chceš povedať, že sa o nás bude klebetiť? To mi je úplne fuk. A aké sú to tie rozhodujúce faktory, o ktorých si hovorila?“

Caroline sklopila oči a zahasila cigaretu. „Zdravotné,“ lakonicky odvetila.

„Tak prosím,“ vyhlásil. „Očividne som najvhodnejšia osoba, ktorá sa o ňu môže postarať, takže odcestujem do Paríža a dovediem ju sem, či sa jej to bude páčiť, alebo nie.“

„Ó, George,“ vzdychla. „Prosím ťa, snaž sa byť taktný a nenúť ju do ničoho proti jej vôli.“

„Za koho ma to pokladáš, Caroline? Samozrejme, že ju do ničoho nebudem nútiť. Jednoducho jej vysvetlím, že najlepšie jej bude u mňa v Anglicku a že by urobila veľkú hlúposť, keby odmietla moju pomoc.“

Caroline sa zasmiala. „Držím ti palce, George. Annabelle býva občas rovnako tvrdohlavá ako ty, rada by som pri vašom rozhovore bola muchou na stene.“

Bolo druhého októbra, v kozube horel oheň a Annabelle polihovala na Alininej pohovke na kope vankúšov. Tešila sa, že konečne vypadla z nemocnice, a pohľad na známy neporiadok a krikľavé farby ju po pobyte medzi chladnými bielymi stenami a ligotavými dlážkami napodiv upokojoval.

„Urobila som ti čaj, aký máš rada,“ oznámila jej Aline. „A Miriam ti priniesla kúsok svojej fantastickej čokoládovej torty, aby si si trochu zamaškrtila.“

„Dobre, že si opäť doma,“ utrúsila Miriam a podala jej tanierik s tortou. „Zotavíš sa tu oveľa rýchlejšie, som si tým istá.“

Annabelle sa na ňu malátne usmiala a ucítila, že sa jej znovu tlačia do očí slzy. „Všetci ste ku mne takí milí,“ zamrmlala. „Prosím vás, nemusíte si o mňa robiť také starosti. Viem, že všetci máte veľa práce, a ja by som tiež chcela byť užitočná.“

„Jasné, že si o teba robíme starosti,“ prikývla Aline a natriasla jej vankúše. „Si predsa naše drahé dievčatko a bojíme sa o teba, najmä teraz.“

Annabelle si jemne pohladila zatiaľ ploché brucho. „Je to zázrak, však?“ zašepkala.

„To určite je, a preto ťa budeme rozmaznávať,“ vyhlásila Aline. „A o tvojom pomáhaní v dome už nechcem ani počuť. Boh je mi svedkom, že sa vyhýbam domácim prácam, pokiaľ sa len dá. Život je príliš krátky na to, aby sme sa zaoberali pavučinami a nejakým tým prachom.“

Annabelle vyhŕkli slzy pri pomyslení na miniatúrny život, čo v nej rástol. Henriho posledný a najvzácnejší dar – napriek pochmúrnym predpovediam chirurgov a lekárov – prežil. Bude to dieťa milovať a chrániť ako oko v hlave, pretože je živým dôkazom ich veľkej lásky.

„Nebuď smutná, Annabelle,“ utešovala ju Miriam s ešte vždy výrazným cudzím prízvukom. „Henri ďalej žije v tvojom dieťati, a keď už bude dosť veľké, aby to pochopilo, budeš mu rozprávať o otcovi, aby sa navždy uchovala jeho pamiatka.“

„Ďakujem ti, Miriam. Si múdra žena.“

Pokrčila plecami. „S Malachim sme za tie roky prišli o mnoho blízkych a sťahovali sa z miesta na miesto ako cigáni. Náš domov je tam, kde práve sme, a na tých, ktorých sme stratili, nikdy nezabudneme, pretože sú v našich srdciach naveky.“

Annabelle jej chápavo stisla ruku a premýšľala, akú má pred sebou budúcnosť. Momentálne je u Aline v bezpečí, ale keď sa dieťa narodí, nemôže od tety očakávať, že ich bude oboch živiť. K rodičom sa vrátiť nemohla a nechcela ani obťažovať Howdenovcov – po tom všetkom, čím si prešli. Nemala veľa možností, pretože nad jej šancou zamestnať sa v Londýne visel tieň otcovej nenávisti a navyše jej zostalo sotva dosť peňazí pre seba, nieto pre dieťa.

„Pozor, mačka. Oh là là!“ zaškrečal Napoleon.

Mignonette sa obtrela o klietku, graciózne vyskočila Aline do lona, skrútila sa do chlpatého klbka a začala priasť.

Zrazu niekto hlasno zabúchal na dvere, až sa Napoleon naplašene rozškriekal. Aline opatrne preložila Mignonette na vankúš a šla otvoriť.

Annabelle sa prinútila Miriaminu tortu aspoň ochutnať, ale stále nemala veľký apetít. Kým sa Aline s niekým rozprávala pri predných dverách, popíjala čaj zo šálky a hútala, kto to môže byť. Aline sa vrátila červená v tvári a vzrušená.

„Annabelle, niekto ťa prišiel navštíviť,“ oznámila.

Zamračila sa. „Naozaj sa necítim na nejaké návštevy,“ odvrkla. „Kto je to?“

„Ja.“ Do miestnosti rozhodným krokom vošiel zachmúrený George.

Annabelle prekvapene zhíkla a celá sa roztriasla. Tváril sa príšerne vážne a v rárohami prepchatej, veľmi ženskej izbe pôsobil ako päsť na oko. „Dobrý Bože,“ hlesla a pokúšala sa vstať z vysedenej pohovky.

„Ostaň ležať,“ prikázal jej a zatlačil ju späť do vankúšov. „Po takej ťažkej operácii by si nemala vstávať.“

Videla, ako pohľadom preletel z jej tváre na škaredé jazvy na jej krku, líci a zápästí, a rada by vedela, čo si myslí.

„Dosť si schudla,“ poznamenal už milšie, „ale tie jazvy sú len povrchové a napokon zmiznú.“

„Doktori tvrdili to isté,“ prikývla. „Teším sa, že ťa vidím, George, ale čo tu, preboha živého, robíš?“

Sadol si na druhý koniec pohovky a zadíval sa na ňu. Pohľad modrých očí mal taký prenikavý, až jej to bolo nepríjemné. „Caroline mi povedala, čo sa ti stalo, a tak som ťa prišiel vziať domov.“

„Urobím ešte trochu čaju,“ zamrmlala Aline. „Miriam, môžeš mi s tým pomôcť?“

Obe ženy vyšli z izby, no Annabelle s Georgeom si to sotva všimli, takí boli zahľadení jeden do druhého. Annabelle si rukou nervózne prešla po zjazvenom líci, presvedčená, že určite vyzerá otrasne.

„Nemusíš to predo mnou skrývať,“ zachripel. „Stále si krásna.“

Annabelle si uvedomila, že George je v akomsi čudnom duševnom rozpoložení, a ak mu to má uľahčiť, musí s ním zaobchádzať v rukavičkách. „Vyzerám ako strašiak do maku,“ ozvala sa, „ale vďaka za kompliment.“

„Než som prišiel sem, zastavil som sa v nemocnici a hovoril s jedným lekárom, ktorý rozumel mojej školáckej francúzštine. Povedal, že musíš veľa odpočívať, ale že čoskoro budeš natoľko fit, aby si mohla odcestovať do Anglicka.“

„Nemôžem sa tam vrátiť,“ vyhlásila rezolútne.

„Nedaj sa vysmiať. Anglicko je tvoj domov a ja som dostatočne kvalifikovaný, aby som sa o teba postaral.“

„To je možné, ale ja sa tam nevrátim.“

Stvrdla mu čeľusť a zablýskal modrými očami. „Caroline mi povedala o tebe a Henrim, a chápem, že po tom všetkom je ti zaťažko prijať to, ale ponúkam ti praktickú pomoc s bývaním a hľadaním práce.“

„George, to je od teba veľmi láskavé, ale...“

Na líca mu naskákali červené škvrny. „Nerobím to z láskavosti, Annabelle. Som tu, pretože ťa ľúbim. Si tá najúžasnejšia žena na svete.“

Annabelle sa nazlostila. „Netlač na mňa, George, a ak to má byť ďalšia ponuka na sobáš, tak s tým hneď prestaň.“

Zhlboka sa nadýchol a Annabelle si uvedomila, že sa pokúša ovládnuť svoje city. „Nemienim zo seba robiť blázna, aby som sa o to znovu pokúšal,“ stíšil hlas. „Ponúkam ti iba domov a prácu.“

Pod jeho upretým pohľadom sa začervenala. „Naozaj si to vážim, ale...“

„Nechaj ma dohovoriť, Annabelle, prekristapána,“ skočil jej do reči. „Jeden môj podnájomník si práve kúpil prax v Londýne a ten druhý sa vrátil do Južnej Afriky. Dve prázdne izby na poschodí sa ľahko dajú zmeniť na malý apartmán, kde budeš mať súkromie. Čo sa týka tvojej práce, už som hovoril s vrchnou sestrou v Dartfordskej všeobecnej nemocnici, majú tam voľné miesto sálovej sestry.“

Annabelle naňho civela, neschopná zadržať slzy, čo sa jej rinuli po tvári. Napriek všetkému, čo sa stalo, ju stále miluje, stále mu na nej záleží a chce jej v Anglicku uľahčiť život. Trmácal sa sem z takej diaľky, len aby sa stretol s nevďačnou ženou, ktorá ho zradila a zaľúbila sa do iného muža.

George vytiahol z vrecka snehobielu vreckovku. „Neplač, Annabelle, vieš, že neznášam, keď si smutná.“ Počkal, kým sa upokojí, a potom pokračoval. „Neodmietaj hneď moju ponuku len preto, lebo si myslíš, že by ma to mohlo dostať do trápnej situácie. S klebetami si viem poradiť a v izbách na poschodí budeš mať toľko súkromia, koľko len chceš – a sľubujem ti, že sa vždy budem správať ako džentlmen.“ Usmial sa na ňu, modré oči mu žiarili. „Tak, čo na to hovoríš?“

Annabelle vedela, že nadišla chvíľa, keď bude musieť prezradiť pravý dôvod, prečo sa nechce vrátiť domov do Anglicka, no zvieralo jej srdce pri myšlienke, ako veľmi ho to raní. „To je tá najšľachetnejšia a najúžasnejšia ponuka, George, ale ja si to nezaslúžim. Pochop, sú veci, o ktorých nevieš – veci, ktoré sa udiali v Španielsku a ktoré by bolo pre teba veľmi ťažké akceptovať, ak by sme bývali v jednom dome.“

„Viem, že smútiš za Henrim, a potrebuješ čas, aby si sa vyrovnala s takou stratou. Prosím ťa, Annabelle, len ma nepodceňuj. Viem prijať, čo sa stalo, a chcem ti pomôcť znovu sa postaviť na nohy.“ Nespúšťali zo seba oči. „Nechceš sa so mnou vrátiť do Anglicka, Annabelle?“

Už mu nemohla ďalej klamať, pretože by to naozaj chcela, aj keď to v jej situácii nebolo možné. Nemo prikývla, no nedokázala vyriecť slová, ktoré by uhasili iskričky v jeho očiach a pravdepodobne navždy ho od nej odvrátili.

„Tak prečo nechceš prijať moju ponuku? Čo ti v tom bráni?“

„Ja... nie je to také ľahké,“ začala váhavo. „Samozrejme, veľmi rada by som sa vrátila do Anglicka a znovu tam pracovala; sú tu však isté komplikácie a nechcem ti pridávať starosti.“

George sa zachmúril. „Doktor ani Caroline nijaké komplikácie nespomínali, no nech je to čokoľvek, poradím si s tým. Som predsa lekár.“

Annabelle si tuho stískala prsty v lone a premýšľala, ako mu to má povedať. „Tie komplikácie nesúvisia s mojimi zraneniami.“ Zahľadela sa mu do očí a ochranným gestom si položila dlane na brucho. „Vieš, George, napriek všetkému, čo som prežila, stal sa zázrak.“

Znovu zvraštil obrvy, očividne nechápal, čo sa mu snaží povedať, no potom mu pohľad padol na jej chvejúce sa ruky a ostro sa nadýchol; konečne mu to bolo jasné. Nastalo dlhé ticho, jeho upretý pohľad bol ešte prenikavejší.

„Čakáš dieťa,“ poznamenal sucho. „Vedela o tom Caroline, keď za mnou prišla?“

Annabelle videla, že ho to ranilo, hoci sa tváril naoko ľahostajne, a uvedomila si, že sa musí veľmi premáhať, aby nevybuchol. „Bola so mnou v nemocnici, keď mi to doktori oznámili, no musela mi sľúbiť, že to nikomu nepovie, tak sa na ňu nehnevaj, prosím ťa.“

S odmeraným, neprístupným výrazom sedel na okraji pohovky, žila na krku mu divo pulzovala.

„George,“ nežne sa mu prihovorila a chytila ho za ruku. „George, pre toto sa nemôžem vrátiť do Anglicka, chápeš? Ďakujem ti, že si zostal mojím dobrým, verným priateľom, aj keď som ti ublížila, a vedz, že sa za to nenávidím.“

Jeho ruka v jej dlani sa ani nepohla, oči upieral na svoje vyleštené topánky.

„George, prosím ťa, povedz niečo.“

Zdvihol hlavu a zhlboka sa nadýchol. „Vždy som sa pokladal za rozumného, inteligentného muža, schopného zvládnuť každú situáciu, ale keď ide o teba, Annabelle, som stratený.“

Vášnivo sa na ňu zahľadel. „Milujem ťa od prvej chvíle.“ Hlas mu zachrípol od dojatia. „Hoci som sa veľmi usiloval prestať ťa milovať, nepodarilo sa mi to.“

Chystala sa niečo povedať, ale George pokračoval. „Sľubujem, že ak sa vrátiš so mnou do Anglicka, postarám sa o teba – aj o tvoje dieťa. Keby si sa chcela vyhnúť škandálu, veľmi rád sa s tebou ožením; no bude to len formálne manželstvo a nebudem od teba žiadať nič okrem priateľstva. Ak sa rozhodneš, že sa za mňa nevydáš, vymyslíme nejakú historku, nie ďaleko od pravdy, aby sme klebetnice umlčali.“

Oči sa jej rozšírili a srdce sa jej prudko rozbúchalo. „To by si pre mňa urobil?“

Prikývol, modré oči mu žiarili a zatváril sa odhodlane. „Možno občas pôsobím nevrlo a neznesiteľne, ba viem aj to, že mám sklony hovoriť, čo si myslím, bez ohľadu na city iných ľudí. No pod tým všetkým sa ukrýva muž, ktorý jednoducho túži byť s milovanou ženou za každých okolností.“

Vpil sa jej pohľadom do očí. „Preto ti ponúkam manželstvo z rozumu a domov pre teba a tvoje dieťa. Uvedomujem si, že ma pokladáš skôr za priateľa než milenca, a sľubujem ti, že sa budeš môcť slobodne rozhodnúť, ako chceš žiť. To mi celkom postačí.“

Telom jej prebehla vlna vrúcnej lásky a pritisla si jeho ruku k lícu. Rozhodol sa obetovať svoje vlastné šance nájsť pravú lásku po boku nejakej inej ženy, ktorá by ho milovala a zbožňovala, a ona mu za to ponúka tak málo. „Ach, George, to je oveľa viac, ako si zaslúžim. Si si tým istý?“

„Inak by som ti to nenavrhoval,“ odvrkol.

Annabelle mu skúmavo hľadela do tváre a uvedomovala si, že navzdory zaťatým zubom a vážnemu výrazu jeho oči prezrádzajú, čo naozaj cíti. Možno jej matka mala pravdu, keď pred tými mnohými mesiacmi tvrdila, že v manželstve je oveľa dôležitejšie priateľstvo než romantické poblúznenie. A teraz ju George žiada o ruku, hoci veľmi dobre vie, že v takom formálnom manželstve mu môže sľúbiť iba priateľstvo.

„Tak teda prijímam,“ hlesla.

Odkašlal si a zľahka ju pobozkal na čelo. „Dohodnuté,“ prikývol. „Pekne lež a odpočívaj, ja zájdem za Aline a poprosím ju, aby mi pomohla vybaviť formality. Nepochybujem, že sobáš vo Francúzsku bude extrémne náročný – s Francúzmi nie je nič jednoduché.“

Aline sa podarilo poťahať za mnoho nitiek v jej širokom okruhu známostí a termín svadby vybavila na koniec novembra. George sa musel vrátiť do dartfordskej ordinácie. Počas jeho neprítomnosti sa Annabelle pokúšala všemožne brzdiť Alinino nadšenie nad vývinom situácie.

Manželstvo z rozumu nebol ideálny spôsob, ako začať nový život, a hoci mala Georgea rada pre jeho láskavosť a priateľstvo, chtiac-nechtiac to porovnávala s vášňou, akú cítila k Henrimu. Robili si spolu do budúcnosti toľké plány – kedykoľvek si na to spomenula, prepukla v plač.

Annabelle napísala o chystanej svadbe aj matke, no obozretne sa vyhla akejkoľvek zmienke o dieťati. Camillina odpoveď prišla takmer okamžite, očividne jej taký náhly sobáš pripadal podozrivý, k listu však pripojila aj krátku gratuláciu od Philippy Howdenovej a novomanželom sľúbila svadobný dar, len čo sa vrátia do Anglicka. Jej rozhodnutie zatajiť túto novinku pred Edwinom bolo pravdepodobne múdre, pretože by s tým určite nesúhlasil a mohol by narobiť iba problémy.

Október sa pomaly chýlil ku koncu, no slnečné lúče ešte hriali a Annabelline jazvy už skoro celkom zmizli. Vyšla z domu na Stromovej ulici, cestou si od pouličnej predavačky kúpila jednu jedinú ružu a pomaly zamierila k Pont Neuf – naposledy.

Zastala a spomínala, ako prvý raz stretla Henriho, ako medzi nimi okamžite prebehla iskra a prerástla do čohosi oveľa silnejšieho, čomu ani jeden z nich nedokázal odolať. Sľúbili si, že tu, na tomto moste sa po vojne stretnú a oficiálne zasnúbia. Srdce jej trhalo na kusy, keď si uvedomila, že im to krutý osud prekazil a že sa už nikdy nestretnú.

Červenú ružu pobozkala a hodila z mosta do vody; hneď sa jej zmocnil rýchly prúd a unášal ju preč. „Zbohom, láska moja,“ šepla. „Nikdy na teba nezabudnem.“

George sa vrátil do Paríža deň pred svadbou a ubytoval sa v hoteli. Očividne sa obával, či si to Annabelle na poslednú chvíľu nerozmyslí, a tak sa ho snažila všemožne upokojiť, hoci sama sa zmietala v pochybnostiach. Aline mu dodávala guráž vínom a dobrým jedlom a posielala ho, aby sa s ostatnými podnájomníkmi šiel trochu zabaviť do nočných barov.

Keď nadišiel deň svadby, Aline vošla do Annabellinej izby – našla ju skľúčene hľadieť z okna, na prste skrúcala malý strieborný prstienok s granátovým očkom. „Nikdy nie je dobré žiť v minulosti, Annabelle,“ prihovorila sa jej. „Henri zostane v tvojom srdci navždy, no nadišiel čas odložiť ten prsteň ako milú spomienku a myslieť na budúcnosť.“

„Ty si nemyslíš, že som sa zbláznila, keď prijímam Georgeovu ponuku tak krátko po... po...?“

„Nie. Myslím si, že si veľmi rozumná,“ zamrmlala Aline a objala ju. „Sú chvíle, keď hlava musí rozkázať srdcu, Annabelle. George je dobrý muž a hlboko ťa miluje. Časom možno zistíš, že aj ty ho dokážeš milovať – možno nie tak vášnivo ako Henriho, ale zato oddane a trvalo.“

Odtiahla sa od nej a smutne sa na ňu zahľadela. „Vášeň je úžasná a vzrušujúca, nevydrží však dlho, Annabelle. Oheň, ktorý prudko blčí, rýchlo zhasne, a ak ho neživíš polienkami priateľstva a spoločných záujmov, ostane po ňom iba tlejúci popol.“

Annabelle sa s ťažkým srdcom zahľadela ponad Alinino plece na smotanovobiele čipkované šaty a hodvábny kabátik, čo jej ušila Miriam. „Mám pocit, akoby som ich zrádzala oboch,“ prehodila ticho.

„Prečo? Lebo si myslíš, že nemôžeš milovať Georgea tak, ako by si želal? Pche, má dosť lásky za obidvoch. A pokiaľ ide o Henriho, určite by nechcel, aby jeho dieťa vyrastalo ako pankhart.“

Annabelle sa pri tom škaredom slove až mykla.

Aline jej zdvihla bradu a pozrela do očí. „Prepáč mi, že som taká krutá, ale takto to na svete chodí, Annabelle. Henri by schválil to, čo robíš, a George bude ten správny muž po tvojom boku.“ Potľapkala ju po líci. „A už žiadne slzy. Musíš začať s prípravami.“

George v novom obleku stoicky vyčkával na schodoch radnice v obave, že Annabelle napokon zmení názor a nepríde. Doteraz žil v hlbokom presvedčení, že si dokáže so všetkým poradiť, ale toto bolo niečo iné, jeho budúce šťastie nezáviselo od neho, ale od Annabelle, ktorá nad takým chvatným sobášom nepochybne váha.

Vrhol pohľad na vreckové hodinky, uplynula však iba minúta, odkedy naposledy kontroloval čas, a tak chodil hore-dolu po schodoch až na námestie a späť a pokúšal sa ovládnuť tú nezvyčajnú, vysiľujúcu nervozitu.

Keď pri obrubníku zastalo auto, uľahčene si vydýchol a prinútil sa tváriť pokojne. Aline vo výstrednom tyrkysovomodrom klobúčiku a elegantnom sivom hodvábnom kostýme vyzerala úžasne, no on mal oči len pre Annabelle, ktorá s úsmevom vystupovala z auta.

Na sebe mala smotanovobiele čipkované šaty, krátky hodvábny kabátik zapnutý na gombíky okolo stále útleho pása, na zvlnených vlasoch pôvabný slamený klobúčik tieniaci takmer nebadateľné jazvy na jej tvári. Držala malú kytičku smotanovobielych ruží ozdobených vetvičkami papradia a slamienkami.

„Vyzeráš nádherne,“ zašepkal dojato a chytil ju za ruku. „Som ten najšťastnejší muž v celom Francúzsku.“

Pobozkala ho na líce. „To ja som tá šťastná, George, a sľubujem, že dnešok nikdy neoľutuješ.“

Zosobášil ich starosta, ktorý sa okázalo vystatoval svojou plynulou angličtinou, aby obradu rozumel aj George. Keď vyhlásil Georgea a Annabelle za manželov, obaja krátko zaváhali, než sa pobozkali; hŕstka prítomných hostí to ocenila potleskom.

Starosta im odovzdal livret de famille, akúsi knižočku s kópiou sobášneho listu, a s veľavýznamným žmurknutím dodal, že si do nej môžu zapísať aj dátum narodenia detí.

Nekonala sa žiadna oficiálna svadobná hostina, pretože novomanželia mali popoludní odletieť do Anglicka, a tak sa všetci vrátili do domu na Stromovej ulici, kde Aline s Miriam pripravili bohatý výber jedál a vín.

Annabelle videla, aký je George šťastný, a tak sa všemožne snažila hodiť za hlavu minulosť a oslavovať. Z Etiennovej neprítomnosti mala zmiešané pocity, lebo keby dostala aj jeho požehnanie, nemala by také výčitky svedomia; na druhej strane by jej bolestne pripomínal Henriho. Možno bolo dobre, že sa v Španielsku zotavoval zo zranení.

Keď nadišiel čas odchodu na letisko a všetci ich odprevadili na hlavnú cestu, Annabelle sa so slzami v očiach hodila tete okolo krku. „Čoskoro sa znovu uvidíme, Aline, sľubujem,“ vzlykala. „A ďakujem ti za všetko.“

„Hore hlavu, milá moja, a buď šťastná. Nič iné si neželám.“

Už na nich čakal taxík a George netrpezlivo sledoval hodinky. Annabelle všetkým naposledy zamávala na rozlúčku a prisadla si k nemu. O pár sekúnd už uháňali na letisko a do nového života v Dartforde.

Keď sa malá skupinka svadobných hostí vracala naspäť na Stromovú ulicu, nikto z nich si nevšimol Etienna, ukrývajúceho sa v tieni pod neďalekou bránou. Sťažka sa opieral o palicu, aby odľahčil zmrzačenej nohe, a keď hľadel za odchádzajúcim taxíkom, v hlave mu vírili protichodné myšlienky a pocity.

Stále za Henrim úprimne žialil, a tak sa na Annabelle hneval, že sa na svojej svadbe široko usmieva. Ako to dokáže tak krátko po strate Henriho? Záležalo jej na ňom vôbec? A kto je ten Angličan, za ktorého sa vydala? Ak niekoho potrebovala, prečo sa neobrátila naňho, Henriho najlepšieho a najbližšieho priateľa? Utešil by ju, pretože obaja Henriho milovali, a možno by spolu časom našli lásku.

Obrátil sa a pomaly krivkal k Pont Neuf, kde sa to všetko začalo. Opretý o múrik hľadel na rieku, Louvre, strechy a vežičky Paríža a cítil sa osamelejší ako kedykoľvek predtým.

Od Annabellinej svadby uplynuli iba dva týždne a Aline už od nej dostala pohľadnicu, že šťastne pricestovali a že si usilovne zariaďuje izby na hornom poschodí Georgeovho nádherného domu. Má sa dobre a je šťastná, dnes ráno sa v nej dieťa prvý raz pohlo.

Aline sa zachvela, pritiahla si k telu hrubý vlnený kardigán a vybrala sa cez studenú halu k dverám, aby z rohožky vzala poštu. V celom dome bolo tak chladno, že aj mačky sa uchýlili do kuchyne, kde sa od sporáka šírilo teplo.

Zdvihla obálky a s povzdychom sa nimi preberala. Zväčša šlo o účty a ona nemala ani potuchy, odkiaľ vezme peniaze, pretože nijaká výstava sa neplánovala a tohto roku nemala možnosť ísť maľovať na juh.

Nad posledným listom sa zachmúrila, mal španielsku známku a písmo sa jej zdalo neznáme. Prevracala ho v rukách a zmocňovali sa jej čoraz väčšie obavy. Kto by jej mohol písať zo Španielska? Caroline stadiaľ odišla už pred časom a Etienne sa vrátil späť do Paríža. Nemohla si spomenúť na nikoho iného, kto by poznal jej adresu.

Stále váhala, rástol v nej nepokoj a zlé tušenie.

„No tak, Aline,“ šomrala si popod nos. „Nemôžeš tu celý deň stáť a zízať na tú prekliatu obálku. Otvor ju.“

Nešikovnými prstami roztrhla obálku, vytiahla jediný list papiera a prečítala si krátky text napísaný dobrovoľnou sestrou. „Mon dieu,“ zhíkla, keď pochopila tragický význam tých slov. „Och, Henri,“ zašepkala cez slzy, „kiežby si to poslal skôr. Prišlo to neskoro. Príliš neskoro.“

14

Anglicko 1956

George vzal Annabelle do náručia a nežne ju pobozkal na líce. Bol to citlivý muž, a hoci aj on pociťoval veľkú prázdnotu po odchode ich dcéry Eugenie do Paríža, chápal manželkinu potrebu vybrať sa niekam sama. „Do večera sa vrátim,“ sľúbila. „No nechcela by som, aby si sa nudil sám. Čo keby si zatelefonoval doktorovi Harveymu a dohodol si s ním pár golfových jamiek?“

George sa zmŕštil. „Pravdupovediac, necítim sa na to. Tuším pôjdem domov a budem sa prplať v záhrade.“

„Nebuď smutný, drahý,“ pohladila ho po tvári. „Eugenie sa má u Aline v Paríži skvelo a rok prejde, ani sa nenazdáš a vráti sa domov.“

Prikývol. „Dom bude bez nej strašne prázdny,“ zadrhával sa mu hlas a stískal jej ruku. „Maj sa dobre. Uvidíme sa neskôr.“

Hľadela za ním, ako odchádza, pevne stavaný chlap v elegantnom obleku, so širokými plecami a energickou chôdzou vôbec nevyzeral na štyridsaťdeväť rokov. V tmavých kučeravých vlasoch sa mu belelo len zopár strieborných nitiek a vďaka hektickému každodennému režimu v ordinácii aj golfu si udržiaval pomerne štíhly pás.

Annabelle sa usmiala sama pre seba, pevnejšie si uviazala šatku pod bradou a, klopkajúc vysokými podpätkami, vykročila smerom k Westminsterskému mostu. Bol krásny, slnečný deň na konci augusta a Temža sa hemžila turistickými parníkmi, nákladnými vlečnými loďami aj motorovými člnmi; zopár odvážlivcov vo vesliciach zápasilo s rýchlym prúdom. Od budov parlamentu sa odrážali teplé slnečné lúče a na moste sa hmýrili chodci, čierne taxíky, autá a červené poschodové autobusy.

Obrátila sa tomu všetkému chrbtom, lakťami sa oprela o múrik a zadívala sa do tmavej vody obtekajúcej mostné piliere. Zdalo sa jej, že to bolo už veľmi dávno, čo stála na inom moste, v inom meste, a hľadela do vody – tak dávno, že mala pocit, akoby tá epizóda ani nepatrila do jej života; akoby sa jej to iba snívalo alebo sa to prihodilo niekomu inému. Dokonca sa vytratila aj bolesť nad stratou Henriho, nahradilo ju uspokojenie z manželstva s Georgeom.

Jej pochybnosti o tom, či sa nerozhodla unáhlene, sa čoskoro rozplynuli, pretože George dodržal slovo a okrem priateľstva od nej neočakával nič viac. Spokojne sa zabývala v apartmáne na poschodí a dolu chodila iba pomôcť s varením a upratovaním. Po večeroch často spolu sedávali v útulnom salóne a čítali si alebo počúvali rádio; čoskoro sa medzi nimi všetko vrátilo do starých koľají.

Okrem jej matky, ktorú šokovalo, že Annabelle otehotnela ešte pred svadbou, jediný skutočný problém predstavovala Felicity Jenkinsová. Ostentatívne dávala Annabelle najavo svoju averziu, čo jej bolo veľmi trápne. Uľavilo sa jej, keď Felicity dala výpoveď. Dychtivo prevzala jej povinnosti na recepcii, pri telefóne aj v kontakte so zástupcami farmaceutických firiem, popritom sa naučila šikovne vyhýbať nepríjemným otázkam o svojom čoraz viditeľnejšom tehotenstve.

Zmena v ich vzťahu bola taká nebadateľná, že si ju vlastne ani jeden z nich nevšimol, no rozhodujúcim momentom bolo narodenie Eugenie. Annabelle sa usmievala pri spomienke na to, aký bol George ohúrený, keď ju videl dojčiť drobučké bábätko, a ako sa mu v očiach ligotali slzy, keď Eugenie prvý raz vzal do náručia. Láskyplný výraz v jeho tvári ju vtedy chytil za srdce a dodnes má v ušiach jeho slová, po ktorých sa z nich napokon stala ozajstná rodina.

„Eugenie,“ s úžasom vydýchol. „Krásne meno pre moju milovanú, nádhernú dcérenku. Sľubujem, že ťa budem opatrovať, chrániť a pomáhať ti, kým len budem žiť, ty moje drahé, najdrahšie dievčatko.“

Annabelle sa tisli do očí slzy a trochu sa hanbila, že ju to dojíma aj po toľkých rokoch. No od tej chvíle si s Georgeom boli bližší, a len čo sa celkom zotavila z ťažkého, vyčerpávajúceho pôrodu, spávať s Georgeom v jednej posteli sa jej zdalo tou najprirodzenejšou vecou na svete.

Pol druha roka im k šťastiu nič nechýbalo, no potom vypukla druhá svetová vojna a George musel narukovať. Obaja tajne dúfali, že Annabelle znovu otehotnie. To sa však nestalo a odvtedy ich trápil neurčitý smútok.

Do Georgeovho návratu sa ordinácie ujal istý lekár na dôchodku a Annabelle počúvla vládne výstrahy pred bombardovaním a odišla aj s Eugenie do Walesu. Bývali v prenajatom bungalove s výhľadom na more, Annabelle vypomáhala v miestnej nemocnici a maličkú Eugenie nosila do neďalekých jasieľ, kde začínala prejavovať veľký maliarsky talent.

Annabelle sa veľmi skoro rozhodla, že by nebolo na škodu, keby sa jej dcérka naučila po francúzsky, a tak keď boli samy, zhovárala sa s ňou iba touto rečou. Na stolík vedľa detskej postele postavila Georgeovu fotografiu, a len čo Eugenie trochu vyrástla a mohla tomu rozumieť, každý deň jej o ňom rozprávala a čítala jej jeho listy, aby ho po návrate spoznala.

Boli to hrozné časy, nielenže Aline odmietla opustiť okupovaný Paríž, ale aj George musel odísť do tých najnebezpečnejších vojnových ohnísk, kde pôsobil ako lekár – vďaka tomu dostal aj niekoľko medailí za statočnosť, aj keď jemu to bolo zjavne ľahostajné. Bola naňho hrdá, no zároveň sa oňho bála, pretože ho nevidela takmer celých šesť rokov, čo trvala vojna. Keď sa konečne vrátil, pokľakol pred malým, hanblivým dievčatkom schovávajúcim sa za matkine sukne, aby sa mu predstavil. Eugenie sa radostne rozšírili očká, keď pochopila, kto to je, a so šťastným výskotom sa mu vrhla do náručia.

Po návrate do Anglicka Annabelle udržiavala stály kontakt s Caroline, no tá sa po vypuknutí vojny prihlásila do ženského pomocného zboru v letectve a slúžila v nemocnici kdesi na južnom pobreží. Často Annabelle písala a vždy priložila nejakú peknú pohľadnicu alebo darček pre svoje krstňa Eugenie, ktoré zbožňovala.

Carolinini rodičia zostali vo Fulhame, Robert mal povinnosti v parlamente a Philippa sa venovala práci v ženskej dobrovoľníckej službe. Zhodou okolností neboli doma, keď ich dom počas náletu utrpel priamy zásah, no Edwin Blake také šťastie nemal. Usmrtila ho raketa V2, ktorá explodovala na streche trafiky, kam si šiel kúpiť noviny.

Annabelle odvrátila pohľad od Temže a zadívala sa na Nemocnicu svätého Tomáša a priľahlé úzke uličky. Život je niekedy zvláštny, premýšľala, keď obchádzala veľké krátery po bombách, ktoré Londýnčania ešte nestihli dať do poriadku. Po Edwinovej smrti sa Camille presťahovala k nej a Eugenie do Walesu a prejavila sa ako vynikajúca organizátorka finančných zbierok a rozličných benefičných akcií až do takej miery, že na konci vojny jej udelili medailu.

Camille sa už nikdy nevrátila do domu vo Fulhame. Predala ho a kúpila si malý vidiecky domček vo Walese. Našla si tam kopu priateľov a zakrátko sa znovu vydala. Ako šesťdesiatpäťročná viedla šťastný život s Daiom Daviesom, veselým, veľkodušným chlapíkom, ktorý sa ňou rád nechá komandovať a neskutočne ju rozmaznáva, pretože je v siedmom nebi, že má za ženu pravú Parížanku.

Annabelle prešla okolo montovaných domov, ktoré už začínali pôsobiť opotrebovane a ošarpano. Postavili ich ako dočasné bývanie pre tých, čo pri bombardovaní prišli o strechu nad hlavou, ale zrejme aj dnes, po toľkých rokoch, tam nejakí ľudia bývali.

Londýnu ostali jazvy z vojny doteraz – množstvo kráterov po bombách, sčerneté múry, zadebnené obchody a domy s dierami po guľkách na fasáde, ale len čo sa zrušili vojnové reštrikcie a prídelový systém, všade bolo cítiť optimizmus a nadšenie. Nové výškové budovy nahrádzali zničené slumy East Endu, vytyčovali sa plány vybudovať tisícky nových domov na území Barbicanu, vo veľkolepej koncertnej sále sa v roku 1951 opäť konal Britský festival a z popola starého mesta sa pomaly dvíhali moderné kancelárske vežiaky.

Parkom sa vrátila svieža zeleň, ľudia začali okopávať záhradky a zakladať nové trávniky, a hoci sa ešte všetko nevrátilo do starých koľají, ženy sa zbavovali nudného oblečenia v praktickej sivej, tmavomodrej a čiernej farbe a ako pestrofarebné motýle poletovali v letných šatách s vrstvami taftových spodničiek pod naberanou sukňou a v bielych lodičkách na vysokých podpätkoch.

Annabelle odbočila z chodníka a našla si lavičku s výhľadom na rieku. Než si sadla, uhladila si sukňu aj spodničky, prehodila si cez plecia kardigán a založila slnečné okuliare. Odraz slnka na vodnej hladine ju oslepoval, ale po všetkých tých zmätkoch okolo Eugeniinej cesty a traumy z jej odchodu bolo príjemné len tak sedieť a pozorovať okolie.

Už by mala byť v Paríži, pomyslela si skľúčene, a hneď jej prišlo na um, či sa cestou k Aline na chvíľu nezastavila na Pont Neuf. Nemala dôvod to urobiť, pretože nepoznala jeho význam, a Aline mala výslovne zakázané čo len slovíčkom spomenúť Henriho či Etienna.

Vzdychla si a siahla do kabelky po cigarety. Jednu si zapálila a pozorovala plaviace sa lode a škriekajúce čajky, vznášajúce sa nad jedným z vlečných člnov, ktorý prúd rieky unášal k dokom. Napadlo jej, že nikdy nebude môcť povedať dcére pravdu o dni, keď sa narodila, ani o tom, ako sa s Georgeom hneď po pôrode mlčky dohodli, že odteraz bude jej otcom on.

Eugenie s Georgeom si vybudovali pevný, láskyplný vzťah a Annabelle videla, že sa rozhodla dobre. Zbožňovali sa a bolo by nesmierne kruté to celé zničiť. Nebol dôvod, aby sa dozvedela o Henrim, bol už predsa dlho mŕtvy, a Etienne netušil, že je tehotná. Aline určite uchová jej tajomstvo do konca života.

Všetky tie roky, kým to bystré, neposedné dievčatko vyrastalo na krásnu, talentovanú mladú ženu, ju toto klamstvo trochu trápilo. Niekedy v Eugenie videla Henriho: buď sa na chvíľku zatvárila ako on, alebo rovnako spýtavo zdvihla obočie; no oči mala také modré ako George a medovozlatisté vlasy ako Annabelle, a tak sa jej to možno iba zdalo. Nepochybne však po Henrim zdedila umelecký talent, a keď bola zvedavá, odkiaľ ho má, naporúdzi bola ľahká odpoveď: od tety Aline – gény preskočili jednu generáciu. Klamali jej v mene lásky a túžby ochrániť ich rodinu; zdalo sa im to správne.

Annabelle dofajčila a znovu vykročila k Westminsterskému mostu. Dcére, samozrejme, porozprávala o svojom krátkom pobyte u Aline v Paríži aj o ceste do Španielska, kde utrpela také vážne zranenia, že sa musela vrátiť do Anglicka. Bola to oklieštená verzia skutočných udalostí, no Eugenie musela dostať na záplavu otázok odpovede.

Tak ako George, aj Annabelle bola na dcéru nesmierne hrdá; veď mala len sedemnásť, keď ju prijali na Sladeovu výtvarnú školu v Londýne, a na osemnáste narodeniny, pripadajúce na máj, jej udelili ročné štipendium na Vysokej škole výtvarných umení v Paríži. Bol to pre nich trochu šok, no chápali, že ich dcéra si takúto príležitosť nesmie dať ujsť, aj keď je ešte taká mladá – okrem toho sa nielenže plynne dohovorí po francúzsky, ale je tam Aline, ktorá sa o ňu môže postarať.

V kútiku duše ju však desila predstava, že Eugenie v Paríži bude chodiť po tých istých uliciach, po ktorých kedysi chodili s Henrim, navštívi tie isté miesta ako oni; istým spôsobom na ňu trochu žiarlila, pretože túžila ísť s ňou. Som sebecká hlupaňa, vynadala si v duchu nazlostene a zamierila späť cez most. Návratom k duchom dávnej minulosti a skľučujúcim spomienkam vôbec nič nezíska; najlepšie bude, ak Eugenie zažije svoje vlastné dobrodružstvá a spozná Paríž sama. Musí sa s tým uspokojiť.

15

Paríž

Napriek toľkým uplynulým rokom dúfal, že ju tam akýmsi zázrakom znovu uvidí, a tak keď sa napokon objavila, uvažoval, či ju nejako nepričarovala jeho silná túžba.

Zalapal po dychu a zrýchlil sa mu tep, v invalidnom vozíku za oknom balkóna na treťom poschodí sa naklonil dopredu. Celkom zabudol na pohár s vínom a cigaretu. Nemohol uveriť, že je to skutočne ona. Ubehli dve desaťročia a oči mu už neslúžili ako kedysi. Azda ho klame zrak? Možno má halucinácie. Zdalo sa mu, akoby v tej chvíli, keď zastala na Pont Neuf a zahľadela sa ponad prudký tok Seiny na vzdialenú Eiffelovu vežu a parížske strechy, všetky tie roky zmizli a ona sa k nemu vrátila.

Naklonil sa ešte väčšmi dopredu, presvedčený, že v prítmí izby ho nezbadá, a stále neveril vlastným očiam. Vlasy mala dlhšie, ako si pamätal, padali jej na úzke plecia v záplave hodvábnych vĺn, v jej štíhlej, krehkej postave sa tajila nespútaná energia a rozhodnosť ako vždy. Dokonca aj keď pokojne stála a vzdorovito dvíhala bradu, čo si tak dobre pamätal. Na sebe mala úzke nohavice a sveter, cez lakeť prehodený plášť, pri nohách jej stáli dva kufre a pod pazuchou stískala mapu na výkresy.

„Belle?“ vydýchol užasnuto. „Si to naozaj ty?“

Akoby ho počula, odvrátila sa od rieky a pohľadom zablúdila k vydláždenému Nábrežiu garbiarov za mostom a vysokým sivým domom, ktorých balkóny a okná hľadeli na Seinu.

Opäť zalapal po dychu, keď jej tvár zalialo svetlo neďalekej pouličnej lampy, jej oči akoby sa na chvíľu stretli s jeho. Keď napokon odvrátila pohľad, až ho pichlo od sklamania. To nie je Belle, to nemôže byť Belle. Ubehlo už priveľa rokov a táto dievčina vyzerala mladšie ako Belle v ten osudný deň, keď sa stretli na moste. A predsa čosi v nej vyvolávalo ozveny minulosti...

„Ste v poriadku, majstre?“

V miestnosti sa zažalo svetlo. Strhol sa a náhle oslepený prižmúril oči. „Zhasni a poď sem,“ prikázal mladíkovi a opäť sa obrátil k oknu. „Vidíš tamto dievča? Choď zistiť, kto to je a odkiaľ pochádza. Rýchlo, kým nezmizne.“

Mladík sa naňho spýtavo zahľadel a ironicky sa uškrnul. „Nie je pre vás trochu primladá, majstre?“ zatiahol.

Muž vo vozíku sa naňho netrpezlivo oboril. „Rob, čo ti kážem, Max,“ zachripel. „Potom ti to vysvetlím.“

Keď Max odišiel, muž sa znovu obrátil k oknu. Dievčina teraz hľadela dohora, očami pátravo prechádzala po balkónoch so železným zábradlím, možno ju upútal náhly záblesk svetla, čo po chvíli zhaslo. Zdalo sa mu, akoby sa jej pohľad na sekundu na ňom pristavil, priam cítil jej úzkosť, no vzápätí sa to stratilo a ona náhlivo odvrátila zrak.

Dotkol sa sklenej tabule, akoby ju takto mohol zadržať, no prv než Max stihol zísť na ulicu, dievča zdvihlo kufre, zvrtlo sa a okamžite splynulo s davom úradníkov náhliacich sa z práce a korzujúcich turistov.

S pocitom premárnenej šance sa zvalil späť do vozíka a zabolelo ho pri srdci. Zatvoril oči a pokúsil sa upokojiť, no v duchu stále videl mladú, životom kypiacu Belle, ako kedysi dávno stojí na Pont Neuf, a bál sa, že tie spomienky a hlboká ľútosť nad tým, čo ich rozdelilo, ho celkom pripravia o rozum.

Eugenie si Paríž zamilovala od prvej chvíle, ako vystúpila z vlaku na Lyonskej stanici. Cítila energiu vyžarujúcu z elegantne oblečených chodcov a hlučných áut, hrkotajúcich po uliciach vydláždených mačacími hlavami. Hlasy rozprávajúce sa po francúzsky, vyzváňanie kostolných zvonov, pouličné predavačky kvetov a malé kaviarničky so stolíkmi na chodníku – to všetko ju vítalo v meste, o ktorom jej s takou láskou rozprávala matka.

Trochu sa bála dlhej cesty, pretože okrem výletu do Írska za starými rodičmi ešte nikdy necestovala sama, no všetky jej obavy sa okamžite rozplynuli – cítila sa tu celkom ako doma.

Nakukla do mapky, čo jej nakreslila matka, a rozhodla sa vybrať po nábreží Seiny, aby zistila, aký dojem na ňu urobí mesto. Keď si uvedomila, že Louvre je len na skok od uličky, kam by mala zabočiť, ak chce nájsť dom tety Aline, nedokázala odolať príležitosti pozrieť si veľdiela starých majstrov, čo tam visia. Kufre a mapu s výkresmi odovzdala pri okienku na batožinu a najbližšie dve hodiny sa kochala veľkoleposťou budovy a jej pokladov.

Keď napokon vstúpila na Pont Neuf a ponad rieku hľadela na strechy, veže a vežičky Paríža, zrazu ju pochytil nepokoj. Začalo sa stmievať, a hoci okolo nej prúdilo množstvo ľudí, nevedela sa zbaviť intenzívneho pocitu, že ju ktosi pozoruje.

Odvrátila sa od rieky a pohľadom blúdila po vysokých sivých domoch, ktorých okná sa strácali v hlbokom tieni za balkónmi so železným zábradlím. Je azda niekto na treťom poschodí a díva sa von? Mala ostrý zrak, a keď sa zahľadela pozornejšie, jej nepokoj vzrástol. Ktosi tam sedel.

Prudko sa zvrtla na päte; práve v tej chvíli sa v budove objavil záblesk svetla, no keď sa ta znovu pozrela, bola tam tma. Eugenie uvažovala, či sa jej len niečo nemarí po takej dlhej ceste a od vzrušenia, že je v Paríži. Veď prečo by ju niekto pozoroval? Rozhodla sa, že už nebude strácať čas, zdvihla kufre a vybrala sa krížom cez vydláždenú ulicu k širokému, rušnému bulváru.

Zotmelo sa a pouličné lampy vydávali iba sliepňavé svetlo, ale stačilo na to, aby videla na mapku od matky a jej inštrukcie, ako nájde Stromovú ulicu. Prešla úzkou uličkou, v strede zalomenou do pravého uhla, a ocitla sa na malom námestí. Všetko bolo presne také, ako jej to opisovala matka, len možno o niečo ošarpanejšie a spustnutejšie. Na konci námestia stál hrčovitý strom, ale už dávno nemal kvety, iba dužnaté lístie.

Eugenie zamierila k domu s vyblednutými modrými okenicami a vyšla hore schodmi k dverám. Tetu Aline videla na fotografiách a matka jej rozprávala o neporiadku v jej dome, o mačkách aj papagájovi, a tak len dúfala, že sa to príliš nezmenilo – mohlo by to byť celkom zábavné. Zabúchala mosadzným klopadlom a nervózne prešľapovala na najvyššom schode.

„Ďalej. Poďte ďalej,“ ozvalo sa zvnútra.

Eugenie sa zamračila a skúsila dvere potlačiť, boli však pevne zavreté. Znovu zaklopala a začula blížiace sa pomalé kroky. Ustúpila dozadu, dvere sa otvorili a uprel sa na ňu pár ostražitých hnedých očí. „Teta Aline?“

Dvere sa roztvorili viac a objavila sa drobná, šťúpla žena s bohatou hrivou snehobielych vlasov, stiahnutých tmavočervenou hodvábnou stužkou. Na sebe mala vyšedivené čierne šaty, cez plecia prehodenú dlhú sivú štólu, a ako jediný šperk lacný náhrdelník z korálikov. Krátkozrako prižmúrila oči. „Annabelle?“

Eugenie sa zarazila – už si nebola istá, že je tu vítaná. Váhala, či je teta iba nahluchlá, alebo aj mierne vyšinutá; vyzerala naozaj veľmi čudne, vôbec sa neponášala na ženu z matkiných fotografií. „Nie, teta Aline,“ odpovedala po francúzsky nahlas a zreteľne. „Som Eugenie, Annabellina dcéra.“

Chudú tvár rozžiaril široký úsmev a v očiach jej zaiskrilo, keď roztržito zatrepotala prstami. „Ale jasné. Oh là là, som taká hlúpa. To tie moje staré oči, chápeš, nevidím už tak dobre ako kedysi a okuliare nosiť nebudem – nepristanú mi.“

Eugenie prestúpila z nohy na nohu, ťažké kufre a mapa s výkresmi ju ťažili. „Mama s otcom ťa pozdravujú a posielajú ti aj nejaké darčeky – mám ich v kufri,“ náročky dodala.

Aline spľasla rukami ako dievčatko. „To je úžasné. Nestoj tu a poď dnu. Tie kufre vyzerajú dosť ťažké a určite si po takej dlhej ceste unavená.“

Eugenie za ňou vošla do haly s pestrofarebnými obrazmi na stenách a s vešiakom obloženým kabátmi, klobúkmi a topánkami, povaľujúcimi sa na dlážke. Drevené schodište časom stmavlo; sklamalo ju, že nikde nevidí sadrové anjeliky či hompáľajúce sa čačky-mačky; strop bol vymaľovaný na svetlomodro, no bez obláčikov, ba aj korálikový záves na konci haly nahradili nepekné drevené dvere.

„Odlož si veci a poď ďalej. Zrejme by si si rada dala šálku čaju – tak ako tvoja matka.“

„No, keby ťa to príliš neobťažovalo, nemohla by som dostať kávu?“

„Jasné, jasné. Napoleonovo škriekanie si nevšímaj. Trepe iba hlúposti.“

„Tak on ešte žije?“

„Ó áno. A zrejme nás všetkých prežije,“ s ironickým úsmevom poznamenala Aline.

Keď ju Eugenie nasledovala do zaprášenej izby zapratanej haraburdami, zronil ju pohľad na odlupujúce sa tapety, nábytok doničený zubom času a nešetrným používaním, vysedené pohovky s vytŕčajúcimi pružinami a vypchávkou pod rozhádzanými dekami, vankúšmi a šatkami. Namiesto nádherného lustra, o ktorom básnila jej matka, zo sadrového stropu pokrytého tmavými fľakmi visela jediná žiarovka. Ba aj Napoleonovo perie pôsobilo vyblednuto, no ako na ňu pokukoval cez pletivo klietky, bystré očká sa mu ešte vždy zlomyseľne blýskali.

„Tvoja matka by to tu zrejme ani nespoznala,“ prehodila Aline, prechádzajúc izbou. „Kedysi to bola nádhera.“ Vzdychla si. „Počas okupácie som musela predať všetko, čo malo nejakú cenu, aby som nezomrela od hladu. Ale prežila som, nie ako mnohí moji priatelia.“

„Určite bolo pre teba veľmi ťažké rozlúčiť sa s obľúbenými vecami,“ súcitne zamrmlala Eugenie.

„Nie až také, ako znášať Nemčúrov vo vlastnom dome,“ odsekla Aline. „Nasťahovali sa mi sem, len si to predstav, dupali tu v ťažkých čižmách, rozkrikovali sa a stále niečo požadovali. Ó, niekedy boli aj šarmantní, ak chceli, ale vcelku sa absolútne nevedeli správať.“

„Mama mi vravela, že ťa prinútili ich ubytovať,“ stíšila hlas Eugenie. „Dúfam, že s tebou zaobchádzali slušne.“

„Lepšie ako s Miriam a Malachim,“ zamrmlala Aline cestou do kuchyne. „Tie úbožiatka sa ukrývali, ale niekto ich musel udať. Naposledy sme o nich počuli, keď ich poslali do nejakého koncentračného tábora...“

Postavila kanvicu na starodávny sporák a založila si ruky na prsiach. „Vojna je čosi príšerné, Eugenie, som si istá, že to isté ti povedala mama. To, čo zakúsila v Španielsku, sa však nedá ani porovnať s Hitlerovou vojnou; a teraz máme problémy s Adenom. Zrejme sa nikdy nepoučíme.“

To nepotrebovalo odpoveď, a tak Eugenie ďalej hladkala starú mačku driemucu na kuchynskej stoličke, a tá ju odmenila hlasným pradením. Aj kuchyňa bola ošarpaná a zanedbaná ako ostatné miestnosti v dome. Eugenie bolelo pri srdci, keď si predstavila, aká ťažká bola pre Aline vojna.

Ukradomky tetu pozorovala, ako varí kávu a pripravuje mlieko, cukor a šálky. Vyzerala oveľa staršia ako stará mama Camille, a to mala o päť rokov menej než ona. Jej zvráskavená tvár svedčila o neľahkom živote a trápení, v pokrivených prstoch by už štetec určite neudržala. To všetko bolo hrozne smutné a Eugenie takmer oľutovala, že sem vôbec prišla, pretože predstavy a očakávania, aké mala z matkinho rozprávania, ostro kontrastovali s realitou.

Aline akoby vycítila, že je sklamaná. „Dosť už nariekania. Odnes to do susednej izby, porozprávaš mi, prečo si tu a ako sa všetci v Anglicku majú. Počula som, že moja sestra konečne dostala rozum a vydala sa za niekoho, kto má síce menej peňazí, ale je milší ako ten chrapúň, ktorého si predtým uviazala na krk.“

Eugenie si s úsmevom zahryzla do pery, keď počula sarkazmus v tetinom hlase. Bolo rodinným tajomstvom, že sestry spolu veľmi nevychádzajú, na tom sa zrejme nič nezmenilo. Držala tácňu a obzerala sa, kam by ju položila, no všetky vodorovné plochy v obývačke zaberali knihy, časopisy, zabudnuté pletenie alebo špinavé taniere. Napokon musela položiť tácňu na dlážku, než z nízkeho stolíka odpratala časopisy.

Zatiaľ čo Aline nalievala kávu do malých šáločiek, Eugenie jej vyrozprávala, čo majú doma nové, a odovzdala jej peňažnú poukážku za ubytovanie a stravu na prvé tri mesiace, čo ráno dostala od otca.

Aline sa od úžasu rozšírili oči, keď zbadala sumu, a vzápätí šek rýchlo odložila na kozubovú rímsu. „Hneď zajtra ráno ho odnesiem do banky,“ povedala. „Je to veľmi štedrá suma – a nehanbím sa priznať, že mi príde vhod.“

„Ocko bude posielať takú istú sumu každé tri mesiace. On aj mama vedia, aké je tu všetko drahé, a sú ti nesmierne vďační za to, že ma prichýliš.“

Aline sa vrátila k pohovke a odpila si z kávy. „Teším sa, že tvoja matka a otec sa majú dobre a sú spolu šťastní. A rada počujem, že Camille sa konečne usadila s mužom, čo si ju naozaj váži. Edwin bol hrozný omyl, to vieš, a mala s ním mizerný život. Nemôžem povedať, že by ma správa o jeho smrti zarmútila, a aj Camille sa určite nesmierne uľavilo, keď sa od neho oslobodila.“

„Ja som sa s ním nestretla,“ ticho poznamenala Eugenie. „Zahynul, keď som mala päť či šesť rokov.“

Aline naklonila hlavu nabok, v očiach jej zažiaril záujem. „A čo ty, Eugenie? Vraj si veľmi talentovaná.“

Eugenie sa zapýrila. „Dostala som ročné štipendium na tunajšej Vysokej škole výtvarných umení,“ utrúsila hanblivo. „Vraj som jedna z najmladších študentiek, čo získali toto ocenenie, a už sa neviem dočkať, kedy na škole začnem.“

Aline sa na ňu krátkozrako dívala ponad okraj otlčenej šálky. „To je ťažká škola a dá študentom zabrať,“ podotkla. „Akú máš špecializáciu?“

„Architektúra a jej dejiny. Vždy sa mi páčili staré budovy a Paríž je ich plný. Nezbadala som tu veľké vojnové škody, v Londýne je to celkom iné.“

„Aspoňže Nemčúri mali toľko rozumu a Paríž nezničili.“ Aline si vzdychla. „Závidím ti, Eugenie. To musí byť úžasné, ponoriť sa na celý rok do štúdia umenia.“ Sklonila hlavu a pozrela na svoje zmrzačené ruky. „Vieš, ja už nemôžem maľovať. Moja pravá ruka už nikdy nebude v poriadku, odkedy sa jeden nemčúrsky oficier rozčúlil, že som pripálila mäso, a za trest ma pažbou pušky ovalil po hánkach. Aj som sa pokúšala maľovať ľavou rukou, no nešlo to. Navyše sa mi v nej usadila artritída, som rada, že vôbec udržím šálku.“

Eugenie sa zmŕštila nielen nad brutalitou, akej bola teta vystavená, ale aj nad vecným tónom, akým o tom hovorila. „Prečo si neodišla do Anglicka, keď sa ešte dalo? Viem, že mama ťa v listoch veľa ráz prosila, aby si k nej prišla.“

„Môj domov je tu. Mojím mestom je Paríž. Nemienila som Nemcom dovoliť, aby si robili, čo chcú.“ Opovržlivo si odfrkla, vzdorovito zdvihla bradu a zablýskala očami. „Mohli ma prinútiť ich ubytovať, variť im a upratovať, ale veľa som toho počula aj videla, a tie informácie pomáhali mojim priateľom v boji.“

Eugenie to zaujalo. „Bola si členkou odboja?“ vyzvedala ďalej.

Aline pokrútila hlavou. „Mala som priateľov, čo boli,“ povedala smutne. „Jedni padli a iní prežili, aby našu krajinu priviedli k víťazstvu. Stále sa s niektorými z nich stretávam.“ Usmiala sa na Eugenie a zmenila tému. „Veľmi sa ponášaš na matku, ale modré oči máš po otcovi, to je jasné.“

„Sú tmavšie ako ockove, ale chcela by som ich mať po mame. Jej oči majú neobyčajnú farbu.“ Zachichotala sa. „Ocko vraví, že sa do nej zamiloval na prvý pohľad práve pre tie oči.“

Aline zamyslene prikývla. „Áno, to chápem,“ zamrmlala. Odpila si z kávy a zdalo sa, akoby sa pokúšala vymaniť z akéhosi utajovaného smútku. „S tebou to tu bude ako za starých čias, istotne si budeš rozumieť s ostatnými študentmi, čo u mňa bývajú, aj keď sú trochu starší ako ty. Fleur s Michelom sú na výtvarnej škole v druhom ročníku a Antoine s Pascalom študujú hudbu na konzervatóriu. Najradšej som, keď sú okolo mňa umelci. Vieš, rozumiem si s nimi.“

Eugenie sa zdvihla nálada. „Bude to zábava. Teším sa na nich.“

„Onedlho prídu na večeru. Po škole zvyčajne zaskočia niekam do kaviarne alebo baru, aby si vypočuli najnovšie klebety a poobzerali sa po nejakom solventnom mecenášovi.“ Aline vrhla pohľad na lacné hodiny na zaprášenej kozubovej rímse. „Mala by si sa ubytovať, skôr než prídu.“

Eugenie si vzala veci z haly a stúpala za Aline hore dreveným schodišťom. Na stenách si všimla zvyšky fresiek a na poschodí stále viselo zopár krajiniek. Hýrili takými živými farbami a majstrovským štýlom, že strata Alininej schopnosti maľovať pôsobila ešte tragickejšie.

„Tak, a sme tu,“ Aline otvorila dvere na konci chodby na prvom poschodí. „Toto bola izba tvojej matky, hneď vedľa mojej. Dúfam, že sa ti páči.“

Eugenie si obzerala jednoduché biele steny a vyblednutý pás s namaľovanými čerešňovými kvetmi pod plafónom. Na stene visela iba jedna jediná krajinka, posteľ so štyrmi stĺpikmi bola obrovská a nábytok z tmavého, mahagónového dreva.

„Je nádherná,“ nadchýnala sa Eugenie, „a podľa toho, ako mi ju opisovala mama, veľmi sa nezmenila.“

„Veru nie, túto a moju izbu sa mi podarilo uchrániť v pôvodnom stave. Nemohla som dovoliť, aby vojna všetko zničila.“

Eugenie položila kufre na posteľnú prikrývku pozošívanú z rôznofarebných látok a prešla k oknu. Kľakla si na čalúnenú stoličku a uprene sa zadívala na strechy, komíny a hviezdy, jasne žiariace nad Parížom. „Nemôžem uveriť, že som tu,“ vydýchla.

Aline zastala za ňou, zmrzačenú ruku jej zľahka položila na plece. „Paríž je neobyčajné mesto, Eugenie,“ povedala tíško. „A ak si nájdeš čas a budeš sa dobre dívať a načúvať, napokon ťa prijme, tak ako prijalo tvoju matku.“

Eugenie sa zdvihla zo stoličky a stúlila sa do tetinho teplého náručia. Aline bola útla a krehká, ale duchom silná navzdory všetkému, čo zakúsila, a Eugenie cítila, že tu bude šťastná. Tá záplava otázok, čo jej mátali v hlave, odkedy doma v podkroví našla tie poschovávané veci, bude musieť ešte počkať.

16

Max Preston vôbec nebol márnivý, čoskoro po príchode do Paríža však zistil, že dievčatám sa páči jeho vysoká postava, kovbojský klobúk, ťažké čižmy a menčestrové nohavice, a tak sa rozhodol, že ak to opačné pohlavie pokladá za atraktívne, bude ich nosiť aj naďalej. Mal dvadsaťpäť rokov, svetlé vlasy, orieškovohnedé oči a bol hrdý Austrálčan, no miloval život v Paríži, najmä keď už pochytil miestny žargón a bol pod ochranou svojho tútora Baska. Vo veľkom dome na nábreží, ktorý patril tútorovi, obýval útulnú izbičku a s ďalšími tromi talentovanými maliarmi sa delili o svetlý ateliér v podkroví.

Život v rušnom starom meste, doslova presiaknutom umením, kultúrou a históriou, sa diametrálne odlišoval od života na odľahlej dobytkárskej farme v Austrálskom severnom teritóriu, a hoci bol v Paríži už päť rokov, stále ho fascinoval a nemohol uveriť svojmu šťastiu. S rukami vo vreckách nohavíc sa obrátil chrbtom k bulváru a pobral sa k domu, kde netrpezlivo čakal jeho tútor na správu o tej dievčine. Zostávalo záhadou, prečo ju tak dychtí nájsť, no nepochybne to skôr či neskôr vysvetlí.

Max otvoril predné dvere, oblúkom obišiel rozheganý výťah, v ktorom trpel klaustrofóbiou, a vybehol hore schodmi – bral po dva naraz. Na treťom poschodí boli dve veľké miestnosti spojené do jednej, svetlo dnu dopadalo z dvoch okien. Bol to tútorov ateliér, trávil v ňom väčšiu časť dňa. Všade, kam sa len človek pozrel, sa kopili dokončené obrazy a čisté plátna, stálo tu niekoľko maliarskych stojanov – na jednom z nich začatá maľba – a pracovný stôl na drevených kozách posiaty tubami farieb, štetcami, skicami a paletami.

Pozdĺž jednej zo stien stála leňoška potiahnutá červeným zamatom a na poličke nad ňou sa vynímala pozoruhodná zbierka minerálov, hrčovitých samorastov vymodelovaných samotnou prírodou, niekoľko nádherných čiaš z farebného skla a krištáľová misa plná morských lastúr. Na starostlivo poskladanom uteráku na stoličke ležal pár činiek, vedľajší stojan bol ovešaný záplavou šálov, šatiek, exotických rób z čínskeho hodvábu a perových boa – užitočných rekvizít pre nekonečný zástup modeliek, čo sa tu striedali.

Starší muž ešte vždy sedel na zvyčajnom mieste pri nezastretom okne v invalidnom vozíku, bezvládne nohy prikryté ľahkou dekou. Aj ako štyridsaťšesťročný bol stále pekný, mal jasné, inteligentné modré oči pod čiernymi obrvami, tmavé vlasy na sluchách postriebrené a úhľadnú briadku s fúzmi. Hornú polovicu tela si udržiaval v kondícii každodenným posilňovaním, čím kompenzoval nemohúcnosť nôh.

Dychtivo sa obrátil k Maxovi, keď vošiel do izby. „No? Našiel si ju?“

„Je mi ľúto, majstre, ale stratila sa mi v dave.“ Max si sadol na stoličku vedľa neho, aby tútor nemusel zakláňať hlavu. „Pokiaľ som si stihol všimnúť, bola celkom pekná, ale nie váš typ modelky. Čím vás tak zaujala?“

Jeho tútor sa namrzene zahľadel z okna do tmy a na blikajúce svetlá na ľavom nábreží. „Pripomenula mi niekoho z minulosti,“ zamrmlal. „Ak by si ju niekde zbadal, prihovor sa jej a zisti, odkiaľ je.“

Max si natiahol dlhé nohy a oprel sa na stoličke. „Paríž je veľký,“ utrúsil s výrazným austrálskym prízvukom. „Možno sa tu už neukáže.“

Tútor sa naňho usmial. „Ako maliar by si mal mať väčší pozorovací talent,“ jemne ho pokarhal. „Niesla mapu na výkresy, čo znamená, že má niečo spoločné s výtvarným umením. Paríž nie je až taký veľký; stretneš ju znova, som o tom presvedčený.“

Max sa uškrnul. „V takom prípade zrejme áno. Ale videl som ju len letmo, majstre. Možno ju nespoznám.“

„Ale spoznáš. Pre pekné dievčatá máš slabosť,“ sucho poznamenal jeho tútor. Zamyslene sa naňho zadíval. „Keď hovoríme o pekných dievčatách, už si dokončil ten obraz pre pána Delacroixa?“

„Myslím, že hej. Dnes ráno som sa naň pozeral, aby som sa ubezpečil, či na ňom netreba ešte popracovať, kým si poň prídu.“

„Prines mi ho ukázať. Delacroixovi sa hocičo nepáči.“

Max vybehol o dve poschodia vyššie do podkrovného ateliéru, ktorý bol momentálne prázdny a v chaotickom stave ako vždy. Portrét Delacroixovej mladej manželky čakal na stojane a Max sa naň chvíľu skúmavo pozeral. Bask v neho veril, a to ho nesmierne povzbudzovalo do ďalšej kariéry. Tento portrét bol iba jedným z niekoľkých obrazov, čo namaľoval na objednávku za posledný rok, odkedy bol Bask jeho tútorom.

Keď sa s obrazom vrátil dolu, oprel ho o stojan tak, aby naň priamo dopadalo svetlo z lustra, a nervózne čakal, čo naň majster povie. Až príliš si uvedomoval, že tútor ho možno bude porovnávať so svojím najnovším dielom – portrétom starej parížskej pouličnej predavačky kvetov – a rozhodne nemohol súperiť s jeho majstrovstvom.

Na druhej strane, Sophia Delacroixová bola tridsaťročná krásavica a Max dúfal, že sa mu podarilo vystihnúť jej smotanovú pleť, čierne vlasy a oduševnené oči, dedičstvo po talianskych predkoch. Pri pózovaní bola celkom príjemná, a hoci s ním otvorene flirtovala, dával si veľký pozor, aby sa s ňou nezaplietol. Delacroix bol bohatý muž a pohyboval sa v kruhoch obchodníkov s obrazmi, ktorí platili najvyššie ceny. Aj keď to Maxa veľmi pokúšalo, nechcel si pokaziť budúcnosť.

Jeho tútor sa s vozíkom presunul k stojanu s obrazom, mlčky pred ním sedel a zamyslene si hladil briadku aj fúzy. „Má pohľad ženy, ktorú práve niekto pomiloval,“ zamrmlal po hodnej chvíli. „Dúfam, že si to nebol ty.“ Obrátil hlavu a jasné modré oči mu šibalsky zaiskrili.

„Tentoraz nie, majstre,“ kajúcne sa uškrnul Max. „Jej manžel je priveľké zviera a okrem toho by ma možno zožrala zaživa.“

Bask sa nahlas zasmial. „Som rád, že si sa už poučil, chlapče. Existuje kopa osamelých žien, ktoré ti ochotne skočia do postele, bez obáv zo žiarlivého manžela.“ Presúval sa s vozíkom sem a tam, znovu sa uprene zadíval na maľbu. „Pekne si vystihol odtiene jej pleti a páči sa mi, ako si pomocou svetla zachytil jemnú štruktúru jej tvárových kostí.“ Usmial sa a zamieril znovu k oknu. „Dobrá práca, Max. Fakt sa zlepšuješ.“

Mladík sa začervenal od radosti. Pochvala od Baska bola zriedkavá, bolo si ju treba vážiť.

„Zajtra by si mohol niečo urobiť s jej ukazovákom,“ utrúsil akoby mimochodom jeho tútor, vyfukujúc dym z cigarety. „Je trochu pridlhý, a od toho prsteňa by sa malo odrážať svetlo, nemyslíš?“

„Mohol som tušiť, že nejakú chybičku nájdete,“ neurazil sa Max, lebo keď sa maľbe prizrel bližšie, musel uznať, že tútorov skúsený zrak odhalil to, čo jemu ušlo.

„Preto som ja majster a ty študent,“ prehodil Bask. Zdvihol pohár s červeným vínom a odpil si. „Onedlho ma už nebudeš potrebovať, Max. Si na dobrej ceste stať sa nezávislým.“ Posunul k nemu karafu s vínom a gestom mu naznačil, aby si sadol. „Už si rozmýšľal nad tým, kam pôjdeš?“

„Určite nie späť do Austrálie.“ Mladík si do pohára nalial víno. „Ak chcem dosiahnuť slávu, musím zostať v Európe. Aj keď by nebolo od veci odskočiť si domov k rodine.“

„Európa je centrom nášho sveta, Max. Bolo by od teba rozumné zostať tu.“ Bask fajčil a hľadel von oknom. „To som zvedavý, prečo je v Paríži,“ šomral si popod nos. „Podľa teba by mohla študovať na výtvarnej škole na druhej strane rieky?“

Maxovi chvíľu trvalo, kým pochopil, o kom hovorí. „Ak áno, tak musí byť veľmi talentovaná. Je to ťažká škola a berú tam len tých najlepších.“ S úškrnom sa zahľadel na tútora. „Mám dojem, že tá žena, ktorú vám pripomenula, musela byť extra trieda,“ uštipačne si ho doberal.

Bask si zhlboka vzdychol a pretiahol tvár. „To teda bola.“

Max si všimol, že zosmutnel, a to v ňom vzbudilo zvedavosť. Bask mal ženy rád tak ako ony jeho, ale nikdy sa neoženil, a tak bola na mieste otázka, či to nespôsobila tá záhadná žena z jeho minulosti. „Porozprávate mi o nej?“

Iba pokrútil hlavou. „Stalo sa to veľmi dávno, ale neprestáva to bolieť. To dievča dnes večer...“ uprel naňho oči plné utajovaného žiaľu. „Nájdi ju, Max. Prever nejaké výtvarné školy, či tam náhodou neštuduje; zájdi na Montmartre – tam chodia všetci, a ak ani tak nebudeš mať šťastie, skús sa popýtať v penziónoch, prejdi bary aj kaviarne.“

„To dievča je pre vás dôležité, je tak?“

Bask pokrčil plecami. „Možno vyzerám ako blázon – to sa stáva, ak človek deň čo deň musí sedieť na zadku a nemá veľmi čo robiť ani ako si stimulovať mozog, ale nebudem mať pokoj, kým nezistím, kto to je.“

„Urobím, čo sa dá, aby som ju našiel, sľubujem.“

Bask nespával veľmi dobre. Boli už takmer tri hodiny ráno, keď sa z ateliéru presunul do spálne. Jeho ovdovená gazdiná uvarila preňho a jeho chránencov na večeru veľmi dobrú rybaciu polievku, ktorú zajedali chlebom opraženým na oleji s cesnakom a bylinkami, a hoci na to pravdepodobne doplatí jeho trávenie, nedokázal jej odolať.

Zatvoril za sebou dvere a zažal svetlo; hneď si všimol, že pani Doumerová zatiahla závesy a odostlala mu posteľ. Bola to obdivuhodná žena a bol šťastný, že ju má, pretože starať sa oňho a štyroch študentov umenia nebolo jednoduché – aj preto jej dovolil zadarmo bývať v suterénnom byte. Lekári ho varovali, že po čase možno bude potrebovať ďalšiu pomoc, no zatiaľ si vedel celkom dobre poradiť a takto si zachovával istú mieru nezávislosti.

Tento dom bol jeho radosťou, vždy o takom sníval, ale mohol si ho dovoliť až po veľkom úspechu na výstave v roku 1949, keď jeho hviezda začala stúpať a jeho prezývku spoznal celý svet. Trpko sa usmial. Nemci mu hovorili „Bask“, no on z číreho vzdoru a opovrhnutia toto meno neznášal. Tým sviniarom dal určite zabrať, a tak si myslel, že má na štipku pýchy nárok.

Ako sa chystal do postele, viackrát sa pozrel na skrinku, ktorú si dal zabudovať do výklenku vedľa kozuba. Malý kľúčik od jej zámky nosil na retiazke od vreckových hodiniek a ak nespal, mal ho stále pri sebe. Nikto iný nemal duplikát toho kľúča, žiarlivo strážil obsah skrinky ako oko v hlave, pretože v nej ukrýval najvzácnejšie spomienky na mladosť.

Prehodil si cez plecia župan, použil priľahlú, špeciálne upravenú kúpeľňu a s vozíkom sa presunul ku skrinke. Henri-Pascal Baptiste zasunul kľúč do zámky, roztvoril obe krídla dvierok a zahľadel sa na Annabellin zarámovaný portrét.

Začal ho maľovať v deň, keď ju prvý raz stretol na Pont Neuf, a počas ďalších týždňov, ako ju čoraz väčšmi spoznával, sa dlhé hodiny pokúšal zachytiť jej fluidum. Uprene pozeral na obraz a uvažoval, či sa pri tej dievčine nenechal príliš uniesť fantáziou, pretože aj keď sa v čomsi na Annabelle podobala, jeho Belle to nebola.

Nostalgicky rozjímajúc nad portrétom celkom stratil pojem o čase, a až keď si uvedomil, že vonku začalo svitať, stlačil skrytý gombík a spod maľby sa vysunula tajná zásuvka. Vytiahol z nej skicár, ktorý z bombardovania Belchite vyviazol oveľa lepšie ako on.

Kresby a akvarely, na ktorých zachytil jej podobu počas tých magických desiatich dní na španielskom pobreží, boli technicky dokonalejšie, výrečnejšie a osobnejšie než portrét, pretože ich vytváral s takou láskou, že priam prýštila zo všetkých línií jej nádhernej tváre a pôvabných kriviek tela.

Pri listovaní v skicári znovu prežíval tých pár krátkych, drahocenných dní, čo spolu strávili, premýšľal, kde teraz je a či je šťastná, či ešte má ten obrázok, čo jej dal, a či si naňho niekedy spomenie.

„Som pre ňu mŕtvy,“ mrmlal si smutne, zaklapol skicár a vrátil ho do tajnej skrýše. „Mŕtvy a pochovaný pod rozvalinami Belchite. Ak si na mňa vôbec spomenie, aspoň si ma pamätá ako silného, fyzicky zdatného mladého muža so zdravými nohami a bez jaziev na tvári.“

Pohládzal si briadku, citlivými prstami prechádzal po hlbokých ryhách v pokožke, čo už neboli vidieť. Možno je to takto najlepšie, pomyslel si, zatiaľ čo zamykal skrinku a presúval sa k posteli. Je ľahšie iba spomínať, než sa vyrovnávať s následkami vojny a plynutia času. Belle má teraz vyše štyridsať a pravdepodobne je z nej kyprá matróna s pol tuctom detí a manželom. Na jeho citoch k nej to však nič nemenilo, pretože jeho láska bola stále taká silná, že nepodliehala času ani zabudnutiu.

Henri zaťahal za šnúru, aby sa roztiahli závesy na okne, ľahol si do postele a uprel oči na blednúcu oblohu. Tak úporne bojoval, aby pre ňu zostal nažive; pretrpel bolestivé terapie a hrozné chvíle, keď si celé týždne myslel, že navždy zostane slepý; odmietal sa však poddať sebaľútosti a hroznému pokušeniu jednoducho to vzdať. Celý čas, čo prechádzal týmto martýriom, ani netušil, či vôbec prežila bombardovanie. Nepočul nič o nej ani o Etiennovi, veď aj jeho, Henriho, pokladali za mŕtveho, až kým ho akýmsi zázrakom nenašli. Keď sa mu po čase zrak vrátil a už vedel, že nezomrie, poprosil jednu z dobrovoľných sestier, aby napísala Aline.

„Ale to už bolo neskoro,“ zašepkal. „Príliš dlho som to odkladal.“ Po tvári sa mu na vankúš skotúľali slzy. Z jej zrady ho znovu zabolelo pri srdci. Asi ho nemilovala – nie tak ako on ju, prečo by sa inak vydala za niekoho iného tak krátko po jeho domnelej smrti?

Henri si uložil bezvládne nohy nabok, ľahol si a tvár zaboril do vankúša, aby prebúdzajúci sa dom nepočul jeho zúfalé vzlyky.

Eugenie ležala v širokej posteli so štyrmi stĺpikmi a dívala sa, ako obloha nad parížskymi strechami bledne. Napriek tomu, že šla spať pomerne neskoro, zobudila sa o piatej ráno čulá a svieža, v mysli si znovu preberala všetko, čo doteraz zažila, a čo ju ešte len čaká. V nasledujúcich dvoch dňoch mala absolvovať prijímacie skúšky na výtvarnú školu.

O škole, ktorú založili v sedemnástom storočí, si prečítala všetko, čo sa jej podarilo nájsť, a prezrela si dobové fotografie. Komplex budov na ňu pôsobil odstrašujúco, pripadal jej taký veľký ako Louvre, ktorý stál presne oproti na druhom brehu Seiny. Netrápilo ju, že škola má na študentov mimoriadne nároky, vyžaduje od nich výnimočné pracovné nasadenie a absolútnu oddanosť akademickej práci; vlastne sa tešila, že bude musieť naplno zabrať a ukázať, čo vie. Hlavným dôvodom jej obáv bola skutočnosť, že tam nikoho nepozná.

Ľudia sa často tvárili skepticky, keď im vravela, že je hanblivá, pretože navonok sa zdala veľmi spoločenská a sebavedomá; iba ona však vedela, akú hrôzu zažíva, keď má vojsť do miestnosti plnej neznámych ľudí. Jej strach v tomto ohľade pomohla ako-tak zmenšiť teta Caroline, ktorá jej poradila, aby si všetkých predstavila nahých, alebo aby poprosila hostiteľku, nech ju zoznámi s ľuďmi, čo majú podobné záujmy ako ona, a aby sa za každých okolností usmievala. Eugenie aj tak chýbala jej najlepšia priateľka Dianna a ostatné kamarátky, a potajme sa hrozila prvého dňa v škole.

Robila si veľké nádeje, že Fleur a Michel, s ktorými sa stretla včera večer, k nej budú ústretoví a priateľskí, no obaja sa o pár minút vyparili. Blonďavá Fleur bola malá, temperamentná Parížanka, ktorej sa očividne páčilo byť stredom pozornosti. Študovala iný odbor ako Eugenie a dala jej veľmi jasne najavo, že v dome nestrpí konkurenciu, robila si totiž zálusk na Antoina, hudobníka zo Švajčiarska. Veľmi jej to nevychádzalo, pretože Antoine sa pokladal za miláčika žien zoslaného Bohom a celý večer, napriek Fleuriným zúrivým pohľadom, otvorene s Eugenie flirtoval.

Aj Michel, ktorý pochádzal z Belgicka, študoval na tej istej škole. Vysoký, neohrabaný a ustavične zachmúrený chodil v rozstrapkaných, neforemných šatách, jedlo do seba hádzal, akoby umieral od hladu, a odpovedal jednoslabične. Až keď Eugenie ukázal svoje kresby, zistila, že je nielen veľmi plachý, ale aj výnimočne talentovaný.

Pascal bol tmavooký, tichý mládenec z malej dedinky na juhu Francúzska a rovnako ako Antoine študoval hudbu na konzervatóriu. Hral na španielskej gitare, ale aj na husliach a klavíri a Eugenie bola očarená, keď im na dobrú noc na gitare zahral dojímavú španielsku pesničku.

Celý večer mala dojem, že medzi tými troma mladíkmi panuje akási rivalita, no bolo jasné, že napriek ich evidentnej náklonnosti k vínu a dievčatám u nich umenie a hudba stoja na prvom mieste. Eugenie sa s tým stotožňovala, pretože si veľmi dobre uvedomovala, aké majú obrovské šťastie, že sa môžu učiť od majstrov.

Eugenie už bolo v posteli dlho, a tak radšej vstala. Vyzrela cez okno, aby sa ubezpečila, že to všetko nie je len sen, a keď sa umyla a obliekla, zišla po schodoch do kuchyne.

Rozvaľoval sa tam starý kocúr Bobo, ktorý sa jej dovtedy obtieral o členky, kým mu na dlážku nepoložila misku plnú krmiva. Dom bol tichý, bolo ešte veľmi zavčasu, ale Eugenie to nijako neprekážalo a postavila si vodu na čaj. Do očí jej udreli špinavé taniere v kuchynskom dreze, zvyšky od večere na stole a neporiadok v obývačke, a povedala si, že aj tak nemá nič lepšie na práci a deň môže začať upratovaním.

Poumývala riad, spratala zvyšky jedla zo stola a umyla dlážku v kuchyni. Potom vypila dve šálky kávy a pustila sa do obývačky. Uložila časopisy a knihy, natriasla vankúše, vyprázdnila popolníky, z pohoviek pozbierala porozhadzované oblečenie, omrvinky z chleba a jednu zabudnutú papuču, dômyselne ich pozakrývala šálmi a šatkami a napokon odstúpila, aby poobdivovala výsledný efekt. Po dobre vykonanej práci mala pocit veľkého zadosťučinenia; rovnako ako jej otec mala rada okolo seba poriadok.

Od slnka vyblednuté závesy ktosi včera večer zatiahol, a tak ich roztiahla pomocou strapcami ozdobených šnúr, ktoré prevliekla cez zájdené mosadzné háčiky. Roztvorila francúzske okná dokorán, aby dnu vpustila čerstvý vzduch; všimla si, že v malej záhrade ešte panuje tieň. Zbadala tam nejaký otlčený nábytok, machom obrastenú vyschnutú fontánu s poškodenou sochou anjela a poobíjané zvyšky mozaikovej fresky na múre. Zo spár medzi dlaždicami sa tlačila burina a v hlinených kvetináčoch už dávno nerástli bylinky. Eugenie z toho všetkého bolo smutno, pretože matka jej to opisovala celkom inak.

Premýšľajúc, s čím všetkým by mohla tete pomôcť, pozháňala si metličku s lopatkou, prachovku aj leštidlo na nábytok a začala upratovať obývačku. Napoleon v zakrytej klietke nespokojne škriekal, no Eugenie sa rozhodla, že musí počkať, kým nebude hotová. Keď skončila, izba stále vyzerala ošumelo, ale aspoň bola čistá a príjemne voňala.

Odkryla klietku, papagájovi naliala do mištičky čerstvú vodu a nasypala semienka, potom šla do kuchyne pohľadať nejaké staré noviny a handry. Stále bolo dosť skoro a nezdalo sa, že by niekto na poschodí vstával, a tak sa pustila umývať okná.

„Oh là là, aká si usilovná,“ potešila sa o niečo neskôr Aline, keď vošla do kuchyne. „Čo nemôžeš spať, milá moja? Nevyhovuje ti posteľ?“

Eugenie ju pobozkala na líce a pokrútila hlavou. „Som príliš vzrušená, aby som mohla spať, a tak som si pomyslela, že si nadbytočnú energiu vybijem pri upratovaní.“ Náhle jej napadlo, či to tete nebude pripadať ako urážka, že sa do toho pustila. „Dúfam, že proti tomu nič nemáš,“ dodala chvatne.

Aline si tesnejšie obkrútila červený hodvábny župan okolo šťúpleho tela a s úsmevom si sadla za čistý kuchynský stôl. „Jasné, že nie. Naozaj je veľmi príjemné nájsť tu taký poriadok. No neprišla si sem upratovať, Eugenie.“

Dievčina sa jemne dotkla jej zmrzačenej ruky. „Urobila som to rada, teta Aline. A je načase, aby ti pomáhali aj ostatní. Nie je fér očakávať, že ich budeš stále obsluhovať.“

Aline sa zachichotala. „To ani nerobím. Nebuď na nich taká tvrdá, drahá moja, majú toho veľa – a budeš mať aj ty, keď začneš chodiť do školy. Nemysli si, že je to tvoja povinnosť, Eugenie. Prach tu zostane dlho po tom, čo my odídeme.“

Eugenie jej naliala trochu kávy. „Netuším, čo zvykneš jedávať na raňajky,“ poznamenala. „Nemám ti uvariť vajce alebo čosi iné?“

Aline sa zasmiala. „Dnes je sobota a veľmi pochybujem, že niekto vstane pred obedom. Cez víkend zvyčajne chodievam do pekárstva po croissanty a chlieb.“

„Zájdem tam ja. Kde to je?“

Aline jej to vysvetlila a podala jej svoju peňaženku. Ešte sa chichúňala, keď Eugenie vyrazila na nákup. „Mon dieu, Napoleon,“ hundrala si a pohládzala mu perie, „koľko tá má energie, nie ako my úbohí starci.“

Odvrátila sa od klietky, aby dopila kávu, no len čo si sadla za kuchynský stôl, spomenula si, ako sa na ňu Annabelle v liste prvý raz obrátila s prosbou, či by Eugenie neubytovala vo svojom dome. Aline mala sto chutí nejako sa vyhovoriť, aby sa dievča poobzeralo po niečom inom. Uvedomila si však, že to nemôže odmietnuť – vyvolalo by to priveľa všetečných otázok, dokonca možno aj návštevu Annabelle, na čo vôbec nebola pripravená. Zmietala sa v sieti tajomstiev a lží, ktorú sama utkala, pretože chcela všetkých ochrániť, a teraz sa vrúcne modlila, aby Eugenie na nič neprišla, rovnako ako jej rodičia.

Boli to falošné nádeje – keď sa na dievča včera večer skúmavo zahľadela, zmocňovali sa jej čoraz väčšie obavy. Isteže, Eugenie pripomínala Annabelle výzorom aj správaním, no oči a určitú mimiku zdedila po Henrim. Spoznal by ju, keby ju uvidel?

Aline sa zachvela a premkla ju zlá predtucha. Keď Eugenie začne chodiť do školy, prejde po tom moste dvakrát za deň, a keďže Henri takmer stále sedí pri okne, určite si ju všimne. Potom jeho a Annabelline tajomstvá vyjdú na povrch; cítila sa absolútne bezmocná voči nevyhnutnému žiaľu a zaslúženému trestu, čo budú nasledovať.

17

Väčšinu víkendu Eugenie strávila prechádzkami po Paríži, vo vaku prehodenom cez plece si nosila skicár. Pristavila sa pred výkladmi snobských obchodov na Champs-Elysées, vyviezla sa výťahom na vrchol Eiffelovej veže, spoznávala úzke, kľukaté uličky v štvrti umelcov na ľavom brehu Seiny. Komplex budov Vysokej školy výtvarných umení na ňu zapôsobil presne tak odstrašujúco, ako čakala, no Michel bol taký milý, že ju tam vzal, aby v pondelok ráno vedela, kadiaľ ísť.

V nedeľu, napriek tomu, že nebola katolíčka, vkĺzla do katedrály Notre-Dame, sadla si do zadnej lavice a s potešením sledovala latinskú omšu, sprevádzanú prenikavou vôňou kadidla a anjelskými hláskami chlapčenského zboru. Keď sa po mnohých strmých schodoch vyštverala až na Montmartre, dala si ľahký obed v kaviarničke so stolíkmi vyloženými na chodníku a potom sa už len túlala maličkými námestiami a úzkymi uličkami, plnými umelcov a turistov.

Maliari si tu rozložili stojany a spamäti maľovali parížske zátišia a predávali ich ako suveníry, iní zasa bleskurýchlo načrtávali karikatúry turistov. Všimla si zopár šikovných kresliarov, a hoci ich skice neboli veľmi lichotivé, ľuďom sa páčili.

Z bledomodrej oblohy nad Parížom žiarilo slnko a Eugenie si z výšky prezerala mesto, rozprestierajúce sa pod ňou. Vo vzduchu sa vznášala vôňa cesnaku, byliniek, olivového oleja a kávy; svetločervené muškáty, kvitnúce na každom okennom parapete, v teplom vánku pokyvovali hlávkami. Stará predavačka kvetov si sadla na schody baziliky Sacré-Cœur, vedľa seba si položila košík s ružami a levanduľou a obratnými prstami viazala kytičky.

Eugenie ju chvíľu pozorovala, potom si našla voľnú stoličku pred jednou kaviarničkou, odkiaľ mala na ženu dobrý výhľad. Objednala si šálku kávy, otvorila skicár a začala kresliť.

Vrásky na ženinej tvári prezrádzali jej vek, ale aj ťažký život, no ako v dave pátrala po možnom zákazníkovi, jej živým, čiernym očiam ako trnky nechýbala inteligencia. Bola celá v čiernom, akoby prišla z inej doby, mala dlhú sukňu, na oceľovosivých vlasoch šatku so strapcami a úzke plecia jej zahaľoval vyšívaný šál.

Ako model je dokonalá, pomyslela si Eugenie, a ceruzka jej lietala po papieri; len ľutovala, že nemá so sebou farby. Pestrofarebné kvety ostro kontrastovali s vyblednutými čiernymi šatami, to všetko na pozadí oslepujúco bielych oblúkov baziliky.

„Dobrý model, však?“

Eugenie sa mykla, zdvihla hlavu a uvidela mladého muža, ako sa k nej skláňa a bráni jej vo výhľade. Tvár mu tienil klobúk so širokou strieškou, na sebe mal hrubé nohavice a čižmy, ktoré sa vôbec nehodili do takej horúčavy. „To teda je,“ prikývla v nádeji, že mladík pochopí a uhne.

Brnkol do striešky klobúka. „Prepáčte, že som vás vyrušil. Môžem vám objednať ešte jednu kávu?“

Hovoril s čudným prízvukom, takže zrejme nebol Francúz, ale ak sa ju pokúšal zbaliť, bol na zlej adrese. „Nie, vďaka,“ odbila ho rázne. „A teraz, ak dovolíte, rada by som pokračovala v kreslení, bránite mi vo výhľade.“

Tváril sa, že nechápe, no napokon sa posadil na voľnú stoličku vedľa nej, zakýval na čašníka a bez opýtania pre oboch objednal kávu a absint.

Eugenie sa zhlboka nadýchla a najradšej by vstala a odišla preč, keby jej nezáležalo na tej skici, a tak ho jednoducho ignorovala. Stále však cítila, že ju pozorne sleduje. Keď čašník priniesol objednané nápoje, pochopila, že sa ho zbaví, len ak odíde. Rýchlo dokreslila a siahla za vakom.

„Ste fakt dobrá,“ utrúsil. „A viete, čo je zvláštne? Aj môj tútor práve maľuje portrét predavačky kvetov; dokonca by to mohla byť tá istá.“

Eugenie rázne zaklapla skicár a vopchala ho do vaku. „Pozrite,“ vyštekla, „neviem, o čo vám ide, ale nemám záujem.“

„Prosím vás, zostaňte,“ vyhŕkol. „Hľadám vás už od piatku, a keď sa mi znovu stratíte, môjho tútora to vôbec nepoteší.“

Znepokojilo ju to. „Vy ste ma sledovali?“

Pokrútil hlavou. „Toto tu bola moja posledná nádej, zbadal som vás len náhodou.“ Naklonil sa k nej a posunul si klobúk do tyla. „Počujte, nemohli by sme začať znovu? Volám sa Max Preston a pochádzam z Austrálie.“

Eugenie si s úsmevom zahryzla do pery. „Tak už mi je to jasné,“ prehodila.

Zachmúril sa a prižmúril orieškovohnedé oči. „Jasné čo?“

„Ten váš otrasný prízvuk a komické oblečenie,“ odsekla už po anglicky.

„Ale nehovorte, slečna. Iba som chcel byť zdvorilý.“ Na peknej tvári sa mu objavil široký úškrn. „Tak vy ste Angličanka, hm? Čo robíte v Paríži?“

„Študujem na výtvarnej škole.“ Eugenie si stále nebola istá, o čo mu vlastne ide, a tak mu nemienila prezradiť viac. „A čo také v Paríži porába Austrálčan – okrem toho, že balí dievčatá po kaviarňach?“

Dlhé nohy si prekrížil v členkoch a rozvalil sa na stoličke, ktorá vyzerala primalá na jeho robustnú postavu. „Prišiel som študovať na výtvarnej škole pred piatimi rokmi. Podarilo sa mi to vďaka výmennému programu, do ktorého sa zapojila aj akadémia v Sydney.“ Vrúcnym pohľadom preletel hemžiaci sa dav na námestí. „Tu som strávil more času, aby som si zarobil na jedlo a bývanie, ale oplatilo sa.“

Aj keď bola stále v strehu, zaujalo ju to. „Prečo, čo sa stalo?“

Uškrnul sa. „Ujal sa ma tútor. A nie hocijaký – sám Bask.“

Eugenie sa zastavil dych a rozšírili sa jej oči. „Ten známy Bask? Ten, ktorého maľby visia v Tateovej galérii a kresby zo španielskej občianskej vojny sú súčasťou učebných osnov každého študenta výtvarného umenia?“

„Presne ten,“ prisvedčil Max, oči mu žiarili. „Mal som to neuveriteľné šťastie, že som bol v správny čas na správnom mieste. Maľoval som na nábreží pri rieke a on šiel náhodou okolo. Pozrel sa, čo robím, utrúsil, že sa musím ešte len naučiť, ako sa maľuje, a ujal sa ma. Len vďaka nemu začínam mať dobré meno.“

Zamyslene sa naňho zadívala, ešte vždy mu celkom neverila. „Naozaj ste mali mimoriadne šťastie. Počula som, že žije ako pustovník.“

Max okamžite zvážnel. „Máva prednášky a chodieva do kaviarní a barov, kde sa stretávajú umelci, no väčšinu času trávi vo svojom ateliéri. Nie je veľmi mobilný, no to neznamená, že ho nič nezaujíma: sleduje, čo je v meste nové, kto maľuje na objednávku, kto bude mať výstavu, aké sľubné talenty sa vynorili... to všetko je voda na jeho mlyn, ako sa vraví.“

„Dobrý Bože,“ vydýchla. „Rada by som sa s ním stretla. Myslíte si, že by to bolo možné?“

Usmial sa od ucha k uchu. „Dá sa to zariadiť,“ prehodil. „To však môže počkať, ešte ste sa pohárika ani nedotkli. Čo keby sme sa najprv trochu spoznali?“

Zagánila naňho. „To má byť návrh? Ak áno, iba strácate čas.“

Odfúkol si. „Fúha. Čo má chudák chlap robiť, aby vás presvedčil o svojich čistých úmysloch? Hm... Môj tútor ma požiadal, aby som vás našiel. Iba z tohto dôvodu som sa vám prihovoril.“

Eugenie sa to trochu dotklo, hoci sama oňho nemala záujem, ale keďže sa jej zdal úprimný, povedala si, že si ho aspoň vypočuje. „Nuž, odkiaľ vlastne vie, že som tu, a prečo chce, aby ste ma našli?“

„Jeho dom stojí pri rieke a v piatok večer vás zbadal na Pont Neuf.“ Dopil kávu a prilial vodu do pohárov s absintom. „Viem, že to nedáva bohvieaký zmysel, ale zrejme ste mu pripomenuli niekoho, koho poznal pred dávnymi rokmi, a zaujíma ho, kto ste.“

Eugenie si odpila absintu, v hlave jej divo vírili myšlienky. „V ten večer sa mi zdalo, že ma niekto pozoruje,“ zamrmlala. „Cítila som to.“ Po chrbte jej prebehli zimomriavky. „Trochu šialené, nemyslíte?“

„Nemyslím si, že má s vami nejaké zlé úmysly,“ začal si šúľať cigaretu, „iba chce vedieť, kto ste a odkiaľ pochádzate. Ak mi to prezradíte, ja mu to poviem a ani sa s ním nemusíte stretnúť, ak nebudete chcieť.“ Uprene na ňu hľadel ponad plamienok zapaľovača. „Tuším stále pochybujete.“

„Porozprávajte mi niečo o sebe,“ vyzvala ho. „Medzitým si to premyslím.“

Začal teda rozprávať o dobytkárskej farme, ktorú jeho rodina vlastní už tri generácie, aj ako jeho rodičia cez vojnu hnali dobytok naprieč divočinou z Wintonu do Brisbane. Hovoril jej o súrodencoch, o tom, ako študoval na výtvarnej akadémii v Sydney a aké problémy mu robila francúzština. Keď sa napokon dostal k tútorovi a jeho domu, kde býva spolu s ostatnými chránencami, ako aj k objednávkam na obrazy, ktoré Bask získava pre nich všetkých, prestala sa znervózňovať.

Max bol o niečo starší ako ona, mal medzi dvadsiatkou a tridsiatkou, ale nevyzeral zle, aj keď pôsobil trochu drsne a ťažkopádne. Vôbec netušila, ako sa dokáže pohybovať medzi spoločenskou smotánkou v salónoch a výstavných sieňach, no vedela si ho predstaviť na koni v austrálskej divočine. Oblečenie, čo nosil, mu pristalo, bol v ňom – v kombinácii s vysokou postavou a širokými plecami – neprehliadnuteľný. Ale možno presne o to išlo: umelci chcú, aby si ich všimli, vždy je dobré niečím sa od ostatných líšiť.

Zmĺkol a pozrel sa na ňu. „Ste na rade,“ vyzval ju. „A bolo by fajn, keby ste začali svojím menom.“

Zapýrila sa. „Volám sa Eugenie Ashtonová.“

„Teší ma, slečna Eugenie Ashtonová.“ Keď si podali ruky, oblapil jej prsty svojou medveďou labou. „Ako to, že máte francúzske krstné meno? Myslel som si, že váš otec je Angličan.“

„Vlastne je Ír,“ usmiala sa naňho. „Moja stará mama je Francúzka a mama žila istý čas tu v Paríži u svojej sestry Aline Fournierovej. Momentálne tam bývam aj ja.“

Oči sa mu rozšírili od úžasu. „U Aline? Naozaj?“ Keď v rozpakoch prikývla, potichu zapískal. „Fúha, svet je taký malý,“ prehodil. „Aline sa s mojím tútorom poznajú už celé roky, aj ja som bol u nej zopárkrát na večeri.“ Sklopil oči. „Chodil som s jedným dievčaťom, čo u nej bývalo v podnájme, ale už sa vrátilo do Ameriky.“

Eugenie pochopila, že tohto muža sa nemusí báť; hoci bol trochu arogantný, zdal sa jej úprimný a čestný. Porozprávala mu o svojich rodičoch, o ich útulnom dome v Dartforde, kde sa jej otec delí o ordináciu s mladým lekárom a matka pracuje v opatrovateľskej agentúre ako zdravotná sestra, o svojom štúdiu na Sladeovej londýnskej výtvarnej škole aj o tom, ako sa dostala k fantastickej príležitosti študovať na Vysokej škole výtvarných umení na brehu Seiny.

„Ten list prišiel v máji a bol to ten najúžasnejší darček na osemnáste narodeniny, o akom som mohla snívať,“ rozplývala sa.

Prižmuroval oči, keď na ňu hľadel cez obláčiky cigaretového dymu. „Takéto privilégium neudelia hocikomu, takže zrejme ste veľmi dobrá. Akú máte špecializáciu?“

„Architektúra a jej dejiny.“

Zaškeril sa. „Nuž, ste na správnom mieste. Ako ste si určite všimli, Paríž je priam prepchatý monumentálnymi stavbami.“ Mávol k mestu rozprestierajúcemu sa pod nimi.

„A čo maľujete vy?“

„Väčšinou portréty, ale rád maľujem aj zátišia a venujem sa figurálnej kresbe.“

„Bask je majstrom portrétov,“ poznamenala. „Skutočne ste natrafili na toho pravého, však?“

„Hej, naozaj som mal šťastie, Eugenie, a myslím si, že sa s vami veľmi rád stretne.“ Uškrnul sa, keď postrehol, ako dychtivo sa zahniezdila na stoličke. „Doprajte mi nejaký čas, aby som to s ním najskôr prebral – neohlásené návštevy mu veľmi nevoňajú, a len čo to vybavím, prídem za vami k Aline.“

„Fakt? Neťaháte ma za nos?“

„To by som si nedovolil, Eugenie. Viem, aké je pre vás umenie dôležité.“ Dofajčil a zahasil cigaretu. „Nebolo by na škodu, keby ste si so sebou priniesli niečo na ukážku. Človek nikdy nevie, možno sa mu vaše práce zapáčia a rozhodne sa vás podporovať.“

Eugenie to vyrazilo dych. „To myslíte vážne?“

„Ho-hó, nič vám nesľubujem,“ rýchlo sa spamätal Max, „ale azda vám niečo poradí alebo s niečím pomôže, ak sa bude nazdávať, že si to zaslúžite.“

Eugenie od vzrušenia nevládala prehovoriť.

Uškrnul sa a dopil absint. „Už musím ísť.“ Vstal a brnkol si po klobúku. „Tešilo ma, Eugenie. Zatiaľ sa majte.“

Eugenie sledovala, ako odchádza – vysoký, pevne stavaný mladý muž s mierne kolísavou chôdzou sa predieral pomedzi turistov a úplne ignoroval obdivné pohľady dievčat. Bola to zvláštna situácia a Eugenie si uvedomovala, že si to bude musieť dôkladne premyslieť, aby sa nejako neunáhlila. No pri pomyslení, že Bask si ju všimol a chce sa s ňou stretnúť, sa jej zrýchlil tep a zaplavila ju vlna adrenalínu. Aké by to bolo vzrušujúce, keby sa zaujímal o jej práce! Schmatla vak a náhlila sa z námestia preč. Už sa nemohla dočkať, kedy to povie Aline.

Aline bola natešená, že ju vidí takú vzrušenú a rozpálenú po dni strávenom na slnku, no len čo jej Eugenie vysypala, čo zažila, jej radosť sa rozplynula v trpkom poznaní, že všetky jej obavy sa naplnili. A tak skoro.

„Maxa by som nebrala príliš vážne,“ utrúsila nonšalantne. „Rád preháňa. Bask si možno myslel, že by si sa mu hodila ako modelka, a len čo sa dozvie, že bývaš u mňa, nechá to plávať.“

„Ale ja by som sa s ním chcela stretnúť a ukázať mu svoje práce.“ Eugenie od vzrušenia nemohla chytiť dych. „Ó, teta Aline, keby sa mu zapáčili, mohol by to byť začiatok čohosi úžasného.“

Bola by to katastrofa, zúfala si Aline. Zo všetkých síl sa snažila tváriť pokojne, no srdce jej búšilo ako divé a obchádzali ju mdloby. „Výtvarnú školu, na ktorej máš študovať, pokladajú za jednu z najprestížnejších na svete a všetko, čo potrebuješ, ťa naučia tvoji profesori, takže sa nemusíš upínať na nejakého maliara, čo žije ako pustovník.“

Z toho, ako Eugenie žiarili oči, Aline pochopila, že ju vôbec nepresvedčila, a tak zmenila taktiku. „Podľa všetkého ste s Maxom viedli veľmi dlhý rozhovor. Viem, že je šarmantný spoločník a príjemne sa s ním debatuje, no trošku sa obávam, či si mu toho o sebe neprezradila priveľa. Domnievam sa, že je múdre nechať si určité veci pre seba, kým toho druhého nespoznáme lepšie.“

Eugenie sa začervenala a sklopila oči na svoje zopnuté ruky. „Pravdupovediac, trochu som sa dala uniesť,“ pripustila. „Rozprávala som mu o rodine a o tom, že tu krátko žila mama, no potom odišla ošetrovať ranených do Španielska. A ja že som prišla do Paríža študovať a bývam u teba.“

Dobrý Bože. Aline sa zaborila do pohovky a roztrasene si zapálila cigaretu. Henri ju stopercentne bude chcieť vidieť, len čo mu Max zreferuje, čo zistil. Zrejme sa jej bude pýtať na podrobnosti a Eugenie, celá nadšená z toho, že sa o ňu zaujíma taký slávny maliar, mu vo svojej naivite vyrozpráva úplne všetko. Henri nie je žiadny hlupák a nepotrvá dlho, kým zistí pravdu. Toto treba udusiť v zárodku – a hneď.

„Netváriš sa veľmi nadšene, teta Aline,“ skormútene poznamenala Eugenie. „Akoby ti to bolo proti srsti. Máte s Baskom nejaké nezhody?“

Aline rýchlo premýšľala. Musí si dať pozor na to, čo povie, aby sa jej to neskôr nevypomstilo. Rozhodla sa, že najlepšie bude povedať čiastočnú pravdu. „Bask má povesť sukničkára,“ začala. „Hoci je pripútaný na invalidný vozík, nebráni mu to užívať si s modelkami. Kedysi sa s ním spájalo množstvo škandálov – mal pletky s manželkami iných mužov, niečo také. Niežeby to tu niekomu robilo vrásky na čele. Aféry neodmysliteľne patria k životu v Paríži, no nebolo by veľmi vhodné, aby si šla na návštevu do domu, kde bývajú štyria nevybúrení mladí muži a ich tútor im nemravné správanie toleruje. Koniec koncov si veľmi mladá a tvoja matka odo mňa očakáva, že uchránim tvoju povesť.“

Eugenie sa zachichotala. „Som si istá, že keby bolo treba, invalidnému vozíku by som ušla. Viem sa o seba postarať, teta Aline.“

„Tomu verím, moja drahá, ale Maxovi sa podarilo ťa presvedčiť, že by ťa Bask mohol podporovať. Na to však nemal právo a obávam sa, že iba chcel na teba zapôsobiť.“ Položila zmrzačenú ruku Eugenie na koleno. „Najlepšie bude držať sa od Maxa čo najďalej – má rovnakú povesť ako jeho mentor, a veľmi pochybujem, že by si ušla aj jemu.“

Eugenie zvesila plecia a všetka radosť z nej vyprchala. „Och, teta Aline, správala som sa ako hlupaňa, však? Mala som podozrenie, že Max sa iba snaží urobiť na mňa dojem, ale tak veľmi som chcela, aby to bola pravda, že som sa nad tým poriadne nezamyslela.“

„To je Maxov obľúbený štýl balenia, ako tomu hovoríte vy mladí,“ dodala Aline. „Radím ti, aby si na oboch zabudla, a to, čo si dnes zažila, si nechala len pre seba. Nemá význam o tom písať tvojej matke, iba by ju to znepokojilo.“

Eugenie sa skľúčene usmiala. „To určite. A po všetkých tých kázňach a výstrahách pred mužmi v Paríži, čo som si od nej musela vypočuť, by so mnou vôbec nebola spokojná.“ Vstala z pohovky a pobozkala Aline na líce. „Uvarím trochu čaju a potom sa pustím do večere. Vyzeráš unavene.“

Aline bolo ťažko pri srdci, aj keď sa jej podarilo dievča presvedčiť. „To je tým teplom,“ vzdychla si. „Necítim sa dobre, nepomáhajú ani otvorené dvere.“

„Tak prečo si nejdeš sadnúť do záhrady? Trochu tam upracem a prinesiem ti aj slnečník, čo som videla pod schodmi.“

„Len choď uvariť ten čaj, milá moja. Budem v poriadku, naozaj.“

Keď dievča odbehlo, Aline sa zvalila medzi podušky, srdce jej namáhavo búšilo. Tušila, že dnes dostala Eugeniina hrdosť poriadny úder, a tak nebolo pravdepodobné, že sa o tom matke zmieni v listoch. Ale čo má robiť s Henrim?

Z toho, čo sa o Eugenie dozvedel, si ľahko domyslí, že je Annabellina dcéra – čo samo osebe preňho nebude prekvapením, pretože vedel, že sú príbuzné, a bolo iba prirodzené, že sa ubytovala u nej. Ale ak by sa stretli a spýtal by sa jej, koľko má rokov, okamžite by si domyslel, že ho celé tie roky klamali. „Mon dieu,“ zašepkala. „Celé sa to zamotalo a ja som sa chytila do pasce.“

Henri sa dovtípil, že Max ju našiel, len čo ho počul bežať hore schodmi a zbadal jeho rozžiarenú tvár vo dverách ateliéru. Dával si veľký pozor, aby nepohol ani brvou, keď mu Max po niekoľkých otázkach podrobne opisoval ich stretnutie.

No pri pomyslení, že Annabellina dcéra je v Paríži, ubytovala sa u Aline a bude študovať na Vysokej škole výtvarných umení, sa mu zrýchlil tep. Keďže Annabelle nemala v sebe ani štipku umeleckého talentu, to dievča zrejme zdedilo nejaké gény z Alininej strany. Musí sa s ňou stretnúť, pozhovárať sa a pozrieť si jej práce; no musí na to ísť opatrne, pretože o jeho vzťahu s jej matkou zrejme nevie.

„Najprv sa so mnou nechcela vôbec baviť,“ priznal Max, kým si do veľkého pohára nalieval víno z karafy, čo vždy stála na stole. „Niet pochýb, že ju matka varovala pred cudzími mužmi, ktorí sa budú pokúšať ju zbaliť. No upokojila sa, len čo som spomenul vás, ostatné už išlo ako po masle.“

Henri sa díval na Maxa, ako sa so samoľúbym úsmevom na tvári rozvaľuje na gauči. Arogancia a sebavedomie mladosti ho nikdy neprestávali udivovať, ale kedysi bol aj on mladý a arogantný, a tak to sotva mohol vyčítať tomuto mladíkovi.

„To sa ti podarilo,“ zamrmlal, odsunul sa s vozíkom ďalej od obrazu, na ktorom pracoval, a kriticky sa naň zahľadel. Tá predavačka kvetov mala zaujímavú, osobitú tvár a zdalo sa mu, že ju celkom dobre vystihol, no ešte ani zďaleka neskončil. „Vravíš, že kreslila túto ženu na schodoch Sacré-Cœur?“

„To je náhoda, čo?“ Max sa rozžiaril, absolútne nevnímal zmätok v Henriho srdci a mysli. „A celkom jej to išlo. Už chápem, prečo o ňu v škole oproti majú záujem.“

„Rád by som sa s ňou stretol,“ ležérne prehodil Henri, „a urobil si vlastný názor.“

„Teraz, keď som ju už našiel, zmizli aj vaši duchovia, majstre?“

Práve naopak, pomyslel si, vrátili sa a vyviedli ho z rovnováhy, až si takmer želal, aby s tým nikdy nebol začal. S niečím takým by sa však Maxovi nikdy nepriznal. „Bolo od teba trochu trúfalé naznačiť jej, že by som ju mohol podporovať. Nemal si na to právo.“

Max mal v sebe aspoň toľko slušnosti, že sa zatváril previnilo. „Hej, ja viem, a je mi to ľúto. Nechal som sa trochu uniesť.“

„Stáva sa ti to vždy, keď ide o pekné dievča,“ vzdychol si Henri. „Ocenil by som, keby si práve túto nechal na pokoji.“

Neušiel mu mladíkov spýtavý pohľad a pochopil, že mu to musí nejako vysvetliť, no pritom neprezradiť nič dôležité. „Ak je taká talentovaná, ako sa nazdávame, bude sa musieť venovať škole, aby nepohorela, a ten druh zábavy, aký máš zrejme na mysli, by jej v tom vonkoncom nepomohol.“

„Ona taká nie je, fakt. Silne pochybujem, že by som ju dostal do postele. Okrem toho je pre mňa trochu primladá. Dávam prednosť zrelším, skúsenejším ženám.“

„Koľko má vlastne rokov?“

Max pokrčil plecami. „V máji mala osemnásť.“ Na dúšok dopil víno a vstal z gauča. „Umieram od hladu. Idem do kuchyne vyplieniť chladničku.“

Henri ho sotva počul a takmer nevnímal, že vyšiel z miestnosti. Znehybnel v invalidnom vozíku a srdce mu šlo vyskočiť z hrude, ako sa pokúšal spamätať z toho šoku. Matematika nikdy nebola jeho silnou stránkou, ale aj on si vedel vyrátať, že Annabelle otehotnela počas ich idylickej dovolenky na španielskom pobreží.

„Je to moje dieťa,“ zašepkal s úžasom. Zatvoril oči a pripomenul si tie blažené dni v malej chatke na pláži, keď vášeň zvíťazila nad zdravým rozumom. Vtedy nemohol tušiť, že v nej rastie ich dieťa, a keď nepriateľské bombardéry zrovnali Belchite so zemou, na márne kúsky rozmetali ich sny o spoločnej budúcnosti. Lenže ona aj dieťa prežili. Bol to taký veľký zázrak, že tomu ani nemohol uveriť.

Presunul sa s vozíkom k oknu a zadíval sa na červeno-oranžový západ slnka. Stále si jasne pamätal každé slovo z listu od Aline, v ktorom mu písala, že ho všetci pokladali za mŕtveho, že Annabelle s Etiennom to bombardovanie takmer neprežili, ale potom sa vydala a odišla do Anglicka. Bol to krátky list, napísaný s veľkým citom a porozumením, a keď sa vrátil do Paríža, šiel za Aline, aby sa jej poďakoval za citlivosť, s akou mu oznámila tie šokujúce skutočnosti.

„Celé to bolo klamstvo,“ chrapľavo vydýchol a zaťal prsty do rúčok invalidného vozíka. „Kruté a úmyselné klamstvo, aby som sa to nedozvedel. A to len preto, lebo som sa skôr neozval, že žijem.“ Sklonil hlavu na hruď, už sa nebránil slzám kotúľajúcim sa mu po tvári. Pri pomyslení na všetky tie stratené roky, ktoré mohol stráviť s Annabelle a ich dcérou, mu pukalo srdce.

Bolo niečo po deviatej, keď v hale zazvonil telefón. Aline opustila živú debatu v kruhu svojich podnájomníkov a šla zistiť, kto volá takto neskoro večer.

„To som ja, Henri.“

Srdce jej na chvíľu vynechalo; rýchlo zatvorila dvere do haly. „Ahoj, Henri,“ pozdravila ho nervózne. „Ako sa máš?“

„Max mi povedal o Eugenie,“ bez okolkov prešiel rovno k veci. „Chcem sa s ňou stretnúť.“

„To by nebolo veľmi múdre,“ vyhŕkla. „Mohol by si sa neúmyselne prerieknuť, alebo by ťa pochytila nejaká nostalgia, a Eugenie by to začalo zaujímať. Otázky by nasledovali jedna za druhou, až by to napokon Annabelle spôsobilo veľkú bolesť a nikomu by to nič dobré neprinieslo.“

„Chceš tým povedať, že by vysvitlo, aká si klamárka,“ oboril sa na ňu. „Viem, kto to je, Aline. Stačil mi na to rok a mesiac jej narodenia.“

Aline zažmúrila oči a musela sa oprieť o stenu, aby nespadla. Eugenie evidentne povedala oveľa viac, ako priznala. „Ona sa to nikdy nesmie dozvedieť, Henri.“

„Má právo to vedieť. A hoci ste mi o jej narodení nič nepovedali, aj ja mám právo byť s ňou.“

Aline zaťala prsty okolo slúchadla. „Rozohral si sebeckú, nebezpečnú hru, Henri,“ rozzúrila sa. „To ti nedovolím.“

„Ty mi nemáš čo hovoriť, čo smiem a čo nesmiem,“ odvrkol. „Pchala si nos tam, kam si nemala, a spôsobila si veľa zlého.“

Aline nahnevalo, že jej láskyplné, citlivé konanie nazval zlým. „Pre Annabelle si mŕtvy už osemnásť rokov, Henri,“ vyhlásila mrazivo. „To dievča zbožňuje muža, ktorý bol celý ten čas jej otcom, a ja jednoducho nedovolím, aby si to zničil. Teba pozná iba ako slávneho maliara. Nechaj to tak, Henri, inak vyjde navnivoč všetko, čo pre ňu Annabelle urobila.“

Na druhom konci linky nastalo dlhé ticho, a keď Aline zbystrila sluch, zdalo sa jej, že počuje vzlyky. „Naozaj je mi to ľúto, Henri,“ hlesla, „ale nevedela som, čo mám robiť. Mysleli sme si, že si mŕtvy. Annabelle zistila, že je tehotná, a George jej navrhol formálne manželstvo, aby mohla dieťa vychovať, ako sa patrí. Ako som ti mohla povedať o Eugenie – či povedať Annabelle o tom, že žiješ, keď už bolo na všetko príliš neskoro?“

„Vravíš, že to manželstvo bolo formálne. Takže ho nemilovala?“

Aline počula, ako sa mu zlomil hlas, a stislo jej srdce. „Stále za tebou smútila, stále ťa milovala – dokonca aj vo svadobný deň,“ stíšila hlas. „Ale potom našla iný druh lásky a jej manželstvo s Georgeom je pevné.“

„Až teraz, keď si mi to vysvetlila, všetko do seba príšerne zapadá,“ uznal smutne. „To však nič nemení na tom, že Eugenie je moja a ja ju chcem – nie, potrebujem – spoznať. Sľubujem, že jej nepoviem ani slovo o mne a jej matke.“

„Mieni sa pochváliť Annabelle, že sa o ňu zaujíma jeden z najslávnejších maliarov súčasnosti,“ poznamenala. „Pozná tvoje skutočné meno?“

„Max ma ubezpečil, že ho nespomenul, a ja mu verím.“

„Tak by to aj malo zostať,“ vyhlásila. „Ak sa s ňou stretneš, matke o tom určite napíše. Vďakabohu, Annabelle o výtvarnom umení a maliaroch veľa nevie; nemá potuchy, čo si robil cez vojnu, a preto pravdepodobne nevie, že maľuješ pod prezývkou od Nemcov.“

„Budem nad tým ešte premýšľať,“ prehodil po dlhom mlčaní. „Mohla by si jej povedať, že som volal, a nech zajtra príde ku mne aj so svojimi prácami?“

„To je trochu skoro, Henri. Čo keby si chvíľu počkal a...“

„Čakal som osemnásť rokov,“ prerušil ju s trpkosťou v hlase, „stačilo.“

Aline zavrela oči a zhlboka sa nadýchla. „Tak teda s ňou prídem aj ja,“ oznámila mu. „Aspoň budem mať istotu, že dodržíš slovo a nezačneš hovoriť o veciach, o ktorých Eugenie nemusí vedieť.“

„V mojom dome si vždy vítaná, Aline,“ prehodil milo. „A prepáč mi, ak som bol k tebe hrubý a nezdvorilý. Bol to pre mňa strašný šok.“

„Aj pre mňa,“ pripustila. „Uvidíme sa zajtra, keď Eugenie prejde prijímacími skúškami, vyplní všetky tie povinné formuláre a absolvuje prehliadku so sprievodcom. Mohli by sme prísť okolo štvrtej.“

Slúchadlo zavesila do vidlice a chytila sa stĺpika schodišťa, aby nespadla. Srdce jej už tak dobre nefungovalo, odkedy sa na ňom podpísali ukrutnosti vojny, a teraz jej v hrudníku bolestivo a nepravidelne pulzovalo, až sa o ňu pokúšali mdloby; ledva stála na nohách.

Pozrela k dverám a počula mladých, ako sa rozprávajú a smejú na niečom, čo povedal Antoine. Zrazu vôbec nemala náladu na ich hlúpe, detinské táraniny a nechcelo sa jej ostávať dlho do noci hore. Potrebovala si ľahnúť do svojej pohodlnej postele a mať od všetkých svätý pokoj.

Eugenie postrehla, že odkedy Aline odišla k telefónu, uplynulo už dosť času, a tak ju šla hľadať do haly. Keď ju tam nenašla, potichu vybehla hore schodmi a zastala pred dverami jej spálne. Zvnútra počula, ako teta otvára a zatvára zásuvky, a pritom si čosi šomre popod nos. Eugenie usúdila, že je všetko v poriadku a teta sa pre zmenu pobrala do postele včaššie.

Keď si všimla, že aj ostatní sa pomaly chystajú ísť spať, požiadala ich, aby jej v Alininej kuchyni a obývačke pomohli upratať neporiadok, čo narobili. Fleur na to zareagovala nevrlým pohľadom a mladíci rozpačito pokrčili plecami. Eugenie to však nevzdala a prikázala im spratať zvyšky z kuchynského stola, kým ona umyje riad.

„Keby sme Aline všetci pomáhali každý deň, nemusela by sa tak namáhať,“ vyhlásila. „A je od nás nefér zneužívať jej mäkké srdce.“ Aby trochu zmiernila svoje príkre slová, usmiala sa na nich. „Zaberie nám to iba pár minút a hneď to bude iné.“

Fleur si odfrkla a tresla špinavé poháre do drezu. „Nebodaj nám nabudúce dáš aj rozpis služieb?“ mračila sa na ňu. „Čo keď je to tvoja teta, nemáš právo nás takto komandovať.“

Eugenie sa chystala niečo na to povedať, no Fleur už so zdvihnutým nosom vyplávala z miestnosti. Pozrela na mladíkov, ktorí mali v sebe aspoň toľko slušnosti, že sa tvárili zahanbene.

„Nenechaj sa Fleur rozhádzať,“ ticho sa ozval Michel. „Je to rozmaznaná slečinka, nikdy nemusela ani prstom pohnúť.“ Pustil sa do utierania riadu, Antoine sa pobral poupratovať obývačku a Pascal začal zametať dlážku v kuchyni.

Zakrátko bol všade poriadok, a keď Eugenie zakryla Napoleonovi klietku, pobrala sa za ostatnými na poschodie. Dnešný deň bol zvláštny, pomyslela si, zatiaľ čo sa v malej kúpeľni mocovala s francúzskou vodovodnou batériou. Jej pocity sa prudko menili, ako na hojdačke, a to bolo naozaj dosť vyčerpávajúce.

Vošla do spálne a zatvorila okenice, aby cez otvorené okná nevletel dnu hmyz. Teta Aline bola očividne proti jej stretnutiu s Maxovým tútorom, ale ako jej môže, doparoma, upierať šancu, aby sa niekto taký slávny pozrel na jej práce? Zdalo sa, akoby teta proti Baskovi niečo mala; lenže podľa Maxa sa poznajú už dlhé roky. Žeby o ňom vedela nejaké pikantnosti, ale nechce kaziť mladé dievča? Nech už je to ako chce, aj tak sa s ním stretne.

Po večernej toalete zaliezla pod prikrývku do postele a pokúšala sa upokojiť. Dnešný deň bol zvláštny a vzrušujúci, zajtrajší bude možno ešte viac, a tak bolo dôležité, aby sa dobre vyspala. Dlho len tak ležala, v mysli jej vírilo množstvo otázok okolo pobytu jej matky v Paríži, ktoré chcela položiť Aline. Vtedy tu mohol žiť aj Bask a dokonca byť častým hosťom v tomto dome. Stretla sa s ním aj mama? Vie, že je teraz slávny?

Schúlila sa do perín a privrela viečka. Bask zrejme nie je jeho skutočné meno. Zajtra nesmie zabudnúť spýtať sa na to Aline.

Annabelle s Georgeom sedeli v objatí na pohovke a počúvali z rádia koncert vážnej hudby. „Pokojne by som si zvykla, že ťa mám len pre seba,“ zamrmlala, „aj keď mi Eugenie s tou jej bandou veľmi chýba.“

Oprel si bradu o jej temeno. „Aj mne chýba, ale som celkom rád, že tu už nevreští tá príšerná muzika. Nepochopím, ako môžu počúvať toho Little Richarda – také stupídne meno, ide mi z neho prasknúť hlava. Elvis istotne spievať vie, ale tie jeho pohyby – no, pripadajú mi trochu neslušné.“

Annabelle sa tlmene zasmiala a štuchla ho do rebier. „Tuším sa z teba stáva starý frfloš,“ podpichla ho. „Elvis je pravý lámač ženských sŕdc. Musím priznať, že jeho fotky v časopisoch, čo Eugenie kupuje, to len potvrdzujú.“

Tuhšie ju objal a vtisol jej bozk do vlasov. „Mne sa srdce rozbúcha pri Rosemary Clooneyovej,“ doberal si ju. „Úžasná kočka – a aký má hlas!“

Znovu doňho štuchla a pritúlila sa k nemu, husľové kvarteto medzitým spelo k strhujúcemu záveru skladby.

George hudbu veľmi nepočúval, skôr vnímal vôňu a krivky Annabellinho tela, ktoré sa k nemu tak dokonale hodilo; jej láska mu obrúsila ostré hrany a spravila z neho celého človeka. Chápal, že jej Eugenie chýba, tak ako jemu, no v hĺbke duše šípil, že dcére azda aj závidí.

Pohrával sa s myšlienkou, že jedného dňa vezme Annabelle do Paríža, ale potom si uvedomil, že by nebolo múdre pokúšať sa o vlastné spomienky na toto mesto. Paríž znamenal pre Annabelle jediné – Henriho – a George nemohol dúfať, že sa to zmení.

V prvých dňoch ich manželstva o ňom hovorila zriedkavo a teraz už vôbec nie, a tak pochopil, že si spomienky na tie časy necháva iba pre seba. Keďže nechcel byť dotieravý, na nič sa jej nepýtal, s výnimkou toho, čo zažila s Aline, alebo jej útrap v Španielsku. No inštinktívne cítil, že teraz, keď je ich dcéra v Paríži, Annabelle sa v duchu preniesla do minulosti.

Pevne ju objímal, zatiaľ čo hudba postupne silnela až do crescenda a vyústila do ťahavého, priam hrôzu naháňajúceho tónu, ktorý akoby rezonoval s jeho najhlbšími obavami. Henri síce bol už dlho mŕtvy, no George stále cítil jeho tieň medzi nimi, hoci Annabelle to kategoricky popierala. Ako možno bojovať s duchom, so spomienkou?

Keď Annabelle vstala a prešla cez izbu, aby rádio vypla, George si pomyslel, že je zrejme prepracovaný, a preto tak bláznivo sentimentálny. Ich manželstvo bolo pevné: mali by skoncovať s minulosťou, takto si spoločne poradia so všetkým, čo ich ešte v budúcnosti čaká.

18

Eugenie spala dobre a vstala zavčasu, aby mala v tento výnimočný deň dosť času pekne sa obliecť. Zvolila širokú červenú sukňu s vyšitými hudobnými osnovami na dolnom leme – tento vzor odkopírovala z amerického módneho časopisu tety Caroline – a naberanú spodničku zo svetloružového organtínu. Doplnila to bielou blúzkou, širokým čiernym opaskom a čiernymi mokasínami na nízkom podpätku. Bohaté medovozlatisté pramene vlasov si stiahla červenou stužkou, uviazanou na mašličku tesne nad pravým uchom. Pridala zopár pestrofarebných plastových náramkov a červené náušnice ladiace s jej rúžom. Po kritickom pohľade do zrkadla usúdila, že presne takto chcela vyzerať.

Odbehla do pekárstva po čerstvý chlieb, a kým ostatní stihli zísť dolu, uvarila kávu aj pre nich. Zdvihla hlavu od kuchynského stola a pri pohľade na poblednutú Aline ju prepadli obavy. „Je ti niečo, teta Aline?“

„Som iba trochu unavená.“ Sadla si a usmiala sa na ňu. „Dnes ráno vyzeráš úžasne, moja drahá. Tuším si po mne zdedila lásku k farbám.“

„Nezdá sa ti to prehnané?“ zneistela zrazu Eugenie.

„Je to dokonalé,“ stlmila hlas Aline. „Hneď na tebe vidieť, že si študentka výtvarného umenia, a veľmi ti to pristane.“

Michel s Pascalom horlivo prikyvovali, pili sladkú kávu s mliekom a prízvukovali, že je priam na zjedenie. Fleur s Antoinom sa hádali, kto si nabral džem nožom od masla.

„Ako sa dnes cítiš? Si vzrušená, alebo iba nervózna?“ vyzvedala Aline a namáčala si chlieb do veľkej šálky s kávou.

„Jedno aj druhé,“ pripustila Eugenie, „no už sa neviem dočkať. Napadlo mi, že mám ešte more času, kým budem musieť ísť do školy na zápis, a tak som si povedala, že sa po raňajkách pôjdem prejsť.“

Aline na ňu vrhla prenikavý pohľad. „Choď do parčíka na konci ulice. Je tam rozkošné jazierko a malý altánok, celý obrastený mučenkou a popínavými ružami.“

„Hej, to by som mohla,“ prikývla Eugenie, aj keď pôvodne plánovala zájsť na Nábrežie garbiarov obzrieť si Baskov dom a zistiť, či sa nedíva z okna. Netušila, čo by urobila, keby sa díval – asi by sa usmiala, zakývala mu a rýchlo odišla.

„Fleur, tebe sa kedy skončil zápis?“ spýtala sa Aline.

Dievča myklo plecom. „Asi okolo štvrtej. Ale to bolo pred rokom, už presne neviem.“ Preniesla pohľad z Aline na Eugenie a späť. „Váhate, či nemáte ísť s ňou, však? To by nebolo veľmi vhodné – iba ak by chuderka Eugenie potrebovala vodiť za ručičku,“ dodala zlomyseľne.

Aline na ňu mrazivo zagánila ponad stôl. „Zrejme si o sebe myslíš, Fleur, že si neviem aká úžasná, no o tvojom správaní sa to vonkoncom nedá povedať.“

Fleur sa začervenala a mladíci sa na seba uškrnuli. „Prepáčte,“ zašomrala, „nechcela som byť nezdvorilá.“

„Ó, ja si myslím, že chcela,“ odsekla Aline, „a už to viac nestrpím. Toto je môj dom a ty to musíš rešpektovať, aj ľudí, čo tu bývajú.“ Aline oboma rukami zdvihla šálku a odpila si z nej, nespúšťajúc pohľad z Fleur.

Eugenie prišlo dievčaťa trochu ľúto a chcela ho utešiť aspoň očami, ak by to pomohlo. Lenže Fleur bola urazená a vôbec sa netvárila skrúšene, takže bolo najlepšie jednoducho ju ignorovať.

Doraňajkovali v trápnom tichu, a len čo všetci odišli a zabuchli sa za nimi dvere, Aline sa viditeľne uľavilo.

„Iba na teba žiarli, Eugenie. Nevšímaj si ju.“

„Nechápem, prečo. Nemám predsa o Antoina záujem; podľa mňa sa len rád predvádza.“

Aline sa usmiala. „Trošku mi pripomína Etienna,“ zamrmlala. „Aj on stále flirtoval a rád sa chvastal.“ Zažmurkala a spamätala sa. „Prepáč, Eugenie, spomenula som si na kohosi, koho som poznala pred mnohými rokmi. Ešte ti musím povedať niečo dôležité.“

Eugenie sa zachmúrila. Aline vyzerala veľmi vážne.

„Popoludní niekam spolu pôjdeme, počkám ťa pred školou v malej kaviarničke na rohu.“

„O čo ide?“

„Uvidíš,“ Aline sa tvárila záhadne. „Ale veľmi sa neteš, možno to bude nuda.“

Eugenie sa zasmiala. „Pochybujem, že s tebou môže byť niekde nuda. Ale prečo také tajnosti?“

Aline pokrčila plecami. „Som stará žena. Mám všelijaké rozmary.“ Vstala od stola a pomaly prešla do obývačky, aby roztiahla závesy. „Kým nie je príliš horúco, hádam by som si mohla posedieť v záhrade, ale tamtým stoličkám veľmi neverím. Neprinesieš mi nejakú z kuchyne a aj slnečník?“

Eugenie ju poslúchla a vyniesla všetko do záhrady. Doteraz nemala čas na burinu a črepníky so suchými rastlinami, azda začne dnes večer. Rada záhradníčila a často otcovi pomáhala; v tichom súlade pracovali bok po boku, a zatiaľ čo pleli, okopávali a robili si plány, čo zasadia v ďalšej sezóne, mysľou boli niekde celkom inde. Táto nečakaná spomienka na domov v nej vyvolala nostalgiu; premýšľala, čo asi robia jej rodičia, a ako zvládajú, že sú v dome sami.

Len čo sa Aline pohodlne usadila pod slnečníkom s ďalšou šálkou kávy a novinami, Eugenie sa s ňou pred odchodom rozlúčila bozkom. „Som príliš vystresovaná, nemôžem oddychovať,“ vyhlásila. „Prechádzka mi urobí dobre.“

„Zlom väz, moja drahá. Uvidíme sa popoludní.“

Eugenie si vzala mapu so svojimi prácami, cez plece si prehodila vak a zabuchla za sebou vchodové dvere. Chvíľu stála na najvyššom schode, napokon sa rozhodla, že najprv pôjde do parčíka a odtiaľ k rieke. Takto nebude musieť Aline klamať, keď sa jej spýta, kde bola.

V neveľkom parčíku kvetinové záhony hýrili farbami, tráva bola svieža a zelená, malé jazierko rozkošné. Na chvíľu si sadla, vdychovala vôňu bielych ruží, ktoré sa spolu s purpurovou mučenkou ovíjali okolo latkovej mriežky, a pozorovala labute a kačky na vodnej hladine. Napokon ju premohli obavy a nervozita z toho, čo ju v škole čaká, vstala a zamierila k rieke.

Seina sa valila popod mosty a bronzová jazdecká socha Henricha IV. sa neohrozene týčila na pozadí jasnomodrej oblohy. Eugenie kráčala po nábreží vydláždenom mačacími hlavami, pohľadom blúdila po vysokých domoch s balkónmi so železným zábradlím a francúzskymi oknami. Bask býval v jednom z nich, no nevedela, v ktorom, a tak si cestou všímala menovky nad zvončekmi pri vchodových dverách.

Zakrátko pochopila, že v domoch je zväčša viacero apartmánov, a preto aj viac mien, no keď prišla k predposlednému, tam nijaké meno nestálo, iba číslo namaľované na mozaikovom okienku nad dverami. S búšiacim srdcom sa uprene zahľadela na lesklé čierne dvere a vyleštené mosadzné klopadlo. Naberie odvahu zaklopať a predstaviť sa sama?

Zvuk krokov spoza dverí to rozhodol za ňu, zvrtla sa a rýchlo sa pobrala na most. Vo dverách sa objavila zavalitá žena v objemnej zástere a začala leštiť mosadzné klopadlo v tvare delfína. Eugenie v duchu hádala, či je to Baskova manželka, alebo jeho gazdiná. Okrem toho, že je maliar, nevedela o tom človeku takmer nič, a náhle si uvedomila, že sa zabudla Aline spýtať, ako sa vlastne volá.

Nazlostená sama na seba chvíľu ženu pozorovala, no vzápätí jej zrak pritiahol akýsi pohyb za oknom na treťom poschodí. Prižmúrila oči, aby lepšie videla, a keď zbadala, že za oknom sedí na invalidnom vozíku muž a díva sa rovno na ňu, srdce sa jej šialene rozbúchalo.

Ťažko by mu hádala vek, pretože nosil briadku a fúzy, ktoré mu zakrývali väčšiu časť tváre; ale určite bol starý, možno starší ako jej otec, teda minimálne päťdesiatročný – jednoducho starec. Mal však široké plecia a hrudník ako oveľa mladší muž a jeho vlasy ani fúzy ešte nestratili tmavú farbu.

Videla, ako zdvihol ruku a usmial sa, a tak váhavo gesto zopakovala. Vzápätí začula kostolné hodiny odbíjať štvrťhodinu a uvedomila si, že ak sa nepoponáhľa, príde neskoro. Ešte mu rýchlo zakývala, zvrtla sa na päte a rozbehla sa cez most na ľavý breh.

Vysoká škola výtvarných umení sa nachádzala v srdci štvrte Saint-Germain-des-Prés v šiestom okrsku. Vchádzalo sa do nej cez impozantnú bránu z tepaného železa, zasadenú v masívnom múre ozdobenom mrežami.

Eugenie zadychčane vošla na nádvorie vydláždené mačacími hlavami, a keďže sa chcela trochu spamätať, zastala pri vysokom stĺpe s bronzovou sochou zakladateľa školy kardinála Mazarina, ktorý z výšky hľadel na svoje dielo. Kým sa snažila chytiť dych, obzerala sa okolo seba s rovnakým úžasom ako pred dvoma dňami, keď ju sem priviedol Michel.

V rokoch 1830 až 1861 architekt Félix Duban k pôvodnej budove z roku 1648 pristaval ďalšie, ktoré tvorili tri strany nádvoria, ich oblúkovité okná a dvere dýchali vznešenou krásou a trvácnosťou. Eugenie ani najmenej nepochybovala, že práve tu tlčie srdce parížskeho maliarskeho umenia, veď pred ňou tadiaľto chodili majstri, čo tu študovali – napríklad Degas, Monet, Renoir a Moreau. Mala z toho trochu trému a modlila sa, aby bola hodna cti kráčať v ich šľapajach.

Uvedomila si, že iba stráca čas, a tak si rýchlo zastrčila blúzku za široký opasok, uhladila záhyby na bohatej sukni a prehodila si vak cez plece. Pod pazuchou pevne zvierala mapu viazanú v koži, čo jej rodičia darovali na narodeniny, a nervózne prešla klenutým vchodom do mramorom vykladanej haly s recepciou.

Keď jej ukázali dvere príslušnej miestnosti, krátko zaváhala, pretože si spomenula na matkine slová o tom, ako v Paríži pred mnohými rokmi skladala skúšky na zdravotnú sestru. Neuspela, lebo nevedela dosť dobre po francúzsky, no Eugenie sa v tomto ohľade ničoho nebála. V poslednom ročníku na škole mala učiteľa Francúza, a ten tvrdil, že má všetky predpoklady na úspešné štúdium v Paríži. Tak dlho o tom snívala, inšpirovaná matkiným rozprávaním, a teraz tu stála a od nervozity ledva dýchala.

„Tuším sa bojíš tak ako ja.“

Eugenie sa obzrela a uvidela vysoké, tmavovlasé dievča s hnedými očami, ktoré sa v jej bledej tvári zdali obrovské. „Hrozné, čo? Vojdeme dnu spolu?“ navrhla Eugenie.

Dievča prikývlo. „Ak nie si proti. Mimochodom, volám sa Ellie.“

Aj Eugenie sa jej predstavila a v ďalšom rozhovore zistila, že Ellie má dvadsaťtri rokov, tiež prišla z Anglicka a práve ukončila trojročné štúdium na Sladeovej výtvarnej škole. S trochu ľahším srdcom, že už nie sú samy, sa obe zhlboka nadýchli a vstúpili do miestnosti.

Aline kráčala smerom k Pont Neuf, no neponáhľala sa. Vychutnávala si svieži vánok povievajúci od rieky, vôňu vlhka a chladu. Pod oblúkmi mostov sa valil nekonečný, večný prúd, čo jej pripomínalo, že niektoré veci sa v Paríži nezmenia nikdy.

Zastala uprostred mosta, vánok sa jej pohrával s vlasmi a zľahka jej nadvihoval lem dlhého hávu z oranžového hodvábu a svetločervených šiat pod ním. Keď ráno videla, ako Eugenie pristanú farby, rozhodla sa, že aj ona sa k nim vráti. Od okupácie Paríža chodila len v čiernom – smútila nielen za svojím mestom, ale aj za časťou seba samej, za schopnosťou maľovať a za vitalitou mladosti, s akou kedysi zvládala všetky ťažkosti.

K farbám sa vrátila aj z akéhosi vzdoru, o ktorom si myslela, že už oň prišla. Čierna je staromódna; čierna je znakom starého a zabudnutého; a čo bolo najdôležitejšie, čierna ju mení na šedivú a nezaujímavú. Hoci už dovŕšila sedemdesiatku a mala problémy so srdcom, to predsa ešte neznamená, že žeravé uhlíky, čo v nej tlejú, opäť nevzplanú jasným plameňom – a jej čas sa krátil.

Zrazu vycítila, že sa na ňu niekto pozerá, a domyslela si, kto to je. Pomaly sa obrátila k radu domov na nábreží. Keď zdvihol ruku a zamával jej, kývla hlavou na pozdrav, zvrtla sa a vykročila po moste smerom k Bonaparteho ulici a kaviarni na rohu. Čoskoro sa stretnú, a hoci verila, že Henri dodrží svoj sľub, stále ju znervózňovala predstava Eugenie s ním v jednej miestnosti.

Hodiny už dávno odbili štvrtú hodinu, no Aline spokojne sedela pri malom stolíku na chodníku, pred páliacim slnkom ju chránila modro-biela pásikavá markíza. Popíjala veľmi dobré červené víno, pobavene počúvala reči mladých okolo seba a čudovala sa, prečo niečo také nepodniká častejšie.

Kedysi chodievala do kaviarní a barov pravidelne, tešila ju spoločnosť iných umelcov a nadchýnala sa učiteľmi a majstrami z jednotlivých fakúlt, ktorí so študentmi diskutovali o technikách a škriepili sa nad najnovšími umeleckými formami. Pred vojnou to bol životom kypiaci, zaujímavý svet. Táto nová generácia bola očividne rovnako zanietená a tvrdohlavá, rovnako hašterivá a dychtivá načúvať ako tí pred ňou.

Zo zamyslenia precitla, keď zbadala Eugenie vychádzať zo železnej brány s nejakým dievčaťom. Štebotali, rapotali ako straky a gestikulovali, akoby sa poznali celé roky. Aline sa pousmiala. Eugenie si očividne našla priateľku a prvý deň v škole nebol taký hrozný, ako sa obávala.

„Toto je Ellie, teta Aline. A neuveríš, jej matka je Francúzka, otec Ír a je z Londýna.“

Aline sa na ňu usmiala a podala jej ruku. „Vidím, že máte za sebou vzrušujúci deň, tak čo keby som vás pozvala na pohár vína? Popritom by ste mi mohli o všetkom porozprávať.“ Zakývala na čašníka a zdvihla do výšky svoj pohár a tri prsty.

Víno priniesli, práve keď Eugenie zápalisto opisovala obrovskú sálu, kde najprv museli zložiť skúšku z francúzskeho jazyka, aj keď ju absolvovali už v Anglicku, a až potom ich pripustili k zdĺhavému ústnemu testu. Dievčatá na okamih stíchli, aby okúsili víno, no vzápätí sa predháňali v opise priestranných prednáškových sál, veľkolepých ateliérov, nádherných výtvorov iných študentov a monumentálnej architektúry školy.

Aline sedela na stoličke a usmievala sa nad ich nadšením, šťastná, že je aspoň malou časťou toho všetkého a že si Eugenie našla takú milú priateľku. Obzerala si Elline tmavé, žiarivé oči a smotanovú pleť, dlhé čierne vlasy stiahnuté do moderného chvosta svetlomodrou stužkou, dlhé štíhle nohy aj ruky. Trochu jej pripomínala Amélie, bývalú Henriho modelku, vyžarovala z nej podobná dráždivá zmyselnosť.

„A čo to tvoje prekvapenie, teta Aline?“

Vrhla pohľad na náramkové hodinky. „Preboha, toľko hodín. Je mi ľúto, Ellie, ale my už musíme ísť.“

„Nemôže ísť Ellie s nami?“

„Dnes nie, moja drahá. Možno inokedy.“ Usmiala sa na dievčinu a vzala si rukavičky aj kabelku. „V mojom dome si kedykoľvek vítaná. A, prosím ťa, nečakaj na osobitné pozvanie, moje dvere sú vždy otvorené.“

Ellie sa s nimi rozlúčila a zamierila na Bonaparteho ulicu, kde bývala v podnájme. „Je milá, však?“ Eugenie chytila tetu za ruku. „A študuje ten istý odbor ako ja, takže budeme v tom istom krúžku.“

„To ma naozaj teší,“ poznamenala Aline cestou k Pont Neuf. „Určite ti chýbajú kamarátky z domova.“

„Kam ideme?“

„Stretnúť sa s niekým v tamtom dome,“ ukázala Aline.

Eugenie prudko zastala, od prekvapenia sa jej rozšírili oči, tvár jej zaliala červeň. „Ideme navštíviť Baska? Fakt? Ale ako si...? Kedy...?“

„Včera večer mi zatelefonoval,“ vysvetlila stručne. „Tak poď, je už veľa hodín a on býva večer unavený.“

„Nemôžem mu hovoriť Bask,“ prehodila Eugenie, keď šli ďalej. „Ako sa vlastne volá?“

„S tým sa hocikomu nezveruje,“ odsekla Aline. „Teraz dáva prednosť osloveniu majster – držala by som sa toho, byť tebou.“

„Ale Max mi povedal, že sa poznáte už dávno – ešte skôr ako sa stal slávnym. Musíš vedieť, ako sa volá,“ nástojila Eugenie. „No tak, teta Aline, hovor.“

Tentoraz prudko zastala Aline. „Budeš ho oslovovať majster a basta,“ vyhlásila prísne. „Je to jasné?“

Eugenie očervenela a sklopila oči. „Pravdaže. Prepáč mi, ak som ťa rozčúlila.“

Aline zmierlivo kývla hlavou a zamierila k lesklým čiernym dverám. Zabúchala klopadlom a o chvíľu bolo zvnútra počuť čiesi ťažké kroky. Otvoril im Max.

„Zdravím. Netušil som, že dnes máte prísť práve vy,“ prehodil veselo. „Už chápem, prečo je majster taký nervózny a naháňa madam do gruntovania.“ Ustúpil nabok, aby mohli vojsť dnu. „Rád vás opäť vidím, Eugenie.“

Aline vyčkala, kým Max odsunie masívne zamrežované dvere malého výťahu uprostred chodby, a vstúpila do kabíny. „Poď aj ty, Eugenie,“ prikázala jej. „Z výťahov mám hrôzu.“

Len čo Max zatvoril dvere z druhej strany, Aline potiahla páku, kabína sa zatriasla a s veľkým škripotom začala stúpať dohora. Max sa rozbehol hore schodmi, na každom podlaží na ne strúhal grimasy a napokon im na treťom poschodí otvoril dvere.

„Odteraz je to už na vás,“ vyhlásil s úsmevom. „Ja mám neodkladné stretnutie v miestnom bare.“

Aline v skutočnosti nemala z výťahov strach, no nechcela, aby Eugenie šla s Maxom pešo po schodoch a stretla sa s Henrim skôr než ona. Na krku si upravila viacradový náhrdelník z pestrofarebných korálikov, pod pazuchou pevne stisla kabelku a vystúpila z výťahu so strojenou vznešenosťou šľachtičnej.

Henri ich čakal na vozíku medzi dvermi, aby ich privítal, bezvládne nohy prikryté ľahkou dekou ako zvyčajne. Všimla si, že dobre vyzerá, zjavne si pri tejto príležitosti dal na oblečení záležať. Bol v obleku, z náprsného vrecka saka mu trčala hodvábna vreckovka a mal upravenú briadku aj fúzy.

Aline si všimla, že má oči len pre Eugenie, no pristúpila k nemu a pobozkala ho na obe líca. „Teším sa, že ťa vidím v takej dobrej forme, majstre,“ zamrmlala.

„Aj ja teba, Aline,“ utrúsil roztržito. Odtrhol pohľad od Eugenie. „Tuším si sa rozhodla konečne odložiť tú smútočnú čiernu. Farby ti pristanú, tak to bolo vždy.“ Pohľadom sa okamžite vrátil k Eugenie.

„Toto je moja neter Eugenie Ashtonová,“ postrčila dopredu zarazené dievča vypliešťajúce oči. „Budeš jej musieť prepáčiť hanblivosť, ale je z teba celkom mimo,“ dodala.

„Enchanté,“ chytil ju za ruku a naznačil bozk nad jej hánkami.

„Je to pre mňa veľká česť, majstre,“ jachtala. „Zbožňujem vašu tvorbu, v Tateovej galérii som videla vaše obrazy,“ mlela zadychčane, „a jasné, že zo školy poznám vaše skice z občianskej vojny a...“

Henri vyprskol. „Zadržte, Eugenie, skôr než vám úplne dôjde vzduch, poďme do ateliéru. Ešte máme kedy navzájom sa spoznať, tak načo chcieť všetko povedať za päť minút?“

Eugenie sa zapýrila a s Aline vošli do priestrannej, slnkom zaliatej miestnosti, ktorá slúžila zároveň aj ako obývačka. Zdalo sa, že tí dvaja na Aline zabudli, ale jej to neprekážalo, pokiaľ sa Henri bude držať na uzde a nepovie niečo, čo by neskôr oľutoval.

Henri gestom naznačil Eugenie, aby si sadla na stoličku pri okne, kde jej svetlo dopadalo na tvár, ale nie do očí, a Aline usadil vedľa seba. Nalial do pohárov víno a pobavene pozoroval, ako si Eugenie s nefalšovaným obdivom všetko obzerá.

„To je tá predavačka kvetov,“ vydýchla v úžase, keď jej pohľad padol na nedokončený obraz. „Tá istá, ktorú som kreslila včera. Ale vy ste tak fantasticky zachytili jej podobu, a tie figliarske iskričky v jej očiach...“ zmĺkla a znovu sa zapýrila. „Prepáčte, majstre, nechcela som trepať dve na tri.“

„To je v poriadku, Eugenie, nemám nič proti kritike. Pre tvorbu je nevyhnutná ako krv pre život, a hoci to niekedy môže aj bolieť, nikdy nie je zbytočná, ak ju využijete vo svoj prospech a nerobíte z toho vedu.“

Usmial sa na ňu a odpil si z vína. „Koniec koncov každé umelecké dielo je čosi, čomu buď rozumiete, alebo nie; skutočne to závisí od osobného vkusu. Dokonca aj kritici uprednostňujú určité štýly a námety. Je o nich známe, že často až do neba vychvália nejaké nové dielo, ktoré je v podstate nezrozumiteľné a zaveľa nestojí, pretože sa nazdávajú, že takto budú vyzerať múdrejší a rozhľadenejší než my ostatní smrteľníci. Svet umenia vie byť veľmi domýšľavý.“

„Mám sa čo učiť,“ vzdychla si Eugenie.

„Nechajte ma, aby som to posúdil sám,“ poznamenal. „Ukážete mi svoje práce a skicár?“

Eugenie sa zahniezdila na stoličke, na tvári sa jej striedalo vzrušenie s obavami. „Nie som až taká dobrá a väčšina z toho je pomerne stará,“ habkala.

Henri sa zasmial. „V našom svete sa skromnosť nenosí, Eugenie. Ukážte mi, čo viete, a zapamätajte si, že vždy, ale naozaj vždy na to máte byť hrdá.“

Eugenie odzipsovala mapu s kresbami a Henri k nej pritiahol malý stolík, aby ich mala kam položiť.

Zatiaľ čo si muž na vozíku pomaly a metodicky prezeral jej práce, na základe ktorých získala ročné štipendium na jednej z najvychytenejších umeleckých škôl sveta, dievčina si nervózne stískala ruky v lone a hrýzla spodnú peru.

Aline ticho sedela, dívala sa na nich a všímala si ich neodškriepiteľnú podobnosť. Mali rovnaké oči, to bolo bez debaty, aj štruktúru tvárových kostí. Dokonca aj ruky mali podobné, s dlhými tenkými prstami a úzkou dlaňou, a hoci Eugenie zdedila po matke svetlú pleť a vlasy, bolo evidentné, že je Henriho dcéra.

Pozorovala ho, ako sa skláňa a pozorne skúma každú kresbu. Určite to preňho bolo nesmierne ťažké: objavil dcéru, o ktorej až do včera nemal ani potuchy, a predsa sa k nej nikdy nesmie prihlásiť, nikdy jej nemôže byť otcom.

Zaklapol mapu a načiahol sa za skicárom. Hrýzol si pery, keď si prezeral množstvo skíc, čo urobila na svojich prechádzkach po Paríži, a potom sa pristavil pri jednej z nich – pouličnej predavačke kvetov. „Ako dlho ste ju kreslili, Eugenie?“ ozval sa po čase.

„Asi polhodinu. Nedívala som sa na hodinky.“

„Zjavne je to rýchly náčrt ako všetko v tomto notese, no dokonale ste zachytili jej charakter.“ Zatvoril skicár a napil sa vína. „Ste talentovaná mladá žena, Eugenie Ashtonová, a vôbec ma neprekvapuje, že vás prijali na parížsku výtvarnú školu, ale ešte máte pred sebou dlhú cestu.“

Eugenie súhlasne prikývla, no nádej v jej očiach zastierali obavy.

„Ste ochotná tvrdo drieť, robiť aj to, čo vás nebude baviť, čo sa vám bude zdať veľmi ťažké?“

„Budem pracovať, ako len budem vládať, majstre. Uvedomujem si, že to je veľké privilégium študovať na tej škole – a byť tu s vami.“ Sklonila hlavu, tvár jej opäť zaliala červeň. „Myslíte si, že mám šancu niečo dosiahnuť?“

„Určite,“ prisvedčil energicky, „ale nebude to hneď.“ Usmial sa na ňu. „Neklesajte na duchu, Eugenie, potrebuje to čas a nesmierne úsilie.“

Mlčky naňho hľadela plná úzkosti.

„Musíte získať viac životných skúseností, väčšmi vnímať svet okolo seba a nedívať sa len očami, ale najmä srdcom. Až potom možno – opakujem, možno – dosiahnete úspech.“

„Naozaj si to myslíte?“ sotva vládala prehovoriť.

„Svet umenia je povestný tým, že sa v ňom len veľmi ťažko dá presadiť,“ poznamenal vľúdne. „Mnohí nadaní maliari, herci, dramatici a básnici žijú z ruky do úst a nikdy naplno nevyužijú svoj potenciál. Je to veľmi smutné, ale taká je realita, nie vždy dostaneme to, po čom túžime – alebo to, na čo máme podľa nás právo.“

Usmial sa, aby trochu zmiernil príkrosť svojich slov. „Vy ste hneď na začiatku dostali vynikajúcu šancu, a to je úspech sám osebe.“

„Áno,“ ticho pritakala. „Viem, že mám šťastie.“

Odkašlal si a znovu sa napil. „Šťastie občas hrá dôležitú úlohu, ale keď budete staršia a skúsenejšia, zistíte, že len ambície nestačia – zaváži iba skutočný talent.“

Keď nechápavo stiahla obrvy, milo sa na ňu usmial. „Skutočný talent znamená, že umenie sa stane živou, nepopierateľnou súčasťou vás samej. Je to vnútorný oheň a absolútne presvedčenie, že práve pre toto ste prišli na svet. Zažijete sklamania a nepriaznivé posudky; budete sa snažiť presláviť, a popritom budete musieť bojovať o strechu nad hlavou... ale bude to stáť za to, Eugenie.“

Uprela naňho vážny pohľad a súhlasne prikývla.

„Rodin sa trikrát pokúšal dostať na školu a nevzali ho,“ pokračoval Henri, „no ten oheň v ňom bol, Eugenie – neotrasiteľná viera vo vlastný talent ho nikdy neopustila, a vidíte, celému svetu dokázal, že mal pravdu, keď veril v seba samého a nenechal sa odradiť tými, čo si to nemysleli.“

„Ale čo ak je tá viera pomýlená? Čo ak iba samu seba klamem, že by som mohla urobiť kariéru?“

„Á, červík pochybností,“ vzdychol si. „Ten vŕta v každom z nás – dokonca aj vo mne. Ale dajte si pozor, Eugenie, tie pochybnosti vám môžu prerásť cez hlavu, no nič tým nedosiahnete.“ Pozdvihol k nej pohár. „Nestrachujte sa, Eugenie, vyzerá to s vami nádejne, dúfam, že ma pozvete na svoju prvú výstavu.“

Eugenie sa naňho žiarivo usmiala, a keď si štrngli pohármi na prípitok, Aline vstúpili do očí slzy. Boli to nádherné chvíle medzi otcom a dcérou, chvíle, pri ktorých mohla byť aj Annabelle, keby sa s nimi osud tak kruto nezahral.

Keď vyšli z domu, Eugenie mala pocit, akoby sa vznášala nad chodníkom. S úsmevom pozrela hore do okna a zamávala mu. „No nie je úžasný?“ obrátila sa na tetu. „Je taký trpezlivý a múdry. Azda som ho všetkými tými otázkami príliš neunavila.“

„O tom pochybujem,“ zamrmlala Aline. „Rád rozpráva o umení, a ešte radšej pred takou nadšenou poslucháčkou.“

„Je to pre mňa česť, že venoval vyše dve hodiny zo svojho času iba mne,“ zadychčane pokračovala Eugenie. „Čo by za to dali ostatní študenti!“

„Nuž, asi by nebolo veľmi múdre chváliť sa tým,“ vystríhala ju Aline. „Mohli by na teba žiarliť a naliehali by, aby si ich pri ďalšej príležitosti vzala so sebou.“

„Fakt si myslíš, že sa to zopakuje?“

„Tuším si ho zaujala, určite ťa zasa pozve.“ Aline zastala pod schodmi do svojho domu. „Chápem, že si rozrušená a chceš sa s niekým o tom porozprávať, no majster je veľmi uzavretý človek – najmä odkedy je odkázaný na invalidný vozík – a určite by ho nepotešilo, keby si zneužila jeho zriedkavú ochotu a privliekla so sebou celú perepúť.“

„To by som neurobila, teta Aline,“ rázne vyhlásila Eugenie. „Naozaj si myslíš, že mi dovolí znovu ho navštíviť?“

„Možno, ale musí to navrhnúť sám, Eugenie. Nemysli si, že tam jednoducho môžeš prísť, kedykoľvek sa ti zachce.“

„To je mi jasné,“ prikývlo dievča, „ale bolo by fajn opäť sa s ním porozprávať. Je mi s ním veľmi dobre – akoby sme sa poznali už dávno.“ Usmiala sa na Aline a otvorila vchodové dvere. „Je mladší, ako som si myslela, a pod tou briadkou a fúzmi celkom pekný. Som zvedavá, prečo sa takto maskuje.“

„Pred mnohými rokmi bol ranený,“ už v hale vysvetľovala Aline, „a na tvári mu zostali nepekné jazvy.“

„A vtedy sa mu stalo aj to s nohami?“

Aline skopla topánky z nôh a krivkajúc zamierila do obývačky. „Nie, to bolo oveľa neskôr.“

Napoleon ich privítal hlasným škrekotom ako zvyčajne, a zatiaľ čo sa Aline začala hneď okolo neho krútiť a sypať mu semienka do misky, Eugenie pohladila starú mačku, odniesla ju do kuchyne a naliala jej mlieko. „Neviem ako ty, ale ja by som si dala šálku kávy, skôr než začneme variť večeru,“ poznamenala Aline.

„Ja ju urobím.“ Eugenie šikovne nasypala kávu do kanvice, pridala vodu a postavila ju na sporák. Hlavou sa jej preháňalo toľko otázok, že nevedela, kde začať, ale keďže Aline mala dobrú náladu a dom bol prázdny, povedala si, že na ne nastal správny čas. „Stretla sa mama s majstrom, keď tu bývala?“ spýtala sa nenútene.

Nastalo dlhé ticho, a keď sa Eugenie k tete obrátila, videla, že si práve zapaľuje cigaretu a tvári sa trochu rozpačito. „To naozaj neviem,“ nakoniec odvetila. „Vtedy sem stále niekto chodil.“

Eugenie sa na ňu zamyslene zadívala, šípila, že k nej nie je celkom úprimná, no vzápätí ju vyrušilo pískanie kanvice.

„Mama mi rozprávala o ceste do Španielska, ale nikdy mi poriadne nevysvetlila, s kým sa tam vybrala,“ prehodila a položila na stôl kanvicu aj šálky. „Povedala iba, že to boli ľudia z baskického regiónu a že ku koncu musela vysadnúť aj na koňa. Nemohol by byť majster jedným z nich, čo myslíš?“

„V tom čase žilo v Paríži veľa Baskov,“ vykrúcala sa Aline. „Pokiaľ si spomínam, do Španielska odchádzali vlaky plné dobrovoľníkov z celého sveta. Ale dosť už otázok, Eugenie. Som strašne ustatá, bol to dlhý deň.“

Eugenie to okamžite prišlo ľúto. Pri nalievaní kávy jej však v mysli vírilo množstvo ďalších otázok, všeličo jej nebolo jasné a nedávalo zmysel, no zdalo sa, že Aline buď na tie otázky nevie, alebo nechce odpovedať. Ak bude mať tú česť znovu navštíviť majstra, azda by sa ho mohla spýtať, či sa pred všetkými tými rokmi nestretol s jej mamou.

Keď sa ostatní podnájomníci vrátili domov a posadali si za kuchynský stôl k večeri, Eugenie sa musela veľmi premáhať, aby im neprezradila, u koho bola popoludní na návšteve. No uvedomovala si, že Aline mala pravdu, keď jej radila, aby bola opatrná a radšej o tom nehovorila, pretože Fleur sa správala odmerane už teraz a po takomto odhalení by jej žiarlivosť prepukla naplno.

Deň plný vzrušenia Eugenie celkom vyšťavil a bolo ešte málo hodín, keď všetkým zaželala dobrú noc a pobrala sa do svojej izby. Sadla si na stoličku pod oknom, civela na tmavú, hviezdnatú oblohu nad parížskymi strechami a premietala si v mysli všetko, čo zažila.

Majstrov ateliér bolo priam magické miesto, očarene hľadela na nedokončené maľby, džbány so štetcami a špachtľami, rozložené skice, palety a tuby s farbami. V miestnosti sa šírila prenikavá vôňa terpentínu, olejových farieb, cigár a kvalitného červeného vína; z dvoch strán ju zaplavovalo svetlo odrážajúce sa od nádherných lustrov.

Majstrove sýtomodré očí ju fascinovali a takmer okamžite ucítila, ako ju priťahuje, jeho mäkký hlas ju upokojoval a tíšil. Odpovedal jej na všetko, na čo sa ho pýtala, poradil jej, a zdalo sa, že ho skutočne zaujímajú jej sny a ambície. Ale najväčšmi zo všetkého rozumel jej naliehavej túžbe, aby sa aj splnili.

Takýto zážitok si nedokázala nechať len pre seba, a tak siahla po poznámkovom bloku a začala písať list rodičom. O svete umenia a umelcoch toho veľa nevedeli, pokladali ich za ľahtikárov a bohémov, ale hádam si nájdu čas a zájdu do Tateovej galérie pozrieť sa na majstrove obrazy, než ich koncom septembra pošlú späť do New Yorku. Aspoň by sa ubezpečili, že ich dcéra nepadla do rúk nejakého podvodníka, ale jedného z najuznávanejších maliarov súčasnosti.

Henri sedel pri okne ešte dlho po ich odchode. Civel na rieku a most, kde sa to všetko začalo, a pokúšal sa vyrovnať so situáciou, v akej sa ocitol. Vyčítal si, že sa príliš unáhlil, keď dievča pozval sem, aby ukojil svoju zvedavosť – teraz musí znášať dôsledky.

Bolo zjavné, že Eugenie po matke zdedila eleganciu a nádherné vlasy, ale aj elán a zapálenie za vec. Keď sa jej však zahľadel do modrých očí, akoby sa díval do zrkadla, a takisto si hneď všimol, že má podobné ruky ako on, s dlhými štíhlymi prstami, úzkymi dlaňami a krátkymi nechtami. Priam bil do očí jej ešte nevybrúsený umelecký talent – a jej nesmierna ambicióznosť. Ak sa jej podarí naplno využiť možnosti, čo sa pred ňou otvárajú, môže sa dostať ďaleko.

Henri sa nedokázal ubrániť pýche. Jeho dcéra predstavovala všetko, o čom kedy sníval, jej mladosť a vitalita vniesli nový impulz do jeho života a pripomenuli mu niekdajšie šťastie. A predsa, a predsa...

Zronene si vzdychol. Eugenie v ňom nikdy nespozná otca; nikdy sa nedozvie o jeho láske k Annabelle a krutom údere osudu, čo ich rozdelil. Bola ako Annabelle – ale nie celkom. Bola plodom ich spoločnej minulosti, no nesmela sa to nikdy dozvedieť.

Konečne sa s vozíkom vzdialil od okna a zamieril do spálne. Zatvoril za sebou dvere, kľúčom odomkol skrinku a s láskou sa zadíval na Annabellin portrét.

„Je krásna a talentovaná, tá naša dcéra,“ zašepkal so slzami v očiach. „Budem jej pomáhať a chrániť ju,“ tíško dodal. „A urobím, čo sa bude dať, aby dosiahla, čo chce. A hoci mi to spôsobuje bolesť, Annabelle, sľubujem ti, že sa nespreneverím láske a starostlivosti, ktoré ste s Georgeom venovali nášmu dieťaťu, a naše tajomstvo nikdy nevyzradím.“

19

V jedno dopoludnie začiatkom septembra sedela Annabelle na záhrade a vyhrievala sa na slnku, pretože výnimočne nemala nijaké pracovné povinnosti. Trochu jej robilo starosti, že Eugenie sa jej neozvala už niekoľko týždňov, no pravdepodobne si zvykala na školu a hľadala si nových priateľov. Annabelle si stále živo spomínala, ako sa jej nechcelo písať listy, keď prišla do Francúzska, a tak nemôže zazlievať ani dcére, že dáva prednosť novému, vzrušujúcemu životu. Keď sa to tak vezme, určite je oveľa zaujímavejší než domáca každodenná rutina.

Napravila si slnečné okuliare a nastavila tvár slnku, šťastná a spokojná s tým, ako dopadla jej nedávna každoročná kontrola u špecialistu v Harley Street. Potvrdilo sa, že je v pomerne dobrom zdravotnom stave, aj keď jej chýba slezina a jedna oblička. Vtedy dávno mala neuveriteľné šťastie – na rozdiel od toľkých iných ľudí, čo v ten deň zomreli.

Pri pomyslení na Henriho sa jej zrazu zazdalo, že slnko zahalil mrak, a tak radšej zamerala svoje myšlienky iným smerom. Georgeov dom neutrpel cez vojnu veľké škody a celá táto oblasť prechádzala fázou obnovy. Stavali sa nové domy a obytné bloky, pribúdali školy a možnosti, ako lepšie tráviť voľný čas. Vybudoval sa krytý plavecký bazén, kolkáreň, ba aj zimný štadión, mládež si zvykla stretávať sa v kaviarničkách, ktoré v celom meste rástli ako huby po daždi. Georgeova lekárska prax sa rozšírila až do takej miery, že musel okrem doktora Goodalla pribrať ďalšieho spoločníka, a Annabelle ako ambulantnej sestre v poslednom čase pribudli pochôdzky v novom obytnom komplexe. Ich život bol rušný, no napĺňal ich spokojnosťou.

„Konečne prišiel list od Eugenie,“ krížom cez trávnik k nej vykročil George, na mužnej tvári mu žiaril šťastný úsmev. „Už som si myslel, že na nás celkom zabudla.“

„Čo píše? Ako sa má?“

„Radšej si ho prečítaj sama,“ podal jej obálku a zvalil sa na záhradnú stoličku vedľa nej. „Je dosť dlhý a zjavne ho písala niekoľko dní, zrejme prežíva vzrušujúce obdobie.“

Annabelle si stiahla striešku slameného klobúka do čela, aby ju neoslepovalo slnko, z tenkej leteckej obálky vytiahla zväzoček papierov a dychtivo sa do nich začítala.

Eugenie bola v Paríži už skoro mesiac a naozaj mala veľa povinností. Škola bola oveľa prísnejšia a formálnejšia než londýnska, od študentov vyžadovala v prvom rade nadštandardné zvládnutie figuratívnej kresby, až potom im umožnila pokračovať v jednotlivých špecializáciách či sa vôbec dotknúť štetcom plátna, a bolo evidentné, že Eugenie je netrpezlivá a sklamaná.

„Som taká rada, že si našla priateľov,“ zamrmlala Annabelle. „Tá Elspeth Greyová je podľa všetkého fajn dievča a zdá sa, že Eugenie zaujala akéhosi slávneho maliara, ktorý sa ponúkol, že ju bude učiť a viesť.“ Odložila list nabok. „Vieš, robím si o ňu starosti, George. V Paríži je množstvo lákadiel, no podľa všetkého na ňu ten maliar zapôsobil. Dúfajme, že s ňou nemá nekalé úmysly.“

„Toho by som sa nebál,“ vyhlásil George. „Na svoj vek je dosť vyspelá a aj Aline na ňu dá pozor. Som si istý, že keby na tom bolo čosi podozrivé, hneď by to stopla.“

„Asi máš pravdu,“ vzdychla si a vrátila sa k listu. „Urobil na ňu veľký dojem: nepíše o ničom inom, len o ňom. Dúfam, že ak trávi toľko času v jeho spoločnosti, nezanedbáva štúdium.“

George si zapálil fajku a vystrel si nohy. „Ak je taký slávny, ako tvrdí Eugenie, nemôže to byť na škodu,“ chlácholil ju. „Len čítaj ďalej, dozvieš sa, že zopár obrazov mu visí v Tateovej galérii. Čo keby si tam zašla a obzrela si ich? Možno by ťa to upokojilo.“

Annabelle dočítala list do konca. „To som zvedavá, prečo ho volá Bask. Trochu snobské, nezdá sa ti? Prečo nepoužíva svoje skutočné meno?“

„Pravdepodobne sa volá Fred Smith alebo nejako tak, ibaže po francúzsky,“ zahundral s fajkou medzi zubami. „Veď vieš, že Francúzi si radi všetko idealizujú.“

„Hm.“ Annabelle ešte raz list prebehla pohľadom a potom ho vrátila do obálky. Pozrela na hodinky. „Mám dosť času, tak hádam do tej galérie skočím,“ utrúsila. „Nejdeš so mnou?“

„Žiaľ, popoludní mám kurz pre tehotné a večer ordinujem. Doktora Goodalla odvolali k pacientovi na smrteľnej posteli a doktor Jones má obchodné rokovanie s farmaceutickou firmou, takže tu jednoducho musím zostať.“ Usmial sa na ňu. „Len choď a urob si radosť, kúp si trebárs nový klobúk či niečo také. Je už načase, aby si sa popri svojej namáhavej práci aj zabavila.“

„Väčšmi by ma bavilo, keby si šiel so mnou,“ vzdychla si. „Ale čo sa sťažujem, ako doktorova žena som si už mohla zvyknúť, že som na všetko sama.“

Chytil ju za ruku práve vo chvíli, keď začuli zvoniť telefón. „Šiel by som s tebou, keby som mohol,“ kajal sa, „no sľubujem, že cez víkend ti to vynahradím. Vezmem ťa niekam na šou a dobrú večeru.“

„To by bolo skvelé.“ Pobozkala ho na líce a práve vchádzala do domu, keď vyšla sekretárka s odkazom pre Georgea, že ho potrebuje nejaký pacient.

Annabelle sa rozhodla ísť vlakom, šoférovať v Londýne bolo ako za trest a len zriedkakedy našla miesto na zaparkovanie. Prezliekla sa do iných šiat, cez plecia si prehodila ľahké sako, vybrala si topánky s nízkymi podpätkami a nasadila klobúk so širokou strieškou. Ešte si skontrolovala mejkap, natiahla si biele rukavičky a pod pazuchu strčila kabelku. Na prízemí zistila, že George už odišiel za pacientom. Pokojne vykročila smerom k stanici.

V Tateovej galérii bolo dosť veľa ľudí a vonku stál veľký pútač propagujúci výstavu slávneho francúzskeho maliara, o ktorom doteraz nepočula. Eugenie sa pokúšala priblížiť jej svet umenia, len čo začalo byť zjavné, že zdedila otcov talent, no hoci sa Annabelle tvárila, že ju to zaujíma, všetko jej až príliš pripomínalo Henriho, a tak rezignovala.

Nasledovala šípky smerujúce k veľkej sále a pri jej dverách našla sedieť staršieho muža. „Som tu správne na výstave Baskových obrazov?“

„Áno, madam. A máte šťastie, že ste to ešte stihli, väčšina jeho malieb a kresieb je len zapožičaná a čoskoro sa vracia naspäť do New Yorku.“

Annabelle mu poďakovala a vstúpila do siene s vysokým stropom, z ktorého viseli prepychové lustre; ľudia sa tlmene zhovárali, zopár posedávalo na dlhých kožených pohovkách a s obdivom hľadelo na maľby.

Niet pochýb, že sú nádherné, pomyslela si. Pri bližšom pohľade si všimla, že maliar majstrovsky zachytil slnečné lúče dopadajúce na deti, čo šantili v morskej zátoke medzi útesmi. Priam počula škrekot čajok a šum morských vĺn na brehu, videla, ako slaný vietor strapatí deťom vlasy.

Na štítku pod obrazom si prečítala názov: Dobrodružstvo v morskej zátoke, južné Francúzsko, 1950.

Pohla sa ďalej a aj na ďalších obrazoch jej udrela do očí určitá ľahkosť, s akou umelec pracuje so svetlom. Pripomenulo jej to niečo, čo už kedysi videla, ale ani za svet si nemohla spomenúť, kde a kedy, a tak usúdila, že asi v nejakom časopise, čo jej požičala Caroline.

Zo štítku pod obrazom sa dozvedela, že túto mladú farmárku umelec namaľoval v Španielsku v roku 1949. Zdalo sa, že Bask vie majstrovsky zachytiť skutočnú podstatu, priam cítila, ako teplé slnečné lúče pohládzajú olivovú pokožku dievčaťa, opierajúceho sa o vidly pri voze so senom.

Ako tak chodila od jedného nádherného plátna k druhému, jej obdiv k maliarovi rástol. Ak bude Eugenie učiť tento umelec, môže to pokladať za veľké šťastie.

A potom prešla na druhú stranu siene a ocitla sa zoči-voči portrétu, ktorý poznala. Srdce sa jej rozbúchalo a chvíľku mala pocit, že omdlie. Po biede sa dotackala k najbližšej pohovke a klesla na ňu, pohľad upretý na Améliinu krásnu tvár. Henriho modelka v dráždivej póze spala v hojdacej sieti, pomedzi lístie stromu na ňu dopadali škvrnky slnečného svetla, v tráve medzi divými fialkami odpočívali zabudnutá kniha a slamený klobúk.

Annabelle nemohla lapiť dych a ohúrene vypliešťala oči na susedný obraz – a na ďalší vedľa neho. Na všetkých pózovala Amélie a všetky videla pred mnohými rokmi v Henriho ateliéri. To predsa nie je možné.

Horko-ťažko sa vzchopila, vstala z pohovky a pristúpila k exponátom. Štítky pod nimi jej prezradili, že diela pochádzajú z konca tridsiatych rokov a že modelka sa volá Amélie. Vrátila sa späť k deťom pri mori a mladej farmárke s vidlami. Tieto maľby vznikli dlho po vojne. Keď jej to konečne došlo, zakrútila sa jej hlava. Prišlo jej zle, s podlamujúcimi sa kolenami sa odtackala k najbližšej stoličke a klesla na ňu.

„To nechápem,“ ťažko dýchala. „Jednoducho to nie je možné.“

Lenže keď zdvihla hlavu, všimla si, že stena oproti nej je plná Henriho zarámovaných kresieb zo španielskej občianskej vojny, ktoré jej ukázal počas tých pár šťastných dní na pobreží.

Slzy jej tiekli dolu tvárou a musela sa hrozne premáhať, aby nezačala kričať. Henri prežil – a ona to nevedela.

„Ste v poriadku, madam?“

Zdvihla uslzený pohľad k ustarostenej tvári starého kurátora. „Bask je pseudonym Henriho-Pascala Baptistu, však?“ spýtala sa zachrípnuto.

„Veľa ľudí to nevie,“ pripustil, z vrecka na saku vytiahol veľkú bielu vreckovku a ponúkol jej ju. „Prosím vás, madam, nebuďte smutná z tých kresieb. Sú naozaj emotívne a veľmi pôsobivé, s tým súhlasím, no je mi ľúto, že sa vás tak dotkli. Smiem vám navrhnúť, aby ste si zašli do našej kaviarne na šálku čaju?“

Iba k nej chcel byť milý, no jej sa s ním nechcelo rozprávať ani ísť na nejaký idiotský čaj. „To ma prejde,“ utrela si slzy a nútila sa byť pokojná. „Ďakujem za vreckovku. Niekedy vám ju vrátim.“

Chcela sa postaviť, ale nohy ju jednoducho odmietli poslúchnuť. „Pane na nebi,“ celá rozochvená klesla späť na stoličku. „Bol to príšerný šok.“

Sadol si k nej, v tvári sa mu zračili obavy. „Smiem sa spýtať, odkiaľ viete o Baskovi?“ vyzvedal, len čo sa trochu spamätala.

„Kedysi dávno som sa s ním stretla,“ pohľadom znovu zablúdila k drastickým scénam z občianskej vojny. „Myslela som si, že zahynul v Belchite.“

Oči mu zaiskrili záujmom. „Očividne ste ho dobre poznali,“ zamrmlal. „Napriek fámam, ktoré tvrdili opak, bombardovanie Belchite prežil, neskôr sa pridal k odboju a v okupovanom Francúzsku bojoval proti nacistom – odtiaľ tá prezývka Bask. Tak ho totiž volali nacisti.“

„A zrejme žije dodnes,“ utrúsila.

„Áno. V Paríži.“

Videla, že rád by sa s ňou rozprával ďalej, no nechcela už nič počuť. Vedela iba, že Henri je nažive a stretáva sa s ich dcérou v Paríži – a že ju celé tie roky klamali. „Prepáčte, ale už musím ísť,“ zhľadúvala kabelku, rukavičky a slnečné okuliare. „Veľmi pekne vám ďakujem za ochotu, ale už som v poriadku, naozaj.“

Vyrazila z výstavnej siene ako bláznivá, zbehla dolu schodmi a zamávala na taxík. Keď prikazovala vodičovi odviezť ju na stanicu, vedela, že zbytočne vyhadzuje peniaze, no potrebovala sa rýchlo dostať domov a utriediť si myšlienky, skôr než sa George vráti z ordinácie.

Eugenie na lavičke vedľa invalidného vozíka upierala sústredený pohľad na budovu Louvru a maľovala ju vodovými farbami. Námestie svornosti s luxorským obeliskom v strede bolo zaliate slnkom. Fasáda múzea zo svetlého pieskovca nadobúdala pod slnečnými lúčmi mäkšie línie a z hlbokých výklenkov sa na dlažbu z mačacích hláv plazili tmavé tiene.

Henri ju pozoroval, ako maľuje, a pousmial sa, keď postrehol, ako si pomáha špičkou jazyka v kútiku úst. Spomenul si, že to robievala aj Annabelle, keď niekomu písala.

Od toho prvého razu sa stretávali takmer každý deň, a hoci šípil, že Aline o tom nevie, neodvážil sa jej to prezradiť. Museli by s tým prestať, a teraz, keď sa s Eugenie konečne začali spoznávať, si nevedel ani predstaviť, že o rok odíde z Paríža a vytratí sa mu zo života. Ostávalo im už len málo času – rok uplynie raz-dva a Eugenie sa bude musieť vrátiť do Londýna, a tak mu bol vzácny každý spoločný okamih; dokonca ho začínalo rozčuľovať, že toľké hodiny trávi bez neho v škole.

Chcel sa jej na všeličo opýtať a mal pocit, že aj ona hľadá odpovede na čosi, čo ju trápi, ale momentálne nechcel nič viac, len byť s ňou.

Pozoroval ju hodnú chvíľu a v duchu obdivoval spôsob, ako zachycuje rozličné odtiene povrchu slnkom ožiarenej budovy. Zapálil si cigaretu, nízko posadený čierny klobúk ho chránil pred zvedavými pohľadmi okoloidúcich. Bolo príjemné raz za čas vypadnúť z ateliéru na slnko a čerstvý vzduch. V poslednom čase trávil priveľa času doma, pomaly sa z neho stával ozajstný pustovník. Keď Eugenie odíde do Anglicka, azda by mohol odcestovať na juh a pobudnúť v dome, čo si prenajal po vojne. Dobre sa mu tam pracovalo, našiel tam pokoj, po ktorom dychtivo túžil, a tým trochu otupil príšerný bôľ nad stratou Annabelle.

Eugenie si opláchla štetce a kriticky sa zahľadela na svoj výtvor. „Perspektíva v tamtom rohu celkom nesedí a tiene sa posúvali tak rýchlo, že sa menili aj farebné odtiene, ale zlé to nie je. Čo si myslíte vy, majstre?“

„O tej perspektíve máš pravdu a trošku si nezvládla tie horné okná, ale vcelku si sa od minulého razu zlepšila.“

Tuby s farbami a štetce schovala do vaku, obrázok opatrne zložila z malého skladacieho stojana. „Neskočíme niekam do kaviarne na absint? Akosi som mu prišla na chuť.“

Henri okamžite znervóznel. Do kaviarní chodilo veľa ľudí a určite by ho niekto spoznal, čo by pre Eugenie mohlo byť trápne. Zatiaľ držala ich schôdzky v tajnosti pred všetkými okrem najlepšej priateľky Elspeth; ak ich však spolu uvidia aj ostatní študenti, začnú na ňu žiarliť a vznikne nepríjemná situácia.

„Mám lepší nápad,“ ozval sa. „Poďme do čajovne v oranžérii. Aj tak si na absint ešte primladá.“

Šibalsky sa uškrnula a prstom skúsila, či sú farby na výkrese suché, potom ho vložila medzi stránky skicára. „Hovoríte presne ako môj otec,“ podpichla ho. „Ale ak túžite po čaji, budete ho mať.“ Vopchala skicár do vaku, uvoľnila brzdu na invalidnom vozíku a pomaly ho tlačila po dlažbe z mačacích hláv a po chodníku k oranžérii.

Len čo sa usadili a objednali si čaj, Henri načal tému, ktorá ho stále mátala. „Povedz mi niečo o tvojom otcovi, Eugenie. Ako sa správa k tebe a tvojej mame?“

„Občas býva trochu nevrlý, ale inak je fajn a mám ho rada,“ usmiala sa šťastne. „Viete, je lekár a bývame vo veľkom dome v Dartforde.“

Zatiaľ čo Eugenie trkotala o rodičoch a ich dome, Henri cítil žalúdok až v hrdle. Všetko vyzeralo priam idylicky a zdalo sa, že rodina je šťastná, ale keby sa situácia vyvinula inak, svoju dcéru by s Annabelle vychovával on. Tiež by boli šťastní? Alebo by ich vzájomná vášeň vyprchala? So smútkom v duši si uvedomil, že to sa už nedozvie, a tak nemalo veľký význam nad tým špekulovať.

Priniesli im čaj a tanier so sendvičmi a zákuskami. „Ako vidíš,“ žartom si ju doberal Henri, „nielen Angličania mávajú popoludňajší čaj.“

„Boli ste niekedy v Anglicku, majstre?“

„Len raz,“ odvetil. „Ale už veľmi necestujem, odkedy...“ potľapkal si bezvládne nohy pod dekou.

Eugenie si vybrala vajíčkový sendvič a zamyslene ho začala prežúvať. „Už dlho sa vás chcem niečo spýtať, no keď som to nadštrkla pred Aline, nebola veľmi nadšená.“

Pobavene ju pozoroval, ako si berie druhý sendvič, tešilo ho, s akým apetítom sa vrhá na jedlo, ktoré jeho veľmi nelákalo. „Tak čo si sa to chcela spýtať? Ale pozor, ak to bude príliš osobné, za odpoveď neručím,“ doberal si ju.

„Stretli ste sa niekedy s mojou mamou, keď pred dvadsiatimi rokmi bývala u tety Aline?“

Zrýchlil sa mu pulz a aby získal čas, napil sa čaju.

„Paríž je veľké mesto,“ začal váhavo, „a k Aline vždy chodilo plno ľudí.“

„Hej, to vravela aj Aline. Ale moju mamu by ste si určite pamätali, keby ste ju videli,“ pokračovala. „Volá sa Annabelle a má tie najúžasnejšie fialkové oči na svete.“

Henri si uvedomoval, že musí postupovať veľmi obozretne. „Také oči by som si istotne pamätal,“ zamrmlal. „Je to celkom možné, ale odvtedy uplynulo veľa času a moja pamäť už nie je ako kedysi.“ Natiahol krk a pátravo sa na ňu zahľadel. „Prečo sa pýtaš, Eugenie?“

Dojedla tretí sendvič a naklonila sa k nemu. „Mám také podozrenie, že sa tu v Paríži do niekoho zamilovala,“ zdôverovala sa. „A tak mi napadlo, že vy možno viete, kto to bol.“

„V Paríži sa zamiluje každý,“ utrúsil ľahostajne, aby zakryl začínajúcu paniku. „Pochybujem, že to bolo niečo vážne.“

Eugenie nesúhlasne pokrútila hlavou. „Krátko pred svojím odchodom som doma našla nejaké veci, a hoci som o tom nikomu nepovedala, veľmi ma to trápi,“ priznala.

„Chceš sa o tom porozprávať? Alebo je to príliš osobné?“ vyzvedal opatrne.

Po chvíli váhania sa k nemu naklonila ešte väčšmi. „Keď som bola malá, mama mi rozprávala, že nejaký čas žila v Paríži a potom cez vrchy prešla do Španielska. Opisovala mi nemocnice, kde pracovala, priateľov, ktorých tam spoznala, dokonca sa zmienila aj o bombardovaní nejakého mestečka, kde takmer prišla o život. Teraz to už skoro nespomína, ale keď sa zvrtne reč na Paríž a Španielsko, objaví sa jej na tvári nežný výraz a zosmutnejú jej oči. Nemôžem sa zbaviť pocitu, že v tom čase niekoho milovala a prišla oňho, a tá spomienka ju stále bolí.“

„Spomienky vždy človeka dojmú,“ zachripel. „Tuším máš príliš bujnú fantáziu, Eugenie.“

„Nie,“ zamyslene potriasla hlavou. „Tu vôbec nejde o moju fantáziu. Som stopercentne presvedčená, že vtedy sa niečo stalo a malo to následky,“ dodala zachmúrene.

Henri sa stále tváril ľahostajne, no srdce mu bilo tak nahlas, až sa čudoval, že to Eugenie nepočuje. „Následky?“ horko-ťažko zo seba vytisol.

Prikývla. „A podľa mňa som tým následkom ja, a preto sa vydala za ocka šesť mesiacov pred mojím narodením.“

Po chrbte mu stekali kropaje studeného potu. „Mnohé páry sa narýchlo berú, keď je dieťa už na ceste,“ zahundral naoko pokojne. „Robíš z toho priveľkú vedu, Eugenie.“

Posunula sa na kraj stoličky, zatvárila sa vážne a uprene sa mu zahľadela do očí. „Ale ja mám dôkaz, majstre,“ zdôraznila. „Viete, na povale som hľadala kufor a objavila som tam starú škatuľu so zhrdzavenou zámkou. Bola som zvedavá, tak som zámku vylomila a vnútri som našla náhrdelník z mušličiek, strieborný prsteň s červeným kamienkom a vyblednutý portrét mojej mamy, keď mala asi dvadsať rokov. Vyzerá na ňom ospanlivo a v pohľade má toľko lásky a zmyselnosti, že to podľa mňa maľoval muž, ktorého stretla tu v Paríži.“

Stále má ten obrázok, rozochvene si pomyslel. A skutočne v ňom bola zmyselnosť aj vášeň, pretože ho maľoval raz popoludní po dlhom milovaní.

Všimol si, že Eugenie ho zblízka pozoruje, a napadlo mu, či to už neuhádla, či na tom obrázku nespoznala jeho štýl a teraz už len čaká, aby jej to potvrdil. Rozkašlal sa, v hrdle mu narástla guča. „Ten obrázok môže byť len suvenír a bohvie odkiaľ pochádza – nemusí byť práve z Paríža. Ak ho tvoja mama odložila na povalu, asi pre ňu nie je dôležitý.“

Nespúšťala z neho oči; zazdalo sa mu, že sa jej v pohľade zablyslo sklamanie. Odvrátila oči. „V tej škatuli bolo aj niečo iné,“ pokračovala tvrdošijne. „Našla som tam aj livret de famille, knižočku, ktorú mama s otcom dostali v svadobný deň.“

Henri mykol plecom a zo všetkých síl sa pokúšal tváriť ľahostajne. „No a, tu je to zvykom.“

Jej modré oči naňho hľadeli takmer vyčítavo. „Ale vtedy bola mama už tehotná a stále sa zotavovala zo zranení, ktoré utrpela počas bombardovania v Španielsku. Ocko až do svadby v Paríži nikdy nebol.“ Ďalej ho hypnotizovala pohľadom. „Ako vidíte, majstre, on nemôže byť mojím otcom.“

Henri, neschopný slova, na ňu v pomykove civel. Srdce mu búšilo ako splašené a uvedomil si, že Eugenie prežíva muky. Kiežby jej nejako mohol pomôcť, no čo ako zúfalo túžil povedať jej pravdu, nesmel porušiť daný sľub.

Uvedomil si, že Eugenie čaká na jeho odpoveď, a musel v sebe nájsť silu, aby mohol pokračovať vo výhovorkách. „Možno za ňou prišiel oveľa skôr, než si myslíš,“ poznamenal naoko pokojne. „Dokonca mohol odcestovať do Španielska a byť tam s ňou po bombardovaní v Belchite.“

Netrpezlivo potriasla hlavou. „To teda nemohol. Prešla som si jeho knihu objednávok z toho roku, určite sa celý ten čas z Dartfordu ani nepohol. Mama zas bola v Paríži a v Španielsku. Vôbec mi to nedáva zmysel.“

„Och, moja drahá, vidím, že ťa to trápi, ale je to také dôležité?“

„Jasné, že je,“ zasyčala. „Môj otec nie je mojím skutočným otcom a mama s tetou Aline mi klamali. Vlastne mi klamali celý život, a teraz neviem, čo si počať.“

Všimol si, že má slzy na krajíčku a od neho očakáva, že potvrdí jej podozrenia, ale nemá dosť odvahy, aby mu položila tú jednu jedinú otázku, čo ju pálila. Dal by hocičo za to, aby ju smel vziať do náručia, povedať jej pravdu a utešiť ju. Lenže to by nebola útecha, porušil by daný sľub a všetkým okolo by spôsobil iba bolesť.

„Ach, moje drahé dievčatko,“ vzdychol si. „Máš plné právo byť nahnevaná a zmätená.“ Dlaňou jej prikryl ruku. „No keď si mi rozprávala o svojom otcovi, bolo vidieť, že ho ľúbiš a že sú tie city vzájomné. Tvoji rodičia ti poskytli bezvýhradnú lásku a teraz je na tebe, aby si im ju oplatila a tešila sa z nej bez akýchkoľvek pochybností.“

Srdce mu zvieralo a zadúšal sa slzami. Z hrdla sa mu vydral dlhý, rozochvený ston. „Nikto by sa nemal vracať do minulosti, pretože to vždy prinesie len smútok. Svoje tajomstvá musíme ukryť hlboko vo svojom vnútri, aby neranili ostatných. A prečo by si mala zraňovať svojich najbližších vyhrabávaním ich dlho utajovaných intímností, a tak pošliapať všetko, čo pre teba urobili?“

Potiahla nosom a prikývla. „Ste naozaj múdry človek,“ zamrmlala. „No bol to pre mňa príšerný šok, a stále neviem, čo s tým.“

„Radím ti nerobiť nič. Prečo spôsobovať zbytočné problémy? Ak sú tvoje podozrenia oprávnené, tak nech. Muž, čo ťa splodil, sa v tvojom živote neobjavil, no ten, čo prevzal úlohu otca, si rozhodne zaslúži tvoju lásku a dôveru. Nesnaž sa zničiť všetko, čo pre teba spravil, Eugenie.“

„Nemohla by som mu ublížiť,“ pripustila ticho. „Ako otec je úžasný.“ Pozrela na Henriho, modré oči sa jej topili v slzách. „Ale niečo zo mňa mi chýba – kúsok skladačky, ktorý potrebujem, aby som sa znovu cítila úplná. Myslíte si, že ak pekne poprosím tetu Aline, pomôže mi toho muža nájsť?“

„Skôr si myslím, že ti poradí presne to, čo ja,“ vyhŕkol. „Koniec koncov ani Aline nemusí všetko vedieť, a mohlo by to spôsobiť všelijaké nepríjemnosti.“

Eugenie prikývla a rozhodla sa utešiť zákuskom. S chuťou ho zjedla, z prstov si pooblizovala čokoládovú polevu. Zdalo sa, že sa jej vrátila dobrá nálada. Usmiala sa naňho. „Mala by som byť rodičom vďačná, že ma tak ľúbia a spravili by pre mňa všetko na svete, však, a nemala by som bojovať s veternými mlynmi ako Don Quijote!“

Henri prisvedčil a zrazu sa mu v mysli vynorili známe verše zo Cervantesovho románu:

„Len nech sa kŕmia lžou a hlcú ju spolu s chlebom. Či tí dvaja boli milencami, alebo nie, to nech posúdi sám Boh...“

Aj on nepochybne zhltol lož, a podľa všetkého aj Annabelle, George a Aline. Teraz všetkým hrozilo, že sa budú musieť zodpovedať za hriechy minulosti. Odkašlal si a odsunul sa s vozíkom od stolíka. „Som trochu unavený, Eugenie. Je čas ísť domov, kým si Aline o teba nezačne robiť starosti.“

Annabelle rozbolela hlava zo všetkých tých zmätených myšlienok a pocitov. Jej prvým popudom po návrate domov bolo zatelefonovať Aline a žiadať vysvetlenie, prečo a z akého dôvodu dovolila jej dcére stretávať sa s Henrim. Tento nápad však napokon zavrhla; uvedomovala si, že je príliš rozrušená, aby dokázala jasne uvažovať, všetko by iba zhoršila.

Pokúšala sa upokojiť a vyčistiť si hlavu dlhým kúpeľom vo vani, ale nepomohlo ani to, a tak pripravila večeru, sadla si do prázdnej obývačky a čakala na Georgea. Bude mu to musieť povedať, no mala hrôzu z toho, ako ho to raní; nemohla sa naňho pozerať, ako trpí. O Henrim sa nerozprávali, odkedy sa mu priznala, že je tehotná, a keď vyhlásil, že ho minulosť nezaujíma a chce si s Eugenie založiť vlastnú rodinu, musela uznať, že tak to bude najlepšie.

Tento sebaklam fungoval po všetky tie roky, čo pokladala Henriho za mŕtveho, no teraz prežívala šok a nesmiernu radosť z toho, že žije, ale zároveň ju znepokojovalo, že ich dcéra je s ním v Paríži. Annabelle nevedela, čo si má o tom myslieť, jej pocity kolísali od eufórie nad jeho zmŕtvychvstaním cez hnev na Aline, že jej to nepovedala, až po obavy, ako by toto odhalenie mohlo raniť Eugenie a Georgea.

Ako jej to Aline mohla zatajiť? Musela vedieť, že Henri je nažive. Ale kedy sa to dozvedela? Ako dlho pred ňou skrýva toto šokujúce tajomstvo?

Keď sa v izbe zošerilo, Annabelle zapálila sviečky na kozubovej rímse a siahla po cigarete. Otvorila okná dokorán, aby dnu vpustila vlahý nočný vzduch, a nevdojak si všimla, aké všade vládne ticho, pokoj ospanlivého predmestia narúšalo iba občasné zapípanie vtákov v hniezdach. Stále však mala pred očami ten príšerný deň v Belchite, a to tak jasne, že takmer počula hukot nepriateľských lietadiel a dunenie vybuchujúcich bômb.

„Hej, zlatko, prečo tu sedíš potme, preboha?“

Annabelle nastavila Georgeovi líce na bozk. „Je nádherný večer,“ prehodila, „a tak som otvorila okná dokorán a užívala si ho pri sviečkach.“

Nalial obom džin s tonikom, ako bolo ich večerným zvykom, a sadol si k nej na pohovku. „To bol dlhý deň,“ zamrmlal. „Nemohli by sme večerať neskôr? Potrebujem si trošku vydýchnuť.“

„Máme iba šalát, ten počká.“

Odpil si z pohára a s úľavou zavzdychal. „Už je mi lepšie. Tak čo, bola si v Tateovej galérii? Nevidím nijaký dôkaz nákupnej horúčky.“

„Nakoniec som nakupovať nešla... a áno, v galérii som bola.“

Čosi v jej hlase mu prezradilo, že sa niečo deje. Hneď sa vzpriamil a ustarostene sa na ňu zadíval. „O čo ide, Annabelle?“

„Zistila som, kto je Bask,“ začala váhavo. „A obávam sa, že sa ti to nebude páčiť.“ Jeho protest umlčala v zárodku a pokračovala. „Môj drahý, je to také dôležité a súrne, že ti to musím povedať, tak ma, prosím ťa, neprerušuj a počúvaj.“

Popritom, ako hovorila, videla, ako sa mu mení tvár. Oči mu zastrela bolesť, ale nemohla s tým nič robiť.

Kým ju počúval, zjavne ním lomcovala neovládateľná zúrivosť, a keď skončila, tvár mal ako vytesanú zo žuly. „Ako to, že prežil?“ chrapľavo dýchal. „Tvrdila si, že si ho videla medzi ženami a deťmi, na ktoré po leteckom útoku spadla celá budova. Ako by to mohol niekto prežiť?“

„Ja neviem. Viem iba, že to bol zázrak – rovnaký ako ten, čo vo mne udržal Eugenie nažive počas všetkých tých hrozných udalostí. Ale o to teraz nejde. Isté je, že prežil a že sa v Paríži stretáva s Eugenie. Toto musíme riešiť – a súrne.“

„Chceš ísť do Paríža,“ skonštatoval bezvýrazne.

Prikývla. „Musím, George, rozumieš? Musím zistiť, či už uhádol, kto je Eugenie, a či má na tom svoj podiel aj Aline. Skutočnosť, že mi celé tie roky klamala, o tom svedčí, ale musím si byť istá, že ak aj Henri vie, že Eugenie je jeho dcéra, nič jej nepovie.“

„Ale ona by určite nevedela, na čo sa má pýtať, nemám pravdu? Pre ňu je to len slávny maliar, ktorého zaujali jej práce.“ Schmatol ju za ruku. „Ak zrazu prídeš do Paríža, Eugenie to bude podozrivé,“ vystríhal ju. „A z jej listov sa zdá, že o ničom nemá ani tušenia.“

„Môžem sa vyhovoriť, že mi veľmi chýbala a že som chcela vidieť Aline,“ namietla. „Musím tam ísť, George, pre pokoj v duši.“

Pustil jej ruku, v modrých očiach mal chladný pohľad. „Si si istá, že to je jediný dôvod? Neťahá ťa do Paríža túžba znovu vidieť Henriho?“

„Ó, George, to nie,“ vykríkla. Posunula sa na pohovke k nemu a pevne ho objala. „Tak veľmi ťa milujem, drahý, že by som ti nemohla ublížiť.“

„Tak nikam nechoď,“ vmietol jej do tváre, celý stuhnutý v jej náručí.

„Ale ja musím, čo to nechápeš? Potrebujem sa pozhovárať s Aline zoči-voči a presne zistiť, ako sa to stalo, že sa stretol s Eugenie. A presvedčiť sa, že naše spoločné tajomstvo zostane zachované.“

„Môžeš to urobiť cez telefón,“ odsekol.

Cítila, aký je napätý a že jej chce silou-mocou zabrániť v ceste do Paríža. „V telefóne sa dá všeličo zamaskovať,“ ticho namietla. „Nevidela by som jej do tváre ani do očí, a súrne potrebujem, aby mi povedala pravdu.“

„Chápem.“ Hlas mal bezvýrazný, výraz tváre nečitateľný. Obrátil do seba obsah pohára a rázne ho položil na stôl. „V tom prípade idem s tebou.“

Mlčky naňho hľadela, myšlienky jej vírili v hlave. Ak pôjde s ňou, bude to pre ňu ťažšie, pretože sa bude musieť vyrovnať s tým, čo jej povie Aline – a naozaj netušila, či má toľko duševnej sily, aby to zvládla. Na druhej strane, ak George ostane doma, bude sa oňho strachovať. „Si presvedčený, že je to múdre?“ hlesla.

„Si moja manželka a Eugenie je moja dcéra,“ vyhlásil. „Ak priateľstvo toho muža s Eugenie nejakým spôsobom ohrozuje moju rodinu, mám právo byť pri tom.“

„Ale čo ordinácia a všetky tvoje povinnosti?“

„Nájdem si niekoho, kto ma zastúpi, kým tu nebudem, a zvyšok rozdelím medzi ostatných lekárov. Dnes je piatok, daj mi čas do pondelka večera, aby som všetko zariadil, a v utorok už môžeme sedieť v lietadle.“

20

George posledných pár dní prežíval peklo, a hoci sa mu vďaka dlhoročným skúsenostiam darilo plniť si každodenné povinnosti, v duchu bol niekde celkom inde.

Zatiaľ čo Annabelle požiadala inú ambulantnú sestru, aby ju zastúpila, a manželovej sekretárke doslova vnútila všetky tieto zmeny na poslednú chvíľu, Georgeovi sa podarilo zohnať za seba náhradníka a zariadil, aby ostatní lekári v ordinácii zaplátali akúkoľvek dieru, kým bude preč. V pondelok popoludní zaobstaral letenky, a keď prišiel domov, našiel si už zbalený kufrík, ba aj vyčistený oblek.

Annabelle bola tichá, ponorená do myšlienok, no mal dojem, že aj ona má strach z toho, čo by mohli v Paríži zistiť. Večer sedeli za kuchynským stolom a prplali sa v jedle; zrazu si nemali čo povedať, a keď v noci pred odletom ležali v posteli, obaja vedeli, že ten druhý nespí, no nepokúsili sa navzájom utešiť či upokojiť.

George si nikdy nemyslel, že niečo také sa medzi nimi môže stať; že budúcnosť, ktorú iba pred pár týždňami videl tak jasne, sa scvrkne na nulu pre neistotu, čo ich čaká v Paríži. Uvedomoval si, že aj ona sa bojí o Eugenie ako on, no keď ju ráno pozoroval, ako si vyberá, čo si oblečie na cestu, všimol si jej ružovejšie líca a jasnejšie oči – logicky to pripisoval vzrušeniu. Díval sa na ňu, ako zhľadúva klobúk, rukavičky, kabelku a vyrovnáva si švíky na pančuchách, a cítil, že ho bude stáť veľa sebazaprenia, aby mlčal a vyriešil to po svojom.

Veľmi si dávala záležať na tom, ako vyzerá – väčšmi než zvyčajne. Žeby preto, lebo plánuje navštíviť Henriho hneď po prílete? Dúfal, že nie. Nechcel sa s tým mužom stretnúť; vôbec naňho nebol zvedavý po tom, ako sa peknými rečičkami votrel Eugenie do života a spôsobil toľko problémov.

Eugenie je moja dcéra, opakoval si odhodlane, keď už sedeli v lietadle a čakali na povolenie k štartu. Nebol to Henri, kto ju držal v náručí pár minút po narodení; nebol to Henri, kto jej dal pod vankúš peniažtek pre zúbkovú vílu či jej donekonečna čítal rozprávky, aj keď bola ešte príliš malá, aby im rozumela. Henri ju nedržal za rúčku, keď sa učila chodiť, nesedel pyšne na slávnostnom udeľovaní cien v jej škole – ani s ňou neoslávil získanie štipendia v Paríži.

Kiežby nikdy nedostala to prekliate štipendium, pomyslel si, zízajúc z okienka lietadla, nič z tohto by sa nebolo stalo. Štipendium však dostala, a on teraz musí čeliť dôsledkom.

Let netrval dlho, čoskoro pristáli v Paríži. Zatiaľ čo sa ostatní pasažieri s batožinou a kabátmi dychtivo tlačili k východu, George bol rozhodnutý. Nech sa stane čokoľvek, on si uchová vieru v ich manželstvo a všetko to, čo ich celé tie roky spájalo, a bude sa veľmi snažiť, aby bol ústretový a chápavý.

Bol utorok neskoro popoludní, a hoci Eugenie pomáhala Elspeth s poslednými úpravami v Alininej záhrade, v duchu bola pri Baskovi a rozhovore, čo viedli predchádzajúci deň. Stále sa ním zaoberala a pomaly skladala útržky dovedna, až začali získavať zvláštny, znepokojujúci zmysel.

Max povedal, že jeho tútor ju zbadal na moste a že mu pripomenula niekoho, koho kedysi poznal. Max tiež vravel, že podľa jeho názoru bola tá žena láskou Baskovho života, pretože sa nikdy neoženil.

Eugenie si v slnkom zaliatej záhrade sadla na päty a spomenula si, aký veľký záujem o ňu Bask prejavil, keď sa stretli prvý raz, akoby čosi hľadal v jej tvári a napokon to aj objavil. A čo ten ich rozhovor v oranžérii? Bask sa dosť rozcitlivel, v jednom okamihu mu v očiach zazrela slzy. Bolo jasné, že sa dotkla citlivej struny v jeho duši a že jej neprezradí všetko, čo vie. Napokon sa preriekol, keď spomenul Belchite. Ak jej matku nepozná, odkiaľ, dočerta, vie, že ju tam ranili?

„Hej, spiaca princezná. Nemohla by si mi pomôcť?“ vyrušila ju Elspeth.

„Prepáč, Ellie. V duchu som bola niekde inde.“

Rázne zahnala pochybnosti, ktoré v nej rástli každý deň, a pomohla kamarátke zodvihnúť sochu anjela a uložiť ju späť na vrchol fontány. Keď trochu odstúpili, aby sa pokochali výsledkom, Eugenie si zaumienila, že večer Baska navštívi a nájde v sebe odvahu položiť mu otázku, ktorá sa nad nimi od toho popoludnia vznášala ako tmavý tieň.

Kým sa Paríž vyhrieval v teplých slnečných lúčoch babieho leta, dievčatá sa rozhodli urobiť s Alininou záhradou raz a navždy poriadok, a ako obdivovali svoje dielo, cítili obrovské zadosťučinenie. Okná na prízemí, ktoré viedli do záhrady, zakryli na dva dni veľkým kusom lepenky, aby nikto nevidel, čo robia, a Aline upozornili, aby sa nepokúšala ani nakuknúť, kým to nebude hotové.

„Pekne si opravila tú mozaiku,“ pochválila Eugenie kamarátku. „Neviem, či by som mala trpezlivosť lepiť na múr také malé štvorčeky.“

Elspeth si zo spotenej tváre odhodila pramene tmavých vlasov. „Bavilo ma to. Ty si zasa dokázala hotový zázrak s tými starými kovovými stoličkami.“

„Objavila som ich v neďalekom brocante, ošmirgľovala som ich a nanovo natrela farbou. Vyzerajú dobre, však?“ Eugenie posunula kvetináč o pár centimetrov doľava a kriticky sa zahľadela na ostatné črepníky a debničky s rastlinami, ktoré v tomto malom priestore strategicky rozmiestnila. Dlažbu vyčistili, oškrabali starý, plesnivý mach a opravili zopár prepadnutých dlaždíc; dokonca sa im podarilo soche anjela prirobiť odlomené krídlo a vyčistená fontána opäť fungovala, z kamennej mušle sa rinula voda.

Pohľad na záhradný nábytok z tepaného železa natretý nabielo, purpurový slnečník a pestrofarebné kvety v črepníkoch pred modro-striebornou mozaikou na múre lahodil Eugeniinmu zmyslu pre krásu.

Elspeth zdvihla malý kvetináč s petúniami a položila ho do stredu stolíka. Tmavopurpurové kvety farebne ladili s vankúšikmi na stoličkách a záhrade dodali konečný šmrnc. „Tak, a je to. Dúfam, že sa jej to bude páčiť.“

Z okien odstránili lepenku, závesy nechali zatiahnuté a vošli dnu. Aline so študentmi sedeli pri kuchynskom stole. „Všetko je pripravené na veľkolepé otvorenie tvojej záhrady, teta Aline,“ vyhlásila Eugenie. „Zatvor oči a nedívaj sa, kým ti nepovieme.“

Aline vo vzrušenom očakávaní spľasla rukami, ochotne zažmúrila oči a nechala sa dievčatami odviesť k dverám do obývačky. Keď slávnostne roztiahli závesy a dovolili jej otvoriť oči, stará pani zhíkla od radosti. „Je nádherná,“ rozplývala sa. „Krajšia než predtým.“

So slzami v očiach sa obrátila k dievčatám. „Veľmi pekne vám ďakujem. Ani si nezaslúžim taký úžasný dar.“

„Je tam toho,“ vyprskla Fleur, prichádzajúca z haly. „Trochu sa porýpať v zemi dokáže každý.“

„Nehovor,“ oborila sa na ňu Elspeth. „Nikdy si ani prstom nepohla, aby si pomohla Aline.“

„Ja som umelkyňa, nie záhradníčka,“ odsekla Fleur, „a neplatím nájomné, aby som tu otročila a špinila si ruky.“

„Ale kaziť mi radosť vieš,“ rozčúlila sa Aline. „Ak nemieniš povedať nič príjemné, tak radšej mlč.“

„Tak ako to robí Eugenie, keď tají, že sa stretáva s istým maliarom?“ úlisne ju podpichla Fleur.

Eugenie cítila, ako jej krv mizne z tváre, keď sa na ňu Aline spýtavo zahľadela.

„Ty sa stretávaš s Maxom?“ čudovala sa Aline. „Tak preto v posledných týždňoch chodíš domov tak neskoro a polovicu víkendov tráviš mimo domu? Je pre teba trochu pristarý, Eugenie, a nemyslím si...“

Prerušila ju Elspeth. „To ja sa stretávam s Maxom,“ priznala. „Dúfali sme, že to udržíme v tajnosti, ale nerátali sme s touto odpornou pijavicou, ktorá do všetkého pchá nos.“

„Nemyslela som na Maxa,“ zasyčala Fleur a zapichla zlomyseľné, studené modré oči do Eugenie. „Ona chce uloviť oveľa staršiu, bohatšiu a väčšiu rybu.“

Eugenie na ňu zagánila, ale nevedela, čo má povedať na svoju obranu.

Aline sa zachmúrila. „Takže ty chodíš k majstrovi,“ s úžasom vydýchla. „Ó, Eugenie, to nie.“

Eugenie vzdorovito vystrčila bradu, bola rada, že to konečne vyšlo najavo. „Ale áno. Bask chcel, aby som k nemu prišla každý deň po škole, a občas sme spolu strávili víkendové popoludnie. Ukazoval mi maliarske techniky a pomáhal mi s perspektívou.“

„Ó, na to by som dala krk,“ zaškľabila sa Fleur. „Si obyčajná sebecká potvora, keď si ho nechávaš len pre seba, hoci vieš, že nám s Michelom by veľmi pomohol. Vlastne by ma to nemalo prekvapovať – si rozmaznaná fiflena, zvyknutá dostať všetko, čo chce.“

„To hovorí tá pravá,“ soptila Eugenie. „Daj si pohov, Fleur, aby som ti jednu nevrazila.“

„Tak to by už stačilo,“ postavila sa medzi ne nahnevaná Aline. „Celkom ste mi pokazili radosť. Ty, Fleur, s tým svojím zlomyseľným jazykom... a ty, Eugenie, ty si mi klamala. Obe ste ma sklamali.“

Stáli tam v trápnom tichu. Napokon Aline vyšla otvorenými dverami do vynovenej záhrady.

„Tak vidíš, čo si vyviedla,“ oborila sa Elspeth na Fleur. „Zničila si dni tvrdej driny, a navyše si rozčúlila Aline. Keby si v sebe mala štipku slušnosti, šla by si sa jej ospravedlniť.“

Fleur si prekrížila ruky na prsiach, zdvihla bradu a zagánila modrými očami. „A prečo by som mala? Povedala som iba pravdu, a to je viac, ako ste urobili vy dve. Celý čas si vedela, že Eugenie chodí k Baskovi, či nie?“

„No a čo?“ vybuchla Elspeth. „To nie je tvoja vec, doparoma.“

„Ale je, v prípade, ak je nejaký študent neférovým spôsobom zvýhodnený,“ odvrkla Fleur. „Som zvedavá, čo by povedali v škole na tie súkromné lekcie. Pravda, ak šlo iba o to,“ dodala so slizkým úškľabkom. „Bask je vraj na ženy a má dosť rokov, aby ti mohol byť otcom – nie celkom vhodná kombinácia, čo povieš?“

„Si načisto skazená,“ rozčúlila sa Eugenie, „nemala by si ostatných súdiť podľa seba a svojej nízkej morálky.“

Traja študenti sa mlčky dohovorili pohľadmi a vykĺzli z miestnosti. Eugenie s Elspeth sa obrátili Fleur chrbtom a vyšli do záhrady, aby sa pokúsili uchlácholiť Aline.

„Ešte sme neskončili, Eugenie,“ zakričala za nimi Fleur. „Postarám sa, aby sa tvoji profesori dozvedeli, čo vystrájaš.“ Zvrtla sa na päte a vyrazila z obývačky do haly a prednými dverami von.

Eugenie sa zachvela navzdory teplému septembrovému slnku. „Naozaj by mi mohla narobiť nejaké problémy, teta Aline?“

„Nemyslím si. Bask je veľmi významný človek a jeden z hlavných sponzorov školy. Je na ženy, to je pravda, ale pochybujem, že by ti chcel byť niečím viac ako učiteľom.“

Zhlboka si vzdychla. „Fleur dokáže byť poriadne nepríjemná. Má podrezaný jazyk a zjavne sa pripravuje na pomstu. Budeš si na ňu musieť dávať pozor, Eugenie.“

„Už som sa stretla s dievčatami ako ona,“ mykla plecom Eugenie. „Nemôže mi ublížiť, pretože sa nemám za čo hanbiť.“

„Ale prečo si mi nepovedala, že k nemu chodíš každý deň? Mohla som sa k tebe pridať – po tom všetkom. Aspoň by som sa nenudila.“

„Myslela som si, že s tým nebudeš súhlasiť,“ priznala sa Eugenie. „A hoci to je od teba milé, že si ma s ním zoznámila, som už dospelá a nemusíš mi robiť garde, teta Aline.“ Sadla si na okraj stoličky vedľa nej a jemne ju vzala za ruku. „Tak veľa mi dáva,“ ticho povedala, „a je nám spolu veľmi dobre. Prosím ťa, nezakazuj mi to.“

Aline úporne premýšľala. Pravdaže nechcela dievča nútiť, aby ukončilo toto priateľstvo, a Henri bol tým najlepším učiteľom na svete. „To ani nechcem, samozrejme,“ utrúsila roztržito. „Zhovárate sa aj o niečom inom ako o umení?“

„Rozprávame sa o umeleckých technikách a chodíme niekam von, kde môžeme spolu kresliť alebo maľovať. Je to tichý a múdry muž, a aj keď toho veľa nenahovoríme, dobre si rozumieme.“

Aline sa chystala položiť jej ďalšiu otázku, keď ktosi zaklopal na predné dvere.

„Idem otvoriť,“ Elspeth si prehodila vak cez plece. „Aj tak sa mám o desať minút stretnúť s Maxom.“

„Ďakujem ti, Ellie. Tú mozaiku si úžasne opravila a môj drahý anjelik je zasa celý. Naozaj si cením, čo si pre mňa urobila.“

„Urobila som to rada.“ Pobozkala Aline na líce, uškrnula sa na Eugenie a vyrazila k dverám, práve keď sa klopanie zopakovalo a Napoleon sa rozškriekal.

„Nikoho nečakám,“ poznamenala Aline. „Možno ich to prestane baviť a odídu.“ Pohodlnejšie sa usalašila na poduške. „Ako dlho sa Ellie stretáva s Maxom?“

„Asi dva týždne. Uvidel sa s ňou v jednej kaviarni, kam sme šli spolu s ostatnými študentmi, a okamžite medzi nimi prebehla iskra.“

„Tak len dúfajme, že mu to vydrží dlhšie ako predchádzajúce vzťahy,“ zažmurkala na ňu Aline. „Je to huncút, tento Austrálčan, ale veľmi sympatický. Už chápem, prečo sú dievčatá z neho celé paf.“

Buchli predné dvere. „Eugenie? Eugenie, kde si?“

Šokovaná, že počuje Annabellin hlas, Aline celá stuhla, no Eugenie vyskočila zo stoličky. „Mami!“

„Áno, miláčik, som to ja. A ocko je tu tiež,“ vynorila sa Annabelle a roztvorila náruč.

Zatiaľ čo sa s nimi Eugenie objímala, Aline stískala v lone zmrzačené ruky. Dozvedeli sa o Henrim – to bolo jediné vysvetlenie. Ale ako? Vrhla neistý pohľad na chladne sa tváriacu Annabelle a zachvela sa, akoby búrkové mračná náhle zastreli slnko. Tento neočakávaný príchod neveštil nič dobré.

„To je úžasné prekvapenie,“ tešila sa Eugenie, „ale prečo ste prišli? Som z domu iba mesiac.“

„Bez teba je dom prázdny a chcela som ťa vidieť,“ vyhlásila Annabelle a preniesla varovný pohľad z Aline na dcéru. „A tiež som si vravela, že je načase navštíviť Aline – ubehlo už toľko rokov.“

„Nuž, strašne sa teším, že vás vidím oboch. Je to priam zázrak, že sa ti podarilo vytiahnuť ocka z ordinácie, ale som fakt rada. Ako dlho mienite zostať? Budete mať čas trochu si pozrieť Paríž a skočiť aj do mojej školy?“

Aline znovu na sebe pocítila Annabellin chladný pohľad.

„Kvôli ordinácii nemôžeme byť príliš dlho preč,“ odvetila, „prišli sme iba na pár dní.“ Pozrela sa na Georgea. „Mohli by sme si dať šálku čaju, čo povieš...?“

„Jasné,“ prikývla Eugenie. „Sadnite si, o chvíľu vám ho prinesiem.“

Všetci traja ju sledovali, ako mizne v dome, potom Annabelle zatvorila francúzske okno, aby ich nepočula. Keď pozrela na Aline, v očiach nemala ani štipku súcitu. „Vieš, prečo sme prišli, však?“

Aline šlo vyskočiť srdce z hrude a ťažko sa jej dýchalo. „Nič jej nepovedal a sľúbil mi, že nikdy ani nepovie,“ zahabkala.

„On vie, kto je Eugenie?“

Aline prikývla a priložila si zmrzačenú dlaň na búšiace srdce.

„Ako sa to dozvedel?“ Annabelle si sadla na okraj záhradnej lavičky vedľa Georgea. „Ty si mu to povedala?“

Aline pokrútila hlavou tak energicky, až dostala ľahký závrat. „Uvidel ju na moste a najprv si myslel, že si to ty,“ vytisla zo seba. „Poslal za ňou jedného zo svojich študentov, aby zistil, kto to je. Max z nej vytiahol dosť na to, aby si Henri zrátal dve a dve, a potom ma požiadal, aby som ju priviedla k nemu.“

„Bola si s nimi po celý čas?“

„Áno. Nič nepatričné neodznelo. Rozprávali sa o jej vysokoškolskom štipendiu a maľovaní, prezrel si jej doterajšie práce. Ale videla som, že ho veľmi zaujíma. Evidentne sú si podobní, ak vieš, čo si máš všímať.“

Annabellina bledá tvár bola ako vytesaná z mramoru. „A potom? Chodievala k nemu sama, však?“

„Nevedela som o tom,“ vyhŕkla Aline, „až do dneška. Ale nespomínala nič také, čo by mohlo byť dôvodom na obavy, a tak verím, že Henri dodržal svoj sľub.“

„Kedy si sa dozvedela, že žije?“

Aline mala pocit, akoby bola na výsluchu, a vrátili sa jej spomienky z čias, keď jej dom okupoval nepriateľ a život sa jej nenapraviteľne zmenil. Vtedy v sebe našla odvahu postaviť sa na odpor, a tak ju teraz musí nájsť znovu.

Zdvihla bradu a priamo sa pozrela Annabelle do očí. „Asi dva týždne po vašej svadbe prišiel list. Henri ležal v nemocnici a zotavoval sa zo zranení, ktoré utrpel v Belchite. Boli také vážne, že nemohol napísať skôr.“

Annabelle sklonila hlavu a ovisli jej plecia. „Kiežby si mi to bola povedala,“ šepla po chvíli. „Dnes by sme neboli v takej hlúpej situácii.“

George vstal, aby otvoril dvere Eugenie, ktorá držala v rukách tácňu s čajom. „Všetci ste takí vážni,“ prehodila veselo. „Dnes je krásne a konečne sme všetci spolu, tak sa, preboha, trochu radujte.“ Povzbudivo sa na nich usmiala a odbehla do domu po mlieko.

„Porozprávame sa neskôr,“ rozhodla Annabelle. „A chcem vedieť všetko, Aline. Bez lží a poloprávd.“

„Všetko som to robila z lásky,“ so slzami v očiach sa bránila Aline. „Tak ako vy pre Eugenie. Všetci by sme mali byť k sebe úprimní a nechať osud, nech on rozhodne, čo je pre nás najlepšie.“

„Ja rozhodnem, čo je pre moju rodinu najlepšie,“ rázne vyhlásil George.

Aline naňho smutne pozrela. Táto cesta do Paríža musela byť preňho veľmi ťažká, a ktovie, čo ich všetkých v budúcnosti ešte čaká. Mohla sa len modliť, aby Annabellina láska k manželovi bola dosť silná a vydržala aj prípadné stretnutie s Henrim – a o tom, že sa stretnú, sa absolútne nedalo pochybovať.

Eugenie sa pokúšala pochopiť, prečo sú všetci takí napätí a zachmúrení, keď by sa mali tešiť. Na rodičoch videla, že sa veľmi snažia ukázať, ako radi prišli na túto nečakanú návštevu, no akosi sa im to nedarilo. A teta Aline odrazu vyzerala oveľa krehkejšie a staršie.

Nalievala čaj, ponúkala keksy a ukradomky pozorovala otca. Bol to čudný pocit – vedieť, že nie je jej skutočným otcom, pretože bol vždy tým najmilším, najmilujúcejším rodičom, akého by si mohla želať. Z neho aj z matky však sálalo nezvyčajné napätie; lámala si hlavu, čo ich priviedlo takto neočakávane do Paríža. Dialo sa tu čosi, čo nechápala, no rozhodla sa, že sa na to nespýta priamo, ale radšej počká a uvidí, čo budú hovoriť.

Akoby sa všetci trochu upokojili, keď začala rapotať o škole a priateľke Ellie, a akú si dali námahu, aby vynovili Alininu malú záhradu. Len čo však spomenula Baska, všimla si, že matkine oči spozorneli.

„Tráviš s ním veľa času?“ naoko ľahostajne prehodila Annabelle.

„Chodievam k nemu každý deň po škole a niekedy aj cez víkend. Zväčša býva doma, ale tuším ho celkom bavia naše malé výlety do parku či do galérií.“

„Mala by si tráviť viac času so svojimi rovesníkmi,“ namietla Annabelle. „Čo tí študenti, s ktorými tu bývaš? Z tvojich listov som mala dojem, že je to veselá partia.“

„Fleur určite, ale s ňou priateľky nikdy nebudeme; a chalani zasa stále vysedávajú po baroch a balia dievčatá. Občas si niekam vyjdeme s Ellie, ale teraz chodí s Maxom a ja sa cítim trochu odstrčená. Radšej som s Baskom, on ma chápe a môže ma veľa naučiť.“

„Bola som sa pozrieť na jeho obrazy v Tateovej galérii. Sú naozaj nádherné, ale tie kresby zo španielskej občianskej vojny mnou dosť otriasli. Rozprával ti niekedy o svojej minulosti?“

Eugenie pokrútila hlavou. „Povedal, že nikto by sa nemal vracať do minulosti, pretože to prináša iba nešťastie a smutné spomienky. Zhovárame sa o prítomnosti a o umení.“

Uprela na rodičov vyrovnaný pohľad. „Ak ste merali takú dlhú cestu ohľadom môjho priateľstva s Baskom, tak sa nemáte čoho obávať. Je to dobrý človek a veľmi talentovaný umelec, ktorý sa zaujíma iba o moju prácu. Nedáva mi nijaké neslušné návrhy, ak vám ide o to. Nič na tom nie je.“

„To dúfam,“ sykla Annabelle a rázne položila šálku na tácňu.

„Raz som sa ho spýtala, či ste sa vy dvaja stretli, keď si tu pred rokmi bývala,“ Eugenie si pozorne všímala matkine reakcie; postrehla, ako sa jej zablyslo v očiach. „Odpovedal mi, že odvtedy uplynulo veľmi veľa času, že pamäť mu už neslúži ako kedysi a jeho životom prešlo veľa žien.“

„Aha.“ Annabelle sklopila hlavu a zašmátrala v kabelke po cigaretách. „Nuž, podľa mňa sa to dalo čakať. Umelci sú notorickí sukničkári a žijú bohémskym životom.“

„Vďaka, mami,“ sucho poznamenala Eugenie. „Budem to mať na pamäti.“

„Ty vieš, ako to myslím,“ prudko sa k nej obrátila matka.

Eugenie odhodlane pokračovala v rozhovore na túto tému, pretože ju to zaujímalo. „Takže ty si nespomínaš na maliara s tmavými vlasmi a modrými očami? Pochádza z baskického regiónu a, ako inak, do občianskej vojny v Španielsku sa prihlásil ako dobrovoľník.“

„Naozaj neviem, milá moja,“ Annabelle si zapálila cigaretu. „V umeleckých kruhoch som sa veľmi nepohybovala.“

„Ale bývala si tu,“ ticho namietla jej dcéra. „A Alinin dom bol vtedy plný maliarov, básnikov a hudobníkov – rovnako ako dnes. S Aline boli priatelia, často sem chodil. Určite si sa s ním stretla.“

„Už som povedala, že neviem,“ rázne vyhlásila Annabelle. „Panebože, Eugenie, z tých tvojich otázok ma rozbolela hlava.“

Eugenie pozorovala, ako matka nervózne odklepáva popol na nedávno vyčistené dlaždice a prstami bubnuje po operadle stoličky. Neušlo jej, že Aline je celá napätá a otec sa tvári veľmi odmerane. „Najlepšie bude, ak mi povieš skutočný dôvod, prečo ste prišli,“ stíšila hlas.

„Vidieť teba a Aline, samozrejme,“ až prirýchlo zareagovala Annabelle.

Eugenie bolo jasné, že klame, a pocítila sklamanie. „Ak si tak túžila vidieť Aline, prečo si ju ani raz neobjala a nepobozkala? Nepozdravila si ju, ba ani si sa neopýtala na jej zmrzačené ruky.“

„Samozrejme, rozprávala som sa s ňou,“ odsekla Annabelle. „Zdravili sme sa, keď si šla variť čaj.“

Eugenie sa zadívala na matku smutne aj sklamane. „Ale za nami dvoma ste neprišli, však nie?“

Annabelle sa jej nepozerala do očí, ďalej bubnovala prstami a fajčila.

„Myslím, že poznám skutočný dôvod,“ neľútostne pokračovala Eugenie.

„Tak už dosť, Eugenie,“ vybuchol George. „Mamu iba trápiš.“

„Prepáč, ocko, ale deje sa tu čosi, čo musím vedieť. Ak vy dvaja s mamou odmietate byť ku mne úprimní, tak je na mne, aby som žiadala vysvetlenie. A chcem počuť pravdu, ocko, tentoraz musím počuť pravdu.“ Jej matka blysla ustarosteným pohľadom na otca. Uvedomila si, že v tom musí pokračovať, kým ešte má odvahu. „Keď som sa doma balila na cestu, na povale som našla váš sobášny list a obrázok,“ začala.

Annabelle na ňu naľakane zízala ako vyplašený králik.

„Bol nádherný, no a keďže som podobné už videla, spoznala som štýl a uhádla, kto to maľoval.“

V záhrade nastalo hrobové ticho, tí traja zmeraveli v napätom očakávaní a strachu.

„Je Bask môj otec?“

„Ja som tvoj otec,“ zamrmlal George.

Srdce jej pretekalo láskou k nemu, keď videla, ako zatína zuby. „Áno,“ nežne ho chytila za ruku. „Si môj otec – ocko, ktorého zbožňujem, a muž, ktorému budem navždy vďačná za lásku a starostlivosť. Ale nebol si s mamou pri mojom počatí, však nie?“

George jej pevne stískal ruku. „Milujem tvoju matku viac ako svoj život,“ zachripel. „Keď som sa dozvedel, že ju v Belchite ranili a potom previezli do Paríža, hneď som bežal za ňou. Povedala mi, že je tehotná, a ja som, samozrejme, chcel pre ňu len to najlepšie.“ Upieral na ňu pevný pohľad modrých očí. „Od chvíle, čo si sa narodila, si však bola iba moje drahé dievčatko – a vždy aj zostaneš.“

„Och, ocko, je mi to veľmi ľúto. Muselo to byť pre teba strašné,“ vzlykajúc sa mu hodila okolo krku a jej slzy mu tiekli po líci. „Viem, že si to urobil preto, lebo ma ľúbiš a chcel si ma chrániť. Ale mali ste mi povedať pravdu hneď na začiatku.“

„Sprvu sme aj chceli,“ Annabelle sa od dojatia zadrhával hlas, „ale boli sme s Georgeom spolu šťastní a ty si bola náš malý zázrak. A keďže sme si mysleli, že Henri je mŕtvy, zdalo sa nám zbytočné vyhrabávať minulosť a dovoliť jej, aby zatienila našu budúcnosť.“

„Henri?“

„Henri-Pascal Baptiste. Alebo Bask.“

Eugenie si utrela slzy a zahľadela sa na všetkých troch. Aj keď boli rozrušení, zdalo sa, že sa im uľavilo, keď pravda konečne vyplávala na povrch. „Ako si sa s ním stretla?“

Annabelle zmäkla tvár a tak stíšila hlas, že Eugenie ju ledva počula. „Keď som vtedy prišla do Paríža, zastavila som sa na Pont Neuf. Minula som odbočku k Aline a cítila som sa trochu bezradná. Henri a jeho priateľ Etienne mi ponúkli pomoc a odviedli ma k Alininmu domu, keďže sa s ňou veľmi dobre poznali.“

Eugenie až teraz pochopila význam domu s výhľadom na most a Baskov zvyk stále sedieť pri okne. Určite jej matku veľmi miloval, keď po nej stále túži – a to by vysvetľovalo, prečo bol taký odhodlaný ju nájsť, keď ju zbadal na tom istom moste. Podoba medzi ňou a jej matkou bola častou konverzačnou témou.

Bez prerušovania počúvala, medzitým čo sa Annabelle držala s Georgeom za ruku a rozprávala o šťastných týždňoch v Paríži a neskoršej strastiplnej ceste do Španielska. Matka to opisovala tak farbisto, že Eugenie si vedela živo predstaviť to smrtonosné bombardovanie Belchite, a chápala už, prečo si všetci mysleli, že Henri tam zahynul.

„Krátko som bola v nemocnici v Španielsku a potom ma previezli sem na oddelenie intenzívnej starostlivosti. Caroline sa podarilo prísť za mnou na pár dní, ešte než dostala tú hroznú správu o svojom bratovi, a oddane pri mne stála aj Aline, samozrejme.“ Načiahla sa za Alininou rukou.

„Prepáč mi, že som bola k tebe taká nepríjemná, ale mala som strach a bola som nahnevaná, vôbec som sa nekontrolovala.“

Aline mykla plecom. „To sa dalo čakať. Ani jeden z nás to nemá ľahké.“

„Najmä ocko nie,“ pripomenula Eugenie.

George sa vystrel na stoličke. „Nemali sme pred tebou tajiť pravdu, teraz mi je to už jasné, a nech už sa rozhodneš akokoľvek, budeme stáť pri tebe.“ Blysol pohľadom na Annabelle a tá prikývla. „Vieš, že vždy budeš naša Eugenie, nikdy ťa neprestaneme ľúbiť.“

Hoci jej už minulo osemnásť a bola dospelá, Eugenie sa k nemu pritúlila a vôbec ju nezaujímalo, že kropí slzami jeho najlepšiu košeľu. „Aj ja ťa budem vždy ľúbiť,“ zavzlykala po chvíli. „A keďže nechcem, aby ste sa trápili, prestanem k nemu chodiť.“

„Nie, Eugenie,“ rázne ju od seba odtisol George. „Musíš urobiť to, čo pokladáš za správne, bez ohľadu na nás. On zrejme vie, kto si, a bolo by fér, keby si mu povedala, že aj ty vieš, kto je on.“ Nežne sa na ňu usmial a zastrčil jej prameň svetlých vlasov za ucho. „Napokon, Eugenie, o umení ťa môže naučiť oveľa viac než ja.“

„Tak sa nebudete hnevať, ak k nemu dnes večer zájdem? Viete, nejaký čas som tušila, kto je, a podľa mňa by sa mal dozvedieť, čo si o tom všetkom myslím.“

„Áno, len choď, Eugenie,“ prikývla Annabelle. „Počkáme tu na teba.“

Henri sedel ako zvyčajne pri okne, pohár s vínom na stolíku vedľa seba, v popolníku dymila cigareta. Dom bol tichý, mladí umelci navečer vyrazili za zábavou do mesta, a tak bol sám a trochu sa ľutoval. Chýbalo mu, že Eugenie k nemu popoludní neprišla ako obyčajne, ale sľúbila mu, že sa zastaví večer, ak bude hotová so záhradou. Pozrel na hodiny na kozubovej rímse. Bolo už dosť neskoro a pochyboval, že ešte príde.

V myšlienkach sa zatúlal k chvíľam, čo s ňou strávil, a k ich rozhovorom. Uvedomil si, že urobil chybu, keď v súvislosti s Annabelle spomenul Belchite. Šípil, že Eugenie sa dostala veľmi blízko k pravde – možno už na všetko prišla sama –, a bol zvedavý, čo si myslí o ňom ako svojom otcovi. Bude mu zazlievať, že nebol s ňou, keď rástla – hoci nevedel o jej existencii, až kým neprišla do Paríža? Dokáže pochopiť, prečo jej všetci klamali? A dokáže im v tom ušľachtilom malom srdiečku všetkým odpustiť?

Zhlboka si vzdychol a zdvihol pohár s vínom. Odpil si a v blikajúcom svetle pouličných lámp ospanlivo pozoroval dvojice mladých zaľúbencov korzujúce po moste. Všetko sa to stalo už tak dávno, no spomienky ostávali stále rovnako jasné.

Srdce mu poskočilo, keď sa na schodoch ozvali rýchle kroky. Napokon prišla. Položil pohár na stôl a obrátil sa s vozíkom čelom k dverám.

Eugenie bola zadychčaná, červená v tvári a vzrušená. Prešla cez izbu a chytila ho za ruky. „Majstre, musím vám niečo povedať,“ začala ticho.

Usmial sa na ňu a všimol si, že keď je vzrušená, jej oči majú takmer taký istý fialkový odtieň ako oči jej matky. „Čo sa stalo, Eugenie?“ vrúcne sa spýtal.

Sadla si na nízku taburetku, stále ho držala za ruky a hľadela mu do očí. „Už viem, kto ste,“ hlesla. „Voláte sa Henri-Pascal Baptiste – a ste môj otec.“

Uprene na ňu pozeral a srdce mu tak búšilo, že nevládal vydať ani hlások.

„Viem, čo sa stalo, a prečo ste nemohli byť so mnou,“ pokračovala, „a hoci je mi smutno z toho, koľko lží sa okolo toho povravelo, vôbec vám to nezazlievam, pretože to bolo z lásky.“

„Ó, moje drahé dieťatko,“ zamrmlal, pohladil ju po vlasoch a prešiel jej po líci chvejúcim sa prstom. „Veľmi som ti to chcel povedať, ale musel som dodržať sľub, ktorý som dal.“

„Uvedomila som si to pri našom rozhovore v oranžérii. Viete, vtedy som čakala, že mi niečo naznačíte, lebo ja som nemala odvahu spýtať sa vás na to priamo.“

„Potvrdilo sa ti to, keď som spomenul Belchite, však?“

Prikývla. „Preriekli ste sa priam freudovsky, ak to smiem tak nazvať,“ ironicky sa naňho usmiala. „No dnes som získala dôkaz, po ktorom som tak túžila.“ Neušlo jej, že nechápavo stiahol obrvy, a dodala: „Mama s ockom prišli do Paríža a všetko mi povedali.“

Prebehla ním vlna vzrušenia a šoku. „Tvoja matka je v Paríži?“

„Prišla, pretože som jej v listoch písala o vás a o vašej výstave v Londýne. Šla sa pozrieť na vaše obrazy – a okamžite pochopila, kto je ich autorom.“

Henri pokýval hlavou a spustil bradu na hruď, akoby sa hanbil za slzy tečúce mu z očí. „Na troch z nich zrejme spoznala Amélie. V deň, keď prišla do môjho ateliéru, tam tie obrazy boli.“

„Veľmi ste ju milovali, však?“

„Áno,“ preskočil mu hlas. „A stále ju milujem. Tvoja matka je výnimočná žena, nikdy som nestretol nijakú inú, čo by sa jej vyrovnala.“

„Ten obrázok, čo som našla... Bolo na ňom jasne vidieť, že je do jeho autora zaľúbená, a hoci viem, že ocka zbožňuje a je s ním šťastná, nikdy sa naňho takto nedívala.“

Henriho jej slová zarmútili, pretože sa utešoval nádejou, že Annabelle manžela miluje rovnako vášnivo ako kedysi jeho. Lenže ani on nemal také šťastie, a v istom zmysle to dokazovalo, aká silná a nepremožiteľná bola ich láska.

„Rád by som ti niečo ukázal,“ povedal. „Poď. Je to vedľa v izbe.“

Vyšiel s vozíkom na chodbu a zamieril do spálne. Z vrecka na veste vylovil malý kľúčik a vložil ho do zámky na skrinke. „To, čo ti chcem ukázať, som namaľoval v ten večer, keď som sa prvý raz stretol s tvojou matkou. Je to len nahodené a nevybrúsené v porovnaní s tým, čo robím dnes, ale podľa mňa ju budeš vidieť tak, ako som ju v ten deň videl ja.“

Keď roztvoril dvierka a zažal svetlo, počul Eugenie zhíknuť.

„Je nádherná, a taká mladá,“ s úžasom zašepkala, „a akoby sa na nás dívala.“

„Vtedy sme obaja boli mladí a verili sme, že budeme žiť večne,“ v hlase mu znel smútok. „Bola krásna a plná odhodlania presadiť sa a dosiahnuť, čo si zaumienila, a ja som bol zdravý, silný a pyšný sám na seba.“

Pozoroval Eugenie, ako si skúmavo prezerá matkin portrét. Nevládal ani pomyslieť na to, že Annabelle je v Paríži. Veľmi rád by ju znovu uvidel, kochal sa jej tvárou a hľadel do tých fialkových očí, ktoré mu kedysi tak počarili; rád by počul jej hlas a smiech, zaspomínal si na chvíle, čo spolu strávili, povypytoval sa jej na všetko, čo za celé tie roky zažila. Pohľad mu padol na deku zakrývajúcu jeho bezvládne nohy a všetok elán ho opustil, vrátil sa do reality.

„Nechcem, aby ma videla takéhoto,“ vyhlásil, zatvoril dvierka a otočil kľúčom v zámke. „Nech si ma radšej pamätá takého, aký som bol kedysi. Jej ľútosť by som nezniesol.“

„Ale ona je rozhodnutá prísť. Ako jej v tom môžem zabrániť?“

„Povedz jej, že nie som v Paríži. Povedz jej, že sa necítim dobre. Povedz jej, čo chceš, len ju, prosím ťa, nepriveď sem.“

„Tak dobre,“ zľahka mu položila ruku na plece. „No nie ste na ňu trošilinku zvedavý? Nenapadlo vám, že to ani pre ňu po všetkých tých rokoch nie je jednoduché? Že uvidíte, ako sa zmenila?“

Zúfalo túžil vidieť ju – aspoň raz sa pozrieť do tých nádherných očí, počuť ju a cítiť jej vôňu. Nedokázal sa však zmieriť s myšlienkou, že ho uvidí ako úbohého mrzáka.

„Sprav pár fotiek a dones mi ich, keď už bude preč,“ vyhlásil rázne a obrátil sa s vozíkom späť do ateliéru. Uvedomoval si, že zrejme sa správa ako blázon, no nemohol si pomôcť.

Zapálil si ďalšiu cigaretu a napil sa vína. „Budeš sem ďalej chodiť, aj keď vieš, že som tvoj otec?“

„Jasné.“ Sadla si oproti nemu, svetlo z pouličných lámp jej vrhalo na tvár tiene. „Chcem vás lepšie spoznať a naučiť sa od vás, čo len budem môcť. Ale musíte pochopiť, že Georgea veľmi ľúbim a vždy ho budem pokladať za svojho otca.“

„Mohli by sme byť priatelia, čo povieš?“

„Ó áno,“ šepla. „Veľmi dobrí priatelia, ktorí si rozumejú aj bez slov, milujú umenie a majú rovnaké záľuby. O to by som nechcela prísť ani za svet.“

„Myslíš si, že by si mohla zostať v Paríži a pokračovať v štúdiu aj druhý a tretí rok?“ spytoval sa dychtivo.

„Možno. Ešte je na to priskoro. Ale kým som tu, určite k vám budem chodiť každý deň.“ Pozrela na hodiny. „Musím už ísť, majstre...“ Krátko sa zasmiala. „Odteraz by som vás mala oslovovať inak. Ale ako?“

„Tatko Henri,“ odpovedal a usmial sa na ňu. „Budem na to hrdý a vôbec nemám strach, že by to mohlo uškodiť mojej reputácii.“ Jeho úsmev sa zmenil na úškrn. „Koniec koncov za minulé roky som si stihol dostatočne pokaziť povesť a ďalší škandál na tom zrejme už nič nezmení.“

Pobozkala ho na líce. „Ste výmyselník a máte také figliarske iskričky v očiach, že sa vôbec nečudujem ženám, čo vás zbožňujú. Dobrú noc, tatko Henri. Prídem znovu, keď sa rodičia vrátia do Anglicka.“

Henri počul, ako zbehla dolu schodmi, predné dvere sa zabuchli. Premiestnil sa s vozíkom k oknu a vyzrel von. Stála na nábreží, žiarivo sa naňho usmievala a veselo mu kývala.

Oči sa mu naplnili slzami, ale aj on jej zakýval a díval sa za ňou, kým nezmizla. Dostal od Eugenie druhú šancu a tentoraz ju nepremárni.

21

Počuli, ako sa za Eugenie zatvorili dvere, a ostali sedieť v skľučujúcom tichu. Annabelle neušiel utrápený výraz v Georgeových očiach – napriek tomu, že sa ho hrdinsky pokúšal skryť, keď sa díval na dcéru, ako sa ponáhľa za Henrim, ale nemohla nič robiť, len ho držať za ruku a v duchu sa modliť, aby všetci vyšli z tohto trýznenia bez úhony.

„Hádam pôjdem do vane, ak proti tomu nič nemáš, Aline,“ poznamenal. „Bol to dlhý, vyčerpávajúci deň a s Annabelle sa ešte potrebujete o všeličom pozhovárať.“

„O ničom takom, čo by si nemohol počuť, drahý,“ hlesla Annabelle. „Prosím ťa, neodchádzaj.“

„Isteže, to viem, ale som unavený a spotený. Vo vani si oddýchnem, a keď sa Eugenie vráti, mohli by sme si zájsť do Alininej obľúbenej reštaurácie na večeru.“

„Tá už neexistuje,“ ľútostivo pokrútila hlavou Aline, hovorila naschvál pomaly, aby jej francúzštine rozumel aj George. „Nemci ju používali ako muničný sklad a odbojári ju vyhodili do vzduchu. Ale hneď za rohom je malé bistro. Môžeme ísť tam.“

George pozrel na hodinky. „Viem, že tu zvyknete večerať neskoro, tak povedzme okolo deviatej, dobre?“

„Ešte vám musím pripraviť izbu, ale zatiaľ môžeš použiť Eugeniinu. Neskôr to s Annabelle vyriešime.“

Aline sa dívala, ako George vchádza dnu, a počkala, kým na schodišti nedozneli jeho ťažké kroky. Obrátila na Annabelle pokojný pohľad. „Pôjdeš Henriho navštíviť?“

„Chcela som,“ pripustila Annabelle, „ale Georgea by to veľmi ranilo, a to by som nezniesla. Už samotná cesta sem preňho bola dosť ťažká, hoci sa veľmi snažil nedať to najavo.“

„Videl niekedy ten obrázok od Henriho, čo si si schovala?“

Pokrútila hlavou. „Pochybujem, inak by sa o tom zmienil.“ Smutne sa na Aline usmiala. „George je čestný, úprimný muž, nezvykne uchovávať tajomstvá.“

„Ale to tvoje uchovať vedel.“

„Pretože ma miluje; a pretože od chvíle, ako sa Eugenie narodila, ju pokladá za svoju.“ Zapálila si cigaretu a sledovala, ako sa dym špirálovito vlní vo vlahom večernom vzduchu. „Ako sa Henrimu podarilo v Belchite prežiť, Aline?“

Aline sa plytko nadýchla. „Vravel, že hneď omdlel, a keď sa napokon prebral, bol v absolútnej tme. Nad sebou počul akési slabé zvuky a čoskoro pochopil, že je v pivnici, pochovaný pod horou trosiek. Tiež si uvedomil, že aj keď je vážne ranený, má neuveriteľné šťastie, pretože výbuch ho odhodil do kúta pivnice a mohol sa hýbať aj dýchať. Striedavo omdlieval a zas prichádzal k sebe, ani nevedel, čo sa s ním deje. Bola tam tma ako v hrobe a úplné ticho, veľmi sa bál, že ho nikto nenájde a napokon tam zomrie. A znovu bol osud k nemu milosrdný. Zostal mu vak, kde mal malú poľnú fľašu s vodou. Dávkoval si ju, kvapku po kvapke, a keď ho našli – oslepeného, ťažko raneného a dehydratovaného, fľaša bola prázdna. Neskôr sa dozvedel, že tam dolu strávil sedem dní a našli ho len preto, lebo nejakí užialení rodičia sa rozhodli vyhrabať spod rozvalín svoje mŕtve deti.“

„Panebože, to je strašné.“ Annabelle mala v očiach slzy. „Boli také maličké, niektoré ešte len bábätká. S Etiennom sme sa ich pokúšali vyhrabať, no neprežilo ani jedno, zdalo sa nám zbytočné pokračovať v hľadaní. A Henri bol stále nažive a čakal, že ho nájdeme.“

Aline jej položila ruku na plece. „Nemohli ste to tušiť,“ zamrmlala. „Vojna je krutá a je tragédia, že tie ženy a deti zahynuli, no aspoňže prežil Henri.“

„Ale vtedy už bolo príliš neskoro, bola som vydatá za Georgea.“ Annabelle si utrela slzy. „Nikdy to neoľutujem,“ vyhlásila rázne. „George je moja opora, môj priateľ a môj milenec – a ten najlepší otec, akého by si dieťa mohlo želať.“

„Škoda, že si už nemohla mať ďalšie deti,“ šepla Aline.

„Malo to tak byť, a hoci nám to nejaký čas trvalo, napokon sme sa s tým zmierili a všetku lásku sme venovali Eugenie.“ Kajúcne sa usmiala. „Možno sme ju rozmaznali, no zdá sa, že z nej vyrástla rozumná mladá žena s vlastnou hlavou.“

Aline obom naliala trochu vína z karafy, ktorú priniesla Eugenie pred odchodom z domu. „A ty? Si konečne spokojná, Annabelle?“

„Áno, som. Stále pracujem ako zdravotná sestra a už som si zvykla na tamojšie prostredie. Našla som si zopár dobrých priateľov, naučila som sa hrať golf – veľmi zle, musím sa priznať – a rada sedávam doma s Georgeom.“

Odpila si z tmavočerveného vína. „Z času na čas nás príde navštíviť Caroline, žije vo veľkom strešnom byte v New Yorku. S manželom majú dvoch vydarených synov, ktorí dostali mená po jej mŕtvych bratoch. Jej rodičia sú už dosť starí a odkedy sa Robert stiahol z politiky, uvažujú o tom, že sa presťahujú do Ameriky, aby boli bližšie k nej a vnukom.“

„Občas sa mi ozve Camille,“ prehodila Aline. „Moja sestra sa konečne postavila na vlastné nohy, no pochybujem, že sa niekedy vráti do Francúzska.“

„A ty, Aline? Za celé tie roky som sa z tvojich listov veľa nedozvedela – najmä nie počas vojny. Bolo to veľmi zlé?“

Aline sklopila oči na svoje ruky. „Obrali ma o moje mesto, môj dom a moju schopnosť maľovať. Musela som predať šperky, aby som nezomrela od hladu, ale aspoň som nemusela predávať svoje telo ako iné ženy. A prežila som. Čo dodať?“

Annabelle si všimla, že to tetu rozrušilo, a tak rýchlo zmenila tému. „Vravela si mi už, že Etienne zostal nažive, aj keď s poraneným bedrom a nohou. Stále tu žije? Alebo sa preslávil ako básnik či novinár a užíva si v Amerike?“

Aline na ňu uprela skrúšený pohľad. „Je mi to ľúto, Annabelle. Myslela som si, že to vieš. Zabili ho nacisti, keď sa pridal k odboju.“

Annabelle si dlaňou prikryla ústa, bol to pre ňu ďalší veľký šok. „Ako sa to stalo?“ vydýchla.

„Vojna sa už končila a Nemci utekali pred postupujúcimi spojencami. Odboju sa podarilo strhnúť drôty elektrického vedenia pri hlavnej základni nacistov v La Rochelle, likvidovali ich tanky a vojenské vozidlá, aby im zabránili v útokoch na Američanov, ktorých príchod očakávali každý deň.“

Aline si odpila z vína a zapálila si cigaretu, ruky sa jej chveli. „Nemcom sa podarilo postreliť jedného z jeho spolubojovníkov, a keď sa Etienne presvedčil, že kamarát je ešte nažive, šiel poňho. Zastrelili ho a toho muža, ktorého chcel zachrániť, odviedlo gestapo na výsluch.“

Annabelle prežívala nesmierne mučivú bolesť. Etienne padol ako hrdina pri pokuse o záchranu kamaráta – tak ako v Belchite zachránil ju. „Úbohý Etienne,“ triasol sa jej hlas. „Pamätám sa, ako sa chvastal a flirtoval s každým dievčaťom, čo sa okolo neho mihlo. Je to veľmi smutné.“

„Posmrtne mu udelili vojnový kríž,“ pokračovala Aline. „A ten muž, ktorého sa snažil zachrániť, nemal to šťastie, aby ho zastrelili. Gestapáci ho mučili. Vieš, bol dosť známym členom odboja – Nemci naňho poľovali, odkedy padol Paríž. Cez vojnu bol strojcom mnohých odvážnych, hrdinských činov a Nemcov pripravil o nespočetné množstvo zbraní, vojakov a techniky. Prezývali ho Bask.“

Annabelle mala pocit, akoby dostala úder päsťou. „Henri? Henri bol v odboji? Dobrý Bože, Aline, čo s ním spravili? Ako to, že prežil?“

„Prežil iba vďaka tomu, že postupujúci spojenci zaútočili na väznicu, kde ho držali, a spolu s ostatnými väzňami ho previezli do svojej poľnej nemocnice. O tom, čo zažil, nikdy nehovorí – tak ako nikto, čo vyviazol z rúk gestapa. Ani ti nemusím hovoriť, že odvtedy je odkázaný na invalidný vozík.“

„Ruky mu nezmrzačili. Stále môže maľovať.“

Aline prisvedčila a pozrela na svoje nemohúce prsty. „Nevedeli, že je maliar,“ vysvetlila, „inak by mu urobili to, čo ten sviniar urobil mne.“ Zhlboka sa nadýchla a s povzdychom zas vydýchla. „Tak či onak, všetci sme poznačení jazvami vojny. Nadišiel čas zabudnúť a vykročiť do svetlejšej, mierovej budúcnosti. Naša mládež vojnu nepoznala a ja sa modlím k Bohu, aby ju nikdy ani nespoznala.“

Annabelle bola v duchu pri mladíkoch, ktorých kedysi poznala a v Španielsku zahynuli; pri Etiennovi, ktorý sa zachoval tak statočne; a napokon pri Henrim, ktorý žil v ilegalite odboja a príšerne doplatil na svoju trúfalosť. „Musím ho vidieť, Aline,“ hlesla.

„Pravdaže musíš,“ súhlasila Aline. „Dozvie sa, že si tu, a veľmi by ho ranilo, keby ste sa nestretli. Kruh sa musí uzavrieť, Annabelle. A to nastane len vtedy, ak sa zmieriš s mužom, ktorého si kedysi vášnivo milovala.“

„Ale čo George? Ako mu to mám vysvetliť, aby som mu neublížila?“

„Iba vtedy mu ublížiš, ak dovolíš, aby ťa city zviedli zo správnej cesty – no myslím si, že to nie je pravdepodobné, však, Annabelle?“

„Máš pravdu, Aline. Budem k Georgeovi úprimná a poviem mu, že idem za Henrim – a aj prečo. Chvíľu ho to bude bolieť, ale nie tak dlho, aby to vážne ohrozilo naše manželstvo.“

Eugenie sa vrátila do Alininho domu, práve keď George vyšiel z kúpeľne. Pobozkal ju, tuho objal a spýtal sa jej, čo mieni v budúcnosti podniknúť.

„Ešte je privčas definitívne sa rozhodnúť,“ odpovedala. „Ale ak by to bolo možné, rada by som tu zostala aj ďalší rok. Paríž aj Londýn sú centrá umenia a bola by som hlúpa, keby som si takúto príležitosť nechala prekĺznuť pomedzi prsty.“

„A čo Henri?“ vyzvedal obozretne.

„Budem sa snažiť lepšie ho spoznať a vážiť si, že chce byť súčasťou môjho života. Časom by si sa s ním mohol stretnúť aj ty. Podľa mňa by ste si celkom dobre rozumeli.“

„Možno,“ zahundral. „Ale, ako vravíš, na trvalé rozhodnutia je privčas.“

„Rozhodla som sa, že zajtra ráno za ním zájdem,“ ozvala sa Annabelle a ihlicou si upevňovala na hlave klobúk. „Bolo by to odo mňa bezcitné, keby som to neurobila, najmä keď vie, že som v Paríži.“

„Obával sa, že to budeš mať v úmysle,“ nesúhlasne poznamenala Eugenie. „Pozri, je mi to ľúto, mami, ale on ťa už nechce vidieť.“

Annabelle to viditeľne šokovalo a sklamalo. „Ale prečo? Čoho sa bojí?“

„Nie je už taký ako kedysi a bojí sa s tebou stretnúť, pretože nechce, aby si ho ľutovala.“

„Viem, že je na vozíčku, aj ako sa mu to stalo,“ namietla Annabelle, ešte väčšmi odhodlaná ho vidieť. „Nemienim ho ľutovať, aj keď je to hrôza, čo mu spravili; jednoducho ho chcem znovu vidieť a čestne vyriešiť celú záležitosť. Očividne zostane súčasťou tvojho života, Eugenie, a myslím si, že sme všetci natoľko dospelí, aby sme to v pokoji zvládli.“

„Ale ako, keď ťa odmieta?“

„Jednoducho – prejdem po tom moste na druhý breh.“

Po takom stresujúcom dni sa večer niesol v napodiv príjemnej atmosfére, a len čo sa Eugenie uložila na pohovku v obývačke, Annabelle za sebou zavrela dvere spálne a vkĺzla do postele k Georgeovi.

„Viem, že posledných pár dní bolo pre teba utrpením, ale čoskoro sa to skončí a vrátime sa domov.“ Hladila mu hrudník a nosom sa mu obtierala o líce. „Milujme sa, George,“ zašepkala.

George obrátil na vankúši hlavu, v mesačnom svetle prenikajúcom cez okno videla, ako mu v očiach žiari láska k nej. A keď ju nežne pobozkal na pery a pritiahol si ju bližšie, pochopila, že on je ten muž, ktorého bude milovať do konca života.

Bolo včasné ráno a Henri dychtivo čakal pri okne v nádeji, že uvidí Eugenie ísť do školy. A zrazu sa zjavila, vyzerala úhľadne a sviežo v modrej sukni s bielou nadýchanou spodničkou, v bielom kardigáne a stužkou vo zvlnených vlasoch.

Na moste sa obrátila a zamávala mu, a keď jej odmával, poslala mu vzdušný bozk a rozbehla sa. Zasa príde neskoro do školy, pomyslel si pobavene, ale čoskoro sa bude musieť tohto zlozvyku zbaviť. Život umelca vôbec neznamená ponocovať, hýriť a všetko odkladať na poslednú chvíľu; je to o disciplíne a uchovaní jasnej mysle.

Odvrátil sa od okna a napil sa kávy s mliekom, čo mu pripravila gazdiná. Trochu už vychladla, ale bol na to zvyknutý, pretože pri práci často zabúdal piť. Kriticky sa zahľadel na portrét predavačky kvetov a potom zdvihol šálku do výšky, akoby ju zdravil.

„S vami som už skončil, madam, čoskoro už nebudete tróniť na schodoch Sacré-Cœur, ale v tých najprestížnejších galériách sveta. Félicitations!“

Zamieril s vozíkom k stolíku pri okne, aby si na oslavu doprial cigaru, a pritom ako vždy vrhol letmý pohľad na Pont Neuf. Srdce sa mu na okamih zastavilo a vzápätí sa šialene rozbúchalo. Na moste stála Annabelle, presne taká, akú si ju pamätal, vietor sa jej zľahka pohrával s vlasmi, jej štíhle telo si dosiaľ uchovalo mladistvú pružnosť; pohľadom blúdila po oknách a balkónoch jeho domu.

Cúvol s vozíkom dozadu, zľakol sa, že ho zbadá. Bola taká krásna – celým srdcom túžil pozrieť jej do očí a ubezpečiť sa, že je so svojím životom spokojná. Ale to nie je možné – nemôže pripustiť, aby ho videla v takomto stave.

Oprela sa o múrik a hľadela po prúde rieky ku katedrále Notre-Dame. Z diaľky na nej nebadal nijaké stopy rokov, čo uplynuli od ich posledného stretnutia, no uvedomoval si, že určite sa nájdu. Ako ju hltal pohľadom, zrýchlil sa mu dych, a keď si uvedomil, že z mosta odchádza, v mukách zastonal.

„Nechoď preč, láska moja. Zostaň ešte chvíľku.“

Naklonil sa dopredu, aby dovidel na ulicu pod sebou, no balkón bol pre jeho vozík príliš úzky a zavadzalo mu zábradlie. Kam mohla ísť?

Odpoveď prišla v podobe rázneho zaklopania na predné dvere. Pochytila ho panika, pokúšal sa s vozíkom dostať od okna k dverám, chcel zakričať na gazdinú, nech ju nepúšťa dnu. No gumeným kolesom vozíka vrazil do nohy stolíka, ten sa prevrátil a všetko popadalo na dlážku. „Nepúšťajte ju dnu,“ zdesene vykríkol. „Neopovážte sa otvoriť tie dvere.“

Mocoval sa s vozíkom medzi úlomkami porcelánu a skla, rozhádzanými knihami aj kresbami, pot mu tiekol po čele a po chrbte, celý sa triasol od strachu. Zdola sa ozvali hlasy, vzápätí začul ľahké kroky na schodoch. Ocitol sa v pasci.

Ledva si stihol zakryť zmrzačené nohy dekou, keď sa zjavila vo dverách. Bez slova na ňu civel, v jej prítomnosti stratil schopnosť myslieť aj hovoriť.

Annabelle sa rozbúchalo srdce, keď vošla do miestnosti a jediný pohľad jej prezradil, čo sa tu udialo. Henri v invalidnom vozíku pôsobil zmätene, bezvládne nohy mal čiastočne zakryté dekou, okolo neho sa váľali črepiny a predmety z prevrhnutého stolíka. Jasné modré oči mu však žiarili ako zamlada a napriek fúzom si udržal ten tmavý, priam magnetický šarm a svalnatý hrudník, aký si pamätala.

„Ahoj, Henri,“ vykročila k nemu. „Vraj si sa už zoznámil s našou dcérou.“

Zjavne mu robilo problém prehovoriť, pretože namáhavo preglgol, a keď vyslovil jej meno, zadrhával sa mu hlas. „Belle,“ zachripel. „Belle, tak dlho som na teba čakal... a teraz si tu, nemôžem tomu uveriť.“

Keď sa jej zahľadel do očí, pocítila staré známe chvenie v žalúdku a uvažovala, či ho cíti aj on.

„Tvoje oči mi vždy pripomínali divé fialky, čo som kedysi trhal na lúke,“ zamrmlal. „Stále si rovnako nádherná, Belle. Akoby sa zastavil čas.“

Zoči-voči jeho prenikavému pohľadu sa jej zrazu zmocnil nepríjemný pocit. „Ani ma nepozveš ďalej?“ ozvala sa vyčítavo.

„Ale áno, ale áno,“ šomral. „To tento potvorský vozík, narazil som s ním a všetko zhodil a...“

„To nič,“ upokojovala ho, „s tým si ľahko poradím.“

V rozpakoch očervenel, keď sa sklonila, aby vyslobodila kolesá vozíka. „S tou prekliatou vecou stále do niečoho narážam,“ hundral.

Postavila prevrátený stolík, poukladala naň všetko, čo tam patrilo, a sadla si oproti Henrimu. Vo svetle dopadajúcom cez okno si všimla vrásky okolo jeho očí a tiene jaziev pod zarastenou bradou; zabolelo ju srdce.

Vnímala jeho túžobný výraz, keď pohľadom hltal jej tvár, vlasy a ruky zložené v lone, a spomínala, ako kedysi cítila jeho prsty na pokožke a vo vlasoch, ako jemne sa perami dotýkal jej viečok a úst. Aj po toľkých rokoch ju neprestal priťahovať. Hneď si uvedomila, že je to nebezpečné.

„Eugenie vravela, že nechceš, aby som prišla,“ povedala rázne, aby potlačila prebudené city. „Nemohla by som odísť z Paríža bez toho, aby som ťa videla – nie po tom všetkom, čo medzi nami bolo.“

„Čas bol k tebe milosrdnejší než ku mne,“ utrúsil. „Ako vidíš, som uväznený v tejto prekliatej veci.“

„Aline mi porozprávala, čo sa ti stalo, Henri,“ hlesla, „a nevieš si predstaviť, aká som na teba hrdá.“ Preniesla pohľad z jeho tváre na ruky, ktorými zvieral rúčky vozíka. „Tvoje maľby sú nádherné, som veľmi rada, že si sa konečne dočkal uznania.“ Usmiala sa. „Vždy som vedela, že jedného dňa budeš slávny, a hoci mi je ľúto, že si si nenašiel inú lásku, zdá sa, že samota a pokoj ti pomáhajú sústrediť sa na tvorbu.“

Jej chválu odbil pokrčením pliec, ale nedokázal utajiť radostný záblesk v očiach.

Vzápätí sa Annabelle pokúsila odľahčiť ťaživú atmosféru. „Zašla som do Tateovej galérie a spoznala som Amélie. Stále je rovnako krásna a sexi, ako keď ti robila modelku?“

Nahlas sa zasmial. „Dnes je z nej hotová matróna, manželka bohatého farmára z juhu. Vidíme sa raz do roka, keď prídu na Vianoce do Paríža.“

Pousmiala sa. „No, vlastne som rada, že už nie je taká úchvatná – nebolo by to fér voči nám ostatným, nemám pravdu?“

„Ale ty si stále krásna, Belle. V mojich očiach nikdy neprestaneš byť tým dievčaťom z minulosti – presne ako Eugenie.“

„Mám vrásky na tvári a vo vlasoch strieborné nitky, a keď si vyberám šaty, musím myslieť na to, aby zakryli moje nedostatky. Ale som spokojná, Henri. George mi dáva viac, než som mohla dúfať.“

„Och, Belle,“ vzdychol a chytil ju za ruku. „Kiežby som ti to mohol povedať skôr... Kiežby sa všetko vyvinulo inak...“

Z jeho dotyku jej telom prebehla elektrina, a keď sa mu pozrela do očí, uvedomila si, že si musí dať veľký pozor na to, čo povie. „Dostali sme vzácny dar lásky a nepremárnili sme ho, Henri. Každý okamih sme prežili naplno, no teraz sa musíme postarať o Eugenie. Už nikdy sa nedozvieme, či by nám tá spaľujúca vášeň vydržala aj ďalšie roky, pretože osud to chcel inak. Ale môžeme si uchovať spomienky na to, čo sme kedysi mali. Nadišiel čas pochovať ich hlboko do našich sŕdc a tam ich nechať pomaly zmiznúť.“

„Ja nechcem, aby zmizli.“

„Musí to tak byť, Henri. V živote sa nikdy nesmieme obzerať dozadu, treba hľadieť do budúcnosti – na Eugenie, na všetky tie roky, čo ešte máme pred sebou. Kedysi som ťa milovala a kdesi v hĺbke mojej duše ťa budem milovať naveky. Ale je koniec, Henri.“

Prikývol, no horko-ťažko zadržiaval slzy. „Želám ti teda všetko najlepšie, moja drahá Belle. A sľubujem, že urobím, čo budem môcť, aby naša dcéra dosiahla úspech. A ona to dokáže, uvidíš. Má výnimočný talent.“

Annabelle si pomaly vyslobodila ruku z jeho dlane a vstala. Sklonila sa k nemu, na krátky okamih ho obklopila zadúšajúca vôňa jej parfumu, a keď sa mu jej pery zľahka pritisli na ústa, jej vlasy mu jemne pošteklili líce. „Zbohom, môj najdrahší Henri,“ šepla.

A zrazu bola preč, jej ľahké kroky doznievali na schodoch.

Henri nevidel cez slzy, keď s vozíkom zamieril k otvorenému oknu. Buchli predné dvere a vzápätí už svižne kráčala cez most k mužovi, čo na ňu čakal na druhom brehu. Pichlo ho pri srdci, keď ju George objal okolo pliec. Čosi si povedali, než sa stratili v labyrinte ulíc za mostom.

„Zbohom, moja drahá, najdrahšia Belle,“ zašepkal. „Môžeš ma tu nechať a žiť si po svojom, ale ja viem, že malý kúsoček tvojho srdca bude navždy patriť mne – a Parížu.“

|||

AUTORKINA POZNÁMKA

Nápad na Most lásky v Paríži sa zrodil, keď som prijala pozvanie francúzskeho vydavateľstva L’Archipel a navštívila som Paríž. Strávila som nádherný večer v reštaurácii so skupinou nadšencov a blogerov, a pretože bolo vonku príjemne, môj hostiteľ Jérôme Pescheux navrhol, či sa s manželom nechceme cestou do hotela prejsť popri Seine. Vo vodách Seiny, valiacich sa popod Pont Neuf, sa odrážali svetlá Paríža, a tak ako iné dvojice, aj my sme ruka v ruke kráčali po nábreží a vychutnávali si posledný večer v tomto najromantickejšom veľkomeste na svete. Na Pont Neuf sme zastali a ja som sa ponad ulicu vydláždenú mačacími hlavami zahľadela na rad vysokých, typicky francúzskych domov z pieskovca. Mali päť poschodí, balkóny s otvorenými francúzskymi oknami zdobilo zábradlie z tepaného železa, niekde za priesvitnými záclonami dráždivo prebleskovalo svetlo a pohyb. Ako spisovateľka a od prírody zvedavý človek som si začala predstavovať ľudí, čo žijú za tými oknami, a ako som tam tak stála, zbadala som muža sediaceho pri okne na treťom poschodí. Bol sám, šíril okolo seba auru smútku a uprene hľadel na most. Kto to je? Aký je jeho príbeh a prečo sa tak túžobne díva na Pont Neuf? A zrazu to prišlo a jeho príbeh predo mnou plynul tak rýchlo ako vody Seiny. Kým sme sa vrátili do hotela, príbeh som mala hotový, stačilo ho už len dať na papier. Niektoré nápady rýchlo prichádzajú aj odchádzajú, ale tento zostal a ja som vedela, že ho musím vyrozprávať – preňho.

POĎAKOVANIE

Rada by som sa poďakovala Jeanovi-Danielovi Belfondovi, Jérômovi Pescheuxovi a úžasnému tímu vydavateľstva L’Archipel za ich veľkodušnú pohostinnosť. Celé to bolo veľmi zábavné, no pobyt v Paríži bol, samozrejme, čerešničkou na torte! Takže vďaka vám všetkým, že ste mi poskytli príležitosť a inšpiráciu napísať Most lásky v Paríži. Moje poďakovanie patrí aj Kathryn Taussigovej, mojej editorke z Quercusu, s ktorou vždy veľmi rada spolupracujem. Nič z tohto by nebolo možné, keby som nemala finančnú podporu od svojej vynikajúcej agentky Teresy Chrisovej. Len dúfam, že vie, ako veľmi si vážim jej pomoc. V neposlednom rade chcem poďakovať svojmu manželovi Oliverovi, ktorý ma drží za ruku, varí mi kávu a celkovo ma udržuje pri zmysloch!

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PROLÓG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

AUTORKINA POZNÁMKA

POĎAKOVANIE