Odpadlíci z Pernu (1) - Moreta

I of Odpadlíci z Pernu

McCaffrey Ann

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

První kniha série Odpadlíci z Pernu.

Děj knihy se podle vnitřní chronologie odehrává během šestého Míjení.

MORETA

Paní pernských draků

ANNE  MCCAFFREY

PŘEDMLUVA

„Rukbat v souhvězdí Střelce je zlatá hvězda spektrální třídy G. Má pět planet, dva pásy asteroidů a jednu bludnou oběžnici, kterou k sobě přitáhla před nemnoha tisíciletími a přidržela si ji. Když se na třetí planetě Rukbatu usídlili lidé a dali jí jméno Pern, zpočátku onomu podivnému krvavě rudému nebeskému tělesu, kroužícímu kolem své adoptivní stálice po záhadně nepravidelné eliptické dráze, mnoho pozornosti nevěnovali. Po celé dvě generace nestála jasně svítící Krvavice kolonistům ani za zamyšlení - až do té doby, kdy se tento vesmírný poutník přikolébal své nevlastní sestře téměř na dosah. Za takto příznivých podmínek, když byl rušivý vliv ostatních planet minimální, snažila se životní forma obývající Krvavici překonat onu propast, která ji dělila od pohostinnější a ne tak rozžhavené planety. Tehdy se začala z pernské oblohy snášet Vlákna a ničila vše, čeho se dotkla. Prvotní ztráty, které kolonisté utržili, byly doslova otřesné. V průběhu následujícího dlouhého boje o přežití na planetě, sužované strašlivou hrozbou Vláken, došlo k tomu, že už tak řídké styky obyvatel Pernu s jejich mateřskou planetou ustaly docela.

Aby mohli úspěšně vzdorovat útokům vražedných Vláken (neboť transportní lodě, na kterých přiletěli na planetu, už dávno nebyly schopné letu a technické poznatky, na této panenské planetě nepotřebné, už stačili Perňané pozapomínat), vymysleli nejdůvtipnější z obyvatel Pernu plán, jehož realizace měla trvat celé věky. První fáze zahrnovala vypěstování vysoce specializovaných životních forem z těch druhů, které byly na planetě domovem. Ženy a muži s hluboce rozvinutými schopnostmi vcítění a telepatie se podrobovali výcviku, který jim umožnil užívat těchto neobyčejných zvířat a zároveň jejich rod chránit. „Draci” (pojmenovaní tak pro svou podobnost s bájeslovnými pozemskými živočichy) se vyznačovali dvěma nesmírně užitečnými vlastnostmi: dokázali se téměř okamžitě přemístit z jednoho místa na druhé a - po sežvýkání nerostu obsahujícího fosfiny - dokázali vychrlit hořící plyn. Protože draci uměli létat, byli schopni spalovat snášející se Vlákna ještě ve vzduchu a přitom sami unikat jejich smrtící hrozbě.

Dovést tyto potenciální kvality draků k plnému rozvoji zaměstnalo celé generace. Druhá fáze zamýšlené obrany proti smrtícím výtrusům ovšem trvala ještě déle, protože Vlákno, vesmírem putující bakteriální spora, vstřebávalo veškeré organické látky s bezohlednou žravostí, a jakmile se jednou ponořilo do hlíny, šířilo se a rozmnožovalo úděsnou rychlostí. Proto Perňané dlouho šlechtili symbionta s podobnými vlastnostmi, který by byl schopen parazitickému Vláknu vzdorovat, a výsledkem tohoto úsilí byl zvláštní druh ponrav, jimiž byla osazena úrodná půda na Jižním kontinentu. Smyslem původního plánu bylo, aby draci představovali viditelnou část obrany a spalovali Vlákna ještě před dopadem na zem, tedy chránili kolonisty, jejich obydlí a stáda. Symbiotické ponravy pak měly ochraňovat vegetaci tím, že budou pohlcovat všechna Vlákna, která by snad unikla dračímu ohni.

Autoři dvoufázového plánu ovšem nekalkulovali s žádnými zásadními planetárními změnami ani geologickými ději. Jižní kontinent, zjevně mnohem přitažlivější než drsnější severní pevnina, se ale ukázal být geologicky nestabilní a nakonec byla celá kolonie přinucena přesídlit na Sever a tam hledat útočiště před Vlákny v jeskyních, které vytvořila příroda v řetězci severních horstev.

Původní pevnost Fort, zvaná Fortská držba, zbudovaná na východní straně Velkého Západního pohoří, brzy přestala všem kolonistům stačit. Další osídlení se začalo budovat poněkud severněji, na břehu velkého jezera, příhodně položeného u útesu, v němž příroda vytvořila spoustu jeskyní. Ale po pár generacích byla přeplněna i Ruathská držba, jak se druhé sídlo jmenovalo.

Protože na východě opět začala vycházet Krvavice, rozhodli se obyvatelé Pernu budovat svá další obydlí ve východním pohoří, kde se nacházelo dostatek vhodných jeskyní. Žhavé ničivosti Vláken odolávala jen pevná skála a kov, kterého byl však na Pernu zoufalý nedostatek.

Okřídlení a ocasatí draci s plamenným dechem byli už vyšlechtěni do značné velikosti a jejich ustájení vyžadovalo mnohem víc prostoru, než jim mohly nabídnout stísněné držby v útesech. Ve věkovitých a jeskyněmi provrtaných kráterech dávno vyhaslých sopek, z nichž jedna se tyčila nad původním Fortem a druhá v Bendenském pohoří, však stačilo provést pouze menší úpravy a rázem se staly obyvatelnými. Velké zemní stroje, původně určené pro běžnou důlní činnost a nikoli prokopávání celých horských hřbetů, spotřebovaly ovšem při těchto pracích poslední zbytky pohonných hmot. Další držby a Weyry už bylo třeba hloubit ručně.

Draci a jezdci ve svých obydlích vysoko nad zemí a ostatní lidé v jeskynních držbách pokračovali v plnění svých odlišných poslání a obě tato společenství si vypěstovala návyky, jež přešly v závazné obyčeje a ty se postupně přetavily do tradic, které platily stejně bezvýhradně jako zákon.

Poté následovalo období celých dvou set oběhů planety Pern kolem jejího slunce, kdy byla Krvavice uvězněna na opačné straně své nepravidelné dráhy jako mrazem ztuhlý, osamělý zajatec. Na povrch Pernu se nesnášela žádná Vlákna. Obyvatelé planety pozapomněli na jejich pustošivé účinky, pustili se do pěstování obilí, vysazování sadů a pomysleli na to, že znovu zalesní svahy, sežehnuté kdysi Vlákny. Dokázali zapomenout i na to, že jim kdysi Krvavice hrozila úplnou záhubou. Potom se však Krvavice vrátila do sousedství Pernu a po padesát let skrápěla kypící planetu smrtícím deštěm Vláken. Perňané znovu děkovali svým předkům, nyní už mnoho generací vzdáleným, že dokázali vyšlechtit draky, kteří plamenným dechem spalovali snášející se Vlákna ještě ve vzduchu.

Během tohoto období se dočkali rozkvětu i drakeni, jak bylo nazýváno společenství draků a jejich jezdců. Osídlili další čtyři místa, přesně podle dávného plánu boje proti Vláknům.

S každou další úspěšně přeživší generací bledly vzpomínky na Zemi a ztrácel se význam domovské planety pro historii Pernu, až konečně skutečný původ Perňanů přešel do bájí a mýtů. I význam jižní polokoule - a ovšem také ponrav - upadal při vyčerpávajícím úsilí o vybudování nových sídel v zapomnění.

V době Šestého míjení Krvavice už se na Pernu vyvinul složitý sociálně-politicko-ekonomický systém, který měl přispět k účinnějšímu vzdorování neustále se vracejícímu nebezpečí. Všech šest Weyrů, jak se nazývala stará sopečná drakenská sídla, se zavázalo chránit Pern. Každý Weyr měl doslova pod ochrannými křídly vymezené území Severního kontinentu. Zbytek populace zase naopak dobrovolně Weyrům odváděl část své produkce, protože jezdci na dracích neměli ve svých skalnatých sídlech žádnou ornou půdu a navíc jim při chovu draků nezbýval čas na to, aby se mohli věnovat jiným úkolům, a to ani v období klidu, natož během Míjení, kdy museli chránit ostatní obyvatele planety.

Všude tam, kde se podařilo nalézt přírodní jeskyně, vznikala sídla, označovaná jako držby; některé držby byly pochopitelně rozsáhlejší a výhodněji položené než jiné. Udržet při útoku Vláken strachem šílené lidi pod kontrolou vyžadovalo vskutku silnou vůdčí osobnost, která musela rovněž zajistit moudrým hospodařením dostatek zásob na období, kdy se nedalo vypěstovat vůbec nic. A zcela zvláštní pozornost vyžadovalo udržet populaci držby v náležitém stavu, produktivní a zdravou, aby se mohla dál rozvíjet, až hrozba Vláken pomine.

Lidé s výjimečnými schopnostmi a nadáním ke zpracování kovů a tkanin, chovu zvířat a pěstování rostlin, rybaření a těžbě surovin vytvářeli při každé větší držbě cechovní Síně, podřízené podle profese vždy jedné Mistrovské síni příslušného cechu, kde se vyučovalo řemeslu a kde Mistři strážili dovednosti cechu a předávali je z jedné generace na druhou. Žádný Pán držby nesměl odmítnout předat výrobky cechovní Síně z jeho držby ostatním obyvatelům Pernu, protože cechy se těšily značné nezávislosti na své držbě. Každý Mistr cechovní Síně ovšem podléhal nejvyššímu Mistru svého cechu, který byl z řemeslníků vybírán volbou, aby bylo možno pověřit vedením cechu toho, kdo má náležité odborné i řídicí schopnosti. Každý Mistr cechovní Síně byl odpovědný za výrobky své Síně a za jejich nepředpojaté rozdělování, a to nikoli jen v rámci své držby, ale v rámci populace celé planety.

Pánům držeb i Mistrům cechů - a pochopitelně i dračím jezdcům, v nichž viděl při spadu Vláken spásu celý Pern - připadala jistá práva a privilegia.

Nejhlubší sociální změny se ovšem odehrály ve Weyrech, protože potřeby draků byly přednější než cokoli jiného. Co se draků týče, zlatí a zelení byly samice, bronzoví, hnědí a modří samci. Pouze zlaté dračice, dračí královny, byly plodné; zelené byly naopak záměrně udržovány ve sterilitě tím, že žvýkaly ohňovec, a to i proto, že díky sexuální náruživosti malých zelených dračic by muselo nutně docházet k přemnožení malých draků. Zelené však byly neocenitelné v boji proti Vláknům, protože byly nejagilnější, nebojácné a agresivní. Cena za plodnost se však zdála příliš vysoká, a tak jezdci (převážně jezdkyně) na dračích královnách byli vyzbrojeni vrhačem plamene, kterým ve vzduchu Vlákna spalovali. Modří samci byli o něco statnější svých menších sester, zatímco hnědáci a bronzáci představovali v dlouhých, úporných bitvách proti padajícím Vláknům rozhodující sílu. Veliké zlaté královny, plně způsobilé udržovat dračí rod, teoreticky mohl oplodnit kterýkoli drak, který byl schopen královnu dohonit při jejím vyčerpávajícím zásnubním letu. Obecně řečeno se této cti dostávalo jenom bronzákům. Proto také jezdec bronzového draka, který nalétl na starší královnu toho kterého Weyru, se stal vůdcem svého Weyru a měl pod svým velením bojové letky Weyru v průběhu Míjení i po něm, zatímco weyreninou starostí bylo zajistit obživu pro draky a pečovat o ně, udržovat v pořádku Weyr a starat se o jeho obyvatele. Silná, schopná první weyrena byla pro přežití Weyru stejně nezbytná jako draci pro přežití Pernu. Padala na ni i odpovědnost za zásobování Weyru, výchovu dětí, které v něm vyrůstaly, vyhledávání vhodných kandidátů z držeb i cechovních Síní a jejich příprava na vytvoření dvojic s nově vylíhlými draky. Ženy i muži, kteří náleželi k některému z Weyrů, zaujímali privilegované postavení a také život ve Weyru byl obecně vzato o něco snazší, proto lidé z držeb i Síní řemeslnických cechů byli náramně hrdí na to, když drakeni při Pouti vybrali jejich děti jako kandidáty zasvěcení s drakem, a vychloubali se nejvýznačnějšími příslušníky svých rodů, kteří měli tu čest být jezdcem na drakovi.

Náš příběh začíná v době, kdy se pomalu končí Šesté míjení Krvavice, nějakých čtrnáct set oběhů poté, co lidé prvně vstoupili na povrch Pernu…

KAPITOLA I

Fortský Weyr, současné Míjení, 3.10.43-1541,

a Ruathská držba

„Sh’gall je někde venku v záležitostech Weyru,” vysvětlovala Moreta už potřetí a začala si svlékat tuniku, pokrytou skvrnami od potu a oleje, aby dala Nesso na srozuměnou, že má zmizet.

„Záležitostí Weyru pro něho bylo to, že tě měl doprovázet do Ruathy na Slavnosti nepadání.” I když byla Nesso v nejlepší náladě, mluvila protivným ukňouraným hlasem. Teď ovšem byla jako představená Fortského Weyru na výsost dotčená a rozhořčená domnělým ponížením své weyreny, takže jí hlas skřípěl, jako by Moretě někdo u ucha řezal kost.

„Mluvil s Alessanem včera. A Slavnosti nepadání nejsou zrovna nejvhodnější příležitostí k rokování o vážných záležitostech.” Moreta vstala, aby ukončila tuhle rozmluvu, do které se vlastně ani nechtěla nechat zatáhnout, protože byla z těch, které by jinak pokračovaly tak dlouho, dokud by Nesso dokázala vytahovat na světlo nejrůznější stížnosti na Sh’galla, ať už reálné nebo smyšlené. Nesnášenlivost těch dvou byla vzájemná a často stavěla Moretu do pozice, kdy je musela usmiřovat anebo vysvětlovat, co si jeden o druhém myslí a proč. Sh’galla změnit nemohla, ale zároveň se nedokázala rozhodnout k tomu, aby Nesso z její funkce odvolala, protože - bez ohledu na všechny její chyby - to byla žena velmi pracovitá a pro plnění povinností představené Weyru měla vynikající schopnosti. „Musím se vykoupat, Nesso, jinak se do Ruathy dostanu s neomluvitelným zpožděním. Vím, že jsi všem, kteří tady zůstávají, přichystala dobré jídlo. K’lonovi je teď líp, protože mu konečně ta horečka polevila. Berchar už na něho dá pozor. Jen ho nech pěkně na pokoji.”

Moreta upřela na Nesso varovný pohled, aby svému příkazu dala váhu. Nesso měla ve zvyku být příliš dotěrná a velmi ochotně „přebírala” Moretino místo, kdykoli byla weyrena pryč, pokud jí to výslovně nezakázala.

„A teď už zmiz, Nesso. Máš dost co dělat a já už se nemůžu dočkat, až budu zase čistá.” Moreta doprovodila svoje slova úsměvem, ale zároveň ji zlehka strkala směrem k východu ze své ložnice.

„Sh’gall měl letět s tebou. To tedy měl,” mumlala ta nezdolatelná ženská, když jí Moreta přidržela stranou závěs se svěžím barevným vzorem. Nesso přestala vůdce Weyru proklínat teprve tehdy, když se přiblížila ke spící zlaté královně.

Orlith, obtěžkaná vejci, podřimovala a ani nevnímala, že kolem ní žena prochází. Zlatá královna se uvelebila na kamenném loži tak, aby si nesetřela jemný blýskavý povlak oleje, který jí Moreta vetřela do kůže, když ji ráno připravovala k výlet na ruathské Slavnosti nepadání. Moreta si už před chvílí šla dopřát koupel, kterou nutně potřebovala, vtom ji ale zavolali, aby se podívala na K’lona, takže přišla pozdě i na pravidelné potlachání se starou weyrenou, při kterém se vždycky přesvědčila, že Leri má všechno, co může na celý den potřebovat. Od Nesso by Leri nepřijala sebemenší službičku.

Rozhovoru s Nesso nebylo možné se vyhnout. Představená „zaslechla”, že Sh’gall se s Moretou „vybavoval”, což nakonec vedlo k tomu, že se vůdce Weyru znenadání sebral a zmizel, oblečený v letecké kombinéze namísto ve slavnostním rouchu, které měl připraveno na Slavnosti nepadání. Nesso se taky potřebovala ujistit, že K’lon neumře z té nakažlivé horečky, která se po Weyru tak rychle šíří, a ke všemu je už za tři dny čeká spad Vláken.

Moreta ze sebe strhla šaty. Už dávno měla být na Slavnostech nepadání, aby si odbyla obligátní zdvořilosti dřív, než začnou startovat dostihy.

„Orlith?” zavolal Moreta potichu a soustředila se na to, aby v mysli zformulovala jemnou pobídku k tomu, aby se královna probudila. Ospalá odezva její královny jako vždycky v Moretě zahladila nepříjemné vzpomínky na mrzutosti s Nesso. „Probuď se, ty moje zlatá krásko! Brzy odlétáme na Slavnosti nepadání na Ruathu.”

Svítí na Ruathě ještě slunce? ptala se Orlith dychtivě.

„Mělo by. T’ral se ráno díval, jaké bude počasí,” řekla Moreta a otevírala svou truhlu se šaty. Nová róba ležela nahoře, samý sklad a záhyb, měkká zlatě hnědá látka přesně té barvy, která zvýrazní barvu Moretiných očí. „Víš přece, jak je T’ralův cit pro počasí spolehlivý.”

Královna spokojeně zamručela a Moreta ještě slyšela, jak se protahuje a otáčí.

„Neměla by ses teď tolik převalovat,” řekla Moreta vlídně.

Vždyť vím. Nesmím si setřít ten lesk z kůže. Orlith promlouvala ke své jezdkyni trpělivě a chápavě. Než doletíme na Ruathu, zůstanu docela čistá. A pak se budu vyhřívat na sluníčku. Když mi bude horko, tak si zaplavu v Ruathském jezeře.

„Bude to moudré, když máš co nevidět začít se snůškou, má milá? To jezero je studené jako mezimezí.” Moreta se zachvěla, když si vzpomněla na tu studenou vodu stékající z ledovcových polí.

Nic není studenějšího než mezimezí, to přece víš, prohlásila Orlith zcela rezolutně.

Moreta vyložila své krásné slavnostní oblečení na lůžko a pospíchala do koupelny. Nabrala hrst sladkého písku a přehodila nohy přes okraj vyvýšeného bazénku; z vodní hladiny stoupala lehká pára. Stála po pás ve vodě a drhla tělo pískem, dokud neucítila, že jí v kůži začíná jemně píchat. Na okamžik se ponořila, pak vystrčila z vody jenom hlavu a tak dlouho si ji polévala, dokud se jí krátké vlasy volně nerozplynuly po hlavě. Pak se odstrčila k okraji bazénku, nabrala druhou hrst písku a vtírala si ho do vlasů a pokožky na hlavě.

Dáváš si s tím umýváním načas, i když máme naspěch, poznamenala Orlith, která už se dočista probrala a začala být trošku netrpělivá.

„Já si nemůžu dopřát tolik času, kolik bych chtěla, protože je ho potřeba mnohem víc na to, abych vykoupala a naolejovala tebe.”

Tohle říkáš vždycky.

„Ty taky.”

Častovaly se vzájemnými výčitkami z lásky a s porozuměním. Královna byla zasvěcena se svou jezdkyní už skoro dvacet oběhů, i když se vedoucím párem ve Fortském Weyru staly teprve nedávno, minulou zimu, když Leriina královna Holth už nevzlétla k zásnubnímu letu.

Moreta si naposled vodou opláchla hlavu a potom si prsty pročísla nakrátko ostříhané vlasy, aby se na nich zformovaly přirozené vlny. Při spadu Vláken se v bojovém oděvu a s koženou kuklou na hlavě potila v dlouhých vlasech tak, že ty dlouhé blondaté kadeře, kterými se jako držebnické děvče tolik pyšnila, musely padnout pod nůžkami. Jakmile tohle Míjení skončí, nechá si zase narůst dlouhé vlasy!

Jakmile tohle Míjení skončí… Moreta se překvapeně zarazila uprostřed pohybu, kterým si přes hlavu přetahovala čistou spodní tuniku. No ano, ještě osm oběhů a tohle Míjení skončí. Ne, jen sedm, když by se nepočítal tenhle oběh, ze kterého už je čtvrtina pryč. Moreta přísně opravila svoje optimistické počty. Z tohoto oběhu zatím uběhlo sotva sedmdesát dní. Tedy osm oběhů. Po osmi obězích už ona, Moreta, nebude muset dál létat s Orlith proti Vláknům. Krvavice bude míjet Pern příliš daleko na to, aby dštila na ztýranou planetu ničivá parazitická Vlákna. Drakeni nebudou muset létat, protože oblohu nebudou hyzdit žádná Vlákna.

Jestlipak Vlákna prostě přestanou padat tak znenadání, jako když skončí letní bouřka? říkala si Moreta a nazouvala si měkké hnědé boty. Anebo se budou vytrácet pomalu jako zimní déšť?

Zrovna teď by jim nějaký déšť přišel vhod. Sníh by byl ještě lepší. Nebo spíše pořádný mráz. Mráz byl odjakživa cenným spojencem Weyru.

Vklouzla do nové róby a přihladila si ji na poněkud příliš širokých ramenou a přes prsa, spíše tuhá než velká, také přes štíhlý pas a přes zadek, zploštělý od dlouhých hodin prosezených na dračím hřbetě. Široká róba skryje svalnatá stehna, za která se někdy zastyděla, která ovšem byla rovněž důsledkem dvaceti oběhů prolétaných na drakovi a byla spolehlivým poznávacím znamením jezdkyně na královně.

Byla by ráda, kdyby byl Sh’gall svolil a letěl na Ruathu s ní. S novým Pánem na Ruathské držbě, s Alessanem, se prakticky neznala. Matně si vybavovala, že je to mladý muž s dlouhýma nohama a světle zelenýma očima, které podivně kontrastují s jeho tmavou pletí a chundelatými černými vlasy. Vždycky stával naprosto korektně za starým Pánem držby, tedy svým otcem. Pán Leef býval přísný a patřil k těm držebníkům, od nichž mohl Weyr očekávat důsledné splnění všech tradičních povinností a dodávku desátků do posledního zrnka; byl to muž takového ražení, jakého bylo potřeba mít z hledisek Weyru i celého Pernu v čele držby, aby prosperovala. Nadto Ruatha horlivě dodržovala všechny tradice a mnoho žen a mužů z jejich panského rodu zasvětilo dračí královny a bronzové draky.

Žádný z mnoha synů, které Pán Leef zplodil, nevěděl předem, kdo z nich bude jmenován jeho nástupcem. Pán Leef je držel všechny pevně v hrsti, aby předešel nějakým rozmíškám mezi nimi. Bez ohledu na padající Vlákna a ostatní nebezpečí, která se při tomto Míjení objevila, si Pán Leef umanul, že v údolích přiléhajících k Ruathě vybuduje několik nových usedlostí, aby se tam nastěhovali i s rodinami ti z jeho synů, kteří si to nejvíc zaslouží. Takováto expanze byla jen jedním z mnoha plánů, jak zachovat v držbě pořádek. Pán Leef předvídavě plánoval už to, co bude potřebné na konci Míjení, stejně jako kroky, které měly řádně zajistit jeho následnictví. Moreta nemohla takové prozíravosti nic vytknout, i když Sh’gall, podobně jako další drakeni, se o tuhle nenápadnou populační expanzi držeb začal dost zajímat. Udržet obdělanou půdu Pernu po celé Míjení čistou, bez Vláken, znamenalo pro šest Weyrů s třiadvaceti stovkami draků pořádně tvrdou dřinu. Už se mluvilo o tom, že bude během Mezidobí potřeba vyhledat místo pro další Weyr. To ovšem nebude její problém.

Moreta si pověsila na šíji zlatý pásek se zelenými drahokamy a na zápěstí si navlékla těžké náramky. Ten světlooký muž, to musí být Alessan. Na konci spadu ho často vídala s četami mužů, ozbrojených vrhači plamene. I když se vždycky choval zdrženlivě a korektně, přesto byla Alessanova přítomnost zřetelně patrná. Za nic na světě si Moreta nedokázala tak přesně vybavit žádného z ostatních devíti synů, ačkoli se zdálo, že všichni zdědili spíše silné, strohé rysy svého otce než podobu svých různých matek.

Dnes se konají první Alessanovy Slavnosti nepadání poté, co konkláve Pánů držeb schválilo jeho nástupnictví do ruathského léna, s platností od počátku tohoto oběhu. Takové klidné dny, kdy nepadají žádná Vlákna a ještě je navíc krásné počasí, se nepřicházejí příliš často.

„Protože se pořádají dvoje Slavnosti nepadání, měl bych být na těch istanských,” řekl jí Sh’gall ráno. „Už jsem o tom říkal Alessanovi včera a nezdálo se, že by ho to mrzelo.” Sh’gall si opovržlivě odfrkl. „Posbíral tam všechnu lůzu, aby se zúčastnila těch jeho dostihů, které tě tak zajímají.” Sh’gall naprosto neschvaloval Moretinu nezřízenou zálibu v dostizích běhounů; v těch řídkých případech, kdy se společně účastnili Slavností nepadání poté, co na Orlith při zásnubním letu nalétl jeho Kadith, doslova její nadšení pro tento sport dusil. „Radši se potěším ze slunce a jídla z mořských úlovků. Pán Fitatric vždycky pořádá vynikající hostinu. Můžu jen doufat, že tobě se na Ruathě povede zrovna tak dobře.”

„Nikdy jsem v ruathské pohostinnosti nenašla nejmenší nedostatek.” Cosi ve způsobu Sh’gallovy řeči ji přimělo tu držbu bránit. Sh’gall se těšil úctě Pána Leefa, nikoli však nového mladého Pána Ruathy. Moreta ovšem dosti často nemohla souhlasit s ukvapenými Sh’gallovymi názory, a tak raději čekala, že si mínění o Alessanovi utvoří sama.

„Mimo to jsem Pánu Ratoshiganovi slíbil, že ho na Istu zavezu. Ten nemá nejmenší zájem letět na Ruathu. Chce se podívat na to nové zvíře, které mají na Istě ukazovat.”

„Cože?”

„Myslel jsem, že jsi o tom už slyšela.” Sh’gall to říkal tak, jako by chtěl naznačit, že by měla vědět, o čem mluví. „Námořníci z Igenské mořské držby našli to zvíře na moři, vydané napospas Velkému proudu, jak sedí na plovoucím kmeni. Nikdy nic takového neviděli, tak je vzali ukázat Mistru Chovateli do Keroonu.”

Vida, domyslela si Moreta, proto jsem zřejmě o té věci měla vědět Proč si ale Sh’gall myslí, že ona ví o každé maličkosti, která se přihodí na její rodné držbě, to vůbec nechápala. Už deset dlouhých oběhů byla pevně a definitivně oddána Fortskému Weyru.

„Slyšel jsem, že je to nějaký druh kočky,” dodal Sh’gall. „Nejspíš něco, co naši předkové zapomněli na Jižním kontinentu. Dost divoké zvíře. Asi bylo moudřejší nechat je tam.”

„Když pomyslím, jak jsme zaplaveni tunelovými hady, tak by zuřivá a hladová kočka nemusela být na škodu. Psovci nejsou dost rychlí.” Její poznámka Sh’galla otrávila, a tak ji proklál jedním ze svých temných, dvojznačných pohledů a vypařil se z jejího weyru. Jeho nečekaná reakce Moretu rozzlobila. Znovu, jako už častokrát, si z celého srdce přála, aby Sh’gallův Kadith nenalétl na Orlith i podruhé. Pak se přísně napomenula, že starý L’mal považoval Sh’galia za jednoho z nejschopnějších velitelů letek. Dokud neskončí Míjení, potřebuje Fortský Weyr mít v čele toho nejlepšího velitele letky. Všichni počítali s tím, že se L’mal dočká konce Míjení, a tak jeho nenadálá nemoc a smrt pro všechny znamenala velkou ztrátu. Moreta vždycky měla L’mala ráda a Leri si ho jako svého druha nesmírně vážila. Sh’gall byl tehdy ještě mladý, připomněla si Moreta, a převzal vůdcovství Weyru v těžkých časech; navíc trpěl tím, že ho všichni srovnávali se starším a zkušeným L’malem. Časem by se Sh’gall mohl naučit i toleranci a pochopení druhých. Zatím to byla pořád Moreta, která musela tyto dvě vlastnosti vyčerpávat do dna, aby vůbec jeho učednickou dobu přežila ve zdraví.

Moreta zvedla kožešinovou pláštěnku, přehodila si ji přes ramena a při tom jí sklouzly náramky ze zápěstí k loktům. Dostala je darem od starého Pána Leefa za to, že se jí podařilo spálit Vlákno - a natolik zblízka, že to bylo pro Orlith hodně bezpečné - ohrožující hýčkané ovocné stromy starého Pána. Díky několika odvážným Orlithiným manévrům se jí podařilo sežehnout smrtícího parazita svým vrhačem plamene na neškodný prach. Byla tehdy velmi mladá, zrovna ji přesunuli z Isty do Fortského Weyru a prahla po tom, aby před novými lidmi ukázala, jak je Orlith ostrá a chytrá. Dnes už by takové riziko nepodstoupila, a to nejen kvůli vzpomínce na to, jak byl L’mal, tehdejší vůdce Weyru, vzteky bez sebe, když jí dával kázání kvůli její zbrklosti. Ani Leefův dárek nedokázal zahladit tu potupu ani ulevit jejímu svědomí, ale pravda je, že náramky vypadaly s touhle novou róbou znamenitě.

Poletíme vůbec na ty Slavnosti nepadání? ptala se Orlith toužebně.

„Ano, to se rozumí, že letíme,” opáčila Moreta a potřásla hlavou, aby z ní vyhnala všechny nepříjemné vzpomínky.

I ona si dnes užije pěkných Slavností nepadání, protože Ruathská držba bude celá veselá a rozzářená, oživená mladými přáteli Pána Alessana. Sh’gall se horšil, že jsou tam pořád zabraní jen do svých úspěchů a že musel Alessanovi připomenout, že Vlákna nepřinášejí nikomu radost a že se jako Pán držby musí zabývat především svými povinnostmi a teprve potom se účastnit radovánek.

„Možná i proto se Sh’gall rozhodl odletět raději na Istu… a vzít s sebou Pána Ratoshigana,” povídala Moreta své Orlith už v chůzi.

On i Kadith jsou víc než dobře zaměstnaní, pravila Orlith spokojeně, když se sunula za svou jezdkyní k východu z weyru.

Na římse před weyrem se Orlith zastavila a rozhlédla se po fortském Žlebu. Slunci vystavené kamenné římsy, obvykle obsazené vyhřívajícími se draky, byly dnes většinou prázdné.

To jsou všichni pryč? zeptala se Orlith překvapeně a natahovala krk, aby dohlédla na zastíněné římsy na západní straně Žlebu.

„Když máme dvoje Slavností nepadání? No to se rozumí. Doufám, že nepřiletíme moc pozdě, kvůli dostihům.”

Orlith zamrkala svým obrovským mnohofasetovým okem. Ty a tvoje dostihy.

„Tobě se líbí zrovna tak jako mně a obyčejně máš z ohňovcových spališť mnohem lepší výhled. Tak mě nerozčiluj. Je zábava se na ně dívat, ale jezdím přece jenom na tobě.”

Orlith, uchlácholená škádlivým konejšením své jezdkyně, nastavila přední pazouru, aby Moreta mohla vylézt na své místo mezi poslední dva výstupky krčního hřebene nad dračími rameny. Moreta si upravila sukně a přitáhla si k tělu kožešinovou pláštěnku. Ve skutečnosti ji nemohlo před strašlivým absolutním mrazem mezimezí uchránit vůbec nic, ale přechod mezimezím trval jen několik okamžiků, takže to dokázal vydržet každý.

Orlith skočila z římsy. Přestože byla gravidní, naprosto nepatřila k lenošným drakům, aby prostě jenom spadla do prostoru pod římsou, aniž by vůbec mávla křídly. Stará královna Holth jim zatroubila na rozloučenou; strážný drak roztáhl křídla a ukryl tak před jejich pohledem Hvězdné kameny na vrcholku. Když mu Moreta zamávala v odpověď, strážný jezdec upažil a zasalutoval.

Orlith při průletu podél delší strany Žlebu zachytila do křídel vítr, který protahoval celým Weyrem, situovaným v kráteru dávno vyhaslého vulkánu. Kdysi před mnoha oběhy se při sesuvu půdy zřítila část celého horského hřebene, odnesla to i jihozápadní stěna kráteru a došlo i k částečnému zavalení jezera. Kameníci vyčistili jezero a upravili okraje průrvy ve stěně kráteru, ale pro záchranu ztracených jeskyní a weyrů anebo pro obnovení souměrností Žlebu se mnoho udělat nedalo.

„Obhlížíš svůj Weyr, ó královno?” zeptala se Moreta, která si vychutnávala spolu s Orlith lenošivé plachtění Weyrem.

Z výšky je vidět mnoho detailů v potřebném měřítku. Všechno je v pořádku.

Moretě se vytratil ze rtů úsměv a musela se pořadně chytit úponů leteckého postroje. Orlith ji neustále překvapovala podobnými utrušovanými poznámkami. Když Moreta naopak potřebovala poradit, Orlith jí klidně odpověděla, že nerozumí žádnému jinému jezdci než Moretě. S královnou se dalo počítat, pokud šlo o obecné záležitosti Weyru, o morálku bojových letek nebo o informace týkající se Kaditha, tedy draka vůdce Weyru. Pokud šlo o Sh’galla, nebyla Orlith příliš sdílná. Jenomže po dvaceti obězích, po které trvalo jejich symbiotické partnerství, už se Moreta naučila dešifrovat projevy nestrannosti nebo vytáčky své dračice stejně dobře jako její upřímné poznámky. Být jezdkyní na královně není nikdy snadné. A jak Leri nejednou Moretě připomínala, být první weyrenou, jezdkyní na starší královně Weyru, v sobě zahrnuje jak radosti, tak zlosti. A tak člověku nezbývá, než brát to dobré i to špatné a sem tam si popřát kapku felysové šťávy.

Moreta si představila podobu spališť ohňovce na Ruathě, zřetelný vzor tamních ohňových žlabů, signálních ohňů a východní strážní pevnůstky.

Odnes nás na Ruathu, řekla své Orlith a zaťala zuby v očekávání mrazivého náporu mezimezí.

„Černé, černější, nejčernější

je mezimezí, nad led mrazivější,

kde jen málo k smrtí stačí –

spasí tě křehká křídla dračí.”

Moreta si často přeříkávala slova staré písně jako jakési zaříkadlo, kterým se chránila proti řezavě mrazivé bezdeché chvíli v mezimezí. Ruatha nebyla od Fortského Weyru daleko, ať se cestovalo jakýmkoli způsobem, a tak se Moreta dostala sotva k „mezimezí”, a už na ni zasvitlo teplé slunce a pod sebou měla ohňovcová spaliště. Na skalnatém útesu se shromáždila náramná síla draků, bylo jich na letky, a když se nad nimi objevila Orlith, halasně ji vítali. Orlith neměla v té chvíli pomyšlení na nic jiného než na ty krásné pocty, kterými ji zahrnuli. Draci se setkávají při šťastných příležitostech tak zřídka, říkala si Moreta. Vesměs je to kvůli Vláknům. Ale už brzy, po osmi obězích…

Jak se královna snášela klouzavým letem dolů, Moreta poznávala podle tvarů jizev na tělech a křídlech draky i z jiných Weyrů.

Bronzáci z Telgaru a Weyru Na Výšinách, hlásila Orlith, která poznávala zase svoje rozlišovací znaky, hnědáci, modří i zelené. Ale Bendenští už jsou pryč. Měly jsme přiletět dřív. Poslední prohlášení znělo hodně lítostivě, protože Orlith měla náramnou slabost pro bendenského bronzáka Tuzutha.

„Promiň, milovaná, ale měla jsem strašně moc práce.”

Orlith si odfrkla. Moreta zřetelně cítila, jak se královně zaškubal hrudní sval, který má úpon na kohoutku dračího hřbetu. Orlith začala kroužit a majestátně klesala na ohňovcová spaliště. Protože Moreta počítala s tím, že královna přistane, zapřela se pevněji do leteckého postroje. Orlith však o vlas minula hřeben spališť a řítila se dolů nad hlavní silnici, lemovanou stánky trhovců, kolem kterých vířily spousty lidí, oblečených při této příležitosti do šatů nezvykle veselých barev. V tom okamžiku Moretě došlo, že Orlith má v úmyslu přistát na prázdném tanečním parketu, vroubeném lampióny, praporky, lavicemi a stoly, postavenými na dřevěných kozách.

Nezapomínám na to, že jsme teď starší královský pár, prohlásila Orlith upjatě, a že zdejší držba je povinna vzdávat hold weyreně z Fortského Weyru.

Orlith s dokonalou přesností přistála uprostřed zatím prázdného prostoru, vyhrazeného pro tanec, a svými širokými křídly mávala hodně vysoko, aby při zpětných záběrech před sebe nehnala příliš silný proud vzduchu. Fáborky na stožárech s lampami se ale i tak pořádně třepetaly, ovšem ze Čtvercového parketu, který už byl dotvrda ušlapaný a umetený, se zvedlo jen nepatrně prachu.

„Zvládla jsi to výborně, zlatíčko,” řekla Moreta a něžně poškrábala svou královnu na posledním hřbetním výběžku před sedlem.

Rychle se rozhlédla po impozantním skalním útesu, který hostil Ruathskou držbu a který byl v této chvíli velkolepě korunován dlouhou řadou slunících se draků. Z oken s okenicemi dokořán visely praporce a koberce utkané z vlny jasných barev. Na nádvoří byla připravena spousta stolů a stoliček, aby nejvýznačnější hosté měli nerušený výhled jak na improvizované tržiště s mnoha stánky, tak na taneční parket. Moreta se chvatně podívala i opačným směrem, k rovině, na níž se konaly dostihy. Viděla tyčkové plůtky, táhnoucí se daleko vpravo. Barevné závory ještě nebyly v náležitém postavení, takže zatím nepromeškala ani jeden dostih.

Všichni lidé, co jich Ruatha při Slavnostech nepadání hostila, všeho nechali, aby se mohli dívat, jak Orlith přistává. Tu se mezi přihlížejícími objevil jakýsi pohyb, lidé se rozestupovali na obě strany, aby nechali projít nějakého muže.

Podívej! Přichází Pán držby, řekla Orlith.

Moreta přehodila pravou nohu přes dračí krk, přitáhla si sukně k nohám a připravovala se, že sesedne. Teprve potom mrkla koutkem oka po muži, který k nim přicházel. Dokázala zatím rozlišit sotva rysy obličeje, které ovšem přesně odpovídaly její vzpomínce na světlookého syna Pána Leefa. Široká ramena měl sebevědomě napřímená a kráčel jako někdo, kdo si je vědom vlastní ceny - ani ostýchavě, ani chvatně.

Náhle se zarazil a uklonil se Orlith, která sklonila hlavu na znamení, že jeho pozdrav opětuje. Potom rychle přikročil k Moretě, aby jí pomohl sesednout, dychtivě jí vzhlížeje do tváře.

Setkala se s pohledem světle zelených očí, které v jeho snědé tváři vypadaly velice neobvykle. Jeho pohled působil stejně formálně a neosobně jako dotyk rukou, když ji uchopil v pase a zlehka sundal z Orlithiny pokrčené přední nohy. Uklonil se jí a Moreta si nemohla nevšimnout, že má pečlivě ostříhané a pěkně upravené vlasy.

„Vítej na Ruathské držbě, weyreno. Už jsem si pomalu myslel, že ty a Orlith nepřiletíte.” Na to, že Pán držby byl chlapík vysoký a hubený, měl nečekaně vysoko položený hlas, mluvil však naprosto zřetelně.

„Přináším ti pozdravy vůdce Weyru.”

„Už mi je včera vyřídil předem. Já i Ruatha bychom velmi želeli, kdybys nás ochudila o svou přítomnost. Orlith má nádhernou barvu, ani nevypadá na to, že čeká tak brzo snůšku,” dodal a v hlase mu zazněl zvláštní teplý tón.

Královna zamrkala duhově vybarvenýma očima, protože ji stejně jako její jezdkyni překvapilo, že Alessan důsledně ctí pravidla formální zdvořilosti. U tak mladého muže by Moreta rozhodně nečekala dokonalý a uhlazený projev, ale Pán Leef zřejmě svoje potomky náležitě vycepoval k tomu, aby se chovali způsobně. Nemluvě o tom, že o Orlith byla připravena mluvit kdykoli.

„Je dokonale zdravá, a tak má stejný odstín kůže jako vždycky.”

Alessan zaváhal, protože její odpověď se odchylovala od tradiční konverzace.

„Tedy faktem je, že některé královny jsou hodně světlé, takže vypadají spíš jako bledě žluté než zlaté, a jiné jsou zase příliš tmavé, až by si je člověk zmýlil s bronzákem. Je ovšem pravda,” změřila si Moreta kritickým zrakem svou královnu, „že nemá zrovna klasický odstín.”

Alessan se uchechtl. „A záleží nějak na tom, jaký má odstín kůže?”

„Co mě se týče, naprosto ne. Nevadilo by mi, i kdyby byla Orlith zelenozlatá. Je to přece moje královna a já jsem její jezdkyně.” Podívala se po Alessanovi, aby se přesvědčila, že si z ní neutahuje. Ale v jeho zelených očích s nepatrnými hnědými skvrnkami kolem zorniček se odrážel pouze zdvořilý zájem.

Alessan se usmál. „…a starší weyrena Fortského Weyru.”

„A ty zase Pán Ruathy.” Cítila se trošku v defenzivě, protože bez ohledu na neškodné formální fráze tušila v jeho řeči nějaký spodní proud, skrytý význam. Že by Sh’gall mluvil s Pánem držby o své weyreně?

Orlith?

Tam na ohňovcových spalištích ještě svítí slunce naplno a bude tam krásně teplo, odpověděla jí královna vyhýbavě a kývala na ni hlavou. V mnohofasetových očích jí probleskovaly modré toužebné stíny.

„No tak si běž, moje milá.” Moreta přátelsky plácla Orlith do ramene a potom, s Alessanem po boku, odkráčela z tanečního parketu. Jakmile došli na kraj, Orlith skočila vysoko do vzduchu a mocným záběrem širokých křídel znovu zvedla ze země prach. Královna stoupala k vršku strmého ruathského útesu ve velmi krkolomném úhlu. Protože obrovský drak prolétal sotva na dračí délku nad stánky trhovců a lidmi kolem nich, zaslechla Moreta náhlou vlnu bojácných výkřiků. Alessan vedle ní ztuhl.

Víš přesně, co děláš, má milá? zeptala se Moreta své královny mírně, leč pevně. Jsi trošku moc zatížená vejci, než abys mohla vyvádět nějaké šaškárny.

Jenom jim názorně předvádím schopnosti jejich královny. Jim to udělá dobře a mně to neublíží. Vidíš?

Orlith odhadla stoupavý oblouk naprosto přesně, ačkoli z Moretina pohledu se zdálo, že taktak nezavadila předloktími předních pazourů o hranu útesu. Ale Orlith se lehoučce přenesla přes okraj skály, spustila rameno a otočila se téměř na špičce křídla. Došlápla zadníma nohama na římsu přesně nad hlavním vchodem do držby, kde jí ostatní draci udělali místo. Potom složila křídla na záda, ulehla na skálu a klínovitou hlavu si položila na přední pazoury.

Ty exhibicionistko! pravila Moreta laskavě. „Teď už jí nic nechybí, Pane Alessane.”

„Slyšel jsem, že je Orlith vyhlášená v přesném létání,” odpověděl a střelil očima po klenotech, které měla Moreta na sobě.

Takže mladý Pán ví o daru svého otce.

„Při spadu Vláken je to velká výhoda.”

„Dnes jsou ale Slavnosti nepadání.” Alessan položil lehký důraz na poslední dvě slova a nevědomky promluvil přesně jako jeho otec.

„A kde jinde by se mělo předvádět umění, dovednost a krása?” Moreta ukázala na vesele vyzdobené stánky a na lidi kolem nich, jejichž šaty a tuniky hýřily barvami. Vymanila ruku zpod jeho paže, jednak aby dala najevo nesouhlas s tím, že ji kritizuje, a jednak aby si mohla uvolnit kožešinovou pláštěnku. Mráz mezimezí vystřídalo hřejivé odpolední slunce. „No tak, Pane Alessane,” a znova se ho chopila pod paží, „nebudeme se častovat nepříjemnými řečmi, když dneska pořádáš svoje první Slavnosti nepadání coby Pán Ruathy a já jsem se dostala na první výlet od zimního slunovratu.”

Došli na hlavní ulici, vroubenou stánky, u nichž si lidé prohlíželi zboží a uzavírali obchody. Moreta se na Alessana usmívala, aby mu předvedla, že je pevně rozhodnuta se dnes pořádně bavit. Shlížel na ni, pomrkával a trošku krabatil tmavé obočí. Ale i v jeho obličeji se objevil úsměv, sice ještě trošku rezervovaný, ale rozhodně mnohem přirozenější než tuhá formální zdvořilost.

„Děsím se, že nemám žádné z těch ctností, které dámy tolik oceňují, Paní Moreto.”

„Máš ale všechny nectnosti, které zdobily tvého otce?”

„Můj otec neměl žádné nectnosti,” řekl Alessan, jak se u zdárného syna slušelo, ale v očích se mu začalo udiveně blýskat, což Moretě stačilo jako důkaz, že tenhle chlapík má v povaze přinejmenším stopy humoru, jímž byl pověstný jeho otec.

„Dostihy ještě nezačaly?”

Alessan skoro klopýtl a ostře se po ní podíval.

„Ne, ještě ne.” Opatrně pokračoval: „Čekali jsme na ty, kteří by mohli přijít později.”

„Zdá se, že je tu spousta závodních běhounů. Kolik dostihů se poběží?” Rychle po něm hodila pohledem. Že by neměl závody běhounů rád?

„Máme naplánováno deset dostihů, ale je přihlášených méně běhounů, než jsem čekal. Máš ráda dostihy, Paní Moreto?”

„Pocházím z Keroonské chovatelské držby, Pane Alessane, a nikdy jsem se o běhouny a jejich chov nepřestala zajímat.”

„Takže určitě dobře víš, na koho vsadit?”

„Pane Alessane,” řekla záměrně lehkým tónem, „já nikdy na běhouny nesázím. V podívané na pěkný závod, kde se běží naplno, nacházím víc než dostatek potěšení i vzrušení.” Choval se pořád trošku nejistě, a tak radši změnila předmět hovoru. „Obávám se, že jsem se s východními hosty minula.”

„Vůdce Bendenského Weyru a jeho weyrena odletěli zrovna před chviličkou.” Alessanovi zajiskřilo v očích, když si uvědomil, že tu dnes hostí tak významné návštěvníky.

„Doufala jsem, že si s nimi vyměním pár slov.” Moreta toho skutečně litovala, ale zároveň se jí ulevilo. Bendenským se vůbec nezamlouvalo, jak Orlith fascinovaně zírala na Tuzutha, bendenského bronzáka, a jí se to nezamlouvalo o nic víc. Takové zakoukání se do cizího Weyru bylo vítané u mladých královen, ale ne u starší královny. „Přiletěl s nimi i Pán Bendenské držby?”

„Ano.” V Alessanově přitakání bylo zřetelně slyšet nestrojenou radost. „S Pánem Shadderem jsem si bohužel jen krátce, ale velice přátelsky a příjemně popovídal. Bylo to opravdu báječné. Východ se Západem nemívají tolik příležitostí k setkání. Už jsi někdy s Pánem Shadderem mluvila?”

„Když jsem byla ještě v Istanském Weyru.” Moreta se na Alessana usmála, protože bendenský Shadder byl bezpochyby nejpopulárnější Pán držby z celého Pernu. V jeho vystupování byly zřetelně cítit vroucnost a zájem, které každý vnímal velmi osobně. Povzdechla si. „Moc bych si přála, abych byla mohla přiletět dřív. Kdo další už stačil odejít?”

Přes Alessanovu tvář se kmitl náznak rozladění. „V této chvíli,” odpověděl úsečně, „odcházejí držebníci a řemeslníci z Fortu, Cromu, Nabolu a z Výšin. Některé z nich čeká hodně dlouhá cesta domů, ale jak se zdá, všichni jsou rádi, že se na Slavnosti nepadání udrželo tak teplé počasí.” Krátce se rozhlédl po stáncích, obklopených lidmi, a všiml si, že obchody se pěkně hýbou. „Pán Tillekské držby přiletí snad o něco později s vůdcem Weyru Na Výšinách. Pán Tolocamp přijel asi před hodinou a zrovna se převléká.”

Moreta se na Alessana soucitně ušklíbla. Pán Tolocamp byl rázný, mocný muž, který měl potřebu neustále mluvit a vyjadřovat se ke každé věci, jako by byl nějakým univerzálním znalcem. Protože se mu nedostalo ani špetky smyslu pro humor, byla každá debata s ním nepříjemná a nesmírně nudná. Pokud to bylo jen trošku možné, Moreta se vždycky hleděla jeho společnosti vyhýbat. Protože však teď byla starší weyrenou, zbývalo jí mnohem míň důvodů, na něž se mohla vymluvit.

„Kolik žen přivezl s sebou?”

„Pět.” Alessan odpovídal opatrně, naprosto neutrálně. „Moje máti, Paní Oma, má z návštěvy Paní Pendry vždycky ohromnou radost.”

Moreta v sobě dusila smích a musela od hostitele trošku odvrátit tvář. Celý Pern dobře věděl, že Paní Pendra touží po tom, aby se Alessan oženil s některou z početného zástupu jejích dcer, neteří nebo sestřenic. Alessanova mladá žena Suriana zemřela minulého oběhu, když nešťastně spadla z jízdního běhouna. Tehdy Pán Leef svého syna příliš nenutil do dalšího sňatku, což si hodně lidí vykládalo tak, že Alessan nebude nástupcem svého otce. Protože děvčata z Fortské držby byla stejně prostoduchá jako snadno dosažitelná, nedávala jim Moreta mnoho šancí, jenomže Alessan se bude muset oženit brzy, bude-li chtít zachovat rodovou linii.

„Potěšilo by snad weyrenu z Fortu, kdyby si Pán Alessan vzal za ženu některou dceru z Fortské držby?” zeptal se jí chladně a škrobeně.

„Jistě můžeš udělat lepší věci než právě tohle,” opáčila Moreta rázně a pak se rozesmála. „Promiň. O takových věcech se nemá žertovat, ale kdyby ses tak mohl slyšet.”

„A co bych slyšel?” zablýskalo Alessanovi v očích.

„Že mluvíš jako mužský, kterého tuze tlačí někam, kam se mu nechce. Tohle jsou tvoje první Slavnosti nepadání. Měl by ses při nich taky bavit.”

„Pomůžeš mi při tom?” V obličeji mu zahrál rošťácký úsměv.

„A jak?”

„Jsi moje weyrena.” Zatvářil se jako uctivost sama. „Protože tady s tebou není Sh’gall, musím ti posloužit jako průvodce já.”

„Nemohu si přece zabrat všechen tvůj čas jen pro sebe.” Už když to Moreta říkala, uvědomila si, že právě to by udělala nejradši ze všeho. Cílila v něm jakési rebelantství, které ji silně přitahovalo.

„A co tedy alespoň většinu z něho?” Z jeho hlasu byla slyšet vážně míněná prosba, byť mu při tom jiskřilo v očích a usmíval se. „Dobře vím, jaké mám povinnosti, ale…”

„Vždyť je tady tolik děvčat odevšad -”

„Ano, zorganizovali kvůli mně hotovou Pouť.”

„A co jiného jsi čekal, Pane Alessane, když jsi teď taková náramná partie?”

„Suriana měla ráda mě, ne moje vyhlídky,” řekl na to Alessan bezbarvě a hluše. „Když jsme se brali, žádné vyhlídky jsem pochopitelně neměl, proto jsme si mohli rozumět. A rozuměli jsme si.”

Tím se vysvětlovalo, proč mu bylo dovoleno tak dlouho držet smutek a odmítat další sňatek. Moreta by nikdy nebyla hádala, že Pán Leef měl pro tohoto syna tolik pochopení. „To jsi měl víc štěstí než většina ostatních,” řekla a kupodivu v tom bylo slyšet cosi jako závist. Jakmile se jednou zasvětila s dračí královnou, neměla možnost sama si vybírat partnera. Když se zasvětila s Orlith, jejich vzájemná láska nahradila mnoho dalších věcí; láska k jinému člověku při tom srovnání velmi pobledla.

„Jsem si moc dobře vědom, jaké jsem měl štěstí.” Do jediné tiché věty Alessan zahrnul nejen vědomí ztráty, která ho postihla, ale i smíření s tím, že je povinen zhostit se řádně všeho, co mu přináší jeho nové postavení. Moreta zauvažovala, proč v sobě Sh’gall vypěstoval k tomuto chlapíkovi takovou zvláštní antipatii.

Procházeli davem hostí, kteří sem přišli na Slavnosti nepadání, míjeli stánky trhovců. Moreta zhluboka vdechovala kořeněnou vůni dušeného masa, sladkou vůni ovocných koláčů, příjemné aroma dobře vyčiněných kůží, štiplavý pach vanoucí z bud foukačů skla, měňavé závany voňavek a bylin užívaných k provonění oděvů, cítila i pot lidí a zvířat. Nad vším však vnímala radostné vzrušení, které prostupovalo celou atmosféru Slavností nepadání.

„V rámci slušnosti, jak se u Slavností nepadání předpokládá, tě přijímám za partnera. Ovšem za předpokladu, že máš rád dostihy a rád tančíš.”

„A přesně v tomto pořádku?”

„Protože prvé obyčejně předchází druhému, tak ano.”

„Velmi si cením tvé laskavosti, weyreno!” Posměšně parodoval formální způsoby.

„Už dorazili harfeníci?”

„Už včera…” A Pán Alessan se výmluvně zašklebil.

„Ti panečku dovedou jíst, co?”

„Oni hlavně mluví. Je jich tady myslím až dost, aby dokázali udržet taneční parket plný až do rána, zvlášť teď, když ho tak poctila svým přistáním tvoje královna. A náš vždy žoviální Mistr Harfeník slíbil, že poctí naše Slavnosti nepadání svou přítomností.”

Moreta se zamračila, protože v Alessanově řeči postřehla nějaký skrytý význam. Že by neměl Tirona rád? Mistr Harfeník byl veliký, dobrosrdečný muž s masivním basovým hlasem, který mu předem zaručoval, že bude dominovat každé pěvecké skupině, se kterou zpíval. Dával přednost jímavým baladám a povzbudivým ságám, při kterých nejlépe vynikl jeho talent, ale to byl jediný projev jeho ješitnosti a Moreta to nikdy nepovažovala za nějakou vadu. Pravda, později, zvlášť poté, co se stala starší weyrenou, už ho neměla příležitost vidět coby úřadujícího Mistra Harfeníka tak často jako Alessan. Ale říkala si, že ani tak by se její vztah k Tironovi asi nezměnil.

„Má opravdu krásný hlas,” pravila nestranně. „A Mistr Capiam přijede?”

„Věřím, že ano.”

U všech skořápek, říkala si Moreta po lapidární Alessanově odpovědi. S výjimkou Pána Shaddera mladý Alessan očividně nesdílí její vlastní preference, pokud jde o pernské osobnosti. Nikdy neslyšela o člověku, který by neměl rád Mistra Ranhojiče Capiama. Že by Alessan vinil Ranhojiče z toho, že selhal a nedokázal napravit jeho ženě zlomený vaz?

„Je takováhle námaha pro Orlith vhodná, Moreto, když je teď na tom takhle?” káravě vybafl Pán Tolocamp, který na ně znenadání natrefil. Musel si jich všimnout, jak procházejí po hlavní silnici, a překřížit jejich směr, aby se k nim dokázal takhle neočekávaně přiblížit.

„Nebude klást vejce dřív jak za deset dní,” odpověděla Moreta toporně, protože ji otrávila jak otázka, tak osoba, která ji položila.

„Orlith létá naprosto precizně,” řekl Alessan. „To je schopnost, která se v Ruathě velice cení.”

Pán Tolocamp se ošíval, pokašlával a opožděně si zakrýval ústa dlaní, zjevně nechápaje smysl Alessanovy poznámky.

„Kdykoli se dostane před nové obecenstvo, kterému může předvádět svoje fígle, chová se naprosto nestydatě,” řekla Moreta. „Jindy by ani nehnula drápem.”

„No ano, eh, tedy, Paní Pendra je tady ovšem taky, Moreto,” prohlásil Tolocamp se svou obvyklou těžkopádnou bodrostí. „Víš, Alessane, byl bych rád, kdybys blíž poznal moje dcery.”

„V této chvíli, Pane Tolocampe, mám povinnost se věnovat naší weyreně, protože Sh’gall tady není, aby ji mohl doprovázet. Vaše dcery,” podíval se Alessan po houfku mladých žen a dívek, které mírně konverzovaly s nějakými jeho podřízenými, „mají už, jak se zdá, o doprovod postaráno.”

Tolocamp se začal uraženě nadýmat

„Sklenku vína, Moreto? Tudy prosím.” Alessan ji pevně vedl davem lidí pryč od Pána Tolocampa, který tam stál a civěl za nimi víc než poněkud překvapený jejich náhlým odchodem.

„Věřil bys tomu, že se snad nikdy nedovím konec toho, o čem mluví?” říkala Moreta, ale vůbec se nebránila, když ji měl k tomu, aby ještě zrychlili.

„Můžeš svůj smutek nad tou ztrátou utopit v bílém bendenském víně, které jsem pro tebe nechal vychladit.” Pokynul číšníkovi a gestem mu naznačil, že má nalít víno do sklenek.

„V bílém bendenském? Proč bych v něm topila zrovna jeho, když je mám tak ráda?”

„Vidíš, a já bych byl řekl, že dáváš přednost vínu z Tilleku.”

Moreta se na něho zaškaredila. „Mám povinnost předstírat, že vyhledávám tillekské víno.”

„Mně se zdá ostré. V Tilleku je půda příliš kyselá.”

„To je pravda, ale Tillek odevzdává Fortskému Weyru desátek taky ve víně. A je mnohem snadnější s Pánem Diatisem souhlasit než se s ním hádat.”

Alessan se rozesmál.

Právě když k nim dorazil číšník se dvěma krásně rytými poháry a malým měchem vína, zahlédla Moreta Pána Tolocampa, Paní Pendru a Paní Omu, jak nahánějí stádo fortských dcerek směrem k nim. V tom okamžiku čísi mohutný hlas oznámil, že začínají dostihy.

„Před Paní Pendrou snad nikdy neutečeme. Kam bychom se tak mohli schovat?” ptala se Moreta, ale Alessan už se díval směrem k dostihové dráze.

„Mám naprosto zvláštní důvod, abych se díval na tenhle první dostih. Když si hodně pospíšíme…” ukazoval na pěšinu, která obtáčela rovinku závodiště, jenomže touto cestou by neunikli rychlému postupu Fortských.

„Protože nemůžeme zavolat na pomoc Orlith, tak to nedokážeme. A ona ke všemu usnula.” Potom si Moreta všimla lešení, pnoucího se kolem zdi, kterou stavěli na jižním okraji předního nádvoří. „Co takhle vylézt tamhle nahoru?” ukazovala prstem.

„Perfektní - a tobě určitě výšky nevadí!” Alessan ji uchopil za ruku a dovedně se s ní proplétal mezi hosty, jen co nejdál od skupinky z Fortu.

Ti, kteří už stáli na nedokončených úsecích zdi, dělali pro Pána držby a weyrenu místo. Alessan jí do volné ruky strčil svůj pohár a snadno se vyšvihl na nejvyšší plošinu. Tam poklekl a vzal od ní oba poháry s vínem.

Moreta na okamžik zaváhala. L’mal ji dřív často plísnil, že od weyreny se očekává důstojné vystupování, zvlášť mimo území Weyru, kde ji mohou vidět a kritizovat držebníci, řemeslníci i harfeníci. Velmi pravděpodobně ji podněcuje ta přehnaná exhibice, kterou předvedla Orlith. Co působí na draka, působí stejně na jeho jezdce. Dnes to byly tyhle Slavnosti nepadání, ke kterým se vydařilo nádherné teplé počasí, vytoužený oddech, který po všech těch obtížných povinnostech posledního oběhu nutně potřebovala. Běžely se tu dostihy a nalévalo se bendenské víno, později se bude tančit. Moreta, weyrena z Fortského Weyru, se dnes bude bavit.

To bys tedy měla, víš? ospale ji podpořila Orlith.

„Rychle,” nabádal ji Alessan. „Na startu už se to mele.”

Moreta se otočila k nejbližšímu drakenovi, který stál na zdi.

„Pozvedni mě za nohu, R’limeaku, buď tak hodný.”

„Moreto!”

„No tak, přece tě to nepohoršuje. Chci vidět start toho závodu.” Vyhrnula si sukně a ohnula koleno. „A zvedni mě pořádně, R’limeaku. Nemám chuť si odřít nos o zeď.”

R’limeak ji ale zvedal jen rozpačitě. Nebýt toho, že ji nahoru vytáhly Alessanovy silné ruce, byla by možná sklouzla.

„Tvářil se, jako když do něho hrom bací!” smál se Alessan nahlas i pohledem zelených očí.

„Může mu to být jen na prospěch. Modří jezdci jsou někdy hrozně ostýchaví!” Vzala od Alessana svou sklenici s vínem. „Páni, to je ale krásný rozhled!” Když viděla, že dostih ještě chvilku neodstartuje, pomalu se rozhlížela po krajině přiléhající k úpatí útesu, který hostil Ruathskou držbu, přes neuspořádané střechy ozdobených stánků a prázdný taneční parket na rozlehlá pole, kamennými zdmi obklopené ovocné sady a dlouhý svah, táhnoucí se k řece Ruathě, která pramení v Ledovém jezeře vysoko v horách. Pravda, stromy v sadech byly holé a pole zhnědlá mrazy, které už se tohoto oběhu ohlásily, ale obloha byla vesele modrozelená, nikde ani mráčku, a vzduch byl příjemně teplý. Protože měla odjakživa výborný zrak, všimla si, že se ke startujícím připojili tři loudaví závodníci.

„Ruatha vypadá tak vesele,” řekla. „Když se sem občas dostanu, tak jsou obyčejně pozavírané všechny okenice proti Vláknům a nikde v dohledu není vidět žádného člověka ani zvíře. Dneska je to úplně jiná Ruatha.”

„Míváme tu často výbornou společnost,” řekl Alessan. Oči však stále upíral k dění na startovní čáře. „Říká se, že Ruatha je jednou z nejlíp položených držeb. Fortská je možná starší, ale podle mě není zdaleka tak pěkná.”

„Harfeníci nás učí, že Fortská držba vznikla jako dočasné přístřeší po Přechodu.”

„A je pořád dočasná, pouhých čtrnáct set oběhů. Naopak my na Ruathě jsme vždycky plánovali předem. Máme tady dokonce zvláštní ubytování pro nadšence, kteří přijíždějí jenom kvůli dostihům.”

Moreta se na něho usmála. Uvědomila si, jak jsou oba roztěkaní, protože je vzrušuje nadcházející závod.

„Podívej! Konečně se srovnali!”

Lehký větřík odvál ze závodiště prach, zvednutý přešlapujícími běhouny, a bylo jasně vidět nepravidelnou řadu nepokojných zvířat. Zahlédla, jak se vzduchem kmitla bílá vlajka, a zadržela dech, když se zvířata vrhla neuvěřitelnými skoky kupředu.

„Tohle je sprint?” ptala se a zároveň se snažila zjistit, kdo je od počátku v čele té namačkané skupinky kývajících se hlav, vlnících se trupů a míhajících se nohou. Zvířata běžela tak těsně při sobě, že nebylo možné ani odlišit barvy na čapkách jezdců nebo na přikrývkách pod sedly.

„Tak to většinou bývá,” odpověděl bezmyšlenkovitě Alessan a rukou si clonil oči, aby lépe viděl.

„Je to výborné závodiště. Postupně se rozšiřuje a… přísahala bych, že vedoucí zvíře má ruathské barvy!”

„To doufám!” vykřikl Alessan, rozrušený na nejvyšší míru.

Zdola od závodiště se ozvaly pozdravné a povzbudivé výkřiky.

„Fort útočí!” řekla Moreta, když se ze skupinky odtrhlo druhé zvíře. „A je rychlý!”

„Jen ať vydrží!” ozval se Alessan napůl výhrůžně a napůl prosebně.

„Vydrží!” To, jak ho o tom Moreta klidně ujistila, přimělo užaslého Alessana na okamžik odtrhnout oči od dění na dráze a podívat se po ní. Zůstal však stejně napjatý až do konce, dokud vítěz neproběhl cílem.

„Dokázal to!”

„Víš to určitě?”

„Určitě. Tohle místo je výborné, protože cílové mety v jedné linii. Zvítězil jsi! Ty sám jsi to zvíře vychoval?”

„Ano, ano, já sám. A on vyhrál!” Zdálo se, že potřebuje, aby ho o vítězství ještě jednou ujistila.

„Naprosto jistě zvítězil. Nejméně o dvě délky, nebo ať se propadnu. A při závodech se nikdy nemýlím. Tak na tvého vítěze!” pozvedla svůj pohár k jeho.

„Na mého vítěze!” Vykřikl trošku silněji, než by čekala, a svit v jeho očích se jí zdál spíš blouznivý než triumfální.

„Půjdu s tebou k cíli,” navrhla mu Moreta, když si všimla, že zvířata po dostihu odvedli do ohrady, zbudované na strništi.

„Budu moci tenhle okamžik vychutnat naplno, jen když budeš u toho,” vyhrkl neočekávaně. „A když mi u toho nikdo nebude překážet,” dodal s úsměvem. „Teď je s ním Dag. To je můj chovatel a je to zrovna tak jeho vítězství jako moje. Nechci ho okrádat o to, aby si tu chvilku pořadně vychutnal. A potom, pro Pána držby, který slaví Slavnosti nepadání, by bylo krajně nevhodné, aby kolem obyčejného vítěze dostihu poskakoval jako blázen.”

Moretě se jeho náchylnost k prostému veselí bez ohledu na jeho společenské postavení zdála docela příjemná. „Tohle jistě není tvůj první vítěz, nebo ano?”

„Vlastně ano.” Rozpačitě zíral na zábradlí za nimi a náhle rázně pokynul číšníkovi, aby jim přinesl další víno. „Chov běhounů pro speciální účely, to byl úkol, který mi dal Pán Leef před osmi oběhy.” Alessan už mluvil normálním konverzačním tónem, byť mu hlas zazníval ještě podivně ostře. „Chov běhounů je velice vážená pernská tradice.”

„Před osmi oběhy?” Moreta věnovala Alessanovi dlouhý pohled. „Jestli ses tak dlouho věnoval chovu, tak tohle jistě není tvůj první vítěz.”

„Tohle je opravdu můj první vítěz v závodě. Pán Leef po mně požadoval, abych vychoval a stabilizoval rasu běhounů určených k tahu povozů na dlouhé cesty, kteří by mnohem líp dokázali zužitkovat krmení, které jim člověk dává.”

„Víc práce s méně zvířaty a s menším množstvím krmiva?” Moreta jako by za takovým nápadem zrovna viděla starého Pána držby, ale zírala na Alessana se zmateným obdivem. „A z tohoto rodu jsi získal běhouna-sprintera?”

„Neúmyslně.” Alessan se na ni kajícně usmál. „Tenhle vítěz je z původně vyřazené chovné větve, která se pro původní projekt nehodila: houževnatý, tvrdý, pracant i při nedostatku potravy, ale má příliš malou postavu a tenké kosti. Žerou velmi málo, a co spotřebují, to vydají v krátkých energických výbojích - po pravdě řečeno zvládnou nejvýš dostih na padesát dračích délek. Pokud je to přes osmdesát délek, jsou k ničemu. Ale když jim dáš půlhodinu oddechu, dokážou znovu zopakovat vítězný běh. To právě Dag v těch zakrslících rozpoznal dobré sprinterské schopnosti.”

„Jenomže jsi, pochopitelně, nemohl posílat tahle zvířata na závody, dokud byl tvůj otec naživu.” Moreta se začala pochechtávat nad tím, jak Alessan svého tatíka podfoukl.

„To těžko,” ušklíbl se Alessan.

„Dovedu si představit, že tohle dnešní vítězství - nevyzkoušené zvíře v prvním závodě - je pro tebe dost podstatné.”

„Zvlášť když se uváží, jak dlouho jsme s Dagem museli piplat tohle ubohé zvíře právě pro takovou příležitost, jako byla ta dnešní.”

„Moje nejupřímnější gratulace, Pane Alessane!” Moreta pozvedla svou čerstvě naplněnou sklenici. „Na to, že jsi dokázal ošálit Pána Leefa a při svých prvních Slavnostech nepadání vyhrát zároveň svůj první závod. Ty nejsi jen nadšenec, ty jsi pohroma pro všechny jezdce na závodních” běhounech.”

„Kdybych byl věděl, že jsi tak nadšená obdivovatelka dostihů, dal bych ti býval tip -”

„Já jsem jenom divák, žádný sázkař. Poběžíš s ním znovu na Slavnostech nepadání ve Fortu?”

„Když se vezmou v úvahu jeho schopnosti, mohl bych ho postavit ještě do posledního dostihu, který se dnes poběží, a být si celkem jistý, že znovu vyhraje. Jenomže to by nebylo slušné.” V očích se mu ale blýskalo tak, že nebýt Pánem držby, určitě by to udělal bez nejmenších výčitek. „Co se toho týče, většina lidí to bude považovat za šťastnou náhodu. Vítězství v jediném závodě je jako žádné vítězství.” Alessan napodobil umíněný a pisklavý hlas jednoho uznávaného jezdce, uhádaného a nedůvěřivého. „Takže bych ho měl obsadit do závodů na všech Slavnostech nepadání, na které se dokážeme dostat. Líbí se mi vyhrávat. Je to pro mě úplně nový zážitek.”

Překvapovalo ji, že je k ní tak upřímný. „Jsi si jistý, že tvůj otec nevěděl, co ve skutečnosti děláš? Pán Leef na mě dělal dojem muže, který má pevně pod kontrolou všechno, co se v jeho držbě děje - a snad i jinde na západě.”

Alessan si ji dlouho upřeně prohlížel a přemítal nad její poznámkou. „Víš, vlastně by mě ani nepřekvapilo, kdyby to byl objevil. Dělali jsme přirozeně s Dagem mimořádná bezpečnostní opatření. Mysleli jsme si, že budeme schopni zamaskovat všechno tak, aby na nás nikdo nepřišel.” Pak Alessan zavrtěl hlavou a uchechtl se. „Nevěřila bys, jak daleko jsme kvůli tomu jezdili - ale můžeš mít pravdu. Starý Pán o tom mohl docela dobře vědět.”

„Neřekla bych, že jmenoval svým nástupcem právě tebe jen proto, že ses osvědčil jako chovatel běhounů. Co jiného jsi ještě dokázal?”

Alessan na ni zamrkal. „Weyr má právo na moje služby, má paní, ne na moje tajemství.”

„Zatím jsem objevila jedno. Co když -” Moreta se zarazila, protože si náhle uvědomila, že jejich rozesmátý hovor kdosi pozorně sleduje. Proč by se o Slavnostech nepadání nemohla zasmát? Podívala se na R’limeaka tak přísně, že modrý jezdec hned odvrátil svůj pohled jinam.

Alessan si všiml, jak se zatvářila, rozhlédl se kolem a potichu zaklel. „Jsme tady na zpola postavené zdi na očích všem lidem, co jich tady na Slavnostech nepadání je!” poznamenal kysele. Znova zaklel, protože uviděl Pána Tolocampa v čele houfce ženských, jak cílevědomě směřuje ke zdi.

„U všech skořápek!” usykla Moreta. „Nenechám si kazit dostihy nějakým tlacháním a pitomými zdvořilůstkami! Podívej, támhle odtud bychom měli stejně dobrý výhled,” ukázala na nevelký vršek v poli pod hlavní cestou. Potom si podebrala sukně a vydala se opatrně dolů po hromadě balvanů, které tu čekaly, až je zedníci vsadí do zdi. „A nezapomeň tady ten měch s vínem.”

„Dávej hlavně pozor, ať si nesrazíš vaz!” Alessan naléhavě mával na číšníka, aby si od něho mohl vzít měch s vínem, a pak se pustil za ní, než si kdo stačil uvědomit, kam směřují.

Kameny se jim kývaly pod nohama, ale Alessan i Moreta dorazili dolů bez nehody. Potom spěchali zadem kolem stánků a otevřeným polem k vršíčku. Když Moreta cítila, že jí dlouhé sukně zachytávají za keříčky, tak si je znovu pozvedla o něco výš.

„Dneska nezachováváš žádné dekorum.” Alessan nad jejím nedůstojným poklusem jen vrtěl hlavou a na nerovné zemi našlapoval ve svých elegantních botách co nejopatrněji.

„Tohle jsou přece Slavnosti nepadání. Tedy příležitost chovat se trošku neformálně.”

„Tvoje oblečení ale rozhodně neformální není.” Zakopla a on ji zachytil za loket. „Tyhle šaty nebyly asi míněny pro přespolní běhy. Uf! Tak, a jsme tady,” odmlčel se, aby se mohl chvatně porozhlédnout, „a máme nerušený výhled na start i na cílové čáry. Dovol, naliju ti víno.”

„Prosím.” Moreta přidržela pohár.

„Jak je možné, že jsem nevěděl, že fortská weyrena má tak ráda dostihy, že kvůli nim oželí i nádvoří se všemi jeho radovánkami?”

„Byla jsem na všech ruathských Slavnostech nepadání za posledních deset oběhů -”

„Ale tam nahoře.” Ukázal palcem za sebe směrem k nádvoří.

„Ovšem, jak se slušelo na moje postavení. L’malovi by se nelíbilo, kdybych se potulovala kolem plůtků a kůlů s přivázanými běhouny dole na závodišti.”

„Kde jsem se ovšem zpravidla zdržoval já.” Alessan se usmál.

„A učil ses, jak řídit chov běhounů?”

„Ovšemže ne.” Alessan předstíral uraženou nevinnost. „O mně se předpokládalo, že pracuji s chovem tahounů, ne sprinterů. Moje povinnosti při Slavnostech nepadání spočívaly v tom, že jsem pomáhal Normanovi, našemu hlavnímu pořadateli dostihů.”

Moreta znovu pozvedla pohár s vínem. „Na člověka, který vytrval a vyhrál závod!”

Alessanovi to myslelo bystře a rozesmálo ho, jak lstivě seká jazykem. Jejich oči se setkaly v přímém pohledu. Moreta cítila k tomuhle novému Pánu držby stále rostoucí sympatie a nebylo to jenom kvůli jejich společnému zájmu o dostihy. Jeho myšlení nesvazovaly žádné předpojatosti, určitě ne v tom smyslu, jak byla zvyklá u ostatních Pánů držeb, zvlášť když ho srovnala třeba s takovým Tolocampem, Ratoshiganem nebo Diatisem. Byl to skutečně příjemný, společník, vybavený vybraným smyslem pro humor; jestli tančí tak dobře, jak si počíná ve všem ostatním, tak by ho měla i pro večerní tance uchvátit jen pro sebe.

Když odvrátila oči od Alessanova světle zeleného intenzivního pohledu, uviděla ve vzduchu přilétat další dva draky. Pak trošku sklopila zrak a podívala se na Orlith, pohodlně uvelebenou přímo nad hlavním vchodem do držby, a pomyslela si, jak černé okenice v nejhořejším patře dobře zvýrazňují zlatou barvu Orlithiny kůže. Rozpačitě odvrátila pohled, až když si uvědomila, že ji Alessan pořád pozoruje.

„To jen ze zvyku, opravdu,” vysvětlovala a pokrčila rameny.

„Jistě, když už máte za sebou dvacet oběhů partnerství -”

„Už sis zvykl na to, že jsi Pánem Ruathské držby?”

„Zatím ne. Já jsem teprve -” Alessan, s očima upřenýma na její obličej, náhle zmlkl, když si všiml jejího rozněžnělého úsměvu. Ještě i po dvaceti obězích?”

„Podívej. Vlajka pro další dostih!” Odvrátila jeho pozornost jinam. Člověk nikdy nedokáže vysvětlit obsah spojení s drakem někomu, kdo nikdy drakenem nebyl. Zasvěcení s drakem je soukromý zázrak, ano, velmi osobní zázrak.

KAPITOLA II

Ruathská držba, současné Míjení, 3.10.43

Druhý dostih se běžel na delší vzdálenost, cílová meta byla posunuta dál do pole a její sloupky nadto usadili dál od sebe, aby mezi nimi mohl proběhnout větší počet běhounů, kteří zpravidla nastupovali do závodů na středních tratích.

„V tomhle závodě máš taky svého běhouna?” ptala se Alessana, když se zvířata řadila na startu.

„Ne. Z našeho křížení se rodí buď sprinteři na krátké tratě, anebo mohutní tahouni, nic jiného. Ale jeden z mých držebníků má velmi dobrého závodníka - ten v modrém s červenou čapkou. Jenomže na tu dálku ho stejně nerozlišíš.”

Pole běhounů už se pomalu začalo roztahovat, když tu jedno zvíře uprostřed znenadání padlo a strhlo s sebou dvě další. Při takových nehodách Moreta nikdy nedokázala potlačit úzkost. Zadržela dech a v duchu pobízela zvířata na nohy. Dva běhouni vstali - jeden otupěle potřásal hlavou, druhý bez jezdce uháněl po poli pryč. Ale třetí se vůbec nepokoušel stavět na nohy.

Moreta pozvedla sukně a rozběhla se k padlému zvířeti.

„Takhle padnout by přece neměl!” Orlith!

„To závodní pole bylo příliš nahuštěné. Asi zakopl.” Alessan s ní držel krok a udivovalo ho, jaký nevšední zájem o zvíře projevuje.

„Závodníci zas tak moc nahuštění nebyli, a to zvíře neupadlo proto, že by zakoplo.” Šetřila s dechem, aby ho měla dost k běhu, přestože viděla, jak dva jezdci zvíře prohlížejí a jak od startovní čáry přibíhají stájníci. Orlith, co se stalo? Proč nevstává?

Když Moreta přiběhla blíž, všimla si, že se ležícímu běhounovi ztěžka zvedají boky. Nosem leželo na zemi a vůbec se nesnažilo vstát. To bylo zcela nezvyklé. Běhouni přece raději stojí, než leží.

Nemá zlomenou nohu, Orlith?

„Nemůže popadnout dech,” říkal jeden z jezdců druhému. „Má celý nos od krve.”

„Asi mu při tom pádu praskla nějaká tepna. Jen kdybychom ho dostali na nohy. Tak pojďme na to, pomůžu ti.” Druhý jezdec začal tahat za uzdu.

Probuď se, Orlith! Potřebuju tě.

„Měl by přece vstávat. Pane Alessane! Paní Moreto!” První jezdec se k nim otočil, plný úzkosti, a Moreta ho poznala - byl to Helly, velmi schopný chovatel a zároveň dostihový jezdec.

Nemůže dýchat, ozvala se Orlith ospale. Byla trochu nevrlá, že ji Moreta budí. Má plíce plné tekutiny.

Moreta poklekla k hlavě ležícího zvířete a všimla si, jak usilovně rozevírá nozdry, z nichž vytékala krev. Sáhla na krční tepnu a cítila, že tep je velmi slabý a až příliš nepravidelný na to, že zvíře před tím, než padlo, uběhlo jen několik dračích délek.

Kolem ní už bylo několik chlapů a jeden přes druhého pokřikovali, že by bylo potřeba běhounovi pomoci na nohy. Několik se jich sehnulo, že se toho chopí. Moreta je rezolutním gestem odehnala.

„Nemůže dýchat. Do plic mu nejde žádný vzduch.”

„Prořízneme mu průdušnici. Kdo máte ostrý nůž?”

„Už je pozdě,” řekla Moreta a odhrnula zvířeti horní pysk, pod nímž se objevily zbělené dásně.

Přihlížející pochopili zrovna jako ona, že zvíře umírá. K hloučku těch, kteří stáli kolem umírajícího běhouna, se donesl aplaus od cíle. Zvíře ze sebe vydalo poslední vzdech, skoro jako by se chtělo omluvit, a hlava mu klesla nabok.

Ještě jsem nikdy nic takového neviděl,” řekl druhý jezdec. „A to jezdím od dob, kdy jsem poprvé dokázal utáhnout podbřišník.”

„Kdo na něm jel, ty, Helly?” ptal se Alessan.

„Ano, chtěl jsem Vanderovi udělat laskavost. Jeho žokej zničeho nic onemocněl. Nikdy předtím jsem na tom zvířeti nejel. Zdálo se docela klidné.” Helly se zarazil a zaváhal. „Až příliš klidné, když na to tak myslím. Měli jsme spolu jet poprvé, a vůbec se mi nesnažilo vzdorovat… Na startu vyrazilo dobře, jako kdyby chtělo vyhrát!” V Hellyho hlase se mísily zoufalství, vztek a překvapení.

„Mohlo by to být srdce,” poznamenal znalecky jeden z přihlížejících. „To potom skončí hned. Žádné trápení. Běhoun je v nejlepší pohodě, a v příštím okamžiku je mrtvý. Podobně se to stává i lidem.”

Jenomže při srdečním selhání se nestává, aby postiženému vytékala krev z nosu, pomyslela si Moreta.

„No tak,” volal kdosi hlasitě, „co se tady děje? Proč to zvíře není… Ach, Pán Alessan! Nevěděl jsem, že jsi tady!” Kruhem přihlížejících se protlačil hlavní pořadatel dostihů. „Je mrtvý? Promiň, Pane Alessane, ale musíme uvolnit dráhu pro další závod.”

Alessan vzal otřeseného Hellyho za paži. Moreta k němu přistoupila z druhé strany a odváděli ho uličkou, která se před nimi v zástupu ochotně otevírala.

„Já tomu vůbec nerozumím. Ne, nechápu to.” Helly byl očividně docela vyvedený z míry.

Moreta si uvědomila, že pořád drží v ruce pohár, a přidržela ho před Alessanem, který chvatně sundal měch z ramene a nalil jí plnou sklenici. Moreta ji podala Hellymu. Jezdec vypil víno jedním douškem.

„Helly, co se stalo? To si zapletl nohy s jiným běhounem nebo co?” Zavalitý muž, oblečený v ruathských barvách, se překvapeně zarazil, skoro zavrávoral, když zjistil, kdo to Hellyho doprovází. Pokusil se otřít hojný pot z čela a zároveň se uklonit Alessanovi a Moretě. Pak zavrávoral znovu.

„Co se stalo, Helly? Och, u všech skořápek!” Vyletěla z něho drsná kletba, protože v tom okamžiku se mu do zorného pole dostal povoz, na kterém byl naložený jeho mrtvý běhoun.

„Vandere, jsi v pořádku?” ptal se Helly znepokojeně. Vrátil Moretě její pohár a přiskočil ke ztuhlému držebníkovi. Helly podpíral Vandera, který odcházel těsně za károu, odvážející mršinu závodního běhouna ze závodiště.

Moreta s Alessanem po boku pozorovala ruch, jako obyčejně provázející dostihy při Slavnostech nepadání, který vířil v těsném sousedství smutného procesí. Muži s náručemi plnými provazů nebo přikrývek či s kbelíky vody v rukou svižně kráčeli ke kůlům, u kterých byli přivázáni závodní běhouni. Hluk vzrušených rozhovorů a výkřiků čas od času přerušilo zakvílení rozčíleného běhouna.

„Já si prostě nepamatuji ani na jediný případ nemoci dýchacího ústrojí, který by tak velice rychle končil smrtí běhouna,” ozvala se Moreta.

„Já bych býval hádal, že to zvíře bylo jen omráčené po pádu a ještě by je bylo možné postavit na nohy,” poznamenal Alessan. Jak jsi dokázala tak rychle poznat, co mu je?”

„Moje rodina odjakživa chovala běhouny,” vysvětlovala rychle, protože mimo Weyry nebylo obecně známo, že se spolu s Orlith zabývají ranhojičstvím.

„To, co ses naučila v mládí, je doopravdy pozoruhodné. Myslím, že bych se od tebe mohl lecčemu o běhounech přiučit.”

„Když se ti povedlo vychovat takového sprintera, zatímco jsi měl získat těžkého tahouna, tak asi ano.”

V té chvíli vedli kolem nich dva běhouny, podle stavby těla určené pro dlouhé dostihy, a Moreta je upřeně pozorovala, dokud se nevmísili do davu.

„S těmi je snad všechno v pořádku, nebo ne?”

„Ale ano. Zdá se, že vypadají před závodem dobře. Jenom ten pot… snad je to z nervozity…”

„Napadlo tě, že Vanderův běhoun padl kvůli nějaké nemoci?”

„Napadlo,” přiznala Moreta, „ale je to naprosto neobvyklé. Helly říkal, že to zvíře chtělo závodit. Nemocný běhoun nechce. Mohlo by to být něco od srdce.”

„No, nechce se mi zabývat takovými nepříjemnostmi, alespoň dnes ne, když slavíme moje první Slavnosti nepadání.” Alessan se zamračil a pomalu se otočil na pravé patě, aby se ještě jednou podíval na řady přivázaných běhounů. „Že to muselo postihnout zrovna jeho. Já Vandera dobře znám. Jeho usedlost je dobrý den cesty odtud na jih. Toho běhouna připravoval zvlášť pro tenhle závod.” Alessan vzdychl. „Můžeme se podívat na jeho ostatní zvířata. Měla by být uvázaná někde tady, pokud si dobře vzpomínám na rozpis.” Alessan vzal Moretu pod paží a vedl ji napravo.

Pokud to zvíře bylo v pořádku, jak je možné, že se mu tak rychle zaplnily plíce? Uvažovala, jestli se na to nemá zeptat Orlith, ale cítila, že její královna už zase usnula. Běhouni nejsou pro draka tak důležití jako pro jezdce.

Alessan naráz strhl Moretu k sobě, protože kolem nich proběhlo zatoulané zvíře, podle rozšířených očí tak rozčílené v očekávání dostihu, že se jezdec sotva držel v sedle. Dva stájníci běželi vedle něho v uctivé vzdálenosti, aby se nedostali do dosahu kmitajících se nohou splašeného běhouna. Moreta zvíře pozorovala až ke startovní čáře.

„Nuže?” ozval se jí v uchu Alessanův vysoký hlas.

Náhle si uvědomila, že ještě pořád stojí v jeho volném ochranitelském objetí.

„Ne, tenhle, jak se zdá, má k nemocnému zvířeti hodně daleko.” Odtáhla se od něho.

„Tak, tady je oddělení vyčleněné pro Vandera.” Alessan počítal přivázaná zvířata. „Pokud si dobře vzpomínám, přihlásil jich sedm. Neříkala jsi, že pocházíš z Keroonu? Tohoto běhouna koupil minulý oběh právě v Keroonu.”

Moreta se usmála a nechala běhouna, aby jí očichal dlaň. Hladila ho na hlavě tak dlouho, dokud jí nedovolil dotknout se jeho teplého ucha, v němž si prohlížela vytetovanou chovatelskou značku.

„Ne, tenhle nepochází z mé rodné držby.” Alessan se usmál jejímu zvláštnímu zájmu, s jakým prohlížela ostatní zvířata. „Jsou pěkně rostlá. Vander sem dorazil dva dny předem, aby si mohli do závodů odpočinout.  Později si s ním musím promluvit.  Měli bychom se vrátit zpátky k závodům… U všech skořápek!” Výkřiky a pohyb v davu značily,  že  odstartoval  nový dostih. Alessan se zatvářil zahanbeně. „Teď přijdeš o další závod.”

„Dívám se na dostihy proto, že pro weyrenu, které si každý všímá, je to mnohem důstojnější, než kdybych se točila kolem stájí. I když bych to dělala mnohem raději. Tak, mohla bych vidět tvého vítěze, když už jsme došli až sem? Mám podezření, že jenom vědomí hostitelských povinností tě zdržuje od toho, aby ses na něho běžel podívat.”

Úleva a radost v jeho pohledu Moretě potvrdily, že hádala správně. Stačil jí jen ukázal, kudy půjdou, když k nim přiklusal nevelký muž se silným hrudníkem, dobře vyvinutými pažemi a tenkýma nožkama, prozrazujícíma žokeje; chlapík měl ve tváři široký úsměv.

„Pane Alessane! Koukal jste na našeho Kňourala?”

„Ovšemže jsem se díval, Dagu. Výborně! Jedinečně!” Alessan potřásal Dagovi rukou a plácal ho po rameni. „Výborný závod. Perfektní!”

Dag se před Moretou ztuha a hluboce uklonil.

„Musím ti poblahopřát k tomu, jak jsi vytrénoval vašeho vítěze,” řekla Moreta. Nemohla si ale odpustit, aby nedodala: „Jen málo lidem by se to podařilo před Pánem Leefem utajit.”

Dagovi se v obličeji objevil úžas, pocit zrady a zděšení. „Paní Moreto, já bych nemoh’… já jsem ne…”

Alessan se rozesmál a stiskl Dagovi rameno, aby ho uklidnil. „Paní Moreta pochází z chovatelské držby. Ona naše počínání schvaluje.”

„Tak kde je ten tvůj Kňoural, Dagu? Velmi toužím po tom, abych se na takový úspěch mohla podívat zblízka.”

„Tudy, má paní. Ale teďka vůbec není ve formě na to, aby sis ho nějak moc prohlížela, má paní, však víš,” spustil Dag opatrnicky, jak mají ve zvyku všichni stájníci, oddaní svým zvířatům. „Támhle pudeme do prava, prosím. Provedl jsem ho, aby vychládl, Pane Alessane, a umyl jsem ho vlažnou vodou. Ten závod mu vůbec nedal zabrat. Moh’ by klidně nastoupit znova…” Dag se zarazil a zahanbeně se díval po Pánu držby a po weyreně.

„Je to ještě pořád hřebec?” ptala se Moreta, aby pomohla Dagovi z rozpaků.

„To jo. Protože vypadá dost vyzáble, vždycky se mi nějak podařilo přemluvit vrchního chovatele, že je na vykleštění ještě moc mladej, nebo že je zrovna nemocnej, tak že bysme měli ještě chvilku počkat. Pak jsem ho propašoval zas na jinou pastvinu.”

„Tolik oběhů to takhle šlo?” Na Moretu taková péče udělala dojem.

„Kňoural nemá žádné rozlišovací znaky, podle kterých by si ho člověk nějak zvlášť zapamatoval,” řekl Alessan. „Támhle ho máme.”

Moreta náhle stanula před šlachovitým, středně hnědým běhounem s tenkýma nohama a velkými koleny, který stál o samotě, uvázaný u posledního kůlu na konci poloprázdné řady. Chvíli mlčela a ždímala mozek, aby vymyslela něco pochvalného, co by o tom zvířeti mohla říct, ale nedokázala myslet na nic než na to, kolik kůlů je v té dlouhé řadě neobsazených.

„Má pěkné oči,” vymáčkla ze sebe. „Dobře posazené v hlavě.”

Kňoural jako by pochopil, že mluví o něm, otočil k ní hlavu a prohlížel si ji.

„Je inteligentní, ovšem. Srdnatý. Klidný.”

Kňoural pokýval hlavou, jako by souhlasil se vším, co řekla, což je všechny tři rozesmálo.

„O Kňouralovi se toho nedá říct příliš mnoho dobrého, to je pravda,” řekl Alessan, aby ji dál netrápil. Plácl zvíře přátelsky po krku.

„Kňoural zvítězil ve svém prvním závodě, Pane Alessane. Víc se o něm říkat nemusí. Možná že zvítězí ještě mnohokrát.” Pak úskočně dodala: „Ale radši ne v jednom dni.”

Dag zasténal a v rozpacích se odvrátil.

„Pane Alessane, čekal jsi, že přijede víc závodníků?” ptala se Moreta a ukazovala na spoustu prázdných stání.

„Dagu, tys pomáhal Normanovi…”

„Teda, počítali jsme, že přijede pořádné stádo, když v posledních sedmideních bylo tak hezky a ve spoustě držeb po cestě sem mají dobré úkryty pro zvířata. Tak jsme třeba najisto čekali, že připluje Pán Ratohsigan se svým sprinterem - ten mu vyhrával celou sezónu. Jeho chovatel se u nich na Slavnostech nepadání tak chvástal…”

„Mně je opravdu líto, že jsme nemohli postavit Kňourala proti těm nejlepším z celého západu, ale třeba nám Ratoshiganova nepřítomnost pomohla k vítězství.”

„To teda vůbec ne,” protestoval Dag bouřlivě, pak si ale uvědomil, že si z něho Alessan utahuje. „Už docela vychladl. Tak ho odvedu zpátky nahoru do stájí.”

„Startovní čára nebo cíl?” zeptal se Alessan Morety.

„Mohli bychom se pokusit dostat k cíli.”

Na to, aby stihli doběh závodu, se tam vypravili příliš poklidným krokem, ale jejich cesta vedla mezi stáními běhounů a z toho měla Moreta stejnou radost.

„Zajímalo by mě, proč Ratoshigan nepřijel.”

„Je jen dobře, že tady není.” Moreta se ani nesnažila maskovat kyselý tón ve svém hlase.

„Snad, ale moc rád bych postavil Kňourala proti tomu jeho běhounovi.”

„Snad kvůli potěšení, že porazíš Ratoshigana? No, s tím bych docela souhlasila.”

„Jižní Boll spadá pod FortskýWeyr, že?”

„To přece neznamená, že ho musím mít ráda.”

„Ale stejně piješ to trpké víno, které lisují držebníci Pána Diatise.”

Moreta otevřela ústa, že mu odpoví, a v té chvíli ji náhle zalila spousta vody. Proud barvitých a originálních kleteb, který ze sebe vzápětí vyrazil rozzuřený Alessan, jí prozradil, že šplouchnutí neunikl ani on.

Kdo tě tak rozčílil? hned se ozvala Orlith a Moreta, která tam stála s očima zavřenýma, aby se jí do nich nedostala voda stékající z vlasů, pro tu chvíli skutečně morální oporu své královny potřebovala.

„Jsem jenom mokrá!” netečně oznámila Moreta své královně.

Slunce hřeje. Rychle uschneš.

„Jenom mokrá?” zaryčel Alessan. Jsi promočená na kůži!”

Provinivší se stájník, který příliš pozdě zjistil, že vychrstl plný kbelík špinavé vody rovnou na weyrenu a Pána držby - o kterých by však nikdy nepředpokládal, že se budou potulovat zadní uličkou kolem stání zvířat, když všichni ostatní sledují dostihy - kajícně nabízel Moretě ručník, jenomže ten hadr už posloužil k tolika všemožným účelům, že by sotva problém vyřešil. Alessan hulákal, aby přinesli čistou vodu, nové šaty a našli prázdný stan.

Událost probíhala tak bouřlivě, že přilákala pozornost všech, kteří neměli co dělat s právě startujícím dostihem. Kdekdo jim nabízel pomoc a lidé běhali sem a tam, aby vyplnili Alessanovy příkazy, zatímco Moreta pořád nehybně stála a nádherná zlatohnědá róba, docela nová, se jí lepila k tělu. Snažila se konejšit zdrceného stájníka, že to nepovažuje za žádnou urážku, přitom ale myslela pořád jenom na to, že krásné odpoledne, plné dostihů, na které se tolik těšila, pro ni právě skončilo. Zbývalo jí nejspíš tak přivolat Orlith a vrátit se do Weyru. Když v takhle promočené ruině slavnostního odění vstoupí do mezimezí, mohla by z toho mít taky smrt, ale co jiného může dělat?

„Vím, že na něco takového nejsi zvyklá, Moreto,” povídal jí Alessan a tahal ji za rukáv, aby ho poslouchala. „Ale je to čisté a suché a budeš se v tom moci dodívat na zbytek dostihů. Nejsem si jistý, jestli dámy mé matky nebo moje sestra dokážou do večera dát tvou róbu a pláštěnku do pořádku, ale vím určitě, že než dostihy skončí, budeš mít v držbě připraveno na výběr několik přiměřených šatů, aby ses do některých mohla převléci.” Alessan držel v jedné ruce čisté hnědé košilové šaty a ve druhé sandály a pěkný pásek, spletený z barevných šňůrek. Výmluvným gestem ji zval do zdobeného stanu hlavního pořadatele dostihů, kam už spěchal stájník s kbelíkem čisté vody, ze které se kouřilo, a s balíkem čistých ručníků přes rameno.

„Pojď, Moreto, ať napravíme, co se dá.” Tichá prosba a velká úzkost, patrná v Alessanově pohledu i v jeho chování, by pohnula i zatvrzelejším charakterem, než byla Moreta.

„A co ty, Alessane?” ptala se zdvořile, když pozvedala promočené sukně, aby mohla přejít těch pár kroků ke stanu. Pravá strana Alessanova parádního oblečení byla do nitky promočená.

„Tebe, obávám se, zasáhla ta hlavní dávka. Já uschnu na slunci. Řekněme při tom, jak se budeme dívat na dostihy?” V jeho lišácké otázce zněla i prosba.

„Budu hned hotová.”

Vzala si od Alessana suché oblečení a udělala stájníkovi místo, aby mohl projít a dát do stanu vodu a ručníky. Pak tam vklouzla sama a spustila závěs.

Spodní prádlo měla taky mokré, takže ji potěšilo, že náhradní šaty byly ušity ze silné látky. Vlasy měla z toho šplouchance plné špíny, protože vodu předtím použili na umývání zaprášených nohou běhounů. Rychle ponořila hlavu do čisté vody, umyla si obličej i paže a poutírala se všemi ručníky, které jí přinesli. Oblékla se a vyšla ven zrovna ve chvíli, kdy jásot od cíle oznamoval doběh čtvrtého dostihu.

„Teď už věřím, žes bývala děvčetem z držby,” poznamenal Alessan a tiše se zasmál. Podal jí plný pohár vína. „Bendenské se nenamočilo.”

„To máme tedy štěstí!”

Přišoural se k ní provinilý stájník, omlouval se, klaněl a vůbec se před ní tak kroutil, až ho musela Moreta zarazit poznámkou, že ze stání běhounů létají i horší věci a že je vděčná, že to nebylo nic než špinavá voda. Alessan ji odváděl k cílové čáře.

„Ten poslední dostih byl sprint, běželo jen pět běhounů,” zmínil se cestou.

„A Kňoural neběžel?” Rozesmála se, když na ni Alessan upřel lítostivý pohled, jako by se na ni podíval sám Dag.

Další dostihy byly dostatečně vzrušující, aby jim vynahradily ty, o které přišli, a daly zapomenout na tragédii z druhého závodu. Moreta s Alessanem, který měl svoje krásné šaty pomačkané a zablácené a nevypadal teď příliš jako Pán zdejší držby, si našli dobré místo poblíž cíle a popíjeli víno. Sázeli se mezi sebou o to, kdo zvítězí, když Moreta důrazně odmítala, aby za ni Alessan vsadil u sázkaře. I bez toho se bavila výborně, protože mohla být mezi lidmi kolem dostihů, jak bývala tolikrát ještě coby mladá dívka v Keroonu, kdy ji doprovázíval Talpan, její přítel z dětství. Nevzpomněla si na něho už kolik oběhů.

Jakýsi podnikavý pekař se prodíral davem kolem cílové čáry s tácem plným horkých rohlíků s kořeněnou nádivkou. Moreta si ani neuvědomovala, jaký má hlad, dokud ji neovanulo lákavé aroma.

„Já jsem ale dnes hostitel,” povzdechl Alessan, když si všiml, jak se jeho společnice rozhlíží, odkud ta vůně přichází. Vzal ji za paži a proplétali se davem směrem k pekaři.

Pečivo z lístkového těsta bylo plněno pikantní směsí a Moreta v sobě měla v mžiku tři rohlíky.

„Copak vám ve Weyru nedávají jíst, když jsou Slavnosti nepadání?” zeptal se jí Alessan s úsměvem.

„To ne, hrnec s dušeným masem vaří v Dolní jeskyni pořád,” odpovídala a při tom si labužnicky olizovala prsty. „Jenomže dušené nechutná ani zpoloviny tak dobře jak tyhle kořeněné rohlíky.”

Alessan si ji zvědavě prohlížel.

„Ty jsi docela jinačí, než jak jsem si weyrenu Moretu představoval,” řekl tak upřímně, že se na něho zkoumavě podívala. S obavou si pomyslela, co o ní asi Sh’gall všude navykládal. Alessan ale pokračoval: „Leri jsem znal mnohem líp. Obyčejně se po spadu chvíli zdrží a prohodí pár slov s pozemními družstvy…”

„Taky bych ráda, kdybych mohla,” řekla Moreta, aby se bránila jeho nevyřčené výtce, „ale okamžitě po spadu Vláken se musím vrátit do Weyru.”

„Musíš?” vyskočilo Alessanovo pravé obočí do výšky.

„Ty ses nikdy nezajímal o to, kdo léčí draky z jejich zranění, co?” Řekla to ostřeji, než zamýšlela, protože si nemohla nepřipomenout, že ode dneška za dva dny budou muset vzlétnout proti Vláknům a že může přijít mnoho draků k úhoně.

„Myslel jsem si, že Weyr má samozřejmě ty nejlepší ranhojiče, to se rozumí.” Alessan odpověděl tak škrobeně, že zalitovala své ostré repliky. Položila mu ruku na paži v naději, že obnoví dosavadní pohodu.

„Nikdy by mě nenapadlo, že to budeš právě ty.” Usmál se a přikryl jí ruku svou dlaní. „Co takhle ještě jeden pikantní rohlík, než je někdo sní všechny?”

„Pane Alessane…” Přiklátil se k nim Dag. „Runel pořád mele o tom, že Kňoural je čistě pro dostihy. Povídám mu, že je chovný, ale on mně to nevěří.”

Alessan se zatvářil ublíženě a nakrátko zavřel oči.

„Doufal jsem, že se o těchto Slavnostech nepadání Runelovi vyhnu.”

„Ty přece umíš vyjít s každým, Pane Alessane, a já todle pro tebe opravdu udělat nemůžu.”

Alessan se zhluboka rezignovaně nadechl.

„Kdo to je, ten Runel?” ptala se Moreta.

Oba muži se na ni užasle podívali.

„Chceš říct, že jsi mu zatím dokázala unikat?” Namísto rezignace se teď Alessan tvářil docela pobaveně. „No tak to se s ním musíš setkat alespoň jednou.”

Dag ze sebe vydal napolo protestní a napolo vystrašené zafunění.

„Ten dostih už co chvíli musí odstartovat,” připomněl Alessan Dagovi. „Víš, weyreno, to je jediná věc, nepočítám-li spad Vláken, která dokáže zastavit Runelovo žvanění.”

Takto Moreta spadla do pěkné pastičky.

„Je támhle, s těma svýma kamarádama,” ukázal jim Dag.

Moreta si nejdřív všimla, že ti tři muži stojí docela izolovaně a kolem nich je prázdný prostor, jak se jim všichni sousedé vyhýbají. Dva z nich byli podle svých znaků držebníci: jeden byl z Fortu, druhý podle barevné kombinace oděvu pocházel z Ruathy; třetí byl jakýsi seschlý chovatel, nahastrošený v nepadnoucích šatech, jejichž pach ho usvědčoval z jeho řemesla, byť vypadaly, že si je pečlivě vykartáčoval. Nejvyšší z oněch tří mužů, držebník z Ruathy, se hrdě vzpřímil, když si všiml, že k nim přichází Alessan. Pro Moretu měl jen letmý pohled.

Alessan sám chovatele oslovil, a dost ostře: „Co se týče toho mého sprintera, Runele, vychoval jsem to zvíře já sám, před čtyřmi oběhy, a pochází ze spojení sprinterské klisny Dextry, která patřila Pánu Leefovi, s Vanderovým hnědým hřebcem Evestem.”

Runelův výraz se dramaticky změnil. Pohodil hlavou dozadu, vyvalil rozostřené oči a spustil: „Alessanův sprinter Kňoural vyhrál první dostih na krátké trati na závodních bězích při Slavnostech nepadání v Ruathě, třetího měsíce třiačtyřicátého oběhu šestého Míjení, a vychoval ho Alessan z Dextry, pětinásobné vítězky dostihů na krátké trati po celém Západě, která patřila Leefovi, a Vanderova Evesta, který vyhrál devět sprintů. Otec Dextry, dvojnásobný vítěz, pochází z Dimnala a Tran, devatenáctinásobné vítězky. Dimnal pochází z Fairexe a Crick, Fairex…”

„Takhle to s ním vypadá pokaždý,” řekl Dag polohlasně Moretě a lítostivě vrtěl hlavou.

„To bude pokračovat pořád dál?”

„A dál a dál. Odrecituje Kňouralův rodokmen až zpátky k těm předkům, kteří se sem dostali při Přechodu,” zamumlal Alessan, který stál s rukama sepjatýma před sebou a tvářil se, že zdvořile věnuje Runelovi veškerou svou pozornost.

„Ale je takhle perfektní jen pokavád jde o zvířata ze Západu,” dodal Dag kriticky.

„On je eidetický? Už jsem o něm ledacos zaslechla, ale nikdy jsem ho při jeho výkonu neviděla ani neslyšela na vlastní uši.”

„Stačí mu jen říct jméno závodního běhouna a je v tom zas. Problém je v tom, že musí začít od začátku.”

„A nezačal od konce, když vychází od Kňouralova dnešního vítězství?”

Runelův hlas se ustálil do zpěvavého vyslovování nekonečné řady vítězů a jejich předků.

„Poslední závod je pro něho právě začátek, Paní Moreto.”

„To navštěvuje všechny Slavnosti nepadání?”

„Přijde na všechny, na které se dokáže dostat.” Dag střelil pohledem po Alessanovi.

Překvapilo by mě, kdyby Pán držby věděl jen z poloviny, kolik závodů Runel ve skutečnosti navštíví, říkala si Moreta pro sebe.

„Jinak ale není celkem k ničemu, to je jisté,” říkal Alessan roztržitě. „Můj otec hleděl na to, aby nejstarší synové byli vždycky dobře vyučeni nějakému řemeslu. Sloužila k tomu i Runelova paměť…”

„Aby se člověk unudil k smrti, to leda,” mumlal Dag přezíravě a přes rameno pokukoval k závodišti. „Startuje se!” Z hlasu mu čišela taková vděčnost, jako by dostal milost těsně před popravou. „Dostih!” houkl směrem k Runelovi.

Runelovi společníci do něho začali strkat a tahali ho za ruce. „Dostih, Runele! Startuje dostih!”

Runel se probral ze svého recitačního tranzu a překvapeně se rozhlížel kolem sebe.

„Začíná další dostih, Runele,” řekl mu držebník z Fortu povzbudivě a odváděl eidetika k cílové čáře.

Alessan odešel s Moretou kousek stranou a Dag cupital za svým Pánem držby, zatímco ti tři kráčeli přímo k cílové rovince. Moreta nemohla přehlédnout, že průchod davem se před Runelem otevírá mnohem rychleji, než když chtěla projít ona s Alessanem.

„Měla bys ho slyšet, když spustí na nějakých křtinách.”

„Tys ho slyšel?”

„No jestli. Při každé oslavě narozenin.” Alessan mluvil opravdu procítěně a při tom otáčel oči v sloup.

„Řekla bych, že takový člověk by byl víc platný v Síni harfeníků než v držbě.”

„Můj otec měl dost rozumu na to, aby tomu zabránil.”

„Proč? S takovou pamětí…”

„Protože jeho prastrýc tady býval harfeníkem a o mnoha událostech si pamatoval víc, než by bylo moudré.” Alessan se zlomyslně uchechtl. „Myslím, že můj děd se pořádně ujistil, že tenhle genetický dar bude napříště… řekněme… méně výnosnou prebendou. Ale nepochybuji, že v harfenické Síni nějakého pokrevního příbuzného má, určitě v oddělení Letopisů, kde čtou ty prastaré kůže a cpou si vědomosti z nich do hlav, než stačí inkoust docela vyblednout.”

Našli si místo u cílové čáry a pozorovali velice vyrovnaný doběh šestého dostihu. Když se procházeli v přestávce před dalším dostihem, zaslechli útržky a ždibečky rozhovorů. Zmínky o novém Pánu držby a jeho prvních Slavnostech nepadání byly vesměs pochvalné, i když se Moreta docela bavila, jak se Alessan při některých upřímných poznámkách ošívá. Většinou se řeč točila kolem počasí.

„Je moc horko, a přišlo to moc brzy. V létě se rozpustíme.”

„Nemůžu říct, že by mně vadilo teplo místo deště a bláta, ale tohle opravdu není normální. Rytmus tohoto oběhu je dočista uhozený.”

„Moje stáda nemají chvilku klidu, protože je pořád otravují mouchy a brouci. Hrozně je to svědí. Běhouni nechtějí žrát. Nechtějí ani chodit. Motají se jenom pořád dokola a skučí a skučí, to teda jo.”

„Kdyby trošku přimrzlo, bylo by to moc dobře. Aby pomrzli ti prašiví tuneloví hadi. Zima je letos skoro nepohubila a ke všemu se jich vylíhla děsná síla.”

„Teďka se nemůžu rozhodnout, jestli už je mám ostříhat nakrátko, aby se jim ulevilo od toho tepla, anebo je nechat dál slábnout, když v tom dlouhém kožichu nemůžou ani popadnout dech.”

„Chtělo by to, aby napadlo trochu sněhu. Potřebujeme, aby vymrzly ty ponravy v hlíně, co vycucávají život z našeho obilí a co z nich jsou pole samá kyselost. Chtělo by to pořádně zamrznout a hromadu sněhu.”

„Měl bys být spokojený, Alessane, že naříkají na to, jaké tohle počasí je. Žádný držebník koneckonců nečeká, že jeho Pán držby bude schopen počasí změnit. Ale ve Weyrech je to trošku jinak, víš?” Stáhla koutky úst k bradě v takové grimase, až ho to rozesmálo.

Poslední dostih měl překvapivý závěr, protože dva běhouni proběhli cílovou čárou současně, přímo před očima Morety a Alessana, a nebyl mezi nimi rozdíl ani o nos. Hádka o to, které zvíře zvítězilo, se rozproudila tak divoce, až musel Alessan zasáhnout a uklidňovat obě strany, přičemž Moretu vedl pořád s sebou. Aby zažehnal situaci, která nemusela dobře skončit, Alessan hlasitě oznámil, že zdvojnásobuje odměnu pro prvního v cíli, aby oba vítězové došli ocenění za krásné napětí, kterým přispěli k oslavě Slavností nepadání.

Tohle báječné rozhodnutí ukončilo celé dostihové klání tím nejlepším způsobem. Majitelé běhounů, jezdci, stájníci i diváci se rozcházeli od dostihové dráhy v té nejpovznesenější náladě.

„Jsi opravdu citlivý a velkomyslný muž, Alessane.”

„Díky za kompliment, Paní Moreto. Vida, zrovna včas,”, řekl, a když se Moreta otočila, uviděla stájníka, přivádějícího běhouna s mohutnou kostrou a dlouhým zadkem, který byl osedlaný tlustým polštářem v ruathských barvách. „Tvůj komoň, má paní.”

„Tvůj otec tedy očekával, že něco takového vzejde z tvého chovatelského úsilí?”

„Tohle je skutečně odrůda, kterou jsem pro mého otce vychoval,” opáčil Alessan se širokým úsměvem. „Ten druhý typ, jako je Kňoural, to byla lahůdka navíc.” Podržel jí nohu a počkal, až přehodila koleno přes velkou hrušku sedla. Potom se teprve vyšvihl za ni.

„Myslím, že bych si vybrala raději Kňourala,” řekla ve chvíli, kdy se zvíře na Alessanovo pobízení rozkymácelo kupředu.

„To promluvil dostihový nadšenec, rozhodně ne uvážlivý držebník.” Když přejížděli pole pokrytá strništěm, odvrátil hlavu vlevo a Moreta se dovtípila, že se chce vyhnout rozpakům nad prázdnými řadami kůlů, příliš dlouhými na to, jak málo dostihů se běželo.

„Tohle jako by ani nebyl Ratoshigan, že si nechal ujít šanci obrat Ruathu v sázkách na vítěze. Mohli se plavit po řece Ruathě až sem nahoru,” řekl Alessan a omluvně se na ni usmál, že se jí zrovna příliš nevěnuje. „A čekal bych, že Soover - znáš ho jistě z Jižního Bollu - taky přijede, i kdyby měl jít skrz spad, oheň a smog. Neuvědomil jsem si, že na počasí - když už nejsi neochotna nám s ním něco udělat - záleží tolika lidem široko daleko.”

„Neřekla bych, že se na tvých Slavnostech nepadání nedostává lidí,” řekla Moreta. Stánky ještě pořád kypěly obchodem, bez ohledu na to, že hodně lidí odlákaly dostihy.

Další lidé už si začínali sedat ke stolům kolem tanečního parketu. Vítr přinášel vábivou vůni pečeného masa, v níž převládalo trošku štiplavé aroma kořeněných werýsů.

Alessan řídil běhouna přímo přes pole a teď odbočil na cestu. Moreta mrkla nahoru na spaliště ohňovce, obsazená draky, vyhřívajícími se na slunci. Zdálo se, že jich nějak přibylo, a všimla si, že po boku Orlith sedí druhá královna. Podle velikosti a barvy to byla Tamianth z Výšin.

„Některá stvoření milují slunce a teplo,” řekl Alessan. „Pomáhá jim to věčné slunění nějak líp snášet mráz v mezimezí?”

Moreta se podvědomě otřásla a Alessan ji k sobě přitiskl trošku pevněji. Ta nečekaná intimnost se jí docela zamlouvala.

„Když bojujeme ve vzduchu s Vlákny, jsem za mráz v mezimezí vděčná,” odpověděla trošku zmateně, protože myšlenkami už byla u spadu Vláken, který ji čeká za dva dny.

Potom Alessan zatahal za uzdu a navedl jejich mohutného běhouna nahoru po rampě a pak až na přední nádvoří, kde se těžké dusání dutě rozléhalo a vyburcovalo hosty, kteří se tam shromáždili. Moreta srdečně mávala na Falgu, starší weyrenu z Weyru Na Výšinách.

„Copak ti nestačili ke Slavnostem nepadání došít novou róbu, Moreto?” ptala se Falga, která jim přicházela v ústrety, zatímco Alessan zastavoval běhouna.

„Nová róba?” zeptal se zděšeně Alessan tak tiše, že to dolehlo jen k Moretiným uším.

„Uvidíš ji o příštích Slavnostech nepadání, Falgo,” odpovídala Moreta vesele. „Tohle jsou moje speciální šaty na pozorování dostihů!”

„No ovšem, ty a tvoje dostihy!” usmála se Falga chápavě a otočila se zase zpátky k držebníkům, se kterými se předtím bavila.

Naráz se vedle nich objevil Tolocamp a žoviálním úsměvem nedostatečně maskoval svoje rozladění nad tím, jak je Moreta neupravená a zaprášená.

„Díky, Pane Tolocampe, já takhle docela pohodlně sklouznu,” řekla weyrena a zdvořile ignorovala jeho nabídku, že jí pomůže sesednout.

„Kdybys mě laskavě následovala, Paní Moreto,” ozvala se Paní Oma, která se k nim prodrala davem čumilů a hned se chápala velení.

Moretě se ulevilo, že může elegantně zmizet Tolocampovi z dohledu a vyhnout se jeho kritickému okukování, a ochotně sledovala Alessanovu matku. Když se na okamžik podívaly s Paní Omou jedna druhé do očí, Moreta zjistila, že ta paní ji odsuzuje zrovna tak jako Tolocamp, ale spíš proto, že jí Moreta zkřížila plány, jak bude odpoledne předvádět svého syna, než kvůli jejímu rozpustilému chování. Jak tak procházely Hlavní síní, krásně vyzdobenou k náležitému slavnostnímu veselí, a vzhůru po schodech do soukromých prostorů Pána držby, měla Moreta dojem, že svým mlčením Paní Oma chce podtrhnout závažnost pokárání. Ovšem v bytě Paní Omy stačily dámy z držby i za tu krátkou chvíli připravit na výběr spoustu rób, šatů a tunik, z koupelny vanula vlhká vůně provoněné vody a bylo odtud slyšet chichotání děvčat, která chystala lázeň.

„Tvou róbu jsme vyčistily, Paní Moreto,” řekla Paní Oma a zavřela za Moretou dveře. „Ale pochybuji, že bude včas suchá, abys v ní mohla tančit.” Upřela na Moretu pohled, kterým zkoumala její proporce, aniž by brala na vědomí zaprášené košilové šaty. Jsi štíhlejší, než jsem si myslela. Snad ty rezavé…” ukázala na jedny z vystavených šatů, pak ale ten nápad zamítla netrpělivým gestem, které velmi připomínalo Alessana. „Ty se vůbec nedají srovnat s tvou novou róbou. Tyhle zelené spíš odpovídají tvému stavu.”

Moreta vzala rezavé šaty, zkusila v prstech strukturu jednoduché, ale měkké látky. Přidržela si je u pasu a při ramenou. Přes tělo jí budou dobře, i když sukně bude trošku nad kotníky. Mrkla po krásném materiálu zelené róby. Jestli bude tancovat tak, jak má v úmyslu, aby se odškodnila za zmeškané dostihy, tak by je docela propotila.

„Tyhle rezavé budou výborné a budu vděčná, když si je budu moci půjčit.” Usmála se na všechny kolem a pokoušela se zjistit, komu vlastně šaty patří, ale nikdo se jí nepodíval do očí. „Tyhle budou báječné. Nebude mi to trvat dlouho,” dodala a znovu se usmála, když vcházela do koupelny a zatahovala za sebou závěs. Doufala, že tu narážku pochopí a všechny odejdou.

Hověla si v teplé voňavé vodě déle, než zamýšlela, a uvolňovala si svaly ztuhlé ze všeho odpoledního rozčílení. Teprve když konečně vylezla z vany a vytírala si vlasy do sucha, zaslechla ze sousední místnosti nějaký hluk a zjistila, že tam na ni někdo čeká.

„Paní Omo?” zavolala a děsila se odpovědi.

„Ne, to jsem jen já, Oklina,” ozval se omluvný mladý hlas. „Našla jsi spodní košili?”

„Už ji mám na sobě.”

„Nepotřebuješ, abych ti pomohla s vlasy?”

„Mám je tak krátké, že rychle uschnou.”

„Aha.”

Moreta se sama pro sebe usmála tomu zklamání, které v mladém hlase zaslechla. „Já jsem nemožně soběstačná, Paní Oklino,” řekla Moreta a přetáhla si přes hlavu rezavé šaty, „až na to, že si nedokážu sama vzadu zašněrovat šaty.” Odhrnula závěs nabok, ale to už k ní Oklina tak moc spěchala, že by se s ní málem srazila, a pak zase skoro omdlela rozpaky nad tím, jak je neohrabaná.

Oklina se velmi podobala svému bratrovi, ale vůbec ne Paní Omě, jestli vůbec Oma byla matkou děvčete. Temná pleť, na Alessanovi tak zajímavá, dívce nijak zvlášť neslušela, ale citlivostí, která se jí zračila ve tváři, a graciézními pohyby byla i tak přitažlivá. A jak si Moreta s troškou závisti všimla, v záři světel, která osvětlovala místnost, se jí na zádech blyštěly dva silné, dlouhé copy.

„Je mi strašně líto, že jsem tady jenom já, Paní Moreto, ale zrovna se podává pečené maso a máme tady tolik hostí…” Oklina zručně usadila živůtek tak, aby dobře dolehl Moretě na kyčle, a začala utahovat stuhu, spojující zadní díly živůtku.

„Kdybych se byla dívala, kam vlastně jdu…”

„No, on by se Marl nejraději propadl do země kvůli tomu, jak tě polil, Paní Moreto. Běžel s tvou róbou hned sem za námi a motal se pořád po prádelně, jak hledal všechny skvrny. Musela jsi asi pěkně zuřit, že ti takhle zničil nové šaty, když jsi je měla poprvé na sobě, dokonce ještě než jsi je mohla předvést při tanci.” V Oklinině hlase byla slyšet nelíčená hrůza, která byla docela pochopitelná, protože ona sama na sobě měla i v dnešní sváteční den starší šaty, které očividně odložila některá z jejích starších sester.

„V těchto šatech se mi bude tancovat mnohem líp.” Moreta na zkoušku rozvlnila rezavé sukně.

„Alessan nám vzkázal, že tě musíme uchlácholit tolika pěknými šaty, abys tady zůstala i na tanec.”

„Neříkej?”

„Jejda!” Oklina vyvalila oči, protože prozradila něco, co neměla, a rychle mrkala, aby zahnala z očí slzy, které se tam naráz objevily, a při tom se tvářila velice vážně. „Od té doby, co Suriana umřela, nebyl na žádných Slavnostech nepadání, netancoval, nezpíval, nebyl to vůbec on. Dokonce ani když se stal Pánem držby. Pověz mi, měl aspoň radost, když Kňoural zvítězil?”

„Šílel radostí!” Moreta se na děvče, které svého bratra očividně zbožňovalo, laskavě usmála. „A taky to bylo vítězství jak se patří! O pět délek.”

„A on se doopravdy smál? A radoval se?” Když ji o tom Moreta znovu ujistila, dívka sepjala ruce pod bradou a temné oči se jí rozzářily. „Já jsem viděla jen start,” řekla a živý obličej se jí trošku zachmuřil, „a pak jsem jen slyšela ten pokřik. Vsadila bych se, že nejvíc hulákal Alessan. Viděla jsi Kňourala ještě později? Tak to jsi poznala i Daga. Dag se od toho zvířete nikdy moc nevzdaluje. Je mu dočista oddaný. Ví toho o závodech strašně mnoho, protože pro Pána Leefa jezdil dostihy, než zestárnul. Dokáže vždycky najít zvíře, které bude vyhrávat. Věřil Alessanovu chovu i tehdy, když všichni ostatní mysleli, že by toho měl nechat, než Pán Leef -” Oklina zmlkla, jako když utne, a zalapala po dechu. „Moc mluvím.”

„Já tě ráda poslouchám.” Moreta byla zvyklá na to, že si před ní lidé vylévali srdce, zvlášť když to, co měli na srdci, moc dlouho tajili. „Myslím, že Kňoural vám vynahradí všechen ten čas a práci, kterou mu věnovali Alessan i Dag.”

„Myslíš že ano?” Oklinu ta vyhlídka nesmírně potěšila. „Slyšíš? Harfeníci zrovna začínají.” Při zvucích hudby dívka popoběhla k oknu, jehož kovové okenice byly otevřené a bylo vidět tmavnoucí oblohu.

„No výborně, tak jdeme tancovat. Je načase, abychom se taky pobavily.”

Oklina se na ni napřed podívala nějak poplašeně, jako by ona sama neměla dovoleno se bavit. Mladší příslušníci rodiny Pána držby často byli o Slavnostech nepadání zavaleni svízelnými povinnostmi, ale Moreta to řekla tak, jako by si přála vidět, jak Oklina tančí. Dívka se půvabně usmála a pokynula Moretě, že má tu čest vyjít z místnosti první.

Chodby i Hlavní síň byly prázdné, ale jak Moreta s Oklinou spěchaly na nádvoří, sloužící už otevíraly košíky se světleny. Na rampě se Moreta zastavila a podívala se na spaliště ohňovce. Orlith v záři zapadajícího slunce spala a oči měla zavřené, naplno vychutnávala poslední chvíle dřímoty před tím, než ji probudí chladný večerní vítr. Ostatní draci, jejichž oči zářily všemi barvami duhy, pozorovali dění dole.

„Páni!” vykvikla Oklina v nadšeném úžasu. „To jsou přece tak úžasná zvířata!” Pak se zarazila a vzápětí vyhrkla: „Byla jsi hodně vylekaná?”

„Při zasvěcení? Strašně. Drakeni na Pouti dorazili k držbě mého otce až v den líhnutí. Sebrali mě a fofrem mě vzali na Istu, nařídili, ať se převléknu, a pak mě odvedli rovnou na líhniště, ještě dřív než jsem přesně pochopila, oč vlastně jde.” Moreta ani dnes při té vzpomínce nedokázala potlačit spokojený úsměv. „Orlith mi ovšem prominula, že jsem se opozdila.”

„Páááni! vydral se Oklině z hrdla nadšený dlouhý povzdech.

Moreta se usmála, když si uvědomila, jak tohle děvče touží po tom, aby ji při Poutí vybrali a mohla se zasvětit se zlatou dračí královnou. Když tak stála před dívkou, která s troškou závisti tolik touží po zasvěcení, pocítila Moreta jakousi nevypočitatelnou vinu za to báječné štěstí, že se mohla zasvětit s Orlith, svou přítelkyní, svou spolehlivou útěchou, svým druhým já. Ten zvláštní pocit vystřídalo postupně vědomí nezměrných propastí, ležících mezi přáním, jeho splněním a přijetím vytouženého údělu. A tak se Moreta mohla na Oklinu příjemně usmívat, zatímco se myšlenkou dotýkala mysli své spící dračí královny.

„Kdyby se můj bratr nestal následníkem našeho otce, tak by z něho mohl být draken,” svěřila se Oklina náhle šeptem weyreně.

„Skutečně?” Moretu to překvapilo. Neslyšela, že by Ruatha byla nabídla k zasvěcení některého ze svých synů, alespoň ne od té doby, co před desíti oběhy přibyla do zdejšího Weyru.

„Povídal mi o tom Dag.” A Oklina rázně přikyvovala hlavou, aby svoje tvrzení podepřela. „Bylo to před dvanácti oběhy. Dag říkal, že Pán Leef hrozně zuřil, protože Alessan se měl stát jeho dědicem, a křičel, že ho nedá a ať si drakeni vezmou kohokoli jiného z celé držby, jenomže, povídal Dag, že pro draky nebyl nikdo jiný přijatelný - jak to draci poznají?”

„Draci, kteří hledají při Pouti, to poznají,” řekla Moreta tajemně, protože stále opakovaným vysvětlováním principů Pouti už se tajemnost stala rutinou. „Každý Weyr má draky, kteří vycítí vhodné mladé lidi.” Moreta klesla hlasem, aby ještě zdůraznila tajuplnost celé záležitostí. „Jsou lidé, kteří se narodili ve Weyru, kteří se mezi draky a jejich jezdci pohybují celý život, a nikdy se s žádným drakem nezasvětí, a naopak je spousta dokonalých cizinců - jako jsem byla třeba já - kterým se to podaří. To jen draci vždycky vědí, proč ten ano a jiný ne.”

„Jen draci vždycky vědí…” Oklinino zašeptání znělo napolo jako prosba a napolo jako zaklínání. Kradmo ještě mrkla na spaliště ohňovce, jako by se bála, že kdyby ji dřímající draci zaslechli, mohli by se třeba urazit.

„Pojďme, Oklino,” ozvala se Moreta netrpělivě. „Už se nemůžu dočkat, až budu v kole.”

KAPITOLA III

Ruathská držba, současné Míjení, 3.11.43

Moreta si říkala, že už byla na mnoha a mnoha Slavnostech nepadání, ale tyhle v Ruathě v době západu slunce v sobě měly všechno to nejlepší, co se od Slavností nepadání dalo požadovat: lidé z Weyrů, držeb i řemeslnických Síní se shromáždili, aby si pochutnali na dobrém jídle, popili, zatančili si a potěšili se přítomností ostatních. Košíky se světleny, vytažené na vysoké stojany, zalévaly zlatým světlem stoly, obležené hosty, tanečníky, hrozny lidí, kteří postávali kolem vypravěčů, a hloučky mužů okolo naražených sudů s vínem. Dětské postavičky kmitaly sem a tam přes ostrůvky světla a jejich smích a křik občas probleskl i přes hudbu a dusání tanečníků. Směsice vůní pečeného masa, vína a teplého večerního vzduchu, prachu a štiplavého plynu ze světlenů jen posilovala dojem, že se slavnosti opravdu vydařily.

Na pódiu sedělo devět harfeníků a pět dalších čekalo, až na ně dojde řada. Moreta mezi nimi marně hledala Tirona, ale Mistr Harfeník také mohl kroužit někde mezi stoly. Alessan možná Mistra Harfeníka nemá rád, ale Tirone i tak musí splnit svou povinnost a přijít na první Slavnosti nepadání nového Pána držby.

Moreta s Oklinou došly k zástupu přihlížejících lidí, kteří lemovali taneční parket, a jak pokračovaly dál k parketu, diváci se před nimi rozestupovali a mumlali uctivé pozdravy. Oklina vedla Moretu k čelnímu stolu, který stál naproti pódiu pro harfeníky, a pak chtěla odejít, ale Moreta přidržela dívku za ruku u sebe. Když Alessan povstal a gestem zval Moretu, aby se posadila vedle něho, stáhla weyrena Oklinu s sebou a nebrala ohled na dívčiny protesty.

„Místa je tady dost, že?” ptala se Moreta a vrhla na Alessana významný pohled. „Byla tak moc hodná, že na mě čekala.”

„Místa habaděj, to se rozumí,” odvětil Alessan dvorně a pokynul dalším hostím u stolu, aby se nepatrně uskrovnili. Jak si Moreta sedala, Alessan si ji prohlížel a podmračeně krabatil obočí. „Copak tohle je to nejlepší oblečení, jaké ti mohly nabídnout?” nesouhlasně do dvou prstů chytil rukáv jejích šatů.

„Tyhle šaty mi výborně padnou. A k tanci jsou mnohem příhodnější než moje róba. Mohla jsem si ovšem vybrat z mnoha šatů,” dodala chvatně, když pochopila, proč se tak mračí. „Myslím, že by bylo praktické, vzít si na Slavnosti nepadání vždycky dvoje šaty: jedny, ve kterých bych se dívala na dostihy,” lišácky se na něho usmála, „a druhé, ve kterých bych se předváděla.” V předstíraném vzdoru arogantně vysunula bradu.

Usmířený Alessan se na ni usmál a zamával na číšníka, aby jí nalil víno. „Pro tebe mám bendenského vína dost a dost.” Pozvedl pohár k rychlému přípitku.

Nestačila vypít než jediný doušek a harfeníci udeřili do strun v živé taneční melodii.

„Poctíš mě tímhle tancem, weyreno?” zeptal se Alessan, vyskočil na nohy a nabídl jí ruku.

„A proč bych tady jinak byla?” Otočila se k Oklině a se smíchem ji požádala: „Pohlídej mi místo a pohár, ano?” Pak se chopila Alessanovy paže a nechala ho, aby ji odvedl na čtvercové prostranství, vplula do rytmu tance a do tanečního kroku, spoléhajíc na sílu svého tanečníka, který ji v objetí pevných paží spolehlivě vedl po parketu.

Milovala tanec, a přestože ve Weyru měli své hudebníky a čas od času uspořádali taneční večer, bylo tancování většinou vyhraženo jen pro příležitosti slavností líhnutí malých dráčků. Sem tam se modří a zelení jezdci oddali divokému akrobatickému křepčení, když se předtím náležitě posilnili vínem, což bývalo pravidlem po zlém spadu Vláken nebo po skonu draka a jeho jezdce, ale těchto tanců se Moreta děsila. Leri s L’malem cítili, že tyto výstřelky pomáhají drakenům, aby se odreagovali, ale Moreta sama raději vždycky někam zmizela a odletěla s Orlith někam daleko, aby si byla jista, že k nim nedolehne bláznivý rytmus bubnů a ani zdálky nezahlédne divoké taneční figury.

Ale příjemné melodie, které hráli harfeníci hodujícím hostím na Slavnostech nepadání, brzy tyto nepohodlné vzpomínky vytěsnily, a když ji Alessan odváděl zpátky ke stolu, sotva popadala dech a oba nadšeně aplaudovali umění harfeníků, jejich přednesu sladké, jednoduché, veselé a důvěrně známé melodie.

„Teď musím tančit s Falgou,” řekl Alessan, když posadil Moretu na její místo, „ale smím si další tanec zamluvit zase u tebe?”

„Tančila jsi s Alessanem ráda?” ptala se jí Oklina plaše a toužebně, stavíc před ni pohár s bendenským vínem.

„To tedy ano. Tančí velice zlehka a umí to opravdu dobře.”

„Alessan učil tančit i mě. Když jsme v síni měli nějaký taneční večer, vždycky mě vzal alespoň jednou do kola, ale dneska to určitě nepůjde, protože je tady spousta jiných děvčat.”

„Tak bych ti měla najít jiného partnera.” Moreta se otočila, aby se podívala po nějakém nevyužitém drakenovi.

„Jé, to já nesmím.” Oklina se zatvářila vylekaně a očima nervózně přeletěla zaplněný parket, kde zrovna začínal další tanec. „Musím pomáhat obsluhovat hosty.”

„To taky děláš, protože se staráš o moje pohodlí a hlídáš moje bendenské víno.” Moreta se na děvče srdečně usmála. „Dnes večer naopak musíš tančit!”

„Moreto!” Na rameno jí dopadla pevná ruka, a když vzhlédla, viděla, že nad ní stojí B’lerion, jezdec na bronzovém Nabethovi z Weyru Na Výšinách. „Tahle výborná hudba si zrovna žádá tvůj krok! A můj taky!”

Bronzový jezdec ani nečekal na její svolení, ale vzal ji bez okolků za ruku, vytáhl ji do svého objetí a poťouchle se na ni smál. „Vím, že mi nedokážeš odolat.” A jak odváděl weyrenu k tanci, zamrkal přes Moretino rameno na užaslou Oklinu.

Moretě neušel ten žádostivý a toužebný výraz, který se objevil v Oklinině obličeji, jenomže tenhle B’lerion působil stejně přitažlivě na mnoho žen. Byl to pohledný vysoký chlapík s pevným tělem, v živém obličeji mu jiskřily temné oči a pořád byl připravený se smát. Vždycky měl pohotově nějakou směšnou poznámku a bohatou zásobu lechtivých klípků. Moreta s ním prožila krátké dobrodružství, když poprvé přišla do Fortského Weyru, a byla si naprosto jista, že je otcem jejího třetího dítěte. Nesmírně litovala, že je musela dát k osvojení, ale pořád se musela starat o léčení zraněných draků a její povinnosti z toho plynoucí měly přednost. Ačkoli B’lerion nebyl tak zdatným velitelem letky jako Sh’gall, Moreta doufala, že při onom rozhodném zásnubním letu by mohl na její královnu nalétnout Nabeth. Pak ale na královnu nalétl nejsilnější a nejchytřejší drak: to je jediný způsob, jak zajistit zdravý dračí rod. Sh’gallův Kadith byl už dvakrát nejsilnější a nejrychlejší. Anebo si to tak alespoň Moreta pořád namlouvala.

B’lerion měl výbornou náladu a nebyl zatím natolik opojený vínem, aby to bylo poznat na jeho řeči nebo aby měl nejistý krok. Slyšel o tom, jak ji stájník zlil špinavou vodou, utahoval si z ní i kvůli tomu, že pro sebe vyhradila monopol na mladého Pána držby, hrozil jí, že její záliba v dostizích bude jednou její konec, a ptal se, proč tu není Sh’gall, aby chránil svoje zájmy.

„Nikdy jsem nepochopil, proč jsi dovolila, aby na tvou královnu nalétl Kadith, když by jí Nabeth byl udělal mnohem víc potěšení a já bych se byl stal vůdcem Fortského Weyru. Se mnou to pro tebe přece musí být mnohem zajímavější než se Sh’gallem. Anebo tak jsi mi to aspoň říkala.”

Podle toho, jak se mu blýskalo v očích a jak pevně ji svíral v pase při poslední taneční figuře, si Moreta uvědomila, že B’lerion to všechno myslí zpola vážně. Moreta si připomněla, že B’lerion vždycky bral vážně všechno, co považoval za nějakou svou potupu, a dlouho na to nezapomínal. Byl to vskutku okouzlující pokušitel, pasoucí po každé příležitosti, který neomezoval svoje aktivity na jediný Weyr či držbu.

„Cože? Ty a vůdce Fortského Weyru? Tak veliká odpovědnost by se ti určitě nezamlouvala.”

„Kdybys ty byla mojí weyrenou, ve všem bych se za tvojí pomoci zdokonalil. A zbývá už jen osm oběhlů a pak budeme všichni volní, budem se moci bavit, jak se nám zlíbí.” Přitiskl ji ještě blíž k sobě. „Ale mohli bychom se pobavit i dřív, vždyť víš.”

„Kdypak ty se vlastně nebavíš, přelétavý ptáčku?”

„Pravda, ale dnešní večer je přece zasvěcený zábavě, no ne?”

Rozesmála se a vysmekla se mu z objetí, kterému bylo nejmoudřejší se vyhnout. B’lerionovy pozornosti by si někdo mohl špatně vysvětlovat. Byla zavázána povinností věnovat Sh’gallovi veškerou podporu alespoň do té doby, dokud neustanou spady Vláken. Kráčela zpátky ke svému místu u stolu, B’lerion jí šel v patách a usmíval se na Oklinu, protože jeho dobrou náladou nedokázalo hned tak něco otřást. Moreta by byla raději, kdyby za ní nechodil, protože si všimla, jak Oklina zatajila dech, když se B’lerion uhlazeně posadil vedle ní.

„Směl bych tě požádat o příští tanec, Paní Oklino? Moreta ti potvrdí, že jsem naprosto neškodný. Já jsem B’lerion, jezdec na bronzovém Nabethovi z Výšin. Mohl bych se napít z tvého pohárku vína?”

„Víš, to je víno Paní Morety,” protestovala Oklina a pokoušela se znovu získat do své moci pohár, kterého už se chopil B’lerion.

„Ona mi doušek vína nikdy neodepře, a já chci navíc připít na tebe a na tvoje veliké tmavé oči.”

Moreta ovládla grimasu, která se jí užuž formovala v obličeji, a pozorovala výraz Oklininy tváře, její půvabný ruměnný zmatek vyvolaný B’lerionovými komplimenty. Viděla, jak jí rozčílením začala pulzovat tepna na štíhlém krku a jak se jí zrychlil dech. Oklině nemohlo být víc než šestnáct oběhů. Jako děvče z držby ji velmi brzy provdají za nějakého držebníka či řemeslníka z Východu nebo z Jihu, daleko od Ruathy, aby se posilovaly rodové pokrevní svazky. Až skončí tohle Míjení, bude už mít Oklina několik dětí a tenhle veselý večer bude dávno zapomenut Anebo možná naopak, díky B’lerionovým pozornostem, uložen hluboko v dívčiných vzpomínkách. Harfeníci znovu udeřili do strun v pomalé a klidné taneční melodii a Moreta se usmála, když viděla, jak B’lerion odvádí nadšené děvče na taneční parket.

Protože většina lidí měla za to, že jejich taneční schopnosti na tento kousek stačí, místa u stolů se hodně vyprázdnila. Na jednom konci zůstala sedět Paní Oma, která rozpačitě naslouchala nějaké bohatě oděné ženě z držby. Když se obě zálibně a s úsměvem zahleděly na taneční parket, Moreta zahlédla Alessana, jak klidně provádí tanečním rejem mladé děvče. Že by tato držebnická dívčina mohla kandidovat na druhou Alessanovu manželku? Slabý úsměv Paní Omy působil trošku spekulativně. Moreta si nápadnici kriticky prohlížela a všimla si, že je to docela pohledná dívka s černými kudrnatými vlasy, jenomže se na Alessana naprosto pitomě culila. Takové nevinné dítě nemůže přece Alessana nikdy přitahovat, zvlášť když si teď coby Pán držby mohl vybrat dívku z jakékoli držby nebo cechovní Síně na celém kontinentu. Pak si Moreta všimla S’perena, fortského bronzového jezdce, jak se dívá na tanečníky. Pomyslela si, že S’peren měl být na Istě.

„To skončily Slavnosti nepadání na Istě lak brzy?” ptala se ho překvapeně.

„Trošku mě to tam zklamalo, abych pravdu řekl, zvlášť po tom, co to zvíře odvezli pryč. Neběžely se žádné dostihy,” usmál se na ni S’peren s pochopením. „A zdaleka tam nebylo tolik lidí jako tady na Ruathě…” Kývl spokojeně hlavou směrem k zaplněnému tanečnímu parketu. „Lidi tam ani neměli tak dobrou náladu. V Igenu, Keroonu a Telgaru řádí nějaká nemoc.”

„Běhounů?” Myslí jí probleskla vzpomínka na ono zvíře, které nečekaně padlo v dostihu.

„Běhounů? Ne, lidí. Prý nějaká horečka. Slyšel jsem, že tam dokonce byl i Mistr Capiam, ale já jsem ho nikde na Istě neviděl.”

„Vůdci Istanského Weyru jsou v pořádku?” F’gal a Wimmia byli jejími dobrými přáteli ještě z těch oběhů, které trávila na Istě.

„Ano, a posílají ti přání všeho dobrého, jako obvykle. Mimochodem, abych nezapomněl, mám ti vyřídit pozdravy od jakéhosi zvířecího ranhojiče, který se jmenuje Talpan. Povídal, že tě zná ještě z držby tvého otce.”

Moreta si vyměnila zdvořilůstky s jezdci z Weyru Na Výšinách, kteří začali tlachat se S’perenem a vydala se na krátkou procházku a v duchu si říkala, že je to opravdu divné. Až do dneška si na Talpana nevzpomněla už celé oběhy, a teď od něho ještě dokonce dostává pozdravy.

Tanec skončil, a tak se pokusila vypátrat Alessana, aby si s ním mohla znovu zatančit. To byl panečku nějaký partner do tance! Pak ho uviděla na tanečním prostranství s dívkou, kterou si pro její dlouhé černé vlasy napřed zmýlila s Oklinou. Když se děvče pootočilo, Moreta pochopila, že Alessan činí zadost své povinnosti a provádí další vdavekchtivou partnerku. Cítila k Alessanovi opravdový soucit, protože si vzpomněla, jak ji obléhali bronzoví jezdci přede dvěma oběhy, když se Orlith připravovala k zásnubnímu letu.

Moreta dopila do dna svůj pohár a vykročila pátrat po dalším víně nebo po tanečníkovi. Velmi toužila znovu si zatančit, ale napřed se zastavila u nejbližšího naraženého vinného sudu. Výčepní jí rychle naplnil pohár a ona mu poděkovala. Při prvním doušku zjistila, jak se spletla. Víno zanechávalo na jazyku nakyslou pachuť: pocházelo z Tilleku a mělo daleko k té báječné typické chuti moku z Bendenu, které měl člověk plnou pusu. Musela se hodně přemáhat, aby doušek nevyplivla.

Tento tanec byl krátký, sestával hlavně z divokého hopsání a přihlížet mu nebylo tak docela bez zajímavosti, protože lidé často ztráceli při tanci rovnováhu. Když harfeníci odehráli závěrečný trylek, přidali akord, který značil přestávku. To byla příležitost pro harfenické pěvce. Moreta napolo očekávala, že se na pódium přiřítí Tirone, protože právě on měl být na ruathských Slavnostech nepadání první mezi zpěváky, ale namísto něho předstoupil harfenický Mistr z Ruathské držby s nějakým postarším tovaryšem.

Když se Moreta podívala zpátky k čelnímu stolu, uviděla Alessana, obklíčeného párkem sličných dívčin, jedna z nich měla ohnivě zrzavé vlasy. Paní Oma rozhodně při těchto Slavnostech nepadání nemarnila čas. Protože Moreta neměla nejmenší zájem se právě teď vracet k hlavnímu stolu, našla si neobsazenou stoličku.

První píseň, dojímavou baladu, měla vždycky ráda, a tak se připojila k refrénu se stejnou vervou jako lidé kolem ní. Příjemné hlasy kolem ní jí pomohly najít notu, protože neměla dost vysoký hlas, aby mohla držet sopránovou linku. V polovině druhého refrénu se jí v myšlenkách ozvala Orlith.

Tobě se tohle zpívání taky zamlouvá, že? ptala se své královny.

Zpívání je moc příjemná věc. Otevírá myšlenky a všechny mysli jsou při něm spolu.

Moretě selhal hlas, protože se musela poznámce své královny smát, ale rychle smích potlačila, protože ani weyrena si nemůže dovolit smát se při vážné a jímavé baladě.

Harfeníci rozezpívali ruathské hosty ve čtyřech tradičních skladbách, které lidé zpívali se stále rostoucím nadšením, a tanečníci nabírali dech. Mladý ruathský harfeník s vynikajícím tenorem zazpíval neznámou píseň, kterou, jak ohlásil, našel při probírání starých Letopisů. Melodie se často opakovala a pauzy mezi jednotlivými tóny přicházely naprosto nečekaně. To musí být velmi stará píseň, říkala si Moreta, ale pro tenhle tenor byla vybrána dobře. Orlith se líbila taky.

Náš vkus se většinou shoduje, poznamenala Moreta.

Vždycky taky ne.

Co tím myslíš?

Harfeníci zpívají, opáčila Orlith vyhýbavě a Moreta už věděla, že přímé odpovědi se od ní nedočká.

Potom se harfeníci nabízeli, že zazpívají písničku na přání z publika. Moreta by byla ráda, kdyby si někdo vyžádal jednu pasteveckou píseň z jejího rodného Keroonu, jenomže ta byla na dnešní veselou náladu trošku pochmurná. Talpan si ji broukal hodně často. Další shoda!

Po serenádě vystoupil na pódium Alessan, aby harfeníkům poděkoval a složil jim pochvalu za jejich hudbu a za to, že na ruathské Slavnosti nepadání přišli. Potěšil je prohlášením, že dostanou všechno víno, kterého je potřebí, aby mohli hrát do té doby, dokud bude zbývat na parketu jediný tanečník. Všichni lidé hlasitě jeho rozhodnutí podpořili, souhlasně volali a bušili do stolů i do sudů, aby dali najevo, že se jim líbí takový Pán držby, který na svých prvních Slavnostech nepadání neskrblí. Nadšený hlahol neměl konce, takže překročil meze pouhé zdvořilosti a doprovázel Alessana celou jeho cestu zpátky na jeho místo u stolu.

Harfeníci zahájili další sérii kolovým tancem, který umožnil Alessanovi provést obě jeho společnice. B’lerion už znovu tančil s Oklinou. Jak se zdálo, Paní Oma si toho ani nevšimla, příliš se soustředila na partnerky obletující Alessana.

Moretě vyschlo ze samého zpěvu a aplaudování v krku, a tak si umínila, že objeví další Alessanovo bendenské bílé víno. Cestou k čelnímu stolu ji zastavili držebníci a ptali se jí po Leri a Holth; z jejich výrazů bylo zřejmé, že je jim velmi líto, že se stará weyrena Slavností nepadání neúčastní.

Předej jim ty pozdravy, Orlith. Budou rády, že tady tolika lidem scházely.

Po krátké chvíli jí Orlith řekla, že Holth je docela ráda, že nemusí dřepět celou noc na studeném skalním útesu.

Tobě není chladno, že ne? ptala se Moreta úzkostlivě.

Tady na spalištích ohňovce je skála rozehřátá od slunce, a Nabeth s Tamianth mě zahřívají. Měla by ses najíst Ty mi taky vždycky říkáš, abych se najedla. Tak teď to říkám já tobě.

Samolibá Orlithina poznámka Moretu pobavila. A uznala její nabádání za správné, protože z toho drsného vína z Tilleku se jí začala lehce točit hlava. Uvědomila si, že jí dokonce kručí v žaludku, a tak by do sebe měla dostat nějaké jídlo, ještě než skončí tenhle kolový tanec. Vyloudila od kuchařů plný talíř, na kterém byla porce kořeněného werýse, pečeného na zemních hlízách, a další lákavé lahůdky. Když přecházela k hlavnímu stolu, kde doufala najít další bendenské víno, tanec zrovna skončil. Alessan se ještě svým dvěma tanečnicím ani nestačil uklonit a Paní Oma už mu představovala další dívku. Potom Moreta zachytila koutkem oka Pána Tolocampa, jak kráčí přímo k ní, a kvapně změnila směr. Šla pořád dál, jako by ho neviděla. Tvářil se pochmurně a ona neměla nejmenší chuť právě o Slavnostech nepadání odolávat dalšímu z jeho kázání. Zamířila napříč davem lidí a chviličku se zabývala myšlenkou, že se zastaví u harfenického stolu, protože harfeníci mívali vždycky to nejlepší víno, ale řekla si, že ve společnosti harfeníků by před Tolocampem nebyla o nic bezpečnější. Mimoto ho zřejmě mají i tak plné zuby, protože Síň Harfenického cechu leží v těsné blízkostí Fortské držby. A tak se raději přikrčila za harfenické pódium a chvíli zůstala bez pohybu, aby se jí oči přizpůsobily té vítané temnotě.

Ještě dobře, že to udělala, protože by byla málem upadla přes hromadu sedel, poskládaných za stupínkem. Postavila si jedno tak, že jí posloužilo jako provizorní sedátko, a vychutnávala svou samotu a to, že se jí podařilo uniknout před Tolocampem. Až přijde konec Míjení, stane se z něho nesmírně otravný, ale mocný muž a měla obavu, že Sh’gall nebude schopen se s ním vypořádat tak dobře, jak se mu to daří s padajícími Vlákny.

To je dobře, že jíš! řekla Orlith.

Moreta si labužnicky poskládala plátek pečeného werýse a pořadně si z něho ukousla. Maso bylo skutečně tak křehké a šťavnaté, jak napovídala jeho vůně.

Je to báječné! sdělila své královně.

Chtivě ukusovala a olizovala si prsty, protože nechtěla dopustit, aby přišla jediná kapka té dobroty nazmar. Kdosi klopýtal kolem rohu pódia a Moreta, balancujíc s talířem a proklínajíc narušitele jejího klidu, se stáhla do hlubšího stínu. Že by za ní šel Tolocamp až sem? Anebo tam někdo hledal místo k vykonání přirozené potřeby?

Alessan, řekla jí Orlith a Moretu to překvapilo, protože Orlith měla na lidská jména mizernou paměť.

„Moreto?” ozval se Alessan nejistě. „Aha, tady tě máme,” dodal a pokračoval k ní. „Měl jsem dojem, že tě vidím, jak jsi vkouzla sem, když jsi utíkala před Tolocampem. Tak jsem se vypravil za tebou s nějakým jídlem a vínem. Nevadí ti, že ruším tvé soukromí?”

„Nevadí, pokud tě napadlo vzít s sebou nějaké to tvé bendenské víno. Řeknu ti, že to tillekské, které tady čepuješ, není špatné…”

„…ale vůbec se nedá s bendenským srovnat, že? Doufám, žes o tom srovnávání nemluvila s nikým jiným.”

„Cože? A muset se pak s někým dělit o to, co můžu vypít sama? A tys přinesl ještě kus weryse! Moje uctivé pozdravení tvému kuchaři: ta pečené je vynikající a já mám děsný hlad. Pojď, tady si sedni na ta sedla.” Jedno mu přistrčila, horší víno vylila a přidržela před ním prázdný pohár: „Můžu dostat ještě kapku bendenského, prosím?”

„Mám tady plný měch.” Alessan opatrně naléval.

„Jistě se ale musíš podělit se svými partnerkami, ne?”

„Tak ty takhle…” Alessan chňapl po jejím poháru v žertovném pokusu sebrat jí víno, které jí zrovna nalil.

„Nebylo to ode mě fér. Konal jsi jen svou povinnost Pána držby, a počínal sis velmi pohledně, smím-li to tak říct.”

„No dobře, odbyl jsem si povinnosti Pána držby a odteď chci znova převzít svou odpovědnost jako tvůj doprovod. Teď se teprve začnu pořádně veselit.”

„To se hostitelům podaří jen zřídka.”

„Moje máti je tak dobrá a ctihodná…”

„… a povinností si vědomá…”

„…ano, že uspořádala přehlídku všech žádoucích děvčat na celém Západě, a já jsem s nimi povinně tančil. Víc o nich není celkem co říct. Mimochodem, když už je řeč o mluvení, jestlipak je ten bronzový jezdec, který se přilepil na Oklinu a na krok se od ní nehne, hodný a čestný muž?”

„B’lerion je laskavý a navíc velmi dobrý společník. Je si Oklina vědoma, jaké sklony mívají drakeni?”

„To je, tak jako každé děvče z držby.” Alessanova odpověď zněla suše a naznačovala, že má o vrtoších a poklescích drakenů svoje mínění.

„B’lerion je doopravdy hodný a znám ho už mnoho oběhů,” pokračovala Moreta, aby ho uklidnila. Oklinina oddanost bratrovi byla skutečně namístě, když se nerozpakoval mluvit s weyrenou tímto způsobem o bronzovém jezdci, který sestře věnoval všechnu pozornost.

Oba se mlčky pustili do jídla, protože Alessan byl zrovna tak vyhládlý jako Moreta. Znenadání harfeníci spustili jinou melodii, byl to jeden ze živějších tanců, ba spíše komplikovaný běh, při kterém se vyžadovalo, aby tanečník svou tanečnici zvedal, točil s ní, pouštěl ji z náručí a zase ji chytal. Alessanovi zasvitlo v očích a Moreta pochopila, že začínající tanec bere jako výzvu: o tento akrobatický tanec, kde se partnerkou muselo doslova pohazovat, se zpravidla pokoušeli jenom mladší a zdatní tanečníci. Hluboko v hrdle se jí ozval tlumený smích. Nebyla přece žádný bázlivý adolescent, který nevěří sám sobě, nebyla ani naparáděná ženská z držby, jejíž vitalitu i tělo vyčerpal nepřetržitý řetěz těhotenství; byla jezdkyní na dračí královně a navíc ve špičkové bojové formě, takže by dokázala přetancovat kohokoli - držebníka, řemeslníka i jezdce. A ještě měla oporu v Orlith.

Odložila zbytek jídla a vína, chopila se Alessanovy ruky a táhla ho za sebou k tanečnímu parketu, kde už se jeden pár dostal do problémů a ležel rozpláclý na zemi, takže se ze všech stran ozývalo dobromyslné škádlení.

Weyrena a Pán držby byli jediným párem, který přežil úskalí divokého tance bez nehody. Jejich schopnosti ocenili přihlížející potleskem a pochvalným křikem. Moreta lapala po dechu, vrávorala k okraji parketu a měla co dělat, aby se jí ze závrati po všech těch otáčkách v závěru nezapletly nohy. Někdo jí vložil do ruky pohár s vínem, a ještě než upila, už si byla jista, že je to bendenské. Připila Alessanovi, který stál vedle ní s dmoucí se hrudí a s obličejem brunátným přemírou prudce kolující krve, ale nanejvýš potěšený úspěchem jejich tance.

„U všech skořápek, se správným partnerem jsi tedy ukázala, co v tobě doopravdy vězí,” křičela Falga a spěchala k nim. „Dneska jsi v náramné kondici, Moreto. Alessane, tohle jsou nejlepší Slavnosti nepadání, jaké jsem za poslední oběhy zažila. Docela jsi zastínil svého otce, který by si, pokud jde o tohle, neměl proč na svého následníka stěžovat. Pořádával výborné hostiny, ale této se žádná nevyrovnala. S’ligar má čeho litovat, že nepřiletěl se mnou.”

Také ostatní drakeni spolu s Falgou pozvedli poháry, aby Alessanovi připili.

„Uvidíme se v Cromu,” řekla Falga na rozloučenou Moretě, když harfeníci začali hrát mírnou stařičkou melodii.

„Můžeš se ještě hýbat?” ptal se Alessan Morety a naklonil se k ní, aby jí mohl šeptat přímo do ucha.

„No to se ví!” Moreta vrhla kradmý pohled ve směru, kam se díval Alessan, a viděla Paní Omu, jak přivádí přes parket nějaké děvče.

„Pro dnešní večer už mám holeně pokopané až dost!” Alessan se pevně chopil Morety, pravou dlaň jí položil na lopatku, prsty levé ruky propletl s jejími a vedl ji do středu parketu.

Vžívala se do houpavého kroku a skluzů pomalého tance a podařilo se jí na okamžik zahlédnout kamennou tvář Paní Omy. Cítila bušení Alessanova srdce, i její ještě prudce bilo po tom vypětí z předchozího tance, ale postupně se bušení zklidňovalo, tváře jí chladly a svaly se jí přestaly chvět. Uvědomila si, že na tuhle melodii netančila od doby, kdy odešla z Keroonu - tolik oběhů od těch posledních Slavností nepadání, které strávila s Talpanem.

„Myslíš na jiného muže,” zašeptal Alessan se rty až u jejího ucha.

„Na chlapce, kterého jsem znala. V Keroonu.”

„Vzpomínáš na něho ráda?”

„Měli jsme být učedníky u stejného ranhojičského Mistra.” Že by v Alessanově hlase zaslechla žárlivý tón? „On pak pokračoval ve svém řemesle. Mě odvezli do Isty a zasvětila jsem se s Orlith.”

„A teď léčíš draky.” Alessan na okamžik uvolnil svoje objetí, ale jak se zdálo, jen proto, aby ji uchopil trošku jinak a ještě pevněji. „Tancuj, Moreto z Keroonu. Měsíce jsou na obloze. Můžeme tancovat až do rána.”

„Harfeníci mají třeba jiné plány.”

„Do té doby, než vypijí všechno moje bílé bendenské, určitě ne…”

A tak jí Alessan zůstal po boku a staral se, aby její pohár byl stále plný a aby snědla pár těch malých horkých rolád z kořeněného masa, které pekaři nabízeli řídnoucímu hloučku hýřilů. Nedopustil ani jednou, aby se k ní dostal jiný tanečník.

Víno pro harfeníky vydrželo až do rána. I neuvěřitelné zásoby Alessanovy energie ochably a v té chvíli přistála Orlith znovu na tanečním parketu.

„Byly to pamětihodné Slavnosti nepadání, Pane Alessane,” pravila Moreta formálně.

„To díky tvojí přítomnosti, weyreno Moreto,” odpověděl a pomáhal jí vyšplhat na Orlithinu přední nohu. „U všech skořápek, neklouzej pořád dolů, ženská. Dokážeš se vůbec dostat zpátky do svého weyru, aniž bys usnula a spadla?”

V hlase mu bez ohledu na lehká slova zaznívala úzkost.

„Do svého weyru se dostanu vždycky.”

„Je to pravda, Orlith?”

„Pane Alessane!” To je ale drzý chlap, když se odváží oslovit její dračí královnu v její přítomnosti.

Orlith otočila hlavu a měla zlatavé ospalé oči. On to myslí dobře.

„Orlith říká, že to myslíš dobře!” Moreta si byla vědoma, že samou únavou jí hlas zní nějak divně, a tak se raději zasmála. Za nic by nechtěla připustit, aby nádherný večer skončil trpkým slovem.

„Ano, moje paní zlaté dračí královny, myslím to dobře. „V pořádku se vrať!”

Alessan jí naposled zamával a pak pomalu odcházel skrz změť povalených lavic a špinavých stolů směrem k pusté silnici, kde už trhovci většinu stánků strhli a chystali se k odjezdu.

„Pojďme zpátky do Fortského Weyru,” řekla Moreta tiše, neochotně. Měla těžká víčka a tělo bezvládné ze vší té slastné únavy. Musela vynaložit jisté úsilí, aby si v mysli vybavila vzorec Hvězdných kamenů Fortského Weyru. Pak Orlith vyskočila nad taneční parket, mocným záběrem křídel rozvlnila všechny praporce. Královna s weyrenou byly v mžiku vysoko ve vzduchu a Ruatha se pod nimi zmenšovala, temný prostor tečkovalo posledních několik dohasínajících světlenů.

KAPITOLA IV

Jižní Boll a Fortský Weyr, současné Míjení, 3.11.43

„Nuže?”

Capiam zvedl hlavu z polštářku překřížených rukou, které složil na malý dřevěný stolek v lékárně. Ze vší té únavy a strašného vypětí byl trošku zmatený a zprvu nemohl poznat, kdo je ta postava, která před ním panovačně stojí.

„Nuže, Mistře Ranhojiči? Povídal jsi, že se hned vrátíš, abys mi řekl svoje závěry. To bylo před několika hodinami. A teď tě tady najdu vyspávat.”

Popudlivý hlas a naduté chování byly pro Pána Ratoshigana typické. Za ním, těsně přede dveřmi, se rýsovala vysoká postava vůdce Weyru, který dopravil Capiama a Pána Ratoshigana z istanských Slavností nepadání do Jižního Bollu.

„Posadil jsem se jen na chviličku, Pane Ratoshigane,” zvedl Capiam ruku v ulekaném gestu, „abych si utřídil svoje poznatky.”

„Nuže?” Třetí výzva zněla spíše jako zřetelně nespokojené zaštěkání. Jaká je tvoje diagnóza těch…” Ratoshigan neřekl „simulantů”, ale z jeho výrazu se dalo nevyřčené slovo uhodnout, nemluvě o tom, že vyděšení pacienti říkali Capiamovi pořád dokola, že Pán Ratoshigan každého z nich považuje za simulanta, který jí jeho chleba a využívá jeho ochrany, ale ani mu neodvede na oplátku řádnou denní práci.

„Jsou velmi nemocní, Pane Ratoshigane.”

„Když jsem odlétal do Isty, tak se zdáli být docela v pořádku! Nejsou ani poranění, ani zjevně nechřadnou.” Ratoshigan se kolébal z pat na špičky a zpátky. Byl to neveliký chlapík s dlouhou, drobnou a kostnatou tváří, nad úzkými rty měl stejně úzké nosní dírky a v hlubokých očních důlcích mu svítily pichlavé tvrdé oči. Capiam si pomyslel, že tenhle Pán držby vypadá podstatně hůř než ti chlapci, kteří umírají na nemocničních postelích.

„Dva už zemřeli, ať už je postihlo, co chtělo,” řekl Capiam pomalu, jako by se vzpíral tomu hrůznému závěru, ke kterému dospěl těsně před tím, než ho přemohlo vyčerpání.

„Umřeli? Dva? A ty nevíš, co jim vlastně bylo?”

Koutkem oka Capiam zaregistroval, že Sh’gall při zmínce o smrti ustoupil ze vchodu o krok zpátky. Tenhle vůdce Weyru nechtěl ani za nic připustit, že by se zranil nebo onemocněl, když se mu zatím dařilo obojímu se vyhýbat.

„Ne, nevím přesně, jaká nemoc je postihla. Symptomy - horečka, bolest hlavy, nechutenství, neustálý suchý kašel - jsou neobyčejně silné a žádné běžně užívané léky na ně nezabírají.”

„Ale ty přece musíš vědět, od čeho to mají. Jsi Mistr Ranhojič!”

„Moje hodnost mi ještě nezaručuje, že vím všechno, co se týká mého cechu.” Capiam se stále nutil mluvit tiše, aby nerušil vyčerpané ranhojiče, kteří spali ve vedlejší místnosti, ale Ratoshigan takovou zdvořilost nechápal, a jak jeho rozhořčení narůstalo, nabýval na síle i jeho hlas. Capiam vstal a obešel stůl a Ratoshigan před ním couval ven, do noci. „Mnoho jsme dokázali zapomenout jen proto, že jsme tu znalost neužívali.” Capiam si povzdechl, protože na něho znova dolehla hloubka jeho zoufalství. Neměl si dovolit usnout. Má přece tak strašně moc práce… „Ti dva mrtví, to není nic než začátek, Pane Ratoshigane. Na Pern se valí epidemie.”

„To kvůli tomu jste s Talpanem zabili to zvíře?” promluvil Sh’gall prvně za celou dobu a v hlase mu bylo znát zlostné překvapení.

„Epidemie?” Ratoshigan gestem Sh’galla umlčel. „Epidemie! Co to povídáš, člověče? Těch pár nemocných…”

„Žádných pár, Pane Ratoshigane.” Capiam se protáhl v ramenou a opřel se o chladivou štukovou stěnu za sebou. „Přede dvěma dny mě naléhavě volali do Igenské mořské držby. Měli tam čtyřicet mrtvých, z toho byli tři námořníci, kteří zachránili to zvláštní zvíře z moře. Udělali by bývali mnohem líp, kdyby je nechali plavat na tom jeho kmeni!”

„Čtyřicet mrtvých?” ptal se nedůvěřivě Ratoshigan a Sh’gall ustoupil od nemocničních dveří ještě o krok dál.

„V mořské držbě jsou další nemocní, a taky v blízké horské držbě, odkud se chlapi přišli podívat na to neuvěřitelné zvíře, co přišlo z moře!”

„Proč teda potom to zvíře přivezli na Slavnosti nepadání do Isty?” Pán držby byl náhle celý pobouřený.

„Aby se na ně lidi podívali,” řekl Capiam hořce. Ještě než ta nemoc začala, odvezli je z mořské držby do Keroonu, protože chtěli, aby si je prohlédl Mistr Chovatel. Dělal jsem, co jsem mohl, abych pomohl ranhojičům, když mě bubnová zpráva přivolala do Keroonu. Mistr Chovatel Sufur mi vzkazoval, že mu tam rychle a divně onemocněla řada lidí i zvířat. Nemoc postupovala stejně jako předtím v Igenské mořské držbě. Pak přišla další bubnová zpráva a už mě vezli na drakovi do Telgaru. Tam se objevila nemoc taky, protože ji přinesli z Keroonu dva držebníci, kteří tam kupovali nějaké chovné běhouny. Všechna koupená zvířata pošla a umřeli taky oba držebníci a s nimi ještě dvacet dalších. Nedokážu vůbec odhadnout, kolik stovek lidí se nakazilo i nejnepatrnějším dotykem s těmi, kteří už nakažení byli. My, kteří jsme zůstali naživu, abychom to mohli povědět Harfeníkovi, máme co děkovat Talpanovu bystrému mozku,” Capiam se přísně podíval po Sh’gallovi, „že spojil trasu té proklaté kočky s tím, jak se šířila nemoc.”

„Ale to zvíře vypadalo jako zdraví samo!” namítal Sh’gall.

„To ano.” Capiam si dovolil špetku suchého humoru. „Jak se zdá, bylo proti tomu bacilu, který zaneslo do Igenu, Keroonu, Telgaru a Isty, úplně imunní!”

Sh’gall zkřížil paže přes prsa, jako by se chtěl bránit.

„Jak mohlo zvíře zavřené v kleci rozšiřovat nákazu?” dorážel Ratoshigan a úzké nozdry se mu samým rozčílením rytmicky rozšiřovaly.

„V kleci ale nebylo v Igenu, ani na lodi, kdy bylo zesláblé žízní a dlouhou plavbou na kmeni. V Keroonu je měl Mistr Sufur ve výběhu, protože se je pokoušel identifikovat. Mělo dost a dost příležitostí a spoustu času na to, aby infikovalo řadu lidí.” Capiam si zoufal při pomyšlení, kolik to bylo času a kolik příležitostí. Ranhojiči nebudou nikdy schopni vystopovat všechny lidi, kteří si tu neobvyklou kočku prohlíželi, dotýkali se jejího žlutohnědého kožíšku a pak se vrátili do svých držeb nakažení neznámým bacilem.

„Ale… ale já jsem přece zrovna dostal celý lodní náklad cenných keroonských běhounů!”

Capiam si vzdychl. „Vím o tom, Pane Ratoshigane. Mistr Quitrin mi říkal, že ti mrtví muži pracovali ve stájích u běhounů. Dostal navíc spěšnou zprávu, že se nemoc objevila i v držbě, v níž ti muži a zvířata nocovali při cestě od pobřeží.”

Ratoshigan a Sh’gall konečně začali chápat závažnost situace.

„Jsme ještě daleko před koncem Míjení!” řekl Sh’gall.

„Tomuhle viru je člověk stejně lhostejný jako Vláknu,” poznamenal Capiam.

„Máš ve své cechovní Síni všechny staré Letopisy. Tak je prohlédni! Musíš jen hledat pořádně!”

Sh’gall zřejmě sám nikdy nehledal nadarmo, co? říkal si Capiam, ale potlačil tu morbidně humornou náladu, která se o něho ze samého zoufalství stále pokoušela. Přemýšlel o tom, že by jednou měl zaznamenat, jak roztodivnými způsoby muži i ženy reagují na příchod katastrofy. Pokud to ovšem přežije!

„Začali jsme s vyčerpávajícím pátráním v Letopisech ihned, jakmile jsem uviděl zprávy o počtu obětí v Igenské mořské držbě. Ale je tady něco, co musíš zařídit ty, Pane Ratoshigane.”

„Co já musím udělat?” povytáhl se Pán držby.

„Ano, Pane Ratoshigane, co ty musíš udělat. Přišel jsi sem zjišťovat, jaká je moje diagnóza. Nuže, diagnostikoval jsem epidemii. Jako Mistr Ranhojič celého Pernu mám za této situace nejvyšší pravomoc nad všemi držbami, cechy i Weyry.” Mrkl po Sh’gallovi, aby se ujistil, že vůdce Weyru také poslouchá. „Takže nařizuji, abys oznámil bubnovými zprávami, že pro území tvé držby a také pro držbu, kterou užívají tvoji obchodníci při cestách z pobřeží, je vyhlášená karanténa. Nikdo nesmí vstoupit do cizí ani odejít z vlastní držby nebo usedlosti. Nikde po tvé a té druhé držbě se nesmí přejíždět z místa na místo ani se nesmí konat žádné shromáždění.”

„Ale musí se přece sklízet ovoce a -”

„Budeš sklízet nemocné, lidi i zvířata, a zajišťovat všechno pro to, aby se o ně mohlo pečovat. Probírali jsme s Mistrem Quitrinem tradiční možnosti léčení, protože homeopatické prostředky se ukázaly jako neúčinné. Zařiď, aby tvůj vrchní dozorce a tvoje dámy připravili vnitřní prostory tvé držby pro příjem nemocných -”

„Moji vnitřní držbu?” zděsil se nad tím požadavkem Ratoshigan.

„A ať vystěhují zvířata z těch nových stájí, aby chodby v držbě nebyly přeplněné.”

„Věděl jsem, že s tímhle vyrukuješ!” prskal zlostně Ratoshigan.

„Ke svému zármutku nakonec zjistíš, že dřívější námitky ranhojičů byly oprávněné!” Capiam dal průchod dlouho zadržovaným pocitům úzkosti a strachu tím, že Ratoshiganovy námitky prostě překřičel. „Zajistíš izolaci nemocných a péči o ně, to je tvoje povinnost jako Pána držby! Jinak se ti může stát, že až nastane konec tohoto Míjení, tak naráz zjistíš, že už žádnou držbu nemáš!”

Hněvivé Capiamovy argumenty Pána Ratoshigana umlčely. Pak se Capiam otočil k Sh’gallovi.

„Ty, vůdče Weyru, mě přepravíš do Fortské držby. Je nezbytné, abych se co nejrychleji vrátil do své cechovní Síně. Ještě si budeš přát, abys teď nemarnil čas, až budeš burcovat svůj Weyr!”

Sh’gall zaváhal, ne ovšem proto, že by rozmlouval se svým drakem.

„No tak, Sh’galle!”

Sh’gall ztěžka polkl. „A ty ses toho zvířete dotýkal?”

„Ne, nedotýkal. Talpan mě včas varoval.” Koutkem oka Capiam zahlédl, jak sebou Ratoshigan škubl.

„Ty odtud, Mistře Capiame, nemůžeš odejít,” vykřikl Ratoshigan a divadelním gestem polekaně sahal po Ranhojičově paži. Já jsem na to zvíře sahal. Já bych taky mohl umřít!”

„To bys mohl. Ale odletěl jsi přece na istanské Slavnosti nepadání proto, abys do toho zvířete v kleci šťouchal a dloubal, protože vypadalo krutě, a tak bylo potřeba se mu pořádně pomstít, nebo ne?”

Sh’gall s Ratoshiganem zůstali na obvykle velmi taktního Mistra Ranhojiče beze slova civět.

„Pojďme, Sh’galle, není času nazbyt! Budeš jistě chtít izolovat ty jezdce, kteří se objevili na istanských Slavnostech nepadání, a zvlášť ty, kteří se mohli dostat k tomu zvířeti.”

„Ale co si počnu, Mistře Capiame, co si počnu?”

„To, co jsem ti řekl, že máš dělat. Během dvou nebo tří dnů sám zjistíš, jestli se ti podařilo šíření nemoci zachytit. Tak ti radím, abys začal svou držbu organizovat tak rychle, jak je to možné.”

Capiam vyzval gestem Sh’galla, aby šel na nádvoří, kde na ně čekal bronzový drak, jako první. Veliké doutnající Kadithovy oči dovedly oba muže spolehlivě k jeho boku, i když do rozednění ještě nějaká chvíle chyběla.

„Draci!” zarazil se náhle Sh’gall. „Mohou to dostat i draci?”

„Talpan tvrdil, že ne. Věř mi, vůdče Weyru, že právě toto byla jeho první starost.”

„Jsi si tím jistý?”

„Talpan si jistý byl. Žádný wher, hlídací wher ani werýs neonemocněl, i když se jedinci od každého druhu s tou kočkou tělesně dotýkali buď v Igenské mořské držbě, nebo Keroonské chovatelské držbě. Běhouny ta choroba kosí po desítkách, ale vůbec nepůsobí na stádovce ani whery a původní divoké werýse. A protože draci jsou geneticky příbuzní…”

„Werýsům přece ne!”

Capiamovi nestálo za námahu proti tomu protestovat, i když v jeho cechu se toto příbuzenství mlčky uznávalo.

„Drak, který převážel tu kočku z Igenské mořské držby do Keroonu, neonemocněl, a to ji převážel už před deseti dny.”

Sh’gall se tvářil pochybovačně, ale pokynem vyzval Capiama, aby pokračovali ke Kadithovi.

Bronzový drak nastavil koleno přední nohy, aby jeho jezdec a ranhojič mohli nasednout. To, že se směl vozit na dračím hřbetě, patřilo k nejpříjemnějším výsadám Capiamovy mistrovské hodnosti, byť se snažil této výsady příliš nezneužívat. Vděčně se usadil za Sh’gallem. Netrápily ho ani v nejmenším nějaké výčitky, že přiměl Sh’galla a Kaditha, aby ho dopravili do jeho Síně, protože jednal v nejvyšší nouzi. Vůdce Weyru byl silný a zdravý a byl schopen přežít, i kdyby Capiam přenášel nějakou nákazu.

Capiam měl plnou hlavu toho, co musí stihnout zařídit v příštích několika hodinách, a tak ani neměl čas se potěšit dračím startem. Talpan mu slíbil, že vyhlásí karanténu v Istě, že bude varovat celý Východ a že izoluje všechny, kdo se mohli s oním zvířetem dostat do kontaktu. Pokusí se taky vystopovat všechny běhouny, kteří v posledních osmnácti dnech opustili Keroonskou chovatelskou držbu. Capiam musí vzbouřit západ a zvýšit úsilí při pročítání starých Letopisů. Z bubnů na Fortské držbě se bude zítra kouřit, jak budou žhavé od všech těch zpráv, které budou muset vyslat. Nejpřednější bude zpráva pro Ruathskou držbu. Drakeni napřed navštívili Slavnosti nepadání v Istě a potom si zalétli na pár dalších hodin tance a popíjení na Ruathu. Kdyby jen byl Capiam nepodlehl své únavě! Ztratil nesmírně drahocenný čas, během něhož se bacil mohl bez překážek šířit dál a dál.

Sh’gallovo tiché upozornění umožnilo Capiamovi pořádně se chytit úponů dračího postroje. Když vstoupili do mezimezí, napadlo ho, zdali ten příšerný mráz může pozabíjet všechny bacily, co na sobě má. Znenadání se vznášeli nad spališti ohňovce Fortské držby a rychle klouzali na přistání směrem k poli před Hlavní síní. Sh’gall neměl nejmenší zájem se zdržovat ve společnosti Mistra Ranhojiče déle, než bylo nezbytné. Počkal, až Capiam sesedl, a pak ho požádal, aby mu zopakoval své pokyny.

„Pověz Belcharovi a Moretě, aby léčili symptomy tradičními prostředky. Budu vás ihned informovat o každém účinném léku. Tahle nákaza má inkubační dobu mezi dvěma a čtyřmi dny. Už jsou i lidé, kteří ji přežili. Pokus se zjistit, kde byli tvoji jezdci a ostatní lidé z Weyru.” Výsada svobodného cestování, ze které měli drakeni takové potěšení, v této situaci vyznívala v jejich neprospěch. „Neshromažďujte se…”

„Čekáme spad Vláken!”

„Weyry své povinnosti vůči ostatním lidem plnit musí… ale snažte se co možná omezit kontakt s pozemními družstvy.” Capiam vděčně plácl Kaditha do ramene. Kadith otočil hlavu a podíval se žhnoucíma očima po Mistru Ranhojiči, udělal několik skoků a potom se mocným švihem křídel vznesl do vzduchu.

Capiam se za nimi díval, dokud drakenský pár neskočil, na pozadí světlající východní oblohy do mezimezí, aby se jako dech přenesl přes hory, lemující Fortskou držbu. Potom už se klopýtavě vydal po mírně stoupající rampě k Síni svého cechu a k lůžku, kterého se už nemohl dočkat. Ale napřed musí ještě sepsat zprávy, které musí bubny předat na Ruathu.

V ranním vzduchu bylo cítit stopy vlhkosti, jako by se ohlašovala mlha. Na nádvoří před Fortskou držbou nebyly žádné světlenové košíky a jen jediný žhnul ve vchodu do Síně Harfenického cechu. Capiama překvapilo, když viděl, jak za ty dva dny jeho cech pokročil s izolací držby. Pak k němu přisupěl hlídací wher, a když rozeznal jeho pach, zabublal mu na pozdrav. Capiam něžně plácl Burra po šeredné hlavě, prsty mu zašmejdil po výstupcích na lebce a usmál se, když zvíře šťastně zavzdychalo. Hlídací wherové byli nesporně užiteční, ale v důsledku vrtochů náhody při šlechtění druhu, díky kterým vlastně vznikli, byli tito tvorové tak oškliví, že se člověk chtě nechtě vzpíral představě, že jsou spřízněni s elegantními draky. Přesto byli hlídací wherové stejně oddaní a věrní jako kterýkoli drak a bylo možné je vycvičit, aby poznali lidi, jimž bylo dovoleno volně vstupovat i odcházet. Podle starých legend se hlídacích wherů v nejranějších držbách využívalo jako poslední zálohy v boji proti Vláknům. Jakým způsobem na to předkové šli, když hlídací wherové byli vysloveně nočními zvířaty a nesnášeli sluneční světlo, to Capiam nechápal.

Burr byl ještě docela mladý, měl teprve několik oběhů, a Capiam se s ním přátelil od doby, kdy se vylíhl. On i Tirone dali všem jasně na vědomí, že nebudou tolerovat, aby učedníci zvíře týrali. Když se na Fort snášela Vlákna, brávali Capiam nebo Tirone, podle toho, který z Mistrů byl zrovna přítomen, hlídacího whera do hlavního vchodu Síně, aby mladým mužům i ženám připomínali, že i hlídací wher může v této nebezpečné době mít svou důležitost.

I když Capiama bouřlivé Burrovo přivítání málem srazilo k zemi, přece byl jeho pozdrav nepochybně zcela osobní a Capiama to podivně dojalo. Burr se motal pořád kolem něho a jeho řetěz chřestil na kamenném dláždění.  Naposled Burra poplácal po  temeni lebky a pak vyběhl do schodů a otevřel si těžké dveře, uzavírající vchod do Síně.

Vnitřní prostor osvětloval opět jen jediný matný světlen. Capiam za sebou zavřel dveře a rychle pokračoval dál, protože už byl na dosah svému lůžku a tolik se potřeboval vyspat. V Hlavní síni zabočil vlevo do chodby, vedoucí k archivům.

Překvapilo ho nelibozvučné chrápání, a tak se zahleděl do klenuté knihovny, odkud se neslo. Dva učedníci, jeden s hlavou položenou na starých Letopisech, které prozkoumával, druhý pohodlněji opřený o stěnu, spolu závodili v chrápání. V Capiamově mysli svedla krátký boj nevraživost s pochopením. Brzy bude svítat a se svítáním se objeví Mistr Fortine, který je bude štulci pohánět do práce a peskovat je kvůli tomu, že nemají žádnou výdrž. I kdyby byli zdatnějšími čtenáři, přece by si nezasloužili jeho pokárání, že odpočívají. Náhle se Capiam cítil příliš unavený na to, aby odpovídal na otázky, kterými by ho určitě zahrnuli, kdyby je probudil. Proto raději potichu sebral plát dobře vyčiněné kůže a sestavil lapidární zprávu pro bubeníka, aby ji z bubnové hlásky odvysílal všem Weyrům a hlavním držbám, které ji musí předat menším držbám a cechovním Síním. Položil zprávu na pracovní stůl Mistra Fortina, přímo na stránku, na které Archivář pracoval. Fortine ji uvidí hned, jakmile dožvýká snídani, což bylo obvykle hodně časně, takže novina o epidemii se roznese ještě před polednem.

Za zvuku neladného chrápání táhl Capiam nohy do svého pokoje. Měl by urvat něco spánku dřív, než spustí bubny. Je ovšem docela dobře možné, že je natolik vyčerpaný, že by je dokázal zaspat. Vystoupil po schodech do oddělení ranhojičů harfenické Síně. Až tohle Míjení skončí, musí už konečně začít s budováním samostatné Síně cechu ranhojičů.

Došel ke svému pokoji a otevřel dveře. Nový světlen zaléval místnost měkkým světlem. Na nočním stolku měl pohárek  čerstvé   ovocné   šťávy  a   malý  vinný  hrozen. Kožešinová přikrývka na jeho posteli byla lákavě poodhrnutá. To jistě Desdra! Znovu jí v duchu blahořečil za to, jak je důvtipná. Odhodil svůj batůžek do kouta a posadil se na lůžko; námaha, kterou ho stálo vyzout se z vysokých bot, téměř přesahovala fyzické síly, které mu ještě zbývaly. Povolil si opasek a pak se rozhodl, že si ani nebude svlékat tuniku a kalhoty - bylo by to příliš namáhavé. Stočil se na matraci do klubíčka a současně si přetáhl přes ramena přikrývku. Bolavou a unavenou hlavu vděčně složil na polštář.

Pak zavrčel. Nechal na stole zprávu pro bubeníka. Fortine bude vědět, že už se vrátil, ale ne v kolik hodin. A on se musí vyspat! Prolétal Pern křížem krážem, nahoru a dolů. Pokud si nebude zvlášť hledět svého zdraví, tak se stane sám obětí nakažlivé nemoci ještě dřív, než zjistí, co za nemoc to vlastně bylo.

Doplížil se z postele ke stolu. „Nerušit!” napsal tlustými písmeny, pověsil se na dveře, aby se vůbec pro tento poslední úkol dokázal udržet na nohou, a připevnil varování tam, kde je nebude možné přehlédnout. Pak se ponořil do pohodlí své postele, aby se konečně vyspal a odpočinul si.

KAPITOLA V

Fortský Weyr, současné Míjení, 3.11.43

Když ji Orlith probudila, byla si Moreta jistá, že je to teprve pár minut, co usnula.

Spala jsi dvě hodiny, ale Kadith je pěkně rozzuřený.

„Proč?” Moreta zjistila, že je pro ni skoro nemožné zvednout hlavu z polštáře. Nebolela ji sice, ale nohy ano. Zdali z toho tancování anebo z vína, to Moreta nevěděla a nejspíš ani nebude mít čas nad tím příliš bádat, pokud je teď Sh’gall v jedné z těch svých nálad.

Po celé zemi je nějaká nemoc, opáčila Orlith jakoby trošku rozpačitě. Sh’gall šel napřed za K’lonem a vzbudil ho.

„Že vzbudil K’lona?” Moreta na sebe znechuceně natáhla první tuniku, která jí padla pod ruku. Oblečení bylo trošku navlhlé a všechno v ložnici bylo jakoby lepkavé. Muselo se změnit počasí.

Nad Weyrem se válí pěkná mlha, hlásila Orlith úslužně.

Moreta se při oblékání zachvěla. „Proč pro všechno na světě musel budit K’lona? Vždyť ten chlapík je nemocný a potřebuje si odpočinout.”

Je přesvědčený, že K’lon sem přenesl tu nemoc. Orlith byla, jak se zdálo, opravdu zmatená. K‘lon byl v Igenu.

„K’lon je v Igenu každou chvíli. Má tam přece přítele, jednoho zeleného jezdce.”

Moreta si opláchla obličej a mátovou tyčinkou si vydrhla zuby, ale pachuť v ústech jí to nezahnalo. Prsty si pročísla krátké vlasy a zatápala po misce s goruhruškami. Trpké ovoce by snad mohlo neutralizovat následky všeho toho bendenského vína.

„Moreto!” ozvalo se Sh’gallovo volání od vchodu do weyru.

Moreta ještě stačila letmo pošimrat Orlith na čenichu a pak už se do místnosti vřítil Sh’gall. Královna zamrkala a zavřela oči, předstírajíc spánek. Sh’gall udělal deset kroků do weyru, zastavil se a napřáhl ruku před sebe, jako by chtěl Moretě bránit, aby se k němu přiblížila.

„Po celém Pernu řádí nějaká nemoc. Lidé umírají a nic se s tím nedá dělat. Taky běhouni na to umírají. Nikdo nesmí opustit Weyr.”

Sh’gall měl oči vyvalené v nefalšované hrůze a Moreta na něho chvíli překvapeně hleděla.

„Zítra je spad Vláken, Sh’galle. Drakeni budou muset opustit Weyr.”

„Nepřibližuj se ke mně. Já můžu být taky nakažený.”

Moreta se nehýbala. „Třeba bys mi k tomu mohl říct něco bližšího,” řekla naprosto klidně.

„To zvíře, co ukazovali v Istě - to bylo nakažené smrtelným bacilem. Rozšířilo se to z Igenu do Keroonské chovatelské držby a do Telgaru. Už jsou případy dokonce i v Jižním Bollu! Přímo v držbě Pána Ratoshigana na to umřelo pár lidí. A tak na něho Mistr Capiam uvalil karanténu. Na nás taky!”

„I běhouni, povídáš?” Moreta jako by náhle nemohla popadnout dech a vystrašeně se podívala po své dračí královně. „A co draci?” Dotýkala se přece toho padlého běhouna, a jestli nakazila Orlith…

„Ne ne, na draky to nepůsobí! Capiam říkal, že Talpan tvrdí, že draci neonemocní. To zvíře už zabili. Mně ale vůbec nepřipadalo nemocné!”

„Prosím tě, můžeš mi říct, jak je možné, že umírají lidé v Jižním Bollu, když ta kočka byla pořád v Istě?”

„Protože je to epidemie! Začalo to, když námořníci vylovili to zvíře z vody a přivezli si je domů. Každý se na ně chtěl podívat, tak je odvezli do Igenské držby a potom do Keroonské chovatelské držby, a teprve pak ten koumák Talpan přišel na to, že je to bacilonosič. Ano, takhle to říkal Capiam: ta kočka byla bacilonosič.”

„A oni ji předváděli na Slavnostech nepadání v Istě?”

„Nikdo to ještě nevěděl! Teprve potom ten chytrák Talpan přišel za Capiamem a řekl mu to. Byl už ve všech napadených držbách.”

„Kdo? Talpan?”

„Ne, Capiam! Talpan je zvířecí ranhojič.”

„Ano, vím.” Moreta se usilovala být trpělivá, protože Sh’gall byl očividně tak rozklepaný, že nedokázal souvisle uvažovat. „Na ruathských Slavnostech nepadání o tom nepadla ani zmínka.”

Sh’gall se po ní útrpně podíval. „Ovšem, to pravdu ještě nikdo neznal. Mimoto nikdo nebude vytahovat nepříjemné věci zrovna na Slavnostech nepadání. Ale já jsem zrovna odvezl Capiama do jeho Síně. Ještě předtím jsem musel odvézt Ratoshigana a Capiama do Jižního Bollu, protože Ratoshigan dostal spěšnou bubnovou výzvu, aby se ihned vrátil. U něho byli mrtví. Dostal taky nové běhouny z Keroonu; ti nejspíš přinesli nemoc na západ.” Sh’gall zčervenal a pak se prudce otřásl. „Capiam říkal, že když jsem se té kočky nedotýkal, tak nemusím tu nemoc dostat. Nemůžu ji dostat! Jsem vůdce Weyru.” Znovu se otřásl.

Moreta se na něho zkoumavě zadívala. Zvlhlé vlasy měl připlácnuté leteckou kuklou na mokré čelo. Rty mu lehce promodrávaly a byl velmi bledý. „Nevypadáš dobře.”

„Já jsem v pořádku! Docela v pořádku. Vykoupal jsem se v Ledovém jezeře. Capiam říkal, že ten bacil je jako Vlákno. Mráz Vlákna zabíjí a totéž dokáže i voda.”

Moreta zvedla kožešinovou pláštěnku, která ležela tam, kde jí spadla z ramenou sotva před dvěma hodinami, a šla k němu.

„Nechoď ke mně tak blízko.” Ustoupil zpátky a napřáhl ruce, aby ji udržel v odstupu.

„Nebuď idiot, Sh’galle!” Hodila kožešinu na něho. „Zabal se do toho nebo se nachladíš. Nachlazení tě oslabí a budeš mnohem náchylnější chytit prvního bacila, který se kolem tebe šustne.” Otočila se ke stolu, nalévala víno a ve chvatu ho i trochu vylila. „Vypij to. Víno tě taky zahřeje. Ale ne, nepůjdu k tobě blíž.” Ulevilo se jí, když se posadil s pláštěnkou přehozenou přes ramena. „To bylo naprosté šílenství namáčet se v Ledovém jezeře, ještě než vyjde slunce, a pak letět mezimezím. Teď klidně seď a řekni mi ještě jednou, co se stalo na istanských Slavnostech nepadání. A kam jsi cestoval s Capiamem a co přesně říkal.”

Poslouchala jen na půl ucha, co jí Sh’gall už mnohem uspořádaněji povídá, a při tom si v myšlenkách probírala, jaká opatření a preventivní kroky může udělat pro to, aby zajistila Weyr před útokem epidemie.

„Z Jižního kontinentu nikdy nepřijde nic dobrého!” poznamenal Sh’gall uraženě. „Je spousta dobrých důvodů, proč tam nikdo nesmí.”

„Nikomu taky nebude dovoleno tam vkročit. Vždycky jsem měla za to, že všechno potřebné se odtamtud odneslo při Přechodu. Ještě mi pověz, jaké jsou symptomy té nemoci, která se tak šíří?” Moreta si připomněla krvavý výtok z čenichu mrtvého běhouna, jedinou vnější známku jeho smrtelné choroby.

Sh’gall na ni chvíli nechápavě koukal, potom se vzpamatoval. „Horečka. Ano, nemocní mají horečku.” Mrkl po ní, jestli s tím bude souhlasit.

„Horečekje mnoho druhů, Sh’galle.”

„Tak to bude vědět Berchar. Horečka, říkal Capiam, a bolest hlavy a suchý kašel. Jak to, že jenom tohle stačí zabíjet lidi i zvířata?”

„O jakých lécích se Capiam zmiňoval?”

„Jak mohl mluvit o lécích, když neví, co tu nákazu způsobuje? Ale oni to zjistí. Jen kdyby pořádně hledali. Ale říkal něco o tom, že se příznaky mají léčit tradičně.”

„Mluvil o inkubační době? Chápeš, že Weyr nemůže být v karanténě navždycky.”

„Chápu. Ale Capiam říkal, že se nesmíme scházet. Pěkně Ratoshigana setřel za to, že tak přeplňuje svou držbu.” Sh’gall se nevesele usmál. „Varovali jsme všechny držebníky, ale copak nás poslouchali? Teď za to budou platit”

„Sh’galle, Capiam ti přece musel říct, jak dlouhá je inkubační doba toho bacilu.”

Vůdce Weyru dopil víno. Zamračil se a promnul si dlaněmi tvář. Jsem utahaný. Půl noci jsem čekal na Mistra Ranhojiče u Ratoshigana. Ale počkej, říkal, že inkubační doba je dva až čtyři dny. Taky mi říkal, abych zjistil, kde kdo byl, a všem nařídil, aby se neshromažďovali. Weyr má taky svoje povinnosti. Musím se trochu vyspat. Když už jsi vzhůru, tak zajistíš, aby se o tom všichni dověděli. Pověz jim všem, co mohli včera docela dobře chytit.” Přísně a varovně se na ni zahleděl. „Až vstanu, nechci vidět, že všechny lidi jen chlácholíš.”

„Epidemie je věc zásadně odlišná od nějakého uklidňování jezdce, jehož drak si poranil křídlo.”

„A najdi Berchara. Chci přesně vědět, jakou nemoc K’lon měl. K’lon to sám neví a Berchar u sebe nebyl!” Sh’gall to pořád nedokázal strávit. Sám vyrostl v držbě a byl to plnokrevný mužský, a tak v sobě nemohl najít nejmenší soucit nebo porozumění pro zelené a modré jezdce a jejich vztahy.

„S Bercharem si promluvím.” Bylo docela pravděpodobné, že ho najde u S’gora, jednoho ze zelených jezdců.

„A budeš varovat Weyr?” Vstal, malátný vyčerpáním a vínem, které vypil na lačný žaludek. „Nikdo nesmí z Weyru ven a nikdo nesmí dovnitř. Ujisti se, že strážný jezdec tento rozkaz splní doslova!” Varovně na ni zahrozil prstem.

„Je trochu pozdě křičet ‘Vlákna!’, když už jsou zarytá v zemi, ne?” opáčila kysele. „Slavnosti nepadání se měly odvolat.”

„Včera nikdo nevěděl, jak je ta věc vážná. Předej moje rozkazy hned teď!”

Sh’gall vyklopýtal z Moretina weyru s její kožešinovou pláštěnkou stále obtočenou kolem těla. Moreta se za ním dívala, jak odchází, a v hlavě jí tepalo. Proč jen neodvolali ty Slavnosti nepadání? Co všichni ti lidé v Ruathě? A co ti drakeni ze všech Weyrů, kteří létali na Istu a taky na Ruathu a zase si odlétali! Co jí to říkal S’peren - že je nějaká nemoc v Igenu, Keroonu a Telgaru? Ale neříkal nic o epidemii. Nebo že by byli nějací mrtví. A co ten Vanderův běhoun? Neříkal Alessan, že ve Vanderově držbě mají nového běhouna z Keroonu? Pomyslela na dlouhé řady kůlů na ruathském závodišti, připravených pro ustájení běhounů, a zasténala. A kolik tam bylo lidí! Jak moc byl infekční ten běhoun, který pošel při dostihu, kolem něhož se seběhli vylekaní jezdci a diváci, aby se mu pokusili pomoci? Neměla se do toho míchat. Nebyla to přece její starost!

Jsi nešťastná, pravila Orlith a v očích jí vířil konejšivý modrý tón. Kvůli jednomu běhounovi bys neměla být nešťastná.

Moreta se opřela o hlavu svého draka, škrábala okolí nadočnicového výběžku a měkký dotek Orlithiny kůže jí pomáhal zbavit se úzkosti.

„Nejde jen o toho běhouna, moje milá. Po celé zemi je nemoc. Velice zlá nemoc. Kde je Berchar?”

Je u S’gora. Spí. Je ještě hodně brzy. A je mlha.

„A včera bylo tak krásně!” Vzpomněla si na Alessanovy silné paže, kterými ji objímal při akrobatickém tanci, na tu výzvu, kterou zřetelně četla v jeho světle zelených očích.

To ses opravdu bavila! ozvala se Orlith s hlubokým uspokojením.

„Ano, to je fakt.” Moreta si žalostně povzdechla.

Včerejšek už navždycky zůstane takový, jaký byl, poznamenala Orlith filozoficky. Takže teď se musíš vyrovnat s dneškem. Moreta se pochechtávala dračí logice, ale královna dodala: Leri s tebou chtěla mluvit, až vstaneš.

„Ano, a Leri možná bude vědět o tom, že kdysi dávno už byla taková epidemie jako tahle. Možná mi taky bude moci poradit, jak mám s touhle novinkou seznámit Weyr den před spadem Vláken.”

Protože Sh’gall odešel i s její kožešinovou pláštěnkou, Moreta se vsoukala do své letecké kombinézy. Orlith byla, co se počasí týkalo, naprosto přesně informovaná, ostatně jako vždycky. Když Moreta vyšla ze svého weyru a pustila se po schodišti k Leri, valily se dolů z hor kotouče mlhy. Zítra ovšem budou padat Vlákna, ať bude mlha nebo ne, a tak si vroucně přála, aby se vyčasilo. Pokud nepřijde vítr, který by mlhu rozehnal, bude trojnásobně větší pravděpodobnost, že dojde ke srážce. Draci vidí i skrz mlhu, jejich jezdci však nikoli. Čas od času se stane, že jezdec nevěnuje dostatečnou pozornost svému drakovi a náhle zjistí, že poněkud jednostranně zápasí s výběžkem holé skály.

Orlith, přikaž prosím tě strážnému jezdci, že vůbec nikdo, ani draken, ani držebník, nesmí dnes vejít do Weyru. A stejně tak nesmí nikdo weyr opustit. Tento rozkaz je třeba předat každému dalšímu strážnému jezdci.

Kdo by v takové mlze navštěvoval Weyr? ptala se Orlith. A k tomu den po dvojích Slavnostech nepadání?

„Orlith?”

Už jsem zprávu předala. Balgeth je příliš ospalý, než aby se ptal, proč to všechno. Orlith to říkala podezřele pokorně.

„Dobrý den, Holth,” řekla Moreta zdvořile, když vešla do bytu staré weyreny.

Holth na okamžik pootočila hlavu, aby jí zdvořilost oplatila, a potom zavřela víčka a zavrtala hlavu ještě pevněji do skrytu svých předních pazourů. Stará královna byla věkem téměř bronzová.

Vedle ní, na okraji kamenné plošinky, která sloužila dračí královně za lože, seděla na hromadě polštářů Leri, zavinutá do tlustých tkaných houní. Leri říkala, že spává vedle Holth jak kvůli teplu, které v sobě drak nastřádal během tolika oběhů z neustálého slunění, tak kvůli tomu, že se jí nechce chodit sem a tam. Posledních několik oběhů protestovaly Leriiny klouby proti tomu, že je celý život tolik používala. Moreta i Mistr Capiam pořád dokola na starou ženu naléhali, aby využila stále opakovaného pozvání a přestěhovala se na jih do Weyru Ista. Leri to tvrdohlavě odmítala a ohrazovala se, že přece není žádný tunelový had, aby měnila kůži: narodila se ve Fortském Weyru a chce dožít své oběhy s těmi několika starými přáteli, kteří jí ještě zůstali, a ve svém důvěrně známém obydlí.

„Slyšela jsem, že ses náramně bavila, jen co ses tam rozkoukala,” řekla Leri. Tázavě pozvedla obočí. „To proto ti Sh’gall tak nadával?”

„Nenadával. Brečel. Na Pernu řádí epidemie.”

Leri zmizel z obličeje pobavený úsměv a nahradilo ho soustředění. „Cože? Nikdy jsme na Pernu epidemii neměli. Ani jsem o tom neslyšela. Ani nečetla.”

Protože jí nemocné klouby bránily v pohybu, udržovala Leri v pořádku záznamy Weyru, aby měla Moreta víc času na léčení. Leri se často probírala starými Letopisy, kde hledala ‘drby’, jak říkala.

„U všech skořápek! Doufala jsem, žes někde něco takového četla. Něco, co by nám pomohlo! Sh’gall má zase nějaké podivné ujímání, ale tentokrát pro to má skutečný důvod.”

„Třeba jsem nečetla dost staré záznamy, abych se dostala k tak vzrušující věci jako epidemie.” Leri přistrčila Moretě jeden polštář ze své hromady a panovačně ukázala na malou dřevěnou židli, určenou pro návštěvníky. „Jsme celkem vzato docela zdraví. Máme sklony lámat si spoustu kostí, máme jizvy od Vláken, občas nějakou horečku, ale nic, co by nás postihlo v měřítku celého kontinentu. Co je to za bacila?”

„Mistr Capiam ho zatím neidentifikoval.”

„Eh, tohle nerada slyším!” Leri obrátila oči v sloup. „A k tomu, u vejce, byly včera dvoje Slavnosti nepadání, co?”

„Nikdo si to nebezpečí pořádně neuvědomoval. Až Mistr Capiam a Talpan -”

„Ten Talpan, co byl zamlada tvým přítelem?”

„Ano, tedy, on je zvířecím ranhojičem, víš, a právě on si uvědomil, že kočka, kterou ukazovali na Istě, roznášela nějaký bacil.”

„Ta kočka z Jižního kontinentu?” Leri mlaskla jazykem. „A nějaký zatracený blázen tahal to zvíře sem, tam a onam! I dračí jezdci, a náš ctěný vůdce Weyru jakbysmet, se museli na tu mrchu alespoň maličko kouknout!”

„Sh’gallovo vyprávění bylo trošku nesouvislé, ale právě on odvážel Pána Ratoshigana na Istu, aby se podíval na tu kočku; Capiam se vrátil z pátrání po tom, jaká nemoc to dolehla na Igenskou mořskou držbu, Keroon a Telgar -”

„Veliká Faranth!”

Moreta přikývla. „Ista taky, to se rozumí. Pak Ratoshiganovi přišla naléhavá bubnová výzva, aby se vrátil kvůli nemoci na svou držbu, a tak ho tam i s Mistrem Capiamem Sh’gall odvezl.”

„Jak se tam mohla nemoc dostat tak rychle? To zvíře se přece dostalo jenom do Isty!”

„Ano, ale napřed bylo v Keroonské chovatelské držbě, aby je Mistr Sufur identifikoval, a nikdo ještě nevěděl, že roznáší bacily…”

„A protože je mírná zima, tak rozváželi běhouny loděmi po celém kontinentu!” uzavřela Leri a obě ženy na sebe trudně hleděly.

„Talpan říkal Capiamovi, že draci tu nemoc nedostanou.”

„Řekla bych, že musíme být vděční i za tohle malé milosrdenství,” řekla Leri.

„A zítra je spad Vláken. Snad ho budeme mít za sebou dřív, než někdo z nás onemocní. Inkubační doba je od dvou do čtyř dní.”

„To už zase není takové milosrdenství, co? Tys ale na Istě nebyla,” zamračila se Leri.

„Ne, byl tam Sh’gall. Jenomže ve druhém dostihu na Ruathě padl běhoun, a neměl k tomu žádný důvod…”

Leri přikývla, protože pochopila až do konce. „A tys byla přirozeně dost blízko, aby ses na něho šla podívat. Pošel?”

„A neměl proč. Jeho majitel právě dostal nějaké nové kusy z Keroonu.”

„Ohóódóó!” Leri rezignovaně stočila oči v sloup a zavzdychala. „Takže jaké léčení Capiam doporučuje? Jistě musí mít nějakou představu, když pořád poletuje po celém kontinentu.”

„Doporučuje, abychom léčili tradičním způsobem, dokud nepřijde na to, co je ten bacil zač a jaký specifický lék proti němu působí.”

„A co že to máme léčit tradičně?”

„Bolest hlavy, horečku a suchý kašel.”

„Ty přece nezabíjejí.”

„Doteď ne.”

„Tohle se mi ale vůbec nelíbí,” řekla Leri a přitáhla si šálu pevněji k ramenům, jako by jí náhle bylo zima. „Ačkoli mě tak napadá, že jsme tu měli harfeníka - i když ho pak L’mal vypráskal, protože byl moc smutný - a ten říkával ‘nic nového pod sluncem’. Je to sice slabá naděje, ale myslím, že za této situace nemůžeme pominout žádnou pěšinku, která by nás mohla vyvést ven. Jen mi přines další Letopisy. Řekněme ty, které začínají posledním Míjením. Naštěstí jsem zrovna dnes ráno neměla v plánu někam chodit.”

Protože Leri opouštěla svůj weyr, jedině aby vzlétala s letkou královen, odměnila ji Moreta úsměvem za pokus o vtip, který by jim trošku pozvedl náladu.

„Sh’gall nechal na tobě, abys to všechno pověděla celému Weyru?”

„Těm, kteří jsou vzhůru. A Nesso…”

Leri si odfrkla. „To je ta nejsprávnější, u které začít. Dávej si pozor, ať ta ženská všechno správně pochopí, nebo tu koleni poledního budeme mít hejno hysteriků s kocovinou. A když už stojíš, Moreto, můžeš mi prosím tě namíchat víno?” Leri se obtížně pozvedla. „Ta změna počasí dává mým kloubům co proto.” Viděla, že Moreta není její žádostí dvakrát nadšená. „Podívej, když to uděláš ty, tak si aspoň budeš jistá, že jsem si tam nenalila víc felysové šťávy, než je třeba.” V očích jí vyzývavě jiskřilo a kývala na mladší weyrenu hlavou. Moretě se nelíbilo, že Leri užívá tolik felysové šťávy, a tvrdila, že kdyby Leri odešla na jih, kde by teplejší počasí jejím kloubům prospělo, nepotřebovala by felys vůbec.

Ale Moreta už dál neotálela. Z té lezavé zimy byla celá ztuhlá i ona a Leri určitě musela hodně trpět.

„No, a teď mi pověz, jestli ses na Slavnostech nepadání bavila,” povídala Leri, zatímco Moreta odměřovala do jejího vysokého poháru felysovou šťávu.

„Ano, bavila. A byla jsem u závodiště a viděla většinu dostihů z velice výhodného místa, kde jsem byla s Pánem Alessanem.”

„Cože? Ty sis zabrala Alessana pro sebe, i když ho hlídala jeho máti a matky všech nadějných děvčat, které se dokázaly vplížit nebo přikrást na Slavnosti nepadání…”

Moreta se usmála. „Svou povinnost k těm děvčatům si na tanečním parketu odbyl. A my dva,” dodala se širokým úsměvem, „jsme dokázali zůstat na nohou při akrobatickém tanci!”

Leri se na Moretu ušklíbla. „Alessan může představovat docela silné pokušení. Myslím, že už se přenesl přes to, jak mu umřela ta divoká holka, co si vzal. To byla smutná věc! No, jeho dědeček, otec Pána Leefa… Ale tys už všechno tohle slyšela.” Moreta sice nic takového neslyšela, ale Lenina poznámka znamenala, že to ani neuslyší. „Vždycky si s Alessanem popovídám, když mi pozemní družstva podávají hlášení. A vždycky má u sebe lahvinku bílého bendenského.”

„To tedy má.”

Leri rozesmálo, jak ostražitě to Moreta řekla.

„Neříkej mi, že to zkoušel i na tebe, a k tomu na svých vlastních Slavnosti nepadání?” Leri se vesele rozchechtala a pak nasadila mužský hlas: „‘Náhodou mám zrovna u sebe měch bílého bendenského…’” Moreta udělala takový obličej, že se Leri rozesmála ještě víc. „Řekla bych, že jich má plnou jeskyni. Stejně jsem ráda, že Leef předal držbu právě jemu. Má mnohem víc kuráže než ten jeho starší bratr - nikdy si nedokážu vzpomenout, jak se ten chlap jmenuje. Nevadí. Alessan je z těch tří nejlepší. Víš, že Alessana vybrali při Pouti?”

„A Pán Leef odmítl,” zamračila se Moreta. Z Alessana by byl vynikající bronzový jezdec.

„No, když ten mládenec měl převzít držbu, musel Leef odmítnout. To bylo před dvanácti oběhy, ještě než jsi přišla z Isty. Alessan by zasvětil bronzáka, určitě.”

Moreta přikývla a podala Leri víno s felysovou šťávou.

„Na tvoje zdraví!” řekla stará žena ironicky, pozvedla pohár směrem k Moretě a potom teprve opatrně ochutnala. „Hmmm. Dneska si trošku odpočiň, Moreto,” řekla už mnohem živěji. „Dvě hodiny spánku jsou málo, když čekáme zítra spad, a kdoví kolik drakenů bude po těch dvojích Slavnostech nepadání vyvádět blbosti, nemluvě o Capiamově neznámém bacilovi.”

„Jen zařídím pár věcí a půjdu si odpočinout”

„Někdy si říkám, jestli jsme udělali s L’malem dobře, že jsme tvoje ranhojičské umění vyhradili jenom pro tenhle Weyr.”

„Určitě!” Rychlou Moretinu odpověď podpořila i odezva od Holth a Orlith.

„Hm, to asi byla pitomá otázka.” Leri se uklidnila a poplácala Holth po líci.

„Naprosto. Tak, a jaké Letopisy ti mám poslat?”

„Ty nejstarší, jaké najdeš a které jsou ještě k přečtení.”

Moreta sebrala polštář, který jí Leri půjčila, a hodila jím po staré weyreně, která ho zručně chytila.

„A hleď taky něco sníst!” křikla ještě Leri, když se Moreta otočila a odcházela z weyru.

Údolími se protahovaly cáry mlhy, lepily se na západní okraj Žlebu a strážný jezdec stál mezi předními pazoury svého draka, jak hledal alespoň nějakou ochranu před živly. Moreta se zachvěla. Ani po desíti obězích si nezvykla na zdejší severské mlhy, ale o nic víc nemilovala ani vlhkost jižního zeměpásu, kde ležela Ista. A už dávno bylo pozdě na to, aby se vrátila do příjemného podnebí keroonské vrchoviny. Zdalipak i tam, na vysočině, řádí ta nemoc? A že ji objevil zrovna Talpan! Jakou divnou náhodou jí zrovna včera přišel na mysl? Že by je epidemie svedla znovu dohromady?

Trošku sama nad sebou zavrtěla hlavou a začala scházet ke dnu Zlebu. Napřed musí zajít za K’lonem a potom vyhledat Berchara, i kdyby měla narušit soukromí S’gorova weyru.

Když dorazila na ošetřovnu, K’lon spal a neviděla, že by měl korálky horečnatého potu na horním rtu nebo obočí. Jeho čistá pleť měla docela zdravou barvu a mimo míst, která se při letu skrývala pod ochranným štítkem před očima, měl jezdec obličej ztmavlý od šlehajícího větru. Berchar K’lona během počátečních dnů horečky pravidelně navštěvoval, a tak neviděla žádný smysl v tom, aby modrého jezdce znova burcovala.

Po Žlebu už se pohybovala spousta obyvatel Weyru, aby připravili všechno potřebné k zítřejšímu spadu Vláken, a při pohybu rozráželi cáry houstnoucí mlhy. Mlha dusila i pokřik a smích weyrlinků, kteří plnili pytle ohňovcem. Moreta si vzpomněla, že by měla od Mistra weyrlinků F’neldrila zjistit, kolik weyrlinků předešlého dne převáželo na svých dracích hosty na Slavnosti nepadání. Vzácné zvíře na Istě mohlo docela dobře některé z nich přilákat, i když měli přísný rozkaz jen odvézt své pasažéry a pak se hned vrátit.

„No tak, trochu se do té práce opřete, hoši. Přišla se na nás podívat weyrena, jestli pořádně plníme ohňovcové pytle na zítřek.”

Spousta fortských drakenů byla skálopevně přesvědčená, že F’neldril je jediný jezdec, kterého respektují všichni draci z Fotu, protože jim to zůstalo ještě z dob, kdy je i s jejich weyrlinky vychovával. Musí mít nějaký tajuplný instinkt, když ji dokázal poznat i skrz valící se mlhu. Objevil se přímo vedle ní. Byl to muž s tváří jakoby vytesanou z kamene a také jako skála rozbrázděnou, kterou od čela až k uchu s chybějícím lalůčkem přetínala hluboká jizva po Vlákně. Ale měla ho ráda a byl jedním z jejích prvních přátel ve Fortském Weyru.

„Jsi v pořádku, weyreno? A Orlith prospívá? Už ji za pár dnů čeká snůška, co?”

„Zase tyranizuješ další ročník weyrlinků, F’neldrile?”

„Já?” ukazoval si v posměšném úžasu dlouhým zakřiveným palcem na prsa. „Já a tyranizovat?”

Ale ani dávný a často opakovaný žertík jí nedokázal spravit náladu. „Máme problém, F’neldrile…”

„Kdo z nich?” ptal se stroze.

„Ne, nejedná se o tvoje weyrlinky. Po celém jihovýchodě se rozšiřuje nemoc, vlastně už je to epidemie, a přichází na západ. Potřebuji zjistit, kolik z tvých weyrlinků převáželo včera pasažéry a jak dlouho zůstali na zemi v Istě. Na tutéž otázku bude odpovídat celý Weyr. Pokud máme zabránit tomu, aby se epidemie objevila i tady, musíme to vědět.”

„Zjistím to přesně. O to neměj strach, Moreto.”

„To nemám, ale musíme předejít panice, protože situace je opravdu hodně vážná. A Leri by ráda do svého weyru dostala ty z nejstarších Letopisů, které se ještě dají přečíst.”

„A čím se potom baví Mistr Ranhojič a všichni ti jeho učedníci, když máme dělat tuhle práci za něho?”

„Čím víc lidí hledá, tím dříve najdeme, co potřebujeme. A čím dřív, tím líp,” opáčila Moreta. F’neldril se někdy dokázal chovat pěkně upjatě.

„Leri dostane svoje Letopisy hned, jak chlapci naplní pytle ohňovcem a trošku se opláchnou. Nebylo by dobře, abychom si Letopisy ničili ohňovcovým prachem - hej, M’baraku, ten pytel má ještě dost daleko k tomu, čemu já říkám plný. Jen pěkně přidej.”

Další z F’neldrilových triků spočíval v tom, že nezačínal novou práci dříve, než měl tu předchozí hotovou. Ale Moreta odcházela s jistotou, že Leri nebude muset na své Letopisy čekat dlouho.

Pokračovala směrem k Dolním jeskyním a na okamžik se zastavila v jejich vchodu; všimla si, jak málo lidí je kolem stolů a většina z nich si očividně léčí hlavu z následků včerejší pitky. Moreta si v návalu úzkostného vzteku říkala, že ta hrozná zpráva ještě víc oslabí síly Weyru, když jim bude muset říci, že zrovna v den, kdy se slavily dvoje Slavnosti nepadání, propukla epidemie: půlka drakenů bude mít tuhle novinku za špatný vtip a zbytek nebude dost střízlivý, aby vůbec pochopil, co se děje. A zítra je čeká spad Vláken! Jak jim může něco takového vykládat, když ji Weyr není schopen vyslechnout?

Když se trochu najíš, tak tě něco napadne, ozval se jí v hlavě klidný a nevzrušený hlas její dračí královny.

„Vynikající nápad.” Moreta zašla do menší kuchyně, kde se připravovaly snídaně, a nalila si pohár klahu, přidala pořádnou lžíci sladidla, vzala si čerstvou roládu z ohřívací pícky a rozhlížela se, kam by se posadila, aby se najedla a popřemýšlela. Pak zahlédla Peterpara, chovatele stád jejich Weyru, jak si brousí nůž na ořezávání kopyt. Měl zcuchané vlasy a tvář pomačkanou od spánku. Vůbec nesledoval pohyby svých rukou při práci a pořád dál obtahoval ostří nože na řemeni.

„Neřízni se,” řekla mu klidně a sedla si vedle něho.

Peterpar sebou při zvuku jejího hlasu škubl, ale obtahoval nůž pořád dál.

„Byl jsi na Istě nebo v Ruathě?”

„Tam i tam, já pitomec. Na Istě pivo, v Ruathě to mizerné kyselé víno z Tilleku.”

„Viděl jsi na Istě tu kočku?” Moreta si pomyslela, že člověku v tak choulostivém stavu, v jakém byl Peterpar, bude asi lepší předkládat hroznou novinku pozvolna.

„No jo.” Peterpar se zamračil. „Byl tam i Mistr Talpan. Říkal mi, abych se k ní nepřibližoval moc blízko, i když byla v kleci a tak. Mimochodem, mám tě od něho pozdravovat. Potom,” Peterpar se zamračil ještě víc, jako by tak docela nevěřil své paměti, jak mu tu vzpomínku předkládala, „to zvíře zabili.”

„Měli pro to tuze dobrý důvod.” Moreta mu vysvětlila, jaký důvod to byl.

Šokovaný Peterpar zarazil pohyb ruky, v níž držel nůž, uprostřed délky řemene. Když se svým líčením končila, už se mu zase vrátila jeho obvyklá vyrovnanost.

„Když to má přijít, tak to přijde.” Dál obtahoval nůž na řemeni.

„To poslední stádo běhounů, co jsme dostali jako desátek,” ptala se, „ze které pochází držby?” Usrkla klahu, vděčná za to, jak je horký a jak ji povzbuzuje.

„Část byla příspěvek z Tilleku.” V Peterparově obličeji bylo zřetelně vidět, jak se mu ulevilo. „Slyšel jsem povídat v Istě, že mezi běhouny z Keroonu se objevila nějaká nemoc. To je ono?” Peterpar to říkal, jako by Moretu prosil, aby jeho domněnku popřela.

Přikývla.

„No ale jak může nějaká kočka, která se sem dostala z Jižního kontinentu, na nás, na lidi i na běhouny, přenést tu nemoc?”

„Mistr Talpan zjistil, že to tak bylo. Je jasné, že ani lidé, ani běhouni nemají imunitu právě proti té infekci, kterou sem kočka zavlekla.”

Peterpar sklonil hlavu nabok a zkřivil obličej. „Takže ten dostihový běhoun, který padl mrtvý na Ruathě, měl tu nemoc taky?”

„Je to dost pravděpodobné.”

„Tillek nedostal chovné kusy z Keroonu. Ještěže tak. Ale hned, jak dopiju klah, půjdu se podívat na naše stáda.” Zasunul nůž do pochvy, stočil řemen a schoval ho do kap sy své tuniky. „Draci to nedostanou, co?”

„Ne, Mistr Talpan věří, že draci tou nákazou neonemocní.” Moreta vstala. „Ale jezdci ano.”

„Ale co, my z Weyru máme tuhý kořínek,” řekl Peterpar hrdě a zavrtěl hlavou, že o tom weyrena vůbec může pochybovat. „Teď si budeme dávat pozor. Počkej a uvidíš. U nás nebude moc těch, které ta nemoc sklátí. Teď se kvůli tomu vůbec nemusíš strachovat. Zvlášť když máme zítra spad.”

Člověk se někdy dočká podpory z naprosto nečekaných zdrojů, říkala si Moreta. Jeho rada jí ale připomněla, že lidé z Weyru jsou tak odolní proto, že dostávají dobré jídlo a v rozumných dávkách. Mnoha nemocem lze předejít anebo alespoň jejich průběh oslabit přiměřenou dietou. Jednou z jejích nejdůležitějších povinností weyreny bylo měnit složení diety podle ročního období. Moreta se rozhlédla po jeskyni, jestli nezahlédne Nesso. Nejlepší bude příliš neotálet a povědět Nesso tu novinu co nejdřív, protože zrovna ona patřila k těm, kdo informaci takového kalibru budou s největší chutí předávat dál.

„Nesso, velice bych ti doporučovala, aby sis ode dneška k tomu dušenému masu přidávala ještě pár výhonků voděnky a kousek bělodýně.”

Nesso ze sebe vyrazila jedno ze svých uražených zafunění. „Už jsem to měla v úmyslu, ale v těch roládách ke snídani je citrón. Kdybys jednu snědla, tak bys to věděla. Špetka prevence je lepší než pytlík léků.”

„Ty už jsi to měla v úmyslu? Už jsi o té nemoci slyšela?” Nesso znovu zafuněla. „Když někdo člověka probudí ještě před svítáním…”

„Sh’gall už ti to říkal?”

„Ne, nic mi neřekl. Motal se kolem noční pícky, mlátil nádobím a mumlal si pro sebe jako poloblb, a vůbec ho nezajímalo, že tady kousek od něho spí lidi.”

Moreta velice dobře věděla, proč si Nesso dobrovolně bere noční služby v kuchyni právě v těch dnech, kdy se někde slaví Slavnosti nepadání. Tahle všetečná ženská zbožňovala okamžiky, kdy se jí podařilo načapat lidi, kteří se potají kradli ven nebo dovnitř; tyhle informace jí dávaly pocit moci.

„Kdo další ve Weyru to ví?”

„Všichni ti, kterým jsi to řekla dřív, než jsi přišla za mnou.” A pak teatrálně vyslala temný pohled přesrameno směrem k Peterparovi, který se plahočil ven z jeskyně.

„A co jsi vlastaě slyšela, že si Sh’gall pro sebe vykládá?” Moreta dobře věděla, jak se Nesso vyžívá v klevetách a jaké problémy jí činí, když má věrně opakovat to, co někde zaslechla.

„Že je na Pernu nějaká epidemie a že všichni umřou.” Nesso upřela na Moretu rozhořčený pohled. „Což je vyslovená pitomost.”

„Mistr Capiam vyhlásil, že skutečně na Pernu epidemii máme.”

„No dobře, ale tady u nás žádnou nemáme!” Nesso ukázala naběračkou k podlaze. „K’lon je v pořádku, docela zdravý, spí jako děcko, ale sotva se trošku sebral, už ho brzo ráno probudili a tvrdě vyslýchali. Na epidemie umírají držebníci.” Nesso opovrhovala vším, co nepatřilo k Weyrům. „Co jiného se dá čekat, když je tolik lidí nacpaných do takového bydlení, které by se nehodilo ani pro hlídacího whera!” Všechno tohle Nessino rozhořčení z ní vyprchalo, když se na ni podívala a uviděla, jak se tváří. „To myslíš vážně?” Vyvalila oči. „Myslela jsem si, že Sh’gall se jen napil trochu víc vína! Jémine! A všichni naši byli buď v Ruathě, nebo na Istě!” Nesso možná ráda klevetila, ale nebyla hloupá a byla schopná si naprosto jasně uvědomit enormní závažnost situace. Trošku se otřásla, sebrala naběračku, otřela ji hadrem, který držela v ruce, a zamíchala kaší tak vehementně, že vyšplíchla až na černý kámen, hořící v pícce. „Jaké to má příznaky?”

„Bolest hlavy, horečka, zimnice a suchý kašel.”

„Přesně tohle složilo K’lona do postele.”

„Jsi si tím jistá?”

„No ovšem že jsem si jistá. A co se toho týče, K’lon je v pořádku. Lidi z Weyrů jsou zdraví!” Nessino tvrzení znělo zrovna tak hrdě jako Peterparovo a trošku to Moretu uklidnilo. „A když si odmyslíme, že ses na něho byla včera odpoledne na skok mrknout, tak se s ním stýkal jediný Berchar - a on se potom stejně uzdravil! Abys věděla, vůbec nemám v úmyslu vykládat kdekomu jako nějaký pošuk o symptomech nemoci, protože dneska ráno tu máme i tak dost bolavých hlav. Jenže to není z žádné epidemie, ale z vypitého vína, které do sebe nalili včera večer, nic víc v tom není.” Naposled rozhodné prohrábla obilnou kaši a otočila se k Moretě. Jak dlouho to trvá, než se nemoc u lidí projeví?”

„Capiam říká, že od dvou do čtyř dnů.”

„No dobře, takže se aspoň jezdci budou moci zítra soustředit na spad Vláken s čistou hlavou.”

„Nesmí se konat žádná shromáždění. Nikdo nesmí do Weyru přijít ani z něho odejít. Už jsem to strážnému jezdci řekla.”

„Dneska bychom stejně žádné návštěvníky nečekali ani náhodou, když byly včera dvoje Slavnosti nepadání, a navíc je taková mlha, že je sotva vidět na protější stranu Žlebu. Berchara najdeš v S’gorově weyru, abys věděla.”

„Myslela jsem si, že to tak nějak bude. Sh’galla nikdo nesmí otravovat.”

„Co to?” Nesso zvedla obočí, že se jí setkalo s vlasy na čele. „On už si představuje, že najisto dostal toho bacila? A že je zítra spad Vláken, to ho nezajímá? Co mám říkat velitelům letek, když se po něm budou ptát?”

„Řekneš jim, ať vyhledají mě. On sice určitě není nemocný, ale převážel včera Mistra Capiama a je vyčerpaný.”

Moreta nechala Nesso při tom. Sh’gall se z prvního náporu paniky vyspí a bude stejně dychtivý utkat se s padajícími Vlákny jako jindy. Kdykoli vedl letky svého Weyru do útoku proti spadu, byl vždycky v nejlepší náladě.

Když Moreta vyšla z Dolních jeskyní, obklopily ji chuchvalce mlhy.

Orlith, mohla bys prosím tě za mě promluvit s Malth a požádat ji, aby mě vynesla do svého weyru?

Já to udělám.

Vím, že bys to udělala, moje milá, ale jsi přece jen obtěžkaná vejci a je hustá mlha, a navíc, když ji o to požádáš, tak jim alespoň dám vědět, že se tam objevím.

Malth už letí. Jakýsi podtón v Orlithině sdělení přivedl Moretu na myšlenku, jestli náhodou Malth neodporovala, když jí to Orlith přikazovala. Malth by měla vědět, že weyrena by se nedomáhala vstupu do cizího weyru, pokud by to nebylo doopravdy nezbytné.

Malth to udělá, promluvila Orlith chvatně, aby naznačila, že vina je na jejím jezdci.

Ještě než to královna dořekla, mlha kolem Morety se prudce rozvířila a těsně vedle ní dosedla zelená dračice, takže Moretě stačil jediný krok a mohla nasedat.

Vyjádři jí moji vděčnost, Orlith, a taky kompliment, jak přesně létá.

Už jsem to udělala.

Moreta přehodila nohu přes Malthin krční výčnělek. Vždycky se cítila maličko divně, když nasedala na draka o tolik menšího než její veliká královna. Bylo to směšné, ale nemohla se zbavit dojmu, že je pro zelenou dračici příliš těžká, a přitom její jezdec S’gor byl mohutně stavěný dlouhán. Ale když Moreta výjimečně sedlala některého z menších draků svého Weyru, nikdy se tomuto dojmu nedokázala ubránit.

Malth chviličku počkala, až si byla jistá, že Moreta dobře sedí, a pak lehce skočila kupředu. Jak se poslepu ponořila do mlhy, Moreta ztratila orientaci a zbývala jí jenom absolutní důvěra v Malthiny schopnosti.

Nemusela by ses o mě tak bát, ozvala se Orlith žalobně. Ještě nejsem tak moc těžká ani s těmi vejci.

Já vím, má milá!

Malth se chviličku vznášela v šedivé polotmě a potom Moreta cítila sotva znatelný otřes štíhlého dračího těla pod sebou, když přistáli na římse před weyrem.

„Děkuji ti, Malth!” Moreta děkovala dost hlasitě, aby obyvatele weyru ještě jednou varovala, pak sesedla a vykročila směrem ke žluté skvrně světla, dopadajícího z weyru do chodby. Pro mlhu ani neviděla, kam došlapuje. Podívala se za sebe, na dračici, která jako by se v mlze rozpouštěla, ale Malth v očích pomalu vířilo, jako by jí dodávala odvahu.

„Nechoď sem,” volal S’gor naléhavě a jeho postava zastínila světelnou skvrnu.

„S’gore, přece nemůžu zůstat stát tady v té mlze. Několikrát už jsem tě upozorňovala.” Teď nebyla chvíle vhodná k tomu, aby se draken choval nějak upejpavě.

„Je to ta nemoc. Berchar ji dostal. Je na tom hrozně mizerně a říkal, že nesmím nikoho do weyru pustit.” S’gor při řeči ustupoval dozadu, zatímco Moreta šla nesmlouvavě kupředu, dál do chodby a do weyru. S’gor ustoupil až do vchodu ložnice, tu ale bránil rozpaženýma rukama.

„Já s ním musím mluvit, S’gore.” Moreta šla pořád dál a mířila do ložnice.

„Nejde to, opravdu. K ničemu ti to nebude, Moreto. Je z toho úplně mimo. Ani mě se nedotýkej. Jsem nejspíš taky nakažený…” S’gor nakonec ustoupil stranou, než aby riskoval, že se ho jeho weyrena dotkne.

Při krátké přestávce v jejich slovní výměně bylo slyšet nesouvislé mumlání člověka sužovaného horečkou. „Vidíš?” S’gor cítil, že byl v právu.

Moreta odsunula závěs, který odděloval ložnici od zbytku weyru, a zůstala stát na prahu. Dokonce i v matném světle viděla, jak Berchara nemoc změnila. Rysy měl stažené horečkou, pokožku měl bledou a vlhkou potem. Moreta viděla, že na stole leží otevřená Bercharova skříňka s léky, a přistoupila k ní.

„Jak dlouho už je nemocný?” Z lahviček postavených na stole zvedla první, která jí padla pod ruku.

„Už včera se cítil moc špatně - hrozně ho bolela hlava, takže jsme nešli ani na žádné Slavnosti nepadání, jak jsme si plánovali.” S’gor nervózně přestavoval skleničky na stole. „Při snídani byl docela v pořádku. Zaletěli jsme na Istu, podívat se na to zvíře. Pak Berchar říkal, že se mu snad bolestí hlava rozskočí, a musel si lehnout. Napřed jsem mu nevěřil -”

„To užíval na bolest hlavy potivec?”

„Ne. Bral pochopitelně vrbovcovou sůl.” S’gor zvedl lahvičku s typickými krystalky.

„A potom potivec?”

„Ano, a taky mu to napřed pomáhalo. Kolem poledne už zase celý hořel a potom trval na tom, abych mu podal tohle,” S’gor četl nálepku na lahvičce, „oměj. Říkal jsem mu, že to je dost zvláštní lék na ty jeho potíže, protože jsem mu taky občas pomáhal, ale on se na mě dost hrubě utrhl, abych neopravoval zkušeného ranhojiče. A dneska ráno mě požádal, abych mu dal infuzi z kapraďolistu, tak jsem to udělal, a pak říkal, ať přidám deset kapek felysové šťávy. Povídal, že ho bolí celé tělo.”

Moreta přikývla a doufala, že to vypadalo povzbudivě. Oměj na bolest hlavy a horečku? Kapraďolist a felys, tomu by ještě rozuměla.

„Měl hodně vysokou horečku?”

„Věděl přesně, co dělá, pokud se ptáš na tohle.” S’gor svého přítele očividně bránil.

„Věřím, že to opravdu věděl. Je přece Mistr Ranhojičského cechu a Fortský Weyr měl štěstí, že ho přidělili zrovna k nám. Co jiného ti říkal, že máš dělat?”

„Nikomu nedovolit, aby se k němu přiblížil.” Nesouhlasně si měřil Moretu pohledem. Nezamrkala ani neuhnula pohledem, jen prostě čekala, až se muž zase ovládne. „Neředěný výtažek z kapraďolistu každé dvě hodiny, dokud neklesne horečka, a každé čtyři hodiny felysovou šťávu, ale ne dřív než po těch čtyřech hodinách.”

„Myslí si, že chytil tu horečku od K’lona?”

„Berchar se mnou nikdy o svých pacientech nemluvil!”

„Přála bych si, aby tentokrát svoje pravidlo porušil.”

S’gor se vylekal. „Copak se K’lonovi přitížilo?”

„Ne, spí docela normálně.” Moreta zatoužila po tom, aby si i ona mohla užít takové výsady. „Až Bercharovi klesne horečka, S’gore, tak bych si s ním chtěla chviličku promluvit. Nezapomeň mi vzkázat. Je to velice důležité.” Podívala se na ležícího muže a zmítaly jí pochyby. Jestliže K’lonovu nemoc způsobil stejný bacil, kterého Mistr Capiam označil za původce epidemie, jak je možné, že se uzdravil, když na jihovýchodě Pernu lidé umírají? Že by to mělo příčinu ve způsobu, jak žijí lidé v držbách? Že jsou v prostorách držeb tak nesmyslně namačkaní a že neobyčejně teplé počasí urychlilo šíření choroby? Náhle si uvědomila, že to, jak se zarazila, S’gora vyděsilo. „Dělej přesně to, co ti Berchar řekl. Dohlédnu na to, aby vás dál nikdo neotravoval. Ať dá Malth vědět mojí Orlith, až se mnou bude Berchar moci mluvit. A poděkuj Malth za to, že mě sem donesla. Vím, že se jí nechtělo odmítat, když jsem ji přes Orlith žádala, aby pro mě slétla.”

S’gor se zadíval do nikam, rozostřily se mu oči a to znamenalo, že telepaticky rozmlouvá se svou dračicí. Usmál se a podíval se na Moretu.

„Malth říká, že jsi tady vítána a že tě teď zas odnese dolů.”

Malthin strmý pád na dno Žlebu skrze hustou mlhu byl pěkně vzrušující zážitek.

Malth by si neměla dovolit takhle se svou weyrenou padat dolů, řekla Orlith nesouhlasně.

Já jí naprosto věřím, ale nevidím si ani ruku před nosem.

Potom zelená dračice elegantně mávla křídly ve zpětném záběru a přistála s Moretou přesně na tom místě před Dolními jeskyněmi, ze kterého vzlétly. Jak Malth spěchala zpátky do svého weyru, táhla se za ní brázda zvířené mlhy.

Takže nejen potivec, aby se z horečky vypotil, říkala si Moreta. Taky kapraďolist, aby ji srazil. A oměj na podporu srdce? To ale musí být horečka! A felys proti bolestem. Sh’gall se nezmiňoval o bolestech, když vzpomínal, co říkal Capiam o symptomech choroby. Kdyby si tak byla mohla promluvit s Bercharem! Možná by se mohla podívat, jestli už není vzhůru K’lon.

Ten spí, oznámila jí Orlith. A ty bys měla jít spát hned teď.

Moreta se začínala cítit hodně unavená, protože stimulační účinek ohromující Sh’gallovy zprávy o epidemii už pominul. To, co začalo jako lehký opar, se zatím změnilo v neprostupnou mlhu. Cestou na ošetřovnu by mohla docela dobře zabloudit.

Mě přece najdeš vždycky, uklidňovala ji Orlith. Otoč se trošku doleva a pak už běž pořád rovně až ke mně. Já už tě bezpečně do weyru dovedu.

„Musím si jen pár hodin pospat,” řekla Moreta. Potřebovala si odpočinout, protože Sh’gallův překotný návrat do weyru ji vyburcoval příliš brzy. Pro tu chvíli udělala všechno nezbytné, jen ještě, než se vydá po schůdcích do svého weyru, zkontroluje zásoby léků. Pootočila se doleva.

Teď běž rovnou za nosem, radila jí Orlith.

Dračí královně se to snadno řeklo, ale Moretě se to mnohem hůř dařilo udělat. Po několika krocích už neviděla ani kalné světlo vycházející z Dolních jeskyní; potom jí mentální dotek s Orlith vrátil sebedůvěru a kráčela dál už klidně, přestože se před ní mlha rozestupovala, teprve když zvedala koleno k dalšímu kroku, a za jejími zády vířila jak vodní proudy.

K’lon se uzdravil; k tomu se v myšlenkách upírala. I když držebníci umírají, K’lon je draken a přežil to. Sh’gall byl velmi unavený a nevyspalý, když ji zburcoval, a snad jí ani všechno nevypověděl přesně. Ale S’peren jí měl dát o té nemoci vědět. Spad Vláken je čeká až zítra a ona včera prožila báječný den, vyjma toho běhouna padlého při dostihu.

Neužírej se tolik, radila jí Orlith. Udělala jsi už všechno, co jsi mohla, když je zatím vzhůru tak málo lidí. V Letopisech jistě něco bude. Leri to najde.

„To ta mlha, ty hloupá. Působí na mě depresivně. Mám pocit, jako bych měla touhle nicotou pochodovat navždycky.”

Už to máš ke mně jenom kousek. Jsi skoro u schodů.

Varovala Moretu v nejvyšší čas. V následující chvíli weyrena zakopla pravou nohou o dolní schod. Za ní se válela hutná mlha. Jednou rukou nahmatala zeď a potom rám dveří do skladiště. Západky zámku byly tak prastaré, že si Moreta často říkala, proč si vůbec dávají tu práci s jejich zamykáním. Jakmile skončí Míjení, bude si muset promluvit s nějakým kovářským Mistrem. Teď ani nepotřebovala světlo, protože západky vždycky klaply, když zapadly do správného místa. Musela se pořádně opřít, než se masivní dveře začaly otáčet v závěsech. Ani mlha nedokázala zamaskovat směs vůní a pachů, které se kolem dveří draly ven. Moreta zašátrala po košíku se světleny a s cvaknutím ho otevřela. Štiplavé a kořeněné vůně uskladněných léčivých rostlin příjemně útočily na její smysly a uklidňovaly ji. Jak zacházela dál do nitra skladiště, dokázala rozlišit jednotlivé vůně a jejich odstíny. Ani nemusela odkrývat hlavní osvětlovací košík; dobře věděla, kde jsou uloženy drogy proti horečce. Podle jejího názoru, když se tak dívala na vrchovatě zaplněné regály a spoustu svazečků kapraďolistu, schnoucích na žebřinách, měli léčivek více než přiměřené zásoby, i kdyby měli s nemocí ulehnout všichni v celém Weyru. Velice slabě slyšela kradmé šelestění tunelových hadů. Tito všudypřítomní škůdci měli svoje vlastní cesty sem i ven a dokázali překonat i rostlou skálu. Musí Nesso připomenout, aby sem dolů dala mnohem víc jedu. Oměj je tadyhle vpravo: krychlový skleněný kontejner s léčivým kořenem rozdrceným na prášek. Spousta vrbovcové soli a čtyři veliké demižony felysové šťávy. Sh’gall mluvil taky o kašli. Moreta se obrátila tam, kde byly uloženy další léky: podběl, kostival, yzop, mateřídouška, ezob, brutnák. Víc než dostatek. Když se předkové rozhodli, že uskuteční Přechod, tak s sebou vzali všechny léčivé rostliny a stromy, kterými si pomáhali při nemocech nebo nevolnostech. Některý z jejich starých léků by jistě dokázal, vyřešit i problém zatím neznámého bacilu.

Vrátila se ke dveřím, zavřela košík se světleny, na okamžik spočinula rukou na rámu dveří, vyhlazeném celými generacemi rukou, které se ho dotýkaly zrovna tak, jako teď ruka její. Celé generace! Ano, mnohé generace Perňanů dokázaly přežívat všemožné bizarní události a neobvyklé choroby, a tuhle přežijí taky!

Mlha zatím neustoupila ani o chlup, a tak weyrena viděla vzestupnou linii schodiště jenom jako temnější stín. Na prvním stupínku zakopla.

Dávej pozor, pravila Orlith.

„To budu.” Moreta pravou rukou kopírovala stěnu a pomalu vystupovala vzhůru. Dokud tápající nohou nenašla bezpečně další schod, měla nepříjemný pocit, že stoupá do prázdna, a mlha se kolem ní kroutila, jako by se jí chtěla pošklebovat. Ale Orlith ji pořád mumlavě povzbuzovala, až to Moretu rozesmálo, a řekla jí, že je přece jen pár schodů od jejich weyru a své postele. V té chvíli ale málem minula poslední schod na horním konci schodiště, protože skrz mlhu nevycházelo z weyru skoro žádné světlo, jen mdlý šerosvit.

Ve weyru bylo podstatně tepleji. Když Moreta spěchala ke své královně, aby ji polaskala a poškrábala na nadočnicových hrbolcích, Orlith zlatě žhnuly oči. Moreta se vděčně opřela o Orlithinu hlavu a pomyslela si, že Orlith vydává zrovna takovou vůni, jako kombinace těch nejlepších bylin a koření.

Jsi unavená. Musíš se trochu vyspat.

„Zas už mě komanduješ, co?” Ale Moreta zamířila rovnou ke své ložnici. Stáhla ze sebe tuniku a kalhoty, vklouzla pod kožešinové přikrývky, přitáhla si je na ramena a usnula, jako by ji do vody hodil.

KAPITOLA VI

Ruathská držba, současné Míjení, 3.11.43

Alessan se díval za velikou dračí královnou, jak se prudce zvedá do vzduchu a jak mu Moreta z jejího hřbetu mává na pozdrav. Dračice na tmavě šedé obloze zlatě zářila, a určitě to nebyl odraz bledého pomrkávání téměř vysvícených světlenových košíků na vysokých stojanech. Že by tu luminiscenci měla na svědomí její gravidita? Pak se ten zjev náhle ztratil, což konečně Alessan očekával: zlatě zářící královna a její půvabná weyrena zmizely. Jen vzduch zasyčel huuuš a zplihlé zástavy se rozvlnily.

Usmívající se Alessan se zhluboka nadechl, naprosto spokojený s tím, jak probíhaly první Slavnosti nepadání, které pořádal jako Pán Ruathy. Jak jeho otec často opakoval, dobré plánování je základem úspěchu. Toto pravidlo bez výhrad platilo pro vítězství jeho běhouna v dostihu, ale rozhodně nepočítal s tím, že mu při závodech bude dělat společnost Moreta - a byla to příjemně spontánní společnice. Nemohl naprosto čekat, že s ní bude tak báječně tančit. Ještě nikdy neměl při akrobatickém tanci tak agilní partnerku. No, jestli se matce podaří najít děvče, které by se alespoň v něčem podobalo Moretě…

„Pane Alessane…”

Otočil se na patě, vyplašený ze svého radostného přemítání chraplavým zašeptáním. Ze stínu se vyloupl Dag a zastavil se, jako by narazil do závory, šest kroků od pána.

„Pane Alessane…” Úzkost v Dagově hlase i to formální oslovení Alessana zburcovaly.

„Co se děje, Dagu? Kňoural -”

„Je v pořádku. Ale všechny Vanderovy zvířata jsou trop na kašel, jako by si měly plíce vykašlat, maj horečku a jsou zalitý studeným potem. Některý z těch, který byly přivázaný vedle Vanderovýho stáda, už maj taky kašel a potěj se. Norman neví, co počít, protože to jde hrozně kvaltem. Ale já se nebudu moc rozmejšlet, Pane Alessane, vemu naše zvířata, který jsme měli ve stájích a nedostaly se k těm, co byly přivázaný u kůlů na závodišti. Odvedu je pryč, aby se ten kašel nedostal až na ně.”

„Já nevím, Dagu -”

„Já teda nechci nic říkat, Pane Alessane,” Dag pozvedl smířlivě ruku, „ale co to může asi bejt za kašel, když je tak teplo a narůstá nová tráva, a nebudeme přeci riskovat, že bysme přišli o Kňourala. Zvlášť když nám vyhrál dostih.”

Alessan potlačil úsměv nad Dagovým zápalem. „Jenom odvedu naše chovný stádo nahoru na vysoký louky pro nemocný kusy - dokud se tihle neodklidí pryč.” Trhl palcem směrem k závodišti. „Sbalil jsem si něco s sebou a taky je tam spousta štěrbinovejch hadů, který jsou na jídlo výborný. A toho lotra, mýho vnuka, beru s sebou.”

Jako druhému, hned po Kňouralovi, náležela všechna Dagova péče a láska Fergalovi, nejmladšímu synovi jeho dcery, živému rošťákovi, který se ocital na černé listině mnohem častěji než kterýkoli jiný kluk z držby. Alessan choval k důmyslným kouskům toho chlapce tajný obdiv, ale jako Pán držby nemohl dál přecházet mlčením všechny ty eskapády, které Fergal vymýšlel. Jeho poslední žert - když načernil všechna povlečení pro hosty - tak rozzlobil Paní Omu, že měl zakázáno účastnit se Slavností nepadání a trest přitvrdili ještě tím, že hocha zamkli do držební šatlavy.

„Když si pomyslím -”

Dag přiložil prst k tupému nosu. „Lepší je mít ho v bezpečí než potom litovat.”

„Tak dobře, vydejte se na cestu.” Alessan nesmírně toužil po tom, aby se mohl vyspat, a Dag byl očividně neústupně rozhodnutý prosadit svou. „A odvezte taky ty… ty…”

„Špinavý kusy prádla?” Dag se lišácky a nakažlivě usmál. „Ano, to je příhodný výraz.”

„Budu čekat na tvou zprávu, Alessane, že všichni návštěvníci už jsou pryč a ten prokletej kašel si vzali s sebou.” Dag se znovu usmál, pak se otočil jako na obrtlíku a vyrazil směrem ke stájím takovým tempem, až se na svých nožkách do ‘o’ směšně klátil ze strany na stranu.

Alessan ho chvíli zamyšleně pozoroval, jak odchází, a říkal si, jestli nedal Dagovi příliš mnoho volnosti. Starý stájník chce možná jen zakrýt nějakou novou Fergalovu rošťárnu. Ale ten dávivý kašel, šířící se mezi běhouny uvázanými u kůlů, nebylo možné přecházet jen mávnutím ruky. Kdyby se už stačil aspoň trošku prospat, tak by si o tom promluvil s Normanem a taky by se přesvědčil, jestli už se přišlo na to, proč Vanderův běhoun pošel. Ta nehoda Alessana podivně rozčilovala. Běhouni přece na kašel neumírají. Bylo by možné, aby Vander tolik prahl po vítězství na svátečním dostihu, že by ignoroval příznaky nemoci, které se na jeho závodním běhounovi projevovaly? Rád by si myslel, že to není možné, ale dobře věděl, jak dokáže touha po vítězství člověka pokřivit.

Alessan se ploužil po hlavní cestě do držby a míjel temné ostrůvky spících lidí, schoulených v kožešinových přikrývkách. Byly to vydařené Slavnosti nepadání a dobré počasí vydrželo. Lehká vlhkost při úsvitu ohlašovala mlhu nebo opar. Ale dnešní den nemusí znepříjemnit jenom mlžné počasí.

Hlavní síň držby byla taky plná spáčů, a tak kráčel hodně opatrně, aby nikoho nerušil. Dokonce i široká chodba před jeho soukromým bytem sloužila jako noclehárna a na slamnících tam leželi hosté, přibyvší na Slavnosti nepadání. Ještě štěstí, že matka netrvala na tom, aby pro ně uvolnil i svůj vlastní byt. Ale možná tiše doufala, že to udělá dobrovolně! Usmál se, zavřel za sebou dveře a hned se začal svlékat z parádních šatů. Teprve tehdy si vzpomněl, že si Moreta zapomněla vzít svou krásnou róbu. Nevadí. Má alespoň záminku, aby si s ní mohl popovídat při příštím spadu Vláken. Svalil se na lůžko, přitáhl si kožešiny až pod bradu a v mžiku usnul.

Zdálo se mu, že sotva zavřel oči, a už s ním někdo třásl tak zuřivě, že si v prvním zmateném okamžiku myslel, že je znovu malý chlapec a útočí na něho starší bratři.

„Alessane!” Naléhavé volání Paní Omy ho vyburcovalo k plnému vědomí. „Držebník Vander je hrozně nemocný a Mistr Ranhojič Scand trvá na tom, že to není z přílišného hodování. Dva z mužů, kteří Vandera doprovázejí, mají taky horečku. Tvůj dostihový pořadatel mi říkal, že čtyři zvířata pošla a mnoho jich onemocnělo.”

„Čí zvířata to byla?” Alessan si říkal, jestli třeba Dag nevěděl víc, než mu ráno řekl.

„Jak to mám vědět, Alessane?” Paní Oma se ani v nejmenším nezajímala o běhouny, přestože to byl hlavní zdroj příjmů Ruathy. „Pán Tolocamp už to probírá s -”

„Pán Tolocamp si dost dovoluje.” Alessan se vykulil z postele, sáhl po kalhotách, bleskově vklouzl do nohavic, a jak vstával, natáhl kalhoty na sebe. Přetáhl si přes hlavu tuniku, skočil do bot a nepořádně roztroušené parádní odění odkopl stranou. Zapomněl na spáče na chodbě a málem by někomu podupal nohy, než stačil opanovat svůj chvat. Spousta z těch, kteří spali v Hlavní síni, byla už na nohou a ke dveřím vedla volná cestička. Alessan v duchu Tolocampa proklínal, ale kvůli těm, kteří si všimli, že prochází kolem, se usmíval.

Tolocamp stál na předním nádvoří, jednou rukou založenou přes prsa si podpíral loket druhé a tou si mnul bradu, zabraný hluboko do svých myšlenek. Vedle něho stál Norman, úzkostlivě přešlapoval z nohy na nohu a obličej měl ztrhaný nocí beze spánku. Jak se Alessan blížil, Normanovi se rozjasnila tvář a s nadějí v očích se otočil ke svému Pánovi držby.

„Dobrý den, Tolocampe,” řekl Alessan s úsečnou zdvořilostí a snažil se ovládnout vztek, který ho popadal kvůli vměšování staršího muže do záležitostí Ruathy, byť bylo třeba dobře míněné. „Takže, Normane?”

Pokusil se odvést pořadatele stranou, ale zbavit se Tolocampa nebylo tak jednoduché.

„Tohle může být velice vážná věc, Alessane,” pravil Tolocamp a svraštil těžké rysy svého obličeje do zlověstného ustaraného výrazu.

„To si rozhodnu já sám, děkuji ti.” Ruathský promluvil tak stroze, že na něho Tolocamp zůstal užasle koukat Alessan využil příležitosti a rychle odešel s Normanem kousek stranou.

„Čtyři Vanderovi běhouni jsou mrtví,” řekl tiše Norman, „a další umírají. Devatenáct zvířat z jejich okolí je už samý pot a nezdravě kašle.”

„Už jste je izolovali od zdravých zvířat?

„Moji lidé na tom pracují od prvního rozbřesku, Pane Alessane.”

„Paní Oma říkala, že Vander a dva jeho lidi jsou nemocní.”

„To je pravda. Volal jsem k nim ranhojiče, Mistra Scanda, už včera večer. Napřed jsem si myslel, že se Vanderovi udělalo zle z toho, jak přišel o toho běhouna, ale dva jeho muži mají silnou horečku. Teď si Helly naříká, že ho strašně bolí hlava. A protože Helly vůbec nepije, nemůže to být z minulého večera.”

„Vandera bolela hlava včera, že?”

„Nevzpomínám si přesně, Pane Alessane.” Norman ze sebe vydal hluboký povzdech a rukou si přejel po čele.

„Ano, to se rozumí, měl jsi toho spoustu na starosti a závody probíhaly velice dobře, všechna čest.” Alessan se usmál a připomněl si doby, kdy býval Normanovým pomocníkem.

Jsem rad, že máš ten dojem, ale -” Normanovu pozornost upoutalo něco na hlavní cestě a ukázal na cestovní vůz, k jehož zadnímu čelu byli připoutáni čtyři běhouni. „Jde na mě jakýsi strach, když vidím Kulana odjíždět.”

Oba muži se dívali za spřežením a zřetelně viděli, že jeden z tahounů kašle.

„Povídal jsem Kulanovi, že by se s tímhle běhounem neměl pouštět na cestu, ale on mě vůbec neposlouchal.”

„Kolik lidí už dneska ráno odjelo?” Alessana v nitru poprvé bodla zlá předtucha. Jestli se tahle podivná nemoc začínající kašlem rozšíří po celé držbě, když jsou s orbou teprve v polovině…

„Nějakých deset nebo dvanáct jich odjelo, hned jak se rozednilo, většinou s cestovními vozy. Jejich zvířata ale byla od závodních hodně daleko. Jen o Kulanovi jsem věděl, že má jedno zvíře nemocné.”

„Promluvím si s ním. Zjisti mi, kolik se jich chystá vyrazit na cestu domů. Řekni několika držebníkům, ať se mi tady přihlásí jako poslové. Musíme najít ty, kteří už odjeli. Žádné zvíře nesmí opustit držbu až do doby, než budeme vědět, z čeho pochází ten kašel.”

„A co lidi?”

„Protože jedno obvykle chodí s druhým, tak ani lidi ne. A chtěl bych si taky promluvit s Mistrem Scandem, co si myslí o Vanderovi.”

Kulan vůbec nebyl nadšený z toho, že ho zastavili. Zvíře má prostě jenom ranní kašel, namítal, z toho prachu, který se zvedl včera večer, a z rozkvetlé trávy. Jakmile kousek poodjedou, tak bude docela v pořádku. Kulan se bál. Měl před sebou tři dny těžké cesty, než se dostane na svou usedlost. Nechal tam svého druhého nejstaršího syna, aby se o všechno staral, a měl pochybnosti, jak to ten chlapec zvládne. Alessan přísně poznamenal, že Kulan přece nemůže přivést nakažené zvíře domů, aby se zamíchalo do zdravého stáda. Ještě jeden den, než přijdou na to, z čeho ta nemoc je, to je přece naprosto rozumný odklad.

Tolocamp tam dorazil taky a zaslechl konec rozepře mezi Alessanem a jeho držebníkem. Původní zájem staršího Pána držby se změnil v opravdovou úzkost, ale dokázal se přimět ke klidu až do doby, než Kulan a jeho stájníci otočili těžký cestovní vůz zpátky k polím, kde tábořili hosté Slavností nepadání.

„Jsou takové drastické kroky nezbytné? Totiž, tihle lidé se přece musí dostat zpátky na své usedlosti zrovna tak, jako se já musím vrátit na držbu -”

„Jen krátký odklad, Tolocampe, než zjistíme, jak ta zvířata léčit. Ty a tvoje vzácné dámy se jistě rádi zdržíte na trošku delší návštěvu, ne?”

Tolocamp zamrkal, jak ho překvapilo, že Alessan umí být sice usměvavý, ale nekompromisní. „Ony tu samozřejmě mohou zůstat, když chtějí, ale já bych tě asi raději požádal o bubnovou zprávu do Fortského Weyru, aby pro mě poslali draka, který mě převeze do Fortu.”

„Jak jsi řekl před několika minutami, Tolocampe, tohle může být opravdu vážná záležitost. A nepochybně vážná je. Ani jeden z nás nesmí dovolit, aby se nemoc rozšířila na naše zdravá stáda. A v této fázi oběhu už vůbec ne. Je samozřejmě možné, že zjistíme, že nemoc postihuje jenom závodní běhouny, ale těžce bych selhal sám před sebou, kdybych nezajistil preventivní opatření teď, než se infekce stačí rozšířit po celé držbě.” Alessan pozoroval Tolocampovu rozpačitou reakci na důvody, pro které by měl odložit svůj odjezd. „Kulan je můj držebník, takže s ním jsem neměl problémy, ale považoval bych za velkou laskavost, kdybys mohl promluvit s těmi, kteří náleží do tvé držby a slavili tu s námi Slavnosti nepadání. Nechci šířit nějakou paniku, ale čtyři dostihoví běhouni jsou po smrti a hodně dalších kašle…”

„No, tedy…”

„Díky, Tolocampe. Věděl jsem, že se na tvou spolupráci mohu spolehnout.”

Dřív, než mohl Tolocamp dát dohromady nějaký argument, se Alessan svižně rozběhl jinam. Spěchal ke kuchyním, kde unavení sloužící připravovali veliké džbány klahu a podnosy s ovocem a sladkým pečivem. Jak doufal, našel tam Oklinu, která na všechno dohlížela. V obličeji se jí zřetelně zračila únava, nejspíš vůbec nespala.

„Oklino, máme problém,” řekl jí klidně. „Dole na závodišti se objevila nějaká nemoc. Pověz Paní Omě, že dokud nebudu vědět naprosto jistě, co to je a jak to léčit, nesmí nikdo opustit držbu. Budeme potřebovat všechny její schopnosti, aby přesvědčovala lidi a poskytovala jim pohostinství.”

Oklina vyplašeně vykulila tmavé oči, ale ovládla se a rázně přivolala jednu z nádenic, aby místo ní rozlévala klah.

„Kdepak je náš bratříček Makfar?” zeptal se jí Alessan. „Ještě nahoře vyspává?”

„Je pryč. Odjeli asi před dvěma hodinami.”

Alessan si promnul rukou tvář. Makfar měl v závodech dva běhouny. „Až promluvíš s matkou, pošli za nimi nějakého posla. Po té cestě, kudy Makfar jede, se ještě nemohli dostat daleko. Řekni, řekni…”

„Že naléhavě potřebuješ, aby ti Makfar poradil, co máš dělat,” ušklíbla se Oklina.

„Přesně tak.” Něžně ji poplácal po rameni. „A dej vědět ostatním bratrům, že je jich potřeba k udržení pořádku v držbě.”

Když se Alessan vrátil na přední nádvoří, zrovna tam dorazil Norman s několika držebníky z Ruathy. Alessan jim řekl, že si mají vzít krátké meče a jet ve dvojicích po hlavních cestách a vrátit zpátky všechny, kteří po nich odjíždějí, pod jakoukoli záminkou. Nařídil jim, aby použili i sílu, pokud přesvědčování selže. Přihlásili se mu jeho bratři, každý jinak otrávený. Poslal je, ať si vezmou zbraně a pomáhají poslům, pokud toho bude třeba, ale hlavně aby naprosto spolehlivě zajistili, že z držby už nikdo další neodejde. Hned nato k němu dorazil Pán Tolocamp, chvátající z Hlavní síně. Jak se zdálo, byl přecpaný argumenty.

„Alessane, víš, nejsem si jistý, jestli všechen tenhle zmatek je skutečně nezbytný -”

Od jihu zaslechli bubnovou zprávu z Říční držby, kterou bylo zcela zřetelně slyšet. Alessan počítal údery výzvy, ohlašující zprávu nejvyšší důležitosti, a pak slyšel ranhojičský kód, označující odesílatele, a na prchavý okamžik se potěšil úžasem, který se objevil v Tolocampově výrazu, ale pobavení ho přešlo, jakmile zadunělo hlavní sdělení. Ti, kteří bubnovému kódu nerozuměli, pochytili děs od těch, kteří rozuměli. Bubny jsou výborná komunikační metoda, pomyslel si rozzuřený Alessan, ale jejich kódu rozumí zatraceně mnoho lidí.

Bubny bouřily: Epidemický bacil se rychle šíří přes celý kontinent z Igenu, Keroonu, Telgaru a Isty. Vysoce nakažlivý. Inkubační doba dva až čtyři dny. Bolest hlavy. Horečka. Kašel. Chránit před druhotnými infekcemi. Vysoká úmrtnost. Léčit symptomy. Oběti izolovat. Okamžitě zavést přísnou karanténu. Běhouni jsou na bacil vysoce citliví. Opakovat epidemickou výstrahu. Veškeré cestování zakázáno. Nekonat žádná shromáždění. Capiam.

Závěrečné zavíření přikazovalo tuto zprávu předávat stále dál.

„Ale tady byly přece Slavnosti nepadání!” vykřikl Tolocamp zdrceně. „Nikdo tady není nemocný, jen pár běhounů. A ti nebyli ani v Igenu, ani v Keroonu, ani nikde jinde!” Tolocamp zíral na Alessana, jako by právě on nějak ten poplach vyprovokoval.

„Vander onemocněl a dva jeho stájníci taky -”

„Zkrátka toho přes míru vypili,” prohlásil Tolocamp. „To přece nemůže být ta stejná nemoc. Capiam zrovna vzkázal, že se šíří, ale ne že už je tady na Ruathě.”

„Když Mistr Ranhojič celého Pernu vyhlásí karanténu,” řekl Alessan už trošku nazlobeně, „je mou povinností, a taky tvou, Pane Tolocampe, respektovat jeho rozkazy!” Alessan si v té chvíli neuvědomoval, že to říká zrovna tak, jako by promluvil jeho otec, ale Tolocampa tím umlčel.

Víc času k diskusi jim nezbylo, protože je našla skupinka lidí, kteří rozuměli bubnovému kódu a hledali oba Pány držeb.

„O čem to ten Capiam mluví?”

„My přece nemůžeme zůstat v karanténě! Musím se vrátit na svou usedlost.”

„Nechal jsem tam zvířata, která mají mít každou chvíli mladé…”

„Moje žena zůstala na farmě sama s dětmi…”

Tolocamp se vzpamatovával z šokující zprávy, stál netečně po Alessanově boku a potvrzoval tu strašnou novinu i Capiamovo právo vyhlásit totální karanténu.

„Mistr Capiam není žádný panikář! Další podrobnosti se dovíte hned, jak dostaneme nějaké zprávy… Tohle je jenom preventivní opatření… Ano, včera pošli nějací běhouni… Mistr Scand nám řekne víc… Ne, nikdo nedostane svolení k odchodu. Mohli byste ohrozit své vlastní usedlosti a rozšířit nemoc ještě dál… Těch pár dní se přece dá vydržet, když jde o to, abyste přežili ve zdraví.”

Alessan odpovídal skoro bezmyšlenkovitě a dopřával si čas, aby se mu prvotní nával paniky převalil přes hlavu. Už vlastně udělal první kroky k tomu, aby vrátil ty, kteří se vydali na cestu hodně časně, a aby zabránil masovému exodu. Udělali s Tolocampem to nejlepší, co mohli, když svoje podezření drželi v tajnosti. Alessan překotně kalkuloval, kolik potravin má v dosažitelných skladištích. Je tady spousta lidí, kteří sem přijeli na Slavnosti nepadání, a ti brzy spotřebují všechno, co si vzali s sebou na cestu. Dá se předpokládat, že od Vandera chytili nemoc ještě další lidé - jestli to opravdu je Capiamova epidemie, nebylo by lepší umístit je v Hlavní síni? Nebo pro ně uvolnit jednu ze stájí pro stádovce? Zdejší ošetřovna nepojme víc jak dvacet lidí, a to bude praskat ve švech. Čtyři zvířata už pošla, další umírají a Norman říkal, že ještě devatenáct jich kašle? Čtyřiadvacet zvířat ze sto dvaadvaceti během čtyřiadvaceti hodin? Tahle krize podstatně přesahovala všechno, nač se jako budoucí Pán držby připravoval. Nynější hrozba neměla srovnání s ničím ze všech těch pohrom, jaké kdy za lidské paměti pustošily Pern. Tato nová hrozba byla stejně nestranná a stejně zákeřná jako Vlákna, byla schopna zmařit životy obyvatel stejně neúprosně jako Vlákna ničila zemi. ‘Vysoká úmrtnost,’ říkalo se ve zprávě. Tentokrát ale nemají žádné draky, kteří by mohli s bacilem bojovat! Byla snad tato pohroma oním nebezpečím, na které se měli podle starých držebních Letopisů připravovat, jak často vzpomínal jeho otec?

„Támhle jde tvůj ranhojič, Alessane,” řekl Tolocamp.

Oba Pánové držeb mu vykročili naproti, aby se s ním potkali dřív, než dojde na nádvoří. Ten člověk obvykle míval kulaťoučkou tvář mírnou a pokojnou, teď však byl v obličeji vším vypětím, které absolvoval, rudý skoro do fialová a ústa svíral do úzké linky. Silně se potil a otíral si tváře i krk nepříliš čistým kusem látky. Alessan si vždycky myslel, že Scand je ranhojič spíše prostřední, schopný ještě tak obcházet početné porody na držbě a napravovat zranění z občasných nehod, ale neschopný zvládnout nějakou skutečnou nouzi.

„Pane Alessane, Pane Tolocampe,” lapal Scand po dechu a hrudník se mu prudce zdvihal, „řekli mi, že mě sháníte, tak hned běžím k vám. Co jsem to slyšel za bubnovou zprávu? A že by v ní opravdu byl slyšet ranhojičský kód? Že by na té věci něco doopravdy bylo?”

„Čím onemocněl Vander?”

Ostrý tón Alessanovy otázky postavil Scanda do střehu. Odkašlal si a otíral si obličej, protože se mu nechtělo odpovídat. „Tedy, abych tak řekl, jsem z toho tak trošku vedle, protože u něho vůbec nezabrala řádná dávka potivce, kterou jsem pro něho osobně připravoval včera večer. A po dávce, kterou dostal, by se i drak zpotil, to mi věřte. Vůbec to nezabralo.” Scand si znova otřel tvář. „Ten člověk si pořád stěžuje na silné bušení srdce a na bolesti hlavy, které ovšem nemají původ ve víně, protože mi tvrdili, že vůbec nepil - už včera se cítil mizerně, ještě než závody vůbec začaly.”

„A ti další dva muži? Jeho stájníci?”

„Ti jsou taky prokazatelně nemocní.” Scandova záliba v nabubřelém vyjadřování vždycky Alessana hnětla. A dneska ke všemu v okázalých pauzách mával tím propoceným hadrem. „Prokazatelně nemocní, obávám se, a ukrutně je bolí hlava, takže nejsou schopni vstát ze svých paland, a mají stejné bušení srdce, na jaké si naříká držebník Vander. Mám vskutku pocit, že bych je měl léčit spíš pro ty dva symptomy, než je nutit k tomu, aby se vypotili, i když vypocení je obvyklým způsobem léčení při podobných akutních horečkách. No, směl bych vědět, zdali se ta zpráva ze Síně Ranhojičského cechu nějak týká i mě?” Scand se trhaně díval z jednoho na druhého jako nějaký zvěd.

„Mistr Capiam nařídil karanténu.”

„Karanténu? Kvůli třem mužům?”

„Pane Alessane,” řekl vysoký hubený chlapík s doplňky oděvu v modré barvě Harfenického cechu. Měl prošedivělé vlasy a jeho nos zřejmě absolvoval několik zlomenin. Díval se zpříma na Alessana a v jeho chování byla jakási klidná sebejistota. „Já jsem Tuero, harfenický tovaryš. Mohl bych Mistru Scandovi poskytnout kompletní text, abyste vy mohli pokračovat.” Tuero trhnutím hlavy ukázal na nádvoří, kde se rojili rozčílení lidé.

Právě v té chvíli začal ruathský bubeník opakovat zprávu, aby ji předal dál severním a západním držbám a usedlostem, a hluboké vibrace jeho nástrojů jen přidávaly další napětí již tak dost vypjaté atmosféře. Paní Oma vyběhla z Hlavní síně, v závěsu za ní Paní Pendra a její dcery. Paní Oma napjatě poslouchala dunění bubnů a potom upřela na Alessana jediný dlouhý a přísný pohled. Připojila se i s ženami z Fortské držby k harfeníku Tuerovi a k ranhojiči, který byl teď už docela zmatený, a kus látky, kterým si otíral obličej, mu mrtvě visel z ochablé ruky.

Poprvé v životě byl Alessan vděčný za nečekanou podporu svých blízkých a dokonce i za Tolocampovu dotěrnost. Do držby se tryskem vracel jezdec, aby si opatřil pomoc proti jednomu agresivnějšímu držebníkovi, s nímž měl Alessan už dříve problémy. Potom se objevil Makfarův rodinný vůz, duněl po hlavní cestě a rozháněl z ní lidi na obě strany. Alessan ho pověřil tím, aby ze stanů postavených pro Slavnosti nepadání a cestovních vozů zřídil provizorní ubytování. Jedna věc byla provizorně se uložit někde v chodbě nebo urvat pár hodin spánku v Hlavní síni, ale zcela jinou věcí bylo tísnit se tam čtyři noci. Tolocamp nebyl jediný, komu unikala trpká ironie situace, kdy proti Makfarovým návrhům stavěl svoje vlastní. Alessan nechal ty dva, ať řeší problém uložení lidí, aby se mohl připojit k Normanovi a jít se s ním podívat na závodiště, kde si chtěl prohlédnout nemocné běhouny. Na nejbližších polích už si někteří lidé začali budovat provizorní tábořiště.

Bez ohledu na to, jaká smutná pochůzka ho čekala, se Alessanovi ulevilo, že se dostal z té vřavy na předním nádvoří.

„Nikdy jsem ještě neviděl, aby pošlo tolik kusů naráz a tak rychle, Pane Alessane.” Norman musel chvílemi popobíhat, aby stačil rychlé chůzi dlouhonohého Alessana. „Nemůžu přijít na nic, co by se pro ně dalo dělat. Jestli se vůbec něco dělat dá. Ranhojičova zpráva se o zvířatech moc nezmiňovala, že?” Z hlasu mu čišela bezútěšnost. „Běhoun člověku nepoví, že ho něco bolí.”

„Ale dá se to poznat, protože nežere ani nepije.” „U tažných zvířat ne. Ty jdou, dokud nepadnou.” Oba muži se dívali přes pole do míst, kde se pásli tažní běhouni - zvířata, která vychoval Alessan podle pokynů svého otce.

„Musíš mezi nimi vytyčit nárazníkové pásmo. Držet závodní a tažné stádo pořádně daleko od sebe.”

„To už se zařizuje, Pane Alessane, ale dostihoví běhouni pijí z řeky kus proti proudu před tahouny!”

„Je to široká řeka, Normane. Doufejme v nejlepší.”

První, čeho si Alessan všiml dole na závodišti, byl způsob, jakým pořadatel využil všech kůlů připravených k uvázání zvířat. Zdravá zvířata byla na vnější straně, co nejdál od vyčištěného kruhu, obkličujícího nemocné kusy. Kašlání nakažených zvířat bylo za tichého rána v lehce mrazivém vzduchu zřetelně slyšet. Kašlala s napjatými krky, damami doširoka otevřenými a chraplavý kašel zněl mučivě, bolestně. Na nohou se jim objevovaly otoky, srst měla matnou a skvrnitou.

„Přidejte jim do pití kapraďolist a mateřídoušku, Normane. Pokud budou vůbec pít. Jinak vezměte injekční stříkačky a vpravte do nich nějakou tekutinu dřív, než se dočista odvodní. Můžete jim taky nabídnout kopřivník. Někteří běhouni jsou dost chytří na to, aby poznali, co je pro ně dobré. Alespoň kopřivníku máme pro všechny dost a dost.” Alessan se zahleděl na louky, kde zatím ještě nezačala každoroční bitva proti téhle vytrvalé bylině. „Objevil se ten kašel i u stádovců?” obrátil řeč jinam.

„Abych pravdu řekl, zatím jsem neměl čas, abych se staral i o ně.” Norman měl na starosti především dostihové běhouny a na mírné, byť užitečné tury pohlížel téměř s despektem. „Harfeník mi říkal, že bubny se zmiňovaly jen o běhounech.”

„No, stejně asi budeme muset skoro všechny stádovce vybít, abychom uživili naše nečekané hosty. Po Slavnostech nepadání není dost čerstvého masa.”

„Pane Alessane, my s Dagem…” začal Norman zkusmo a naznačil gestem směr k útesu, k velikým vydolovaným prostorám, ve kterých se běžně po dobu spadu Vláken ukrývala všechna zvířata z držby.

Alessan vrhl po Normanovi vychytralý pohled. „Takže tys v tom byl namočený taky?”

„Ano, můj pane, byl,” odpověděl Norman oddaně. „Dostali jsme s Dagem strach, protože ten kašel se začal tak rychle šířit. Nechtěli jsme tě rušit v tanci, ale kdyby se chovné stádo dostalo do styku s těmihle - podívej se na to!”

„U všech skořápek!”

Dívali se, jak vedoucí zvíře ze čtyřspřeží, zapřaženého do velikého cestovního vozu, zkolabovalo v postraňcích a strhlo na kolena sousedního běhouna, s nímž bylo spřaženo jařmem.

„Správně, Normane. Sežeň nějaké lidi, ať jdou tomu vozu na pomoc. Užívejte těch zvířat k odtahování mršin, ať slouží tak dlouho, jak jen vydrží. Mrtvá zvířata spalujte tamhle dole.” Alessan ukázal na prohlubeň daleko v polích, mimo dohled z předního nádvoří a po směru pravidelných větrů. „Seberte i postroj z toho mrtvého zvířete. Majitel může dostat náhradu.”

„Nemám žádného zapisovatele.”

„Pošlu ti jednoho z osvojenců. Také chci vědět, kolik lidí tady zůstalo do rána.”

„Zůstala tady většina stájníků, a taky někteří z dostihových nadšenců, jako je Runel a jeho dva nohsledi. Pěkných pár chovatelů se jen tak motalo sem a tam, nestarali se moc o tancování a chválořečili ti, že jsi byl tak prozíravý a poslal i sem dolů dva sudy.”

„Je k vzteku, že o té nemoci víme tak málo. ‘Léčit symptomy,’ říkaly bubny.” Alessan se podíval za sebe na řady kašlajících zvířat.

„No tak jim dáme mateřídoušku, kapraďolist a kopřivník. Možná dostaneme nějakou zprávu od Mistra Chovatele. Zrovna teď už může být na cestě.” Norman se podíval s nadějí ve směru, odkud mohla zpráva dorazit.

Od východu obyčejně pomoc nepřichází, pomyslel si Alessan, ale povzbudivě poplácal Normana po rameni. „Jen dělej, co nejlepšího dovedeš.”

„Můžeš se na mě spolehnout, Pane Alessane.”

Normanovo klidné ujištění hřálo Alessana u srdce po celou cestu, když se zkratkou přes strniště vracel do držby. Že by to bylo teprve jeden den, kdy tady s Moretou odpočívali, když šplhali na návrší, odkud pak pozorovali dostihy? Ona se ale dotýkala umírajícího Vanderova běhouna! Alessan skoro zakopl. Weyr by měl dostat bubnovou zprávu dřív než Ruatha. V této chvíli bude už i ona znát možné důsledky svého jednání. Bude také nejspíš vědět líp než on, jak zabránit tomu, aby u ní nemoc propukla naplno.

Stejně jako ostatní obyvatelé jeho držby znal Alessan fortskou weyrenu od vidění, ale při každých Slavnostech nepadání na Ruathské držbě byl jako na jehlách, protože od doby, co se stala ve Fortu starší weyrenou, na ně pravidelně přilétala. A tak ji chápal jako vzdálenou, do sebe zabranou ženu, absolutně oddanou tradicím svého Weyru. Netušené ho oblažilo, když zjistil, že má ráda běhouny a je nadšená do dostihů zrovna tak jako on. Paní Oma si ho v jednu chvíli pozdě odpoledne vzala bokem a ostře mu vyčinila, že pro sebe zabírá tolik Moretina času. Věděl naprosto přesně, že tím chce vyjádřit nespokojenost, že se tak vyhýbá její snaze seznamovat ho s vhodnými děvčaty. Věděl také, že bude muset co nejdřív zajistit svou rodovou linii, a tak se poctivě snažil být k nim pozorný, dokud si nevšiml, jak Moreta mizí za harfenickým pódiem. V té chvíli už měl plné zuby nudného koktání a bázlivé úzkostlivosti. Nechtěl se vyhýbat svým povinnostem Pána držby, ale na svých prvních Slavnostech nepadání se hodlal taky pobavit. A ve společnosti Morety. Což se mu taky podařilo. Alessan si tím vysloužil jak odměnu, tak trest. Právě ho napadlo, že včerejší vítězství a radosti vyvažuje dnešní trápení, pak ale tu myšlenku zaplašil, protože mu připadala příliš dětská.

Když Alessan viděl, jak se vyvíjí situace na závodišti, rozhodl se, že dalším důležitým úkolem bude poslat zprávy těm, kteří čekají na návrat svých blízkých ze Slavností nepadání a do této chvíle nic nevědí, protože jejich usedlosti leží mimo dosah bubnových zpráv. Jinak by musel počítat s tím, že mu budou vystrašení lidé přicházet sem do držby. Pak musí zjistit, kdo všechno sem přivedl nové kusy z Keroonu, jak to udělal Vander, a zda byly ty kusy ve stájích nebo venku na poli, protože je musí nechat všechny vybít. Je taky třeba vymyslet způsob, jak naložit s rebelanty. Držební šatlava možná postačovala k tomu, aby do ní zavřeli malého kluka, jako byl Fergal, ale nebyla k ničemu, pokud šlo o agresivního držebníka.

Alessanovi zkřížil cestu Tolocamp, který řídil stavění provizorních stanů na zpola dobudovaném jižním nádvoří.

„Pane Alessane,” řekl starší muž škrobeně a formálně, s obličejem bez výrazu a s vysunutou bradou, „přestože si uvědomuji, že karanténa dopadá i na mne, musím se nutně vrátit do Fortské držby. Budu se zdržovat jen ve svém bytě a s nikým nepřijdu do styku. Jestli tohle,” ukázal Tolocamp na zmatek na hlavní cestě a přilehlých polích, „se děje i tam, pomysli na ty potíže, které mou nepřítomností ve Fortské držbě mohou nastat.”

„Můj Pane Tolocampe, vždycky jsem měl dojem, že tvoji synové jsou dokonale připraveni k tomu, aby převzali jakékoli tvoje povinnosti na držbě a vykonávali je bez chybičky.”

„To taky jsou.” Tolocamp se ještě víc napřímil a ztuhl. „To taky jsou. Když jsem odjížděl na tvoje Slavnosti nepadání, předal jsem řízení držby Campenovi. Aby získal zkušenost v řízení -”

„Výborně. Tahle karanténa mu k tomu dává báječnou příležitost.”

„Můj drahý Alessane, tohle ohrožení přesahuje i jeho zkušenosti.”

Alessan zaťal zuby a přemítal, jestli nepodcenil Tolocampův postřeh.

„Pane Tolocampe, ty přece znáš lépe než já kódy dvojnásobné naléhavosti, které vysílají Mistři cechů. Dovolil bys někomu, ať by to byl kdokoli, aby je neuposlechl?”

„Ne, to ne, ovšem že ne. Jenomže tohle je naprosto neobyčejná situace -”

„Naprosto. Tvůj syn nemá na držbě žádné cizí hosty, o které se musí starat.” Oba muži se podívali na skupinu lidí, kterou dva Alessanovi bratři, podporovaní šesti dalšími muži s tasenými meči, eskortovali zpátky na držbu. „Campen má k ruce Síň Ranhojičského cechu a Mistra Harfeníka, aby mu poradili, kdyby nevěděl kudy kam.” Alessan zmírnil drsný tón hlasu. Tolocampa si nesmí znepřátelit. Bude potřebovat jeho podporu, až se dostane do konfliktu se staršími držebníky, kteří si ještě nezvykli přijímat rozkazy od někoho tak mladého a ve vedení držby tak nezkušeného. Jak se říkalo v bubnové zprávě, inkubační doba je od dvou do čtyř dnů. Jeden den už jsi tady strávil,” dodal přesvědčivě, zvedaje oči k nebi na pálící polední slunce. „Ještě jeden den, a když nebudeš cítit žádné známky nemoci, můžeš se diskrétně vrátit na svou držbu. Zatím bys měl jít ostatním příkladem.”

„Ano, dobře. Zadržet jednoho znamená zadržet všechny.” Tolocampův výraz roztál. „Je pravda, že by to ode mne byl velmi ubohý příklad nekázně, kdybych porušil karanténu.” Náhle byl pozoruhodně přístupnější. „Tahle pohroma nejspíš vznikla na dostihových závodištích. Nikdy jsem se o tenhle sport nezajímal.” Pohrdavým mávnutím ruky odbyl jednu z hlavních zábav obyvatel Pernu.

Alessan neměl čas se cítit dotčený, protože se k oběma Pánům držeb chvatně blížila skupina mužů, kteří se tvářili úzkostně a rozhodně zároveň.

„Pane Alessane…”

„Ano, Turvine?” odpověděl Alessan tomu, který ho oslovil, držebníkovi z obilnářské farmy na jihovýchodě Ruathy. Ostatní muži byli chovatelé.

„Poblíž nás nejsou žádné bubny a doma na nás čekají. Nejsem z těch, kdo by se chtěli protivit Ranhojičovým radám, ale musíme myslet i na další věci. Nemůžeme tady jen tak vyčkávat…”

Makfar si téhle deputace všiml, a ačkoli Alessan věnoval všechnu pozornost Turvinovi, uvědomoval si, že jeho bratr pokynul několika ozbrojeným držebníkům, aby byli ve střehu.

„Budete tady čekat! To je můj rozkaz!” promluvil Alessan důrazně a muži ucouvli, nejistě se ohlížejíce po Tolocampovi, u kterého doufali najít podporu. Pán Fortské držby se však tvářil netečně a jejich mlčenlivou prosbu ignoroval. Alessan pozvedl hlas, aby jeho slova dolehla i k těm, kteří z hlavní silnice i z nádvoří všechno pozorovali a poslouchali. „Bubny nařídily karanténu! Jsem vaším Pánem držby. Tak jistě, jako padají Vlákna, jste vy podřízeni mým rozkazům. Nikdo, ani žádné zvíře, odtud neodejde, dokud nám tyhle bubny,” Alessan ukázal rukou k bubnové hlásce, „neřeknou, že karanténa skončila!”

V nastalém tichu Alessan rázně vykročil k hlavním dveřím držby a Tolocamp pochodoval vedle něho.

„Měl bys poslat zprávy, aby ti sem nezačali chodit lidé z okolí,” řekl Tolocamp potichu, když došli do Hlavní síně.

„Vím o tom. Jenom ještě musím vymyslet způsob, jak to udělat, aniž bych vystavoval nebezpečí lidi nebo zvířata.” Alessan prudce zabočil vlevo, do držební kanceláře, kde byly jako němá výčitka v řadách uloženy všechny ty Letopisy, které zatím nestačil pročíst. Ačkoli i tahle kancelář sloužila jako nocležna hostí, už zde nezůstal nikdo, jenom byly všude kolem poházeny kožešinové přikrývky, jak je tu majitelé zjevně ve chvatu nechali. Alessan jich několik odkopl stranou, aby se dostal k mapám. Konečně našel mapu malého měřítka, která zahrnovala celé území držby, a různými barvami na ní byly vyznačeny cesty způsobilé pro jízdu vozem, na běhounovi anebo ty, po kterých se muselo pěšky; podobně byly označeny i všechny usedlosti a farmy.

Tolocamp vykřikl překvapením, když zjistil, jak báječnou mapu to Alessan má. „Nevěděl jsem, že jste tak dobře vybaveni,” řekl poněkud netaktně.

„Jak nám rádi připomínají harfeníci,” řekl na to Alessan se slabým úsměvem, aby svoje slova trošku přisladil, „Fortská držba vznikla náhodou, ale Ruathská podle plánu.” Prstem kopíroval severní cestu až k rozcestí, odkud vedly cesty dál na severozápad, na západ a na severovýchod, a po kterých bylo možno se dostat ke dvaceti farmám a usedlostem, některým větším, jiným menším, a také ke třem hornickým osadám. Po hlavní západní cestě se dalo skrz hory dojít s troškou rizika a nebezpečí až na náhorní plošinu.

„Pane Alessane…”

Otočil se a viděl, že ve vchodu stojí Tuero a za ním v chodbě další harfeníci.

„Myslím, že bychom se mohli přihlásit jako dobrovolní poslové.” Tuero se ušklíbl a tím se jeho polámaný nos nachýlil ještě dramatičtěji vlevo. „Venku se o tom vedou dost vzrušené debaty. Pernští harfeníci jsou tu k tvým službám.”

„Díky, ale byli jste tady vystaveni nákaze stejně jako ostatní. Já si přeju zadržet tady bacila, ne lidi.”

„Pane Alessane,” naléhal Tuero s úsměvem, „zprávu je přece možné předat.” Tuero mimicky naznačil, jak jednou rukou něco pokládá na zem a druhou rukou to rychle zvedá. Pak popošel k mapě. „Někdo z téhle usedlosti,” ukázal na první osídlení na severní cestě, „může předat zprávu dalším a tak dál a zpráva se rozšíří stejně spolehlivě, jako by ji vysílaly bubny.”

Alessan zíral na mapu a v duchu si připomínal jednotlivé obyvatele usedlostí a farem. Dokonce i nejvzdálenější osídlení, hornická osada, kde se těžila železná ruda, nebyla dál než tři dny těžké jízdy. Dag s sebou odvedl nejrychlejší běhouny, pocházející z Kňouralovy chovné větve, ale i tak se tady najdou zvířata, která by mohla uběhnout první úsek cesty a neohrožovat přitom ostatní stáda, pokud se ti běhouni vrátí zpátky na Ruathu. Pokud budou schopni se vrátit…

„A žádný z nás nemá nejmenší důvod vyhýbat se tvému štědrému pohostinství, takže se můžeš spolehnout, že se sem všichni vrátíme. Mimo to tyhle věci patří do naší kompetence.”

„Velmi případná poznámka,” zamumlal Tolocamp.

„Souhlasím. Takže můžu nechat na tobě, Tuero, že dáš dohromady obsah zprávy a příkazy, aby ji předávali pořád dál a dál podle toho, jak jsi to vymyslel? Bubnové zprávy došly sem, sem a semhle.” Alessan poklepával prstem na největší osady. „Pochybuji ale, že se budou starat o to, aby ty špatné zprávy předali menším usedlostem. V sedmi osadách budete mít možnost vyměnit si běhouny za čerstvé, a z každé můžete pokračovat do vzdálenějších míst.

„To je ale štěstí, že je nás zrovna sedm!”

Alessan se usmál. „To tedy ano, Tuero. Ať tvoji harfeníci rozhlásí, že už máme zpravodaje, kteří dají do všech usedlostí vědět, co se děje. Náš bubeník ještě pořád sedí na bubnové hlásce, tak pošlu - vlastně ne, jeho potřeby jsou tady v těch zásuvkách: inkoust, kůže i pera. Dej mi vědět, až budete připraveni na cestu. Mám pro vás cestovní mapy. Zařídím, aby pro vás osedlali. Budete sebou muset hodit, jinak riskujete, že budete spát někde venku.”

„To není pro harfeníky nic zvláštního, to tě ujišťuji.”

„A taky byste mohli zjistit, pokud to půjde, kdo všechno přivedl během posledních týdnů nějaká zvířata z Keroonu.”

„Cože?” Tuerovi vylétla překvapeně obočí nahoru.

„Varider koupil nové běhouny z lodi, která přijela z Keroonu…”

„Bubny se zmiňovaly i o Keroonu, že? Zjistíme to. Tahle zima skoro bez ledu se vůbec nezdá být požehnáním, co?”

„To tedy jistě ne!”

„No, a to ještě určitě není všechno!” Tuero se chvatně uklonil a odváděl svoje cechovní druhy do Hlavní síně.

„Alessane, u nás ve Fortu je taky ohromná spousta úkolů…” zaprosil Tolocamp.

„Tolocampe, Farelly je pořád ještě na bubnové hlásce a je ke tvým službám.” Alessan zdvořilým gestem ukázal ke schodům na bubnovou hlásku a pak z kanceláře odešel. Pán Leef jednou poznamenal, že nejlepší způsob, jak se vyhnout srážce, je zabránit tomu, aby vůbec vznikla. Taktický ústup, tak tomu říkal.

Alessan se na okamžik zastavil ve stínu, vrhaném dveřmi do Hlavní síně, aby se podíval, co se děje na nádvoří, kolem silnice a dál. Rostly nové a nové stany, objevily se ohně a nad nimi trojnožky s kotlíky, znovu zaplápolalo dřevo v ohništích pod rožni, na kterých se objevily nové kusy masa. Od východu se pomaličku přibližovala skupina jezdců na běhounech a zástup neosedlaných běhounů a po boku vedoucího jezdce jel starší Alessanův bratr Dangel se dvěma ruathskými držebníky, všichni s tasenými zbraněmi. Ptal se Dangela, kam by podle něho měli zavřít Baida, onoho rebelantského držebníka z obilnářské farmy. Nad kotlinou, kde měl Norman podle jeho pokynu spalovat pošlá zvířata, se líně kroutil pruh černého dýmu. Ano, každý, kdo bude zadržen při pokusu opustit držbu, bude přidělen na práci ke spališti mršin.

Nahoru po strništi se hnal jezdec, který běhouna věru nešetřil, s klapotem přeběhl silnici, skokem se vyhnul stanu a ohništi. Jezdec seskočil a úzkostně se rozhlížel kolem sebe. Když Alessan vystoupil ze stínu, jezdec pustil uzdu a rozběhl se k němu.

„Pane Alessane, Vander umřel!”

KAPITOLA VII

Síň Ranhojičského cechu a Fortský Weyr,

současné Míjení, 3.11.43

Úporné dunění rezonovalo Capiamovi v hlavě tak dlouho, až se probudil a chytil se za hlavu, aby se nějak bránil. To mizerné bubnování ještě přikrmilo noční můry, které ho před probuzením trápily. Stěží si dokázal znovu vybavit živé scény, které ho ve snu mučily, ale probudil se jak kvůli těžkým snům, tak kvůli dotěrnému rytmu bubnování. Ležel na lůžku, vyčerpaný úsilím, které musel vynaložit, aby se vůbec probral k plnému vědomí. Další zavíření bubnů ho přinutilo přetáhnout si malátně polštář přes hlavu.

Copak s tím nikdy nepřestanou? Nikdy mu nepřišlo, že ty bubny jsou tak pekelně hlasité. Proč si toho nevšiml už dřív? Ranhojiči si opravdu zaslouží své vlastní klidné sídlo. Musel si zakrýt uši ještě dlaněmi, aby se mu od toho bušení ulevilo. Pak si vzpomněl, že přikázal předat všem hlavním držbám a cechovním Síním svou zprávu. Copak jim trvá tak dlouho, než ty zprávy odešlou? Vždyť už musí být poledne! Copak si Mistr Bubeník neuvědomil, jak je prohlášení karantény důležité? Anebo nějaký malý poťouchlý učedník schválně ty zprávy někam založil, aby měl ráno klid ke spánku?

Bolest uvnitř lebky byla tak silná, že Capiam ještě nic podobného nezažil. Nesnesitelná. A srdeční tep se mu zrychloval až k rytmu bubnů. To je přece naprosto neobvyklé! Capiam bezvládně ležel v posteli, v hlavě mubolestivě rezonovalo a srdce mu bušilo ve svévolném nepravidelném rytmu.

Naštěstí v té chvíli bubny ztichly, jenomže jeho hlava ani srdce to nevzaly na vědomí. Capiam se překulil na bok a pokusil se zvednout do sedu. Musí nějak zmírnit tu bolest hlavy. Spustil nohy k podlaze a zvedl trup. Pokus posadit se zpříma v něm vyvolal takovou agónii bolesti, že z něho vyletělo hlasité zaskučení. Když vrávoral ke svému příborníku, bolest v hlavě byla ještě horší.

Felysová šťáva. Jen pár kapek. To by mohlo pomoci. Ještě nikdy ten prostředek neselhal. Odměřoval dávku, mrkaje při tom, aby zaostřil nejasné vidění, pak přilil do pohárku trošku vody a nápoj polkl. Dopotácel se zpátky do postele, neschopen dál zůstat ve vzpřímené poloze. I z té minimální námahy supěl a těžce oddychoval, a jak vzápětí zjistil, nejen jeho divoký srdeční tep se ještě zrychlil, ale začal se ještě silně potit, a to všechno jen po pár nejistých krocích po pokoji.

Absolvoval už příliš mnoho nocí beze spánku, když měl občas přehuštěný pracovní program, než aby svůj stav mohl připisovat jen únavě a nevyspání. Znova zasténal. Nemá prostě čas být nemocný! Neměl se nechat nakazit tím prokletým bacilem. Ranhojiči přece sami nebývají nemocní! Navíc byl tak opatrný, že se celý umyl v roztoku ruděnky pokaždé, když prohlížel nějakého pacienta.

Proč dnes ta felysová šťáva nezabírá? S takovou bolestí hlavy nedokáže přemýšlet. Ale on musí přemýšlet! Musí toho stihnout tolik. Srovnat svoje poznámky, analyzovat směr šíření bacilu a pravděpodobnost vzniku nebezpečných druhotných infekcí, například zápalu plic a dalších respiračních nákaz. Ale jak může pracovat, když není schopen udržet oči otevřené? Znovu zasténal nad nespravedlností osudu, který ho přivedl do této situace, přitiskl si dlaně na spánky a potom na horké, potem zbrocené čelo. U všech skořápek! Úplně hoří horečkou.

Že je někdo v jeho místnosti, to zjistil ještě dřív, než zaslechl slabý zvuk kroků. „Nechoď ke mně,” řekl naléhavě, prudce zvedl jednu ruku a ucedil další bolestivé zaskučení, když nerozvážným pohybem znovu rozvířil bolest v hlavě.

„Nepůjdu.”

„Desdro!” Ze rtů mu unikl úlevný povzdech.

„Měla jsem před tvými dveřmi postaveného učedníka, aby poslouchal, co se tady uvnitř děje, ale nedovolila jsem, aby tě někdo rušil, dokud se neprospíš.” Její klidný a nevzrušený hlas ho upokojil. „Tys taky chytil tu horečku?”

„Je v tom jakási ironická spravedlnost, víš?” Capiama zřídka opouštěl jeho smysl pro humor.

„Byla by, kdybys ovšem zrovna nebyl nejvyhledávanějším člověkem na celém Pernu.”

„Karanténa není příliš populární?”

„Dá se to tak říct. Bubnová věž je doslova v obležení. Fortine dostává zabrat.”

„Ve vaku mám svoje poznámky. Dej je Fortinovi. Je mnohem lepší organizátor než diagnostik. Bude mít všechny informace, které jsem o epidemii sehnal.”

Desdra jako by přeplula napříč pokojem a vytáhla z vaku Ranhojičovu skříňku s poznámkami. Rychle ji otevřela. „Tedy moc toho není.”

„Není, ale brzo tomu budu rozumět mnohem líp.”

„Osobní zkušenosti se nevyrovná nic, že? Co bys potřeboval?”

„Nic! Ne, přece něco. Chci vodu, nějakou čerstvou ovocnou šťávu -”

„S tou tvou karanténou jsi nás odřízl od zásob…”

„Tak voda bude stačit. Nikdo sem nesmí vstupovat a ty smíš jenom ke dveřím, dál ne. To, oč si řeknu, mi položíte na stůl.”

„Jsem naprosto připravena zůstat tady s tebou.”

Zavrtěl hlavou a hned toho pohybu zalitoval. „Ne, raději budu sám.”

„A pěkně potichu tady trpět.”

„Nedělej si legraci, ženská. Tenhle bacil je vysoce nakažlivý. Má ještě někdo další v naší Síni anebo v držbě příznaky nákazy?”

„Před půlhodinou nikdo.”

„Kolik je teď?” Capiam prostě nebyl schopen podívat se na časoměr.

„Pozdě odpoledne. Čtyři.”

„Každý, kdo byl na některých z těch Slavností nepadání a vrátí se sem -”

„Což je podle tvé bubnové výzvy zakázáno -”

„Některý přemoudřelý třasprdelka si může myslet, že tomu rozumí líp… Každého, kdo přijde, musíte dát na čtyři dny do izolace. Jak se zdá, dva dny jsou obvyklá inkubační doba, alespoň podle těch nejspolehlivějších zpráv tak soudím -”

„A taky podle sebe sama -”

„Zkušenost nás učí. Zatím nevím, jak dlouho nakažený člověk zůstává infekční, takže musíme být dvojnásob opatrní. Budu se snažit dělat poznámky o mých vlastních symptomech a o vývoji nemoci. Budou tady… v krabičce…”

„Hleďme, začínáme být dramatičtí.”

„Vždycky jsi tvrdila, že umřu na něco, co nebudu umět léčit.”

„Nemluv tak, Capiame!” okřikla ho Desdra spíš nazlobeně než vylekaně. „Mistr Fortine drží učedníky a tovaryše při čtení Letopisů celé dny.”

„Vím. Včera v noci jsem je slyšel, jak chrápou.”

„Přesně tohle Mistr Fortine předvídal, když jsme nemohli zjistit, kdy se asi vrátíš. Naneštěstí musí Mistr Fortine zrovna teď odpočívat, takže se ke svému stolu dřív jak v poledne nevrátí. Bude s tebou chtít mluvit.”

„Sem chodit nesmí.”

„Proti tomu určitě nebude protestovat.”

Proč felysová šťáva neúčinkuje? Tep jeho srdce už je na pováženou!

„Desdro, řekni Fortinovi, že potivec nemá žádný účinek a nepřináší žádnou úlevu. Vlastně je spíš k horšímu než k lepšímu. Potivec užívali v Keroonu a Igenu, když se nemoc objevila poprvé. Řekni Fortinovi, ať zkusí podávat kapraďolist na potlačení horečky. A ať zkouší i jiné drogy proti horečce.”

„Cože? A to všechno na tom ubožákovi jediném pacientovi?”

„Budeme mít pacientů dost pro všechny možné léčby.” Capiam to říkal s jistotou, která ho skličovala. „Běž už, Desdro. Mám hlavu jako bubnovou věž.”

Desdra byla natolik necitelná, že se potichu uchechtla. Anebo si myslela, že to byl přiměřený projev soucitu? člověk nikdy nevěděl, co od Desdry může čekat. To bylo součástí jejího osobního kouzla, ale ve vztahu k Mistrovi nikdy nepřekračovala jisté meze. Říkala to, co si myslela, ovšem ranhojič občas musí být diplomatický a konejšivý. Capiama určitě nekonejšila. Ale stejně se mu ulevilo, že se o něho stará právě ona.

Ležel naznak a snažil se položit hlavu tak zlehka, jak jen to bylo možné, protože polštář pod hlavou se zřejmě nějakým kouzlem přeměnil v hrbolatý kámen. Vyzýval v duchu svou bolest, ať ustoupí, vyzýval felysovou šťávu, ať konečně spustí svoje umrtvovací kouzlo. Srdce mu divoce bušilo. O nepravidelném silném tepu se zmiňovalo hodně pacientů. Nikdy ho ovšem nenapadlo, že tento symptom může být tak krutý. Doufal, že se to zlepší, až začne působit felysová šťáva.

Ležel tak podle svého mínění velice dlouho, a ačkoli bolest uvnitř lebky znatelně povolila, jeho tep řádil dál. Kdyby se tak dokázal dopracovat zpátky k normálnímu srdečnímu tepu, možná by dokázal usnout. Nesmírně ho tížila únava, takže měl kosti jakoby z olova, a spánek rušený noční můrou mu nepomohl. V duchu se probíral bylinami užívanými ke zklidnění srdeční činnosti: hloh, hlaváček, rukavičník, vratič, oměj. A pak se rozhodl pro to poslední, starý a spolehlivý prostředek.

Když vstával z postele, stálo ho to ohromné úsilí a musel neustále potlačovat sténání - potlačoval je proto, že nechtěl, aby učedník za dveřmi byl svědkem skuhrání svého Mistra. Už dost na tom, že Mistr Ranhojič takhle totálně podléhá nějaké nemoci; není potřeba, aby někdo někde rozhlašoval odpudivé detaily jeho útrap.

Dvě kapky by měly stačit. Je to silná droga a je potřeba s ní zacházet vždycky velmi opatrně. Vzpomněl si, že si má přichystat psací kůži ze svých zásob, pak ještě sebral inkoust a pero a všechno si to vzal do postele, kam si přitáhl židli jako psací stůl. Capiam, byť mu srdce pořád ještě silně bušilo, sestavil první poznámky, přičemž pečlivě označil den a přesnou hodinu zápisu.

S úlevou si znovu lehl. Soustředil se na sledování svého dechu, zpomaloval pohyb plic a zároveň přikazoval srdci, aby taky zpomalilo svůj běh. V jedné chvíli tohoto cvičení ho přemohl spánek.

Holth je rozčílená. Má vztek a Leri taky. Orlith to Moretě sdělovala sice zaujatě, ale i omluvně, protože ji probudila z hluboké dřímoty.

„Proč raději nezůstal v posteli a nenechal řízení Weyru na mně?”

Říká, že Leri je už moc stará na to, aby létala, a že ta nemoc kosí nejdřív staré lidi.

„Drak aby ho spálil! Ta záležitost s epidemií mu dočista pomátla hlavu!” Rychle se oblékala a ušklibovala se, když cpala nohy do lepkavých vysokých bot.

Leri říká, že si musí promluvit s lidmi z pozemních družstev, zvlášť v takové době, jako je teď, aby zjistila, kdo je nemocný, a aby jim dodala trochu ducha. Říká, že to může udělat i bez toho, že bys nimi musela přijít do fyzického kontaktu.

„To se rozumí, že to tak může udělat.” Leri nikdy neměla ve zvyku sesedat, když přijímala hlášení pozemních družstev. Nebyla postavou nijak vysoká, a když zůstávala sedět na své královně, mělo to pro ni řadu výhod.

Moreta běžela hustou mlhou nahoru do schodů. Už když doběhla ke vchodu do weyru, zřetelně slyšela, jak Holth zneklidněně vrčí. Vzteklý Sh’gallův hlas ji ještě popohnal kupředu, takže se do weyru doslova vřítila.

„Jak se opovažuješ vměšovat do záležitostí letky královen?” houkla na Sh’galla a spojila tak moment překvapení s vahou své pravomoci.

Otočil se jako na obrtlíku, zvedl před sebe obě ruce, aby ji udržel v odstupu, a ještě raději ustoupil. Holth ze samého rozrušení pomrkávala a úzkostně kývala hlavou sem a tam kolem Leri. Vůdce Weyru nebyl pro její jezdkyni zrovna obvyklým zdrojem nebezpečí.

„Jak si můžeš dovolit takhle rozčilovat Holth a Leri?” vykřikla Moreta.

„Nejsem ještě tak sešlá, abych si nedokázala poradit s jedním hysterickým bronzovým jezdcem!” odsekla Leri a oči se jí zlobně blyštěly.

„Vy i s vašimi královnami držíte pospolu, co?” křičel Sh’gall zase na obě weyreny, „i kdyby to mělo být proti vší logice a rozumu!”

Holth zařvala a z dolního weyru zatroubila Orlith; za okamžik se mlha rozezněla ryčením dalších draků, kteří zjišťovali, co se děje.

„Uklidni se, Sh’galle! Není potřeba, aby kvůli tobě řval celý Weyr!” ozvala se Leri napjatě, ale ovládala se a oči upírala do Sh’gallových zornic. Možná odešla jako stará weyrena na odpočinek, ale i tak měla nepominutelnou autoritu, kterou jí dávalo množství oběhů, kdy stála v čele tohoto Weyru. Když se konečně Sh’gall odvážil odvrátit zrak, podívala se Leri přísně na Moretu. Mladší weyrena konejšivě oslovila Orlith a blázinec venku ve Weyru se zklidnil. Holth přestala úzkostně komíhat hlavou.

„No tak!” Leri založila ruce nad neskladnými Letopisy, které se pokoušela udržet na klíně. „Teď přece není chvíle vhodná k tomu, abychom se dohadovali o pitomostech. Weyr dnes potřebuje jednotné vedení víc než kdy jindy - musíme vzdorovat dvojímu ohrožení. A tak dovol, Sh’galle, abych ti řekla pár věcí, které ti možná unikly, když se tak chvalitebně snažíš chránit Weyr před  tou Capiamovou nákazou. Pokud jde o včerejší Slavnosti nepadání, nenajdeme asi mnoho jezdců, kteří na těch či oněch nebyli a nedostali se nemoci hodně blízko. Vlastně ty jsi ten nejpravděpodobnější bacilonosič, protože jsi byl na ošetřovně vjižním Bollu a taky na Istě, kde sis prohlížel to ubohé zvíře.”

„Nikdy jsem na ošetřovnu nevkročil a nikdy jsem se té kočky nedotkl. Celý jsem se omyl v Ledovém jezeře, ještě než jsem se vrátil do Weyru.”

„Aha, tak proto ti funguje mozek tak pomalu - škoda, že ti nejdřív roztál jazyk! Jen klid, vůdče Weyru!” Leriin velitelský hlas a přísný výraz potlačily repliku, která se už už drala bronzovému jezdci na rty. „No a zatímco ty jsi vyspával, měla Moreta napilno. A já taky.” Pozvedla těžký svitek Letopisu, který chovala na klíně. „Všichni strážní jezdci vědí, že do Weyru nikdo nesmí, i kdyby náhodou někdo po dvojích Slavnostech nepadání a k tomu v téhle mlze chtěl přiletět. Bubny na bubnové věži ve Fortské držbě duní celý den. Peterpar prohlédl všechna stáda, jestli na nich nejsou patrné nějaké známky nemoci, což není pravděpodobné, protože poslední várka přišla z Tilleku. Nesso má plné ruce práce, jak plká s těmi, kteří jsou na to dost střízliví, aby sebrala a rozdala všechny drby. K’lon se dál uzdravuje. Moreto, co je podle tebe vlastně Bercharovi?”

Moreta nikdy nepochybovala, že Leri bedlivě sleduje všechno, co se děje mimo její weyr, ale někdejší weyrena byla příliš diskrétní, než aby předváděla, co všechno ví.

„Berchar?” vykřikl Sh’gall. „Copak je s ním?”

„Dost možná přesně to, co bylo K’lonovi. Berchara podle jeho pokynů S’gor  izoloval a on sám se ze svého weyru nevzdálí.”

Sh’gall ze sebe začal chrlit otázky, aby zjistil, co ho zajímalo.

„K’lon se uzdravil, takže se může uzdravit i Berchar,” pokračovala Moreta vcelku rozumně.

„Dva nemocní!” Sh’gallovi vyletěla ruka k hrdlu, pak si sáhl na čelo.

„Jestliže Capiam říká, že trvá dva až čtyři dny, než se nemoc projeví, tak se zatím nemůžeš cítit nemocný,” řekla Leri neotesaně, ale přece laskavě. „Při zítřejším spadu povedeš naše letky. Holth se mnou poletí s letkou královen a já, jak je mým zvykem, převezmu hlášení od pozemních družstev - totiž, jestli nějaká pozemní družstva vůbec budou. Nic bych za to nedala, že Nabol a Crom podlehnou panice. Nákaza si v těch dvou poloprázdných držbách asi vybrala pořádnou daň. Zůstanu pěkně sedět Holth na hřbetě, jak to dělám vždycky, takže nějakou možnost přenesení nákazy vlastně vyloučím. Pro splnění hlavního poslání Weyru je přece nezbytné, abychom zůstali ve styku s každým držebníkem. Bez pozemních družstev, která nám pomáhají, bychom měli dvakrát tolik práce. Máš nějaké námitky, vůdče Weyru?”

Soudě podle toho, jak konsternovaně se Sh’gall tvářil, mu do té chvíle ještě vůbec nedošlo, že by mohl přijít o podporu pozemních družstev.

„Ne že by to nějak vadilo, kdybych chytila ten Capiamův mor. Stejně už jsem stará,” Leri zlomyslně loupla očima po Sh’gallovi, „a ze všech jezdců určitě přijdu zdejší Weyr nejdráž.”

Holth a Orlith se poplašeně roztroubily. Ozval se dokonce i Kadith, ale to už Moreta běžela Leri obejmout a chvatně polykala, protože se jí při té náhodné poznámce lítostivě stáhlo hrdlo.

„Vůbec nepřijdeš draho! Vůbec ne! Jsi přece ta nejstatečnější královská jezdkyně na celém Pernu!”

Leri se jemně vyprostila z Moretina pevného objetí a pak vladařským gestem poslala Sh’galla pryč. „Jdi. Všechno, co se dalo udělat, už se udělalo.”

„Jdu uklidnit Kaditha,” řekl a vyběhl, jako by ho někdo honil.

„A ty se taky uklidni,” řekla Leri Moretě. „Opravdu nestojím za to, aby kvůli mně někdo ronil slzy. Mimoto mám pravdu. Přijdu vás pořádně draho. Myslím, že Holth už by si taky ráda odpočinula, ale nemůže, dokud jsem tady já, však víš.”

„Leri! Nemluv tak! Co bych si bez tebe počala?”

Leri na ni upřela dlouhý, zkoumavý pohled a oči jí jen hrály. „Proč, děvče moje? Budeš prostě dělat to, co budeš muset. To budeš dělat vždycky. Ale ty budeš chybět mně. No a teď uděláš nejlíp, když půjdeš dolů do Jeskyní. Všichni slyšeli, jaký dělají královny randál a jak Kadith zmateně vytrubuje. Musíš je trošku uklidnit.”

Moreta, v rozpacích nad silou svých citů, pozpátku odcházela od Holthina lože a od Leri.

„Ty se nebojíš, že ses dotýkala toho běhouna v Ruathě, co?”

„Nijak zvlášť.” Moreta ostýchavě pokrčila rameny. „Ale udělala jsem to a nic na tom nezměním. Moje unáhlené reakce vždycky L’mala děsily -”

„Ani z poloviny tolik, jako mu imponovala tvoje schopnost pomáhat zraněným drakům. Teď už běž, ať nemají zbytečně moc času na to, aby se užírali kvůli tomu, že nikdo neví, co se děje. A ještě tohle, mohla bys vzít tenhle kousek postroje T’ralovi, aby mi ho opravil?” Hodila Moretě smotek řemene. „Stejně se mi třeba podaří z něho jednou vypadnout a bude ode mě pokoj. To ale bude potupný konec! Tak už jdi, děvče. A zkontroluj svůj postroj - v dobách plných zmatků člověka rutina uklidňuje. Já už se nemůžu dočkat, abych mohla pokračovat v té fascinující četbě!” Leri komicky sešklebila obličej a uložila roličku Letopisů do pohodlnější polohy.

Moreta vyšla z Leriina weyru a prsty prohmatávala řemen, aby našla prodřené místo. Celý řemen převinula. V náladě již umírněné poctivě prohlédla svůj postroj, který po posledním vzletu proti Vláknům naolejovala a úhledně zavěsila na kolíčky.

Budila jsem tě nerada, ale když mě o to požádala Holth, tak jsem to udělat musela.

„A udělalas to přesně tak, jak se dalo čekat.”

Holth je velká královna. V Orlithiných očích vířily roje světýlek.

„A Leri je báječná.” Moreta přešla ke své královně a ta sklonila hlavu, aby ji jezdkyně mohla pošimrat. „Tohle bude prozatím tvůj poslední vzlet proti Vláknům!” dodala a pohledem poměřovala vyboulené břicho své královny.

Zítra poletím. Kdyby bylo potřeba, mohu letět i jindy.

„Jen se nevztekej, že jsem ten kousek letěla na Malth!”

Já se ne vztekám. Jenom ti chci říct, že s tebou můžu letět kdykoli.

„Nikdy nebude nic tak důležitého, abych tě musela volat od tvých vajec, má milá.” Moreta uznale šťouchla do královnina břicha. „Myslím, že to bude dobrá snůška.”

Já to vím. Zaznělo v tom trošku samolibého uspokojení.

„Nejlépe bude, když teď zajdu do Dolních jeskyní.” Moreta se připravovala na stresy, které ji tam nejspíš čekají, a podvědomě se při tom napřímila. Pak si připomněla, že lidé z Weyru jsou otužilí nejen tělesně, ale i duševně. Při každém spadu Vláken čelí vědomí, že kdokoli z nich může utrpět zranění, možná i zahynout. Této možnosti, až nepříjemně pravděpodobné, statečně a odvážně odolávají. Proč by je mělo nějak zvlášť vyděsit další nebezpečí, které dočasně přibude navíc? Proč by jim mělo něco neviditelné připadat nebezpečnější než viditelná Vlákna, která jim vypalují jizvy do těla?

Přesto se jí Sh’gallova zlá předtucha zákeřně dostala pod kůži. Nebylo ani jisté, zdali dotek s nosičem nákazy vždycky musí vyústit v nemoc. K’lon a Berchar? Nu, jejich onemocnění se dalo vykládat jako nešťastná náhoda - K’lon přece velmi často navštěvoval A’murryho v Igenu. A nadto ona sama se nakazila s mnohem větší pravděpodobností než Sh’gall, protože se dotýkala toho běhouna.

Pak Moreta vzala Leriin řemen z postroje, podívala se po Orlith, která se uložila tak pohodlně, jak jen to v jejím stavu šlo, a odešla ze svého weyru. Zdálo se, že mlha začíná řídnout. Vířila kolem ní mnohem volněji a bylo už možné rozeznat svítící hvězdy, i když Dolní jeskyně zůstávaly za mlhou neviditelné až do chvíle, než došla na půl cesty přes dno Žlebu.

Když Moreta došla do Dolních jeskyní, už tam byla spousta lidí. Vlastně tam byla většina obyvatel Weyru. Podle nádobí a pohárků rozházených po stolech už se tu snědla pořádná kupa jídla. Ženy a weyrlinci spěchali mezi večeřícími se džbány klahu, ale bylo k vidění jen málo měchů s vínem. Další královské jezdkyně - Lidora, Haura a Kamiana - seděly u jednoho ze stolů na nízkém stupínku po jedné straně jídelny a jejich druhové seděli s nimi.

Moretin příchod neušel pozornosti ostatních a hovor na chviličku utichl. Našla pohledem Trala, který se ve Weyru zabýval opravováním kožených součástek výstroje, a vykročila k němu napříč jídelnou, usmívala se a pokývnutím hlavy zdravila jezdce i ostatní lidi z Weyru. Ulevilo se jí, protože vycítila, že mezi shromážděnými panuje vnímavá nálada.

„Leri potřebuje opravit krční řemen z postroje, T’rale.”

„Přece nemůžeme dopustit, aby se nám někde ztratila!” řekl na to hnědý jezdec, vzal od ní svinutý řemen a položil jej na vršek ostatních věcí, které opravoval.

„Přeslechli jsme nějaké bubny, Moreto?” ptal se jeden z mladších hnědých jezdců trošku příliš hlasitě a skoro přidrzle.

„Záleží na tom, jak moc tě ráno bolela hlava,” odpověděla mu se smíchem, který vyvolal roztroušenou ozvěnu.

„Klah nebo víno?” ptala se jí Haura, když Moreta vystoupila k vyvýšeným stolům.

„Víno,” řekla pevně Moreta a její volba vyvolala mezi nejbližšími sousedy pochvalné poznámky.

„Vždyť se pod ní chvějí nohy,” poznamenal někdo.

„V Ruathě jsme si pořádně zatancovali, co říkáte?” Usrkla vína a potom se rozhlédla po tvářích, obrácených k ní. „Kdo neví, o čem byla ta bubnová zpráva?”

„Kdo to zaspal, tak se všechny novinky dověděl od Nesso, když mu dávala jídlo,” ozval se někdo z hloučku večeřících. Nesso tím směrem pohrozila naběračkou.

„Takže víte všichni tolik co já. Pern postihla nějaká epidemie, kterou přivodilo to neobyčejné zvíře, které zachránili námořníci v Proudu mezi Igenem a ostrovem Ista. Běhouni na tu nemoc umírají, ale Mistr Talpan tvrdí, že na hlídací whery, werýse a draky bacil nepůsobí. Mistr Capiam zatím nedokázal bacil pojmenovat, ale protože nemoc pochází z Jižního kontinentu, je jisté, že se o ní bude mluvit někde ve starých Letopisech -”

„Jako o všem ostatním,” křikl nějaký šprýmař.

„Takže je jen otázka času, než budeme vědět, čím tu nemoc léčit. Ovšem,” Moreta změnila tón řeči a promluvila se vší vážností, „Mistr Capiam varuje před tím, aby se konala jakákoli shromáždění -”

„Tohle nám měl říct včera…”

„Souhlasím. Zítra nás čeká spad Vláken, ale nechci mít ve vzduchu žádné hrdiny. Nemoc se projevuje bolestmi hlavy a horečkou.”

„Takže K’lon tu nákazu chytil?”

„Je to možné, ale už je zase zdravý.”

Z východního konce k ní dolehl hlas plný obav: „A co Berchar?”

„Je víc než pravděpodobné, že to chytil od K‘lona, ale on i S’gor se od ostatních izolovali, jak už jste si zřejmě všimli.”

„A Sh’gall?”

„Před desíti minutami byl v pořádku,” řekla Moreta suše. „Zítra proti Vláknům poletí. Tak jako my všichni.”

„Moreto?” Od svého stolu vstal T’nure, jezdec na zelené dračici Tapeth, aby promluvil. Jak dlouho bude trvat ta karanténa?”

„Dokud ji Mistr Capiam neodvolá.” Viděla, že T’nure se tváří odbojně. „A Fortský Weyr ji neporuší!” Ještě než ten příkaz dořekla, zaslechli všichni nezaměnitelné troubení královen. Žádný z menších draků se neodvážil neposlechnout královny. Moreta poděkovala Orlith za její včasný komentář. „Tak, protože Berchar je mimo, budete se o zraněné starat ty, Declane, a ty, Maylone. Nesso, ty i tvoji lidé musíte být připraveni jim pomáhat. S’perene, můžu se spolehnout, že taky pomůžeš?”

„Kdykoli, weyreno.”

„A ty, Hauro?” Královská jezdkyně přikývla, byť nepříliš nadšeně. „Tak, ještě nějaké další otázky?”

„Poletí Holth?” zeptala se tiše Haura.

„Poletí!” řekla Moreta pevně. Nikdo neměl právo jí v tom bránit. „Leri, jak je jejím zvykem, si promluví s pozemními družstvy, ale bude se od nich držet v odstupu, na hřbetě Holth.”

„Moreto?” ozval se T’ral. „A co pozemní družstva? Vím, že Nabol a Crom zítra nastoupí, ale co bude o příštím spadu - nad Tillekem a později nad Ruathou - jestli se ta choroba rozšíří a my nebudeme mít na zemi pod sebou žádnou podporu?”

„Je dost času se tím trápit, až přijde příští spad,” řekla Moreta rychle a s nejistým úsměvem. Ruatha! Se všemi těmi hosty, kteří se tam sjeli na Slavnosti nepadání a teď jsou tam namačkaní jeden na druhého! „Držby dostojí svým povinnostem zrovna tak, jako Weyry splní svoje.”

Po jejím prohlášení se ozval souhlasný potlesk a ona se posadila s posuňkem, kterým naznačovala, že diskuse skončila. Na stupínek vystoupila Nesso s talířem jídla.

„Myslím, že bys měla vědět,” řekla potichu, „že ve všech bubnových zprávách se teď jako odesílatel uvádí Fortine.”

„Capiam ne?”

Nesso pomalu zavrtěla hlavou ze strany na stranu. „Od dnešního poledne už ne.”

„Všiml si toho někdo další?”

Nesso si uraženě odfrkla. „Já taky vím, co je mou povinností, weyreno.”

Ta prašivá bolest hlavy neví, kdy přestat, naříkal pro sebe Capiam, když se pokoušel najít na lůžku jinou polohu, která by ulevila jeho bolavé lebce a horečkou rozpálenému tělu. Čas mu ubíhal jen pomaličku: musí přečkat ještě celou hodinu, než si bude moci vzít další čtyři kapky felysové šťávy. Srdeční tep už byl díky oměji přece jen pravidelnější. Velice opatrně se Ranhojič obrátil na pravý bok. Přinutil se uvolnit šíjové svalstvo a nechal hlavu klesnout na jemnými vlákny vycpaný polštář. Byl si jistý, že kdyby na věc přišlo, mohl by spočítat každý pramínek vycpávky, který tlačil na přecitlivělou pokožku jeho lebky.

K dovršení jeho mizérie začala bubnová věž předávat naléhavou zprávu. Teď, v tuto hodinu? Copak zavedli u bubnů čtyřiadvacetihodinovou službu? To se člověk nemůže ani vyspat? Capiam poznal, že zpráva je určena Telgarskému Weyru, ale to bylo tak všechno, nač dokázal zkoncentrovat svou vůli.

Ještě celá hodina, než si může vzít další felysovou šťávu? Bylo jeho povinností k celému Pernu, aby nebyl netečný k tomu, jak si bacil razí cestu jeho bránícím se organismem. Někdy je, pravda, taková povinnost pořádně bolestným údělem.

Capiam znovu zavzdychal a ještě víc zatoužil tu nechutnou bolest hlavy zmírnit. Měl přece poslouchat bubnovou zprávu pro Telgar. Jak teď bude vědět, co se na Pernu děje? Jak se bacil šíří? Ale copak může v tomhle stavu přemýšlet?

KAPITOLA VIII

Fortský Weyr, současné Míjení, 3.12.43

Následujícího rána, když Orlith časně budila Moretu, už mlha z horských svahů kolem Fortského Weyru zmizela.

„A co na severozápadě? Směrem na Nabol a Crom?” ptala se Moreta, když na sebe natahovala leteckou kombinézu.

Průzkumný jezdec už je venku. Ten to bude vědět, odpověděla Orlith.

„Co Sh’gall?”

Je vzhůru a obléká se. Kadith říká, že je v pořádku a je odpočatý.

„Co říká Malth o Bercharovi?”

Orlith to zjišťovala a chvilku trvalo, než se ozvala. Malth říká, že je tomu člověku hůř než včera.

Tato zpráva se Moretě vůbec nelíbila. Pokud Berchar užívá potivec, měl by se z horečky vypotit.

Ani ty, ani vůdce Weyru nejste nemocní, poznamenala Orlith způsobem, který zřejmě považovala za povzbudivý.

Moreta se smíchem vyběhla ze své ložnice a utíkala obejmout svou královnu kolem krku a něžně ji poškrábat na nadočnicových výčnělcích. Nemohla si pomoci, aby se nezahleděla na vybouleniny, vystupující z křivky Orlithina břicha.

„Jsi si jistá, že ještě dneska můžeš letět proti Vláknům?”

Ale ovšemže můžu. Orlith natáhla krk, aby se taky podívala na svoje břicho. Jakmile se dostanu do vzduchu, tak se vejce uvnitř pěkně usadí.

„Co Holth a Leri?”

Ty ještě spí

„Určitě zůstaly dlouho do noci vzhůru a trápily se nad těmi Letopisy!”

Orlith zamrkala.

Když po poradě Weyru Moreta vracela Leri opravený řemen z postroje, našla starou weyrenu už znova hluboko zabranou do studia Letopisů.

„Lidi z Weyru nejsou nemocní,” řekla Leri s poněkud protismyslným znechucením. „Zkažené žaludky z přejedení anebo ze špatného vína, zranění od Vláken, srážky z vlastní pitomosti, souboje na nože, vředy, infekce ledvin a jater - to tady najdeš po stovkách, ale nakažlivé nemoci? Pročetla jsem celých dvacet oběhů po posledním Míjení,” Leri se odmlčela, aby mohla bohatýrsky zívnout, „a byla to zatracená nuda. Budu číst dál, ale jen proto, že to vyžaduje povinnost. Tihle drakeni, to je zdravá cháska!”

Moreta docela zatoužila vzít si tohle ujištění s sebou do postele. I když se Nesso mohlo zdát divné, že bubnové zprávy posílá Fortine, Moreta logicky usoudila, že Capiam vyspává po vyčerpávajícím cestování po postižených držbách. Sh’gall říkal, že Ranhojič byl na cestách několik dní. Sh’gallův přehnaný poplach kolem epidemie má zřejmě původ v jeho vrozené obavě ze zranění nebo nemoci. Vůdce Weyru byl, co se jeho zdraví týkalo, poněkud přecitlivělý. Na nebezpečí, které jí hrozilo z kontaktu s nakaženým běhounem, začala pohlížet optimističtěji: dotkla se ho tak letmo, že si nedokázala představit, jak by se od něho mohla nakazit.

A tak, když se přes noc pořádně prospala, dokázala teď Moreta očekávat spad se zdravou sebedůvěrou a odhodlaně vykročila do jasného a ostrého zimního rána. Moreta raději začínala den, kdy Weyr vzlétá proti Vláknům, dost časně, zvlášť teď, když je Berchar nemocný a ona musí místo něho zkontrolovat, jestli jsou řádně připraveny všechny potřeby k ošetřování poraněných draků.

Declan, Maylone a šest dalších lidí z Weyru už na ošetřovně připravovali všechny léčebné potřeby. Declan i Maylone pocházeli z chovatelských držeb stejně jako ona sama. Minulého oběhu je při Pouti vybrali jako kandidáty pro Pelianthinu snůšku, ale nezasvětili se s žádným drakem. Protože Declan se osvědčil jako platný pomocník Berchara a Maylone byl dost mladý na to, aby se ještě mohl zasvětit příště, oběma bylo dovoleno zůstat ve Weyru. I kdyby se nakonec z Declana přece stal jezdec na drakovi, jeho léčitelské schopnosti by Moretě nesmírně pomohly. Ranhojičů pro lidi i draky nebylo ve Weyru nikdy dost.

Declan, chlapík s úzkou tváří, starý necelých dvacet oběhů, přinesl Moretě džbánek s klahem, zatímco kontrolovala, co už stihl zařídit. Moreta se chvilku zabývala myšlenkou poslat weyrlinka do Síně Ranhojičského cechu pro zkušenějšího ranhojiče, který by zastoupil Berchara, ale kvůli karanténě a taky proto, že Declan a Maylone prokázali dobré schopnosti, došla k závěru, že o Weyr bude i tak postaráno dobře. Leckterý jezdec si s menšími poraněními, ať svými nebo svého draka, dokázal poradit sám.

Zrovna si nakládala porci obilné kaše z kotlíku, když přišel do jeskyně Sh’gall. Šel rovnou k vyvýšeným stolům a od svého stolu odstrčil všechny židle kromě jedné. Na tu se posadil, zamával na ospalého weyrlinka, a když chlapec lezl na stupínek, zahnal ho nekompromisně pryč s nějakým příkazem. Zatímco lidé v jeskyni se dívali na vůdce Weyru s pobaveným překvapením, chlapec přinesl pohár klahu a misku s obilnou kaší a obojí opatrně položil na vzdálenější konec stolu. Sh’gall počkal, až chlapec odejde, a teprve potom si vzal snídani.

Moretu takové okázalé předvádění karantény zlobilo. Weyr měl už tak dost na co myslet kvůli spadu Vláken, který měl přijít kolem poledního. Ale aby nepodkopávala úctu k vůdci Weyru, tvářila se i dál netečně. Nesso přidala do obilné kaše něco hodně aromatického, a tak se Moreta soustředila raději na to, aby přišla na původ té vůně.

Dovnitř se začali trousit velitelé letek a jejich zástupci, aby Sh’gallovi ohlásili připravenost svých letek. Rozšafně pozorovali, do jaké izolace sám sebe uvrhl.

Tři jezdkyně na dračích královnách přišly společně a sháněly se po Moretě. Pokynem naznačila weyrlinkovi, aby mladším weyrenám přinesl jídlo a aby jí dolil do poháru klah. Kamiana, jen o několik oběhů mladší než Moreta, byla klidná a sebejistá jako vždycky, krátké vlasy měla slepené do špiček, jak jí po koupeli uschly, a ve snědé tváři měla vyrovnaný úsměv. Lidora, která už vzlétla proti Vláknům tolikrát, že z toho určitě neměla obavy, byla očividně čímsi rozčílená, ale nedávno vyměnila svého druha a měla každou chvíli jinou náladu. Haura, nejmladší z nich, nikdy nebyla před spadem v nejlepší pohodě, ale jakmile se královská letka dostala do akce, vždycky se uklidnila.

„Nechce vůbec nic riskovat, co?” podotkla Kamiana, když si všimla, jak se Sh’gall ostatních straní.

„Převážel Capiama z Isty na Jižní Boll a do Fortské držby.”

„Jak je Bercharovi?”

„Pořád má horečky.” Moreta posuňkem naznačila, že nic jiného ani nečekala.

„Doufejme, že se nikdo těžce nezraní.” Kamiana tu poznámku směřovala na Hauru, která byla schopná, i když nepříliš nadšená ošetřovatelka.

„Holth poletí v čele,” řekla Moreta a rychlým pohledem pokárala Kamianu. „Počíná si na špici udatně a všechny ji můžeme mít pod dohledem. Ty a Haura poletíte jako křídla za ní. Já s Lidorou obsadíme horní hladinu. V Nabolu a Cromu třeba ta mizerná mlha nebude -”

„Vyletěl už průzkumný jezdec?”

„Neznám žádného vůdce Weyru, který by létal naslepo tak nerad jako Sh’gall,” řekla suše Moreta Lidoře.

Vrátil se weyrlinek s obilnou kaší a klahem a obojí weyrenám naservíroval. Začali po skupinách přicházet jezdci na dracích, řadili se u kuchyně a pak se rozesazovali kolem stolů. Zástupci velitelů letek přecházeli sem a tam, kontrolovali svoje muže a předávali jim instrukce. Všechno, s výjimkou chování Sh’galia, probíhalo docela normálně, podle všední rutiny, dokud se v jeskyni neobjevil průzkumný jezdec.

„Jezdec z Výšin říká, že je všude čisto až k pobřeží,” oznamoval A’dan bodrým a zvučným hlasem a cestou ke kuchyni si stahoval z hlavy leteckou kuklu.

„Jezdec z Výšin říká!” vypěnil Sh’gall. „Tys s ním mluvil?”

„No samozřejmě.” A’dan se překvapeně otočil tváří k vůdci Weyru. „Jak jinak bych se to dověděl? Setkali jsme se-”

„Copak ti včera nikdo neřekl -” Sh’gall vstával a vztekem jako by ještě  povyrostl.  Upíral na Moretu ostrý obviňující pohled. „Copak ti včera nikdo neřekl, že je zakázáno se s kýmkoli stýkat?”

„Jezdci přece nejsou kdokoli -”

„I s ostatními jezdci! S kýmkoli! Nesmíme tomu bacilu dát šanci, aby se dostal do Fortského Weyru, a to znamená držet se stanou od každého. Dnes při spadu se nesmí žádný jezdec našeho Weyru přiblížit k žádnému držebníkovi ani jezdci z Výšin. Nezbytné rozkazy se budou vydávat z dračího hřbetu a pokud možno ve vzduchu. Nesmíme se dotknout nikoho a ničeho, co patří člověku mimo náš Weyr. Jsou moje příkazy tentokrát dost jasné?” Svůj proslov zakončil dalším sžíravým pohledem na Moretu.

„Co si Sh’gall asi myslí, že nadělá s těmi, kdo jeho rozkazy neposlechnou?” zeptala se Kamiana tak potichu, aby to slyšela jenom Moreta.

Moreta naznačila chvatným gestem Kamianě, aby byla zticha. Sh’gall ještě nedomluvil.

„Takže,” pokračoval ne už tolik přísným, ale pořád tak silným hlasem, že ho nikdo v Dolních jeskyních nemohl přeslechnout. „Dnes nás čeká spad Vláken! Jedině draci a jejich jezdci dokážou ochránit Pern před Vlákny. Proto žijeme odděleně, ve Weyrech, proto se musíme držet stranou a dbát na to, abychom byli zdraví. Pamatujte na to! Jedině drakeni mohou ochránit Pern před Vlákny. Musíme se chovat tak, jak náleží našemu poslání!”

„Pěkně nás před spadem povzbuzuje, co?” řekla Lidora, naklánějíc se k Moretě. Jak dlouho nás takhle hodlá držet ve Weyru?” V hlase jí bylo zřetelně slyšet, jak je nazlobená, a na lících jí vyskočil ruměnec.

Moreta si snědou ženu změřila dlouhým pátravým pohledem a Lidora si skousla dolní ret.

„Je to složité, když člověk neví, na čem je, Lidoro, ale ujišťuju tě, že některé lásky ze Slavností nepadání vydrží hodně dlouho.” Přesně trefila důvod, pro který byla Lidora tak znechucená, a přemýšlela, kdo asi na ruathských Slavnostech nepadání mladší weyreně tak učaroval. Moreta odvrátila pohled, aby okázale předvedla, že ji ta věc nezajímá, ale znova pomyslela na Alessana a na to, jak báječně se cítila v jeho společnosti. Trošku se před ním i předváděla, když tak spěchala na pomoc padlému běhounovi, a doufala, že mu tím zaimponuje.

Z chvilkového zadumání ji vyrušilo šoupání podpatků a lavic po kamenné podlaze. Rychle vstala jako ostatní. Podle zvyku měla v poslední chvíli dostat od Sh’galla instrukce pro královskou letku. Zastavila se na krok před stupínkem. Sh’gall k ní zvedl oči a pohledem jí jasně naznačil, aby se víc nepřibližovala.

„Leri trvá na tom, že poletí?”

„Není důvod jí v tom bránit.”

„Připomeneš jí, že musí přirozeně pořád zůstat v sedle.”

„Vždycky zůstává v sedle.”

Sh’gall pokrčil rameny a tím se vzdal odpovědnosti za to, co bude Leri vyvádět. „Takže dávej pozor na vaše královny. Vlákna by měla začít padat v poledne.” Pokynul velitelům letek, aby k němu přistoupili.

„Zase si stěžoval na Leri?” ptala se Kamiana, jako by už zapomněla na výhrady, které k Leriině letu měla ona sama.

„Vlastně ani ne,” opáčila Moreta, vykročila ven z jeskyně a ostatní jezdkyně na dračích královnách ji následovaly.

Po celém Žlebu, na zemi i na římsách, osedlávali jezdci svoje draky, chystali si vaky s ohňovcem a připevňovali je drakům na šíje. Další mazali drakům olejem čerstvější jizvy a zkoumali oschlé skvrny, které jim našli na kůži i na membránách křídel. Velitelé letek a jejich zástupci všechny přípravy kontrolovali. Weyrlinci pobíhali s pochůzkami mezi draky a jezdci. Všude panovala činorodá atmosféra, ale nikoli horečnatý chvat. Přípravy probíhají tak, jak se patří, usoudila Moreta a šla ke vzdálenějšímu konci Žlebu. Kolem sebe viděla důvěrně známou rutinní práci, která ji trošku konejšila, když pomyslila na to, že možná v té chvíli po celém Pernu umírají lidé i zvířata na zákeřnou chorobu.

To není moc dobrá myšlenka, řekla jí Orlith přísně.

„Máš pravdu. A už vůbec ne pro toho, kdo se chystá vyletět proti Vláknům, Promiň.”

Nic se nestalo. Dneska je všude pěkně čisto. Povedeme si proti Vláknům dobře.

Orlithina neoblomná důvěra v úspěšný vzlet naplnila Moretu optimismem. Od východu zářilo slunce a ostrý vzduch přinesl po předchozím vlhce ulepeném počasí osvěživou změnu. Nic lepšího by si nemohli přát, než aby teď přišel pořádný mráz, říkala si, když vystupovala do schodů. Neměla na mysli nějakou dlouhou studenou vlnu, ale jen prudký úder mrazu, který by pohubil pemský hmyz a trošku zdecimoval populaci hadů.

„Napřed osedlám Holth.”

Leri už má pomocníky.

Moreta se ušklíbla tomu, jak je Orlith netrpělivá. To je u draka dobré znamení. Když došla do weyru, Orlith už byla ze svého kamenného lůžka venku a jiskřičky v očích jí samou nedočkavostí vířily stále rychleji. Dračice sklonila hlavu. V návalu citu a lásky ke své partnerce a přítelkyni Moreta klínovitou dračí hlavu objala oběma pažemi a stiskla tak silně, jak jen dokázala, dobře si vědoma toho, že i to nejsilnější objetí je pro její statné zvíře jako nic. Orlith tiše zabroukala a Moreta zřetelně ucítila, jak se dračice slastně zachvěla. Pak rychle sáhla po postroji, rozvěšeném na háčcích na stěně.

Jak chystala řemení, mnula jednotlivé pruhy kůže mezi zkušenými prsty. Mráz mezimezí se zažíral do postroje tak, že většina jezdců měnila řemení třikrát i čtyřikrát za oběh. Když Moreta zjistila, že řemení je v naprostém pořádku, prohlédla Orlith křídla a nevšímala si toho, že královna je čím dál netrpělivější a nemůže se už dočkat, aby stála na skalním ostrohu u Hvězdných kamenů a přehlížela konečnou fázi příprav. Potom Moreta zkontrolovala náplň v zásobníku ledkovce, ujistila se, že ústí trysky je zcela čisté, a pak teprve připnula zásobník k postroji. Královna se svou jezdkyní přešly na římsu před weyrem. Na jedné z výše položených říms už na ně čekaly Holth s Leri.

Moreta Leri zamávala a ta jí odpověděla veselým zasalutováním. Moreta si upevnila před oči ochranný štítek, nasadila přilbu, neohrabaný vrhač plamene si postrčila na záda a nasedla na Orlith. Královna těžkopádně skočila kupředu a zamířila k okraji Weyru.

„Moc se namáháš, má milá,” řekla Moreta.

Jak jsem jednou ve vzduchu, tak už žádnou námahu necítím.

Aby zmírnila Moretíny obavy, předvedla Orlith naprosto precizní obrat a bezchybně dosedla na své místo vedle Kaditha. Kadith byl drak pořadně veliký a pyšnil se bronzovou barvou tak temného odstínu, že byl patrný zelenozlatý podtón. Nebyl největším bronzákem ve Fortském Weyru, ale při Orlithině zásnubním letu se ukázal být nejdravějším, nejodvážnějším a nejsilnějším. Kadith vzhlédl k Orlith a něžně ji šťouchl hlavou do krku. Orlith jeho laskání nepříliš nadšeně přijala a otočila k němu hlavu, aby se mohli dotknout čenichy.

Pak Sh’gall signálem přikázal modrým, zeleným, hnědým a bronzovým jezdcům, aby svoje draky nakrmili ohňovcem. Moreta tuhle proceduru nikdy nebrala tak vážně, jak by se slušelo, přestože to byla nejpodstatnější operace, pokud šlo o schopnosti draků ničit Vlákna plamenným dechem. Tvářila se ovšem vyrovnaně a dívala se raději přímo před sebe, ale věděla docela přesně, jak u toho draci vypadají - mají přihlouple zasněný výraz, přivřené oči a převalují ohňovec tak, aby ho dostali právě na drtící plochy mohutných zubů, a největší pozor si dávají na to, aby tam udrželi kámen jen do toho okamžiku, než stisknou. Síla, která dokáže na prach rozdrtit pevný ohňovec, umí taky pěkně pochroumat dračí jazyk. Draci žvýkají ohňovec velice opatrně.

Jakmile draci přestali žvýkat, byl na dvanáct letek takový pohled, že to vždycky Moretu nadchlo - zelená, modrá, hnědá a bronzová dračí kůže se zdravím na slunci jen blyštěla, v mnohofasetových očích všech draků se objevil bojovný rudožlutý odstín, neklidně plácali křídly o hřbety a mocnými ocasy švihali do skály na horním okraji Weyru.

Orlith pozvedla nohu a přisedla do dřepu. Moreta ji přátelsky plácla po lopatce a řekla jí, ať se uklidní.

Už jsou připravení. Mají břicha plná ohňovce. Proč ještě neletíme? No, Kadithe?

Moreta nepatřila k těm výjimečným weyrenám, které dokázaly komunikovat se všemi draky. Kadith otočil hlavu a upřel na Orlith oči, které jako by byly ulity z kovu, a královna hned přestala trojčit. Orlith byla první dračí královna svého Weyru, nejmocnější drak z celého Weyru, a protože Fort byl první a největší Weyr na celé planetě, tvořila se svou jezdkyní drakenský pár, který se těšil největšímu respektu. Když ale přišel spad Vláken, náleželo velení vůdci Weyru a Orlith musela poslechnout Kaditha se Sh’galiem. Moreta ovšem zrovna tak.

Náhle se nejvzdálenější letka zvedla k obloze, letěla vysoko a strmě vzhůru. Poletí na nejvyšší hladině na západním okraji tří čelních letek. Pohnuly se a vzlétly dračí letky ze druhé hladiny, po nich odstartovaly letky ze třetí letové hladiny. Vždycky jakmile dosáhly své stanovené výšky, kompletní tři letky naráz skočily do mezimezí. Potom odstartovaly letky ze severojižní osy, které budou létat napříč postupujícím proudem snášejících se Vláken. I ty zmizely v mezimezí. Diagonálně létající letky, které do boje s Vlákny nastoupí od severozápadu, také vzlétly a zmizely. Sh’gall znovu zvedl ruku a tentokrát Kadith zaryčel, protože už byl stejně netrpělivý a chtivý letu jako Orlith. Vůdce Weyru zavede své tři letky na východ, k linii kopírující okraj Cromské planiny, kde se očekávala čelní vlna spadu. Letka královen zaujme svou polohu jako poslední a bude klouzat tak nízko nad zemí, jak to bude ještě bezpečné. Jejich pomalejší klouzavý let a mocnější křídla jim dodávala lepší stabilitu při letu chaotickými vzdušnými proudy.

Teď se z římsy na okraji Weyru vrhl dolů i Kadith a Orlith ho následovala tak zbrkle, že sebou Moreta škubla a zadržely ji až řemeny bojového postroje. Potom následoval klouzavý let na výchozí pozici. Připojily se k nim Holth s Leri a provedly to takovým akrobatickým kouskem, jaký Moreta ještě neviděla. Haura a Kamiana zaujaly vyhrazené pozice a Lidora se připojila k Moretě na horní hladině.

Kadith říká, že půjdeme do mezimezí.

Máš od něho vizualizaci cíle?

Velice zřetelnou.

Vezmi nás do mezimezí, Orlith!

„Černé, černější, nejčernější

je mezimezí, nad led mrazivější,

kde jen málo k smrti stačí …”

Rozeklané nabolské hory se hrbily až daleko na obzoru a jezdkyně z královské letky hřálo do zad slunce, vystupující po nízkém oblouku zimní dráhy. Pod nimi ležely jakoby kostnaté pláně východního Cromu, na kterých se blyštěly skvrnky a pásky, které napovídaly, že tady buď mrzlo, anebo byla neobvykle hojná rosa.

Druhý Moretin pohled směřoval na Leri a Holth, které letěly v naprosté pohodě. Za nimi letěly ve vyřízené klínovité formaci Haura a Kamiana. Nad sebou měly bojové letky a draci z letky na nejvyšší hladině byli viditelní sotva jako malá zrnka, pomaličku klouzající k severu. Na ostatních vytčených místech, zajišťujících skutečně efektivní obranu, klouzalo dalších devět letek směrem k zatím neviditelnému nepříteli. Nakonec se Moreta podívala přes rameno dozadu. Jak silný máme vítr?

Zatím to ani nestojí za řeč. Orlith změnila nepatrně směr vpravo a pak vlevo, jak zkoušela manévrování.

Takže by se Vlákna měla snášet jen s nepatrným sklonem, říkala si Moreta. Víc problémů by mohlo být, až se proud Vláken přiblíží k nabolským horám, kde se objeví vzdušné proudění s prudkými vzestupy či naopak propady, které budou pravidelnost spadu narušovat. Během zimního období padají Vlákna větší rychlostí, a přestože bylo chladněji než při předchozích spadech tohoto oběhu, teplota vzduchu přece nebyla pod bodem mrazu.

Už je to tady!

Moreta se znovu ohlédla. Uviděla na obloze stříbřité kouřmo, změť, která neúprosně klesala k zemi. Spad Vláken!

Čelo spadu!A Orlith začala máchat ohromnými křídly, unášejíc je kupředu, vstříc ničivému dešti.

Moreta zadržela dech, jako vždycky vzrušená a zároveň plná obav. Vzpomněla si, že by měla taky vydechnout, a zavrtěla se, aby se usadila v bojovém postroji co nejlíp. Do okamžiku, kdy se nejhořejší letka střetne s Vlákny, už chybí jenom okamžiky. A jen minuty chybějí do chvíle, kdy možná bude náramně zapotřebí jí i ostatních jezdkyň z královské letky. Vrhla další letmý pohled po Holth.

Letí výborně! potvrdila jí Orlith. Slunce je hřeje do zad jako nás.

Čelo spadu už bylo zřetelně viditelné a oblohu vepředu vpravo i vlevo osvětlovaly krátké zášlehy plamene. Moreta viděla, jak letky draků v jednotlivých hladinách úspěšně čelí snášejícím se Vláknům. Po chvilce si podle změněného vzorce dračího plamene uvědomila, že spad není rovnoměrný. Bylo vidět, že ve frontě draků jsou mezery, v nichž chybí drak, který by svým plamenem spaloval Vlákna na prach.

Kadith říká, že spad je roztrhaný. Rozšiřuje formace. Přibližují se letky ve druhé hladině. Jižní letky už jsou v dotyku s Vlákny. Orlith byla schopna podávat tento komentář až do chvíle, kdy bude královské letce nařízeno užít vrhačů plamene. Potom bude veškerá její pozornost soustředěna na to, aby uchránila sebe i jezdkyni před stykem s žíravým Vláknem. Letky z nejvyšší hladiny jdou dolů. Žádné zranění.

Ano, v této fázi zpravidla žádná zranění nepřicházejí, říkala si Moreta, zvlášť ne v prvních vzrušených chvílích střetu s Vlákny, bez ohledu na to, jak hustě padají. Všichni jezdci jsou čerství, draci dychtiví boje. Jakmile si ale na spad zvyknou, ať je hustý nebo řídký, prudký nebo malátný, pak se mohou přihodit chyby. Druhá hodina boje se spadem je nejnebezpečnější. Jezdci i draci ztratí svou původní břitkost, míjejí Vlákna nebo se nesprávně rozhodují. Hlavní masa spadu ne vždycky odpovídá vzorci, jaký je v jeho čele, zvlášť ke konci Míjení.

Kadith kontroluje letku. Kadith vrhá plamen. Zásah! Dříve klidný Orlithin tón teď zabarvilo vzrušení. Teď je v mezimezí. A už je zase zpátky. Oheň! Všechny letky jsou teď v boji. První vlna se vrací ke druhému útoku.

Do Moretina těla se opřel závan větru. Krátce sebou škubla, aby upravila na rameni popruh od vrhače plamene. Teď vítr přinášel drobné vločky černého popela ze spálených Vláken. Když bylo bouřlivé počasí, mívala někdy štítek před očima pokrytý špinavým filmem. Teď prolétaly pod čelem spadu.

Letkám neuniklo nic, řekla Orlith.

Někdy v čele oblaku Vláken padaly velké chuchvalce Vláken a jezdci jen těžko dokázali všechny ničit. Někteří starší jezdci měli takové případy raději a tvrdili, že čím horší je čelo spadu, tím řidší je jeho zbytek. Jenomže zažili už tolik spadů, tolik čelních vln Vláken, že přicházelo v úvahu mnoho variant a mnoho přirovnání. Ani dva popisy, dokonce od jezdců jedné letky, se snad neshodovaly.

Starý L‘mal Moretě říkával, že výkonnost draka končí tam, kde končí chvástavost jeho jezdce. Ať si létá jezdec jak chce, pokud mu neunikne žádné Vlákno a nedopadne až na zem, letěl dobře!

Pod nimi proplouvaly pláně Cromu. Moreta neustále pátrala zrakem před nimi zrovna tak jako Orlith, v dlouho nacvičované pozorné souhře. Moreta teď přijímala od Orlith její vidění zrovna tak, jak její královna viděla mimo svého zorného pole i to, co právě viděla Moreta. Moreta často zažívala touhu vrhnout se po Vlákně, jak to dělají bojující draci, a střemhlav zaútočit na cíl, namísto aby pasivně čekala, až se objeví nějaké uniknuvší Vlákno. Někdy taky záviděla, že zelené dračice smějí žvýkat ohňovec. Díky tomu byly ovšem naprosto sterilní, a to bylo jenom dobře, protože jinak by zelené dračice zaplavily svými potomky celou planetu. Při bojovém letu hrozí nebezpečí, ale dodává i vzrušení, a zlaté královny si ho nemohou dopřát.

Vlákno!

„Hauro!”

Werth je vidí. Werth jde po něm!

Moreta sledovala, jak mladší královna mění směr, naklání se a stoupá pod smotek smrtícího parazita. Vrhač plamene vyplivl jazyk ohně. Jak Werth dokončovala obrat, rozprskl se oblak černého popela do vzduchu.

Teď už mají oči na stopkách, povídala Orlith Moretě.

Řekni jim, ať zvětší rozestupy, protože už jsme za čelem spadu. Kamiana zůstane s Leri a Holth. My jdeme na jih. Haura na sever!

Orlith se ochotně otočila a postupně nabírala rychlost i výšku.

To byla obtížnější fáze spadu, kdy musely křižovat tam a zpátky. Bohatá tmavá půda plošiny pod nimi obsahovala dostatek výživných minerálů, ze kterých mohlo Vlákno vyžít dost dlouho na to, aby zcela zničilo mnohá pole, která lidé pečlivě obdělávají už stovky oběhů, aby dosáhli takové úrodnosti, jakou mají pole dnes.

Blížili se k přednímu pásu kopců a k prvním z cromských usedlostí a držeb. Na čelních svazích kopců, ve kterých byly vykutány, byl zřetelně vidět symetrický vzor oken s pevně uzavřenými železnými okenicemi. Když Moreta s Orlith přelétaly hořící ohňovcová spaliště, říkala si, zdali jsou v této usedlosti všichni zdraví.

„Zeptej se na to hlídacího whera, Orlith.”

To nebude nic vědět. Orlith to říkala ze zřetelnou přezíravostí. Královna neměla žádnou radost z toho, že se má bavit s tak prostoduchým zvířetem.

„Jsou taky užiteční,” řekla Moreta. „Dneska se jich všech můžeme přeptat. Sh’gall možná nechce, abychom se setkávali s lidmi, ale přesto se můžeme něco dovědět.”

Když se objevily první náznaky druhého pásma vrchů, nabrala Orlith větší výšku. Jezdkyně i její královna měly stříbřitý závoj neustále na očích a létaly ve smyčkách od jednoho konce vymezeného prostoru ke druhému. Nad další horskou plošinou uviděly Lidoru s Ilith, jak se stáčejí podél jejich trasy.

Kadith říká, že se soustřeďují u Cromské držby, pověděla jí Orlith po několika dlouhých klouzavých letech.

„Tak se k nim připojíme.”

Moreta veškerou mysl upřela ke cromským spalištím ohňovce, začala odříkávat své zaklínadlo proti mezimezí a při ‘nejčernější’ se Orlith vyloupla do vzduchu nad Cromskou držbou. Ta se rozkládala nedaleko řeky, jejíž první kaskádu bylo možné obdivovat přímo z oken držby, když ovšem nebyly zavřené okenice. Stáda dobytka, která se obvykle pásla na lukách, byla ukryta uvnitř. Moreta si vzpomněla na veselou a nádhernou výzdobu oken na Ruathě a požádala Orlith, aby si promluvila s cromským hlídacím wherem.

Jenom se to bojí Vláken. O nemoci to neví vůbec nic. Orlith se vyjadřovala vysloveně znechuceně. Kadith říká, že spad je teď hodně zlý a že bychom měly dávat pozor. Zatím mají tři menší zranění. Všichni draci chrlí oheň dobře a letky létají v pořádku. Začínají křižovat!

Moreta nadšeně pozorovala tu náramnou podívanou, když všechny bojové letky přelétaly jedna přes druhou nad Cromskou držbou. Věčná škoda, že tohle nemohou vidět držebníci. Na křižování byl nádherný pohled, ale na druhé straně nahuštění letek v jediném úseku vzdušného prostoru otevíralo značný prostor Vláknům.

Náhle Orlith zatočila bokem. Moreta spatřila chomáč Vlákna. Viděla také modrého draka, jak se řítí za Vláknem.

„Máme lepší pozici,” vykřikla, dobře si vědoma, že Orlith bude snášejícího se modrého draka varovat. Svižně odkryla ústí vrhače plamene, a jak se Orlith zespoda přibližovala ke smrtícímu chuchvalci, naklonila se Moreta v bojovém postroji co nejvíc vlevo. Pak stiskla knoflík. Plamenný zášleh našel přesně svůj cíl, ale Moreta matně zahlédla i modrá křídla a břicho.

„Příliš blízko, ty pitomče. Kdo to byl?”

N’men, jezdec na modrém Jelthovi, hlásila Orlith. Jeden z těch mladých modráků. Ale nespálilas ho.

„Možná by ho menší připálení naučilo disciplíně,” pěnila Moreta, ale ulevilo se jí, že z toho mladý jezdec vyvázl bez pohromy. „Lehkomyslný hlupák, když létá tak nízko. Copak nás neviděl? Budu mu asi muset vyčistit oči!”

Další Vlákno! Orlith už vytáčela další oblouk. Libora ale Vlákno viděla taky a byla mu blíž. Orlith přibrzdila. Kadith se odpojuje z křižování. Ostatní přilétají taky.

Královská letka se znovu zformovala, zamířila k severu a dštila oheň na trosky osamocených Vláken, padajících k zemi, kterým se podařilo díky nepravidelnostem ve vzdušných proudech uniknout drakům. To byla pravá práce pro královny!

Moreta s Orlith usilovně létaly tu za tím chomáčem, tu za oním osamoceným kusem Vlákna a doufaly, že se Sh’gallovi podaří rychle přeorganizovat úseky několika letek tak, aby překryl horní úrovně spadu. Při křižování bylo obtížné se vyhýbat, protože draci v různých hladinách létají různými rychlostmi, zvlášť když základní pravidlo říkalo, že letka musí dodržet správnou výšku a interval průletů. Pak Sh’gall poslal rychlé jezdce na sever, aby se ujistil, že se tam žádné Vlákno nezarylo do půdy.

Spad pokračoval a letky znovu zaujaly vzorec, umožňující širší dosah. Jezdci si vyžadovali další ohňovec a smlouvali si setkání s weyrlinky, kteří přilétali se zásobami. Moreta zkontrolovala svůj vrhač plamene a zjistila, že jí zbývá sotva polovina zásobníku. A spad pořád pokračoval.

Orlith ohlašovala další nehody, ale žádné těžší zranění, nejvýš špičky křídel nebo ocasy. Pak odletěly na pozorovací hladinu nad horami, po jejichž vrcholcích, pokrytých čerstvým sněhem, běžela nepravidelná hranice mezi Cromem a Nabolem. Vlákno by v těch rozsedlinách nejspíš zmrzlo a svraštilo se v neškodný škvarek, ale královny tam přesto zůstaly na stráži, zatímco Sh’gall s Kadithem nařídili letkám přejít mezimezím na vzdálenější okraj spadu, který už byl nad Nabolem.

Haura ohlásila, že s Leri potřebují nové válce s hořlavou směsí ke svým vrhačům plamene a že letí na zem, do hornické osady.

„Leri, prosím tě, optej se hlídacího whera!”

Holth říká, že všichni hlídací wherové jsou dočista blbí a nevědí vůbec nic o tom, co nás zajímá. Já se ptám pořád dál.

Každé přistání bylo pro Holth vyčerpávající, protože už neměla tolik elánu. Moreta ji proto úzkostlivě pozorovala, ale Leri si byla Holthiných omezených schopností vědoma a naváděla starou královnu na širokou skalní římsu nedaleko hornické osady. Z mezimezí se vyloupla zelená dračice s weyrlinkem na hřbetě, které se po každé straně krku houpal jeden válec. Elegantně přistála. Její jezdec sejmul jeden válec a sesedl. Běžel k Holth, vystoupil na její pokrčenou přední nohu a šplhal po postroji k úchytům válce. Vyměnil spotřebovaný za plný během chvilky, kdy Moreta s Orlith plachtily kolem. Holth udělala jen pár kroků kupředu, položila se na křídlech do volného vzduchu a pustila se dlouhým klouzavým letem dolů.

Už nabírají rychlost. Všechno je v pořádku, pravila Orlith.

„Vezmi nás ke Kadithovi!”

Vstoupily do mezimezí a vylétly z něho nad rozeklaným údolím, právě když se přes nejbližší hřeben převalil masivní chumel Vláken.

Tapeth jde do útoku!

K místu, kde se svíjela Vlákna, padala zelená dračice s křídly přitisknutými ke hřbetnímu hřebenu a plamenným dechem sežehovala vršek hory. Když už se zdálo, že dračice narazí do hory, rozvinula křídla a uhnula nahoru.

Vezmi nás tam! Moreta mrkla dolů na indikátor náplně zásobníku s ledkovcem. Je potřeba ten úsek sežehnout pořádně. Do tohoto slepého horského údolí se žádné pozemní družstvo nedostane.

Náhle byly nad začouzenými kameny. Poslušná mentálních pokynů se Orlith vznášela tak, aby Moreta mohla ožehnout plamenem i vzdálenější konec vrcholku. Úponky Vlákna syčely a rozpadaly se v černý popel. Metodicky zametala ohnivým jazykem celý prostor a rozšiřovala postupně šíři záběru, aby si mohla být jistá, že neunikl ani jako prst dlouhý kousíček parazita.

„Kousek dál přistaneme, Orlith. Potřebuji čerstvý zásobník.”

Už je na cestě! Orlith zlehka přistála.

„Chci si ten vrchol prohlédnout. Nedokážu odhadnout, jestli je to skalní police, tabule nebo převis.”

Moreta uvolnila úpony bojového postroje a sklouzla dolů. Když dopadla, v nohách jí zavrzalo, protože je měla obolavělé a po dlouhém letu trošku znecitlivělé, přestože měla v botách tlustou podšívku. Protože měla ztuhlá chodidla, jen pomalu šplhala směrem k opálenému prostoru, s prstem na spoušti vrhače plamene. Už cítila teplo, jak skálu rozehřály dva útoky plamenem, a hned se jí šlo lépe kupředu, protože teplo zdola jí oživilo ztuhlá chodidla a získala v nich cit. Nikdy se jí zvlášť nezamlouvalo hnát se někam, kde mohlo být usazené Vlákno, zvlášť pěšky ne. Nicméně udělat se to muselo a čím dříve to bude, tím lépe. Vlákno dokázalo zalézt to každé škvíry a trhliny.

Východní strana hřebene byla ze solidní skály, kterou nenarušovala jediná trhlinka, kde by se mohlo Vlákno usadit. Západní svah byl také z masivní skály. Tapethin plamen musel sežehnout ten krám zrovna v okamžiku, kdy dopadl na zem.

Když se vracela zpátky k Orlith, už ji začínaly nohy zdola pěkně hřát. V té chvíli se objevil modrý drak s weyrlinkem na hřbetě. Dračí spáry přitom nebyly ani na píď od vyčnívající skalní špice. Modrák jedinkrát mávl křídly ve zpětném tahu a přistál. Orlith zabouřila a modrý drak se při jejím pokárání až zachvěl. Výraz v obličeji mladého jezdce se zlomil z nadšení do vystrašenosti.

„Nechtěj být zbytečně moc obratný, T‘ragele! Buď hlavně vždycky opatrný!” houkla na něho Moreta. „Mohl ses z mezimezí vynořit ne na hřebeni, ale v něm! Nikdy dřív jsi tady nebyl. Copak vám F’neldril netluče do hlavy, že musíte mít kolem sebe dost volného prostoru při přistávání i při vzletu?”

Mladý jezdec zápolil s řemením, kterým měl k boku svého draka připoutaný nový zásobník, a Moreta ho s gustem peskovala za to, jak vystoupil z mezimezí, protože se ještě nedokázala zbavit strachu, který jí nahnal. „Opatrnost mi udělá větší radost než zbrklost.”

Skoro mu zásobník vytrhla z rukou.

„Sestup. Abys odčinil svou chybu, zůstaneš tady, dokud skála nevychladne. Zkontroluješ, jestli tady není nějaký zbytek Vlákna. Hned tady o kousek níž roste mech. Umíš zacházet s vrhačem plamene? Dobře. V tomhle zásobníku je ještě tolik, že by ti to mělo stačit. Ale kdybys viděl, že se cokoli na té skále hýbe, okamžitě zavoláš svého draka. Okamžitě!”

Hodinka nebo i víc pozorování v téhle zimě a v obavě z dalších následků by mohlo mladého jezdce zchladit natolik, aby už nebyl tak nadšený do těsných přistání. Ať vůdce Weyru a Mistr weyrlinků varovali weyrlinky jak často chtěli, weyrlinci nevysvětlitelně mizeli a starší draci pro ně truchlili. Každá taková nehoda znamenala pro obnovování Weyra těžkou ztrátu.

Nasedla na Orlith a ujistila se, že chlapec skutečně stojí na stráži, ale tak blízko záštity v osobě svého modrého draka, jak je to možné. Vypadali oba otřeseně a opuštěně.

Volá nás Kadith!

„Už musíme být skoro u konce spadu!” Moreta zahákla přezky upínacích řemenů do oček bojového postroje a nezapomněla za ně pořádně škubnout, zdali dobře drží. Její proslov k weyrlinkovi by pozbyl smyslu, kdyby sama vzlétala ledabyle.

Přilétá B’lerion!

Moreta se usmála a požádala Orlith, aby odstartovala a vzala je do mezimezí, aby se mohly připojit k letkám. V nejčernější mrazivé nicotě si říkala, jak asi B’lerion pokročil ve vztahu k Oklině.

Pak se ocitly na západní straně Nabolského pohoří, kde Vlákna padala hustě a rychle. Moreta neměla ani čas na to, aby dala najevo svou vděčnost za to, že dorazili čerství draci a jezdci. Moreta s Orlith zrovna vyřídily nízko uvízlý chomáč Vláken a náhle  Orlith oznámila:  Spad skončil!

Královna zpomalila rychlý let v lenošivé plachtění a Moreta se unaveně opřela do úponů bojového postroje, přetěžkou trysku vrhače plamene sklonila v unavených rukou dolů. V hlavě cítila tupou bolest z toho, jak přijímala příliš mnoho zrakových vjemů současně a jak se musela soustředit na vliv větru, klouzání a úhel plamene.

„Nehody?”

Třiatřicet, většinou menší zranění. Dvě hodně poškozená křídla. Čtyři jezdci mají zlomená žebra a tři vymknutá ramena.

„Žebra a ramena! To je z mizerného létání!” Ale vcelku se Moretě ulevilo. Až na ta dvě křídla! Z duše se jí protivilo látat poškozená křídla, jenomže zrovna s tím měla nejvíc zkušeností právě ona.

Zdraví nás B’lerion. Bronzový Nabeth letí výborně. Orlith obdivně natáhla krk, protože bronzák z Weyru Na Výšinách se s nimi vyrovnal na stejnou výšku a rychlost. B’lerion zamával na pozdrav.

„Zeptej se ho, jak si na Slavnostech nepadání užil.” Všechno jiné, jen nemyslet na Vlákny propálená křídla, která bude muset opravovat.

Užil, řekla Orlith pobaveně. Kadith říká, že se máme vrátit do Weyru kvůli těm zraněným křídlům.

„Napřed se zeptej B’leriona, co slyšel o té epidemii.”

Jenom že nějaká je. Potom dodala: Kadith říká, že Dilenth je velice těžce zraněný.

Moreta zamávala rukou B’lerionovi na rozloučenou a zatoužila po tom, aby Sh’gall nebo Kadith, anebo oba, neměli B’leriona s Nabethem za rivaly. I když Orlith měla pro B’lerionova bronzáka slabost a Moreta si pomyslela, že by bylo mnohem příjemnější trávit Mezidobí s někým tak veselým, jako je B’lerion.

„Vezmi nás zpátky do Weyru.”

Krutý znehybňující chlad mezimezí působil na Moretu jako vzpruha. Vylouply se z mezimezí nízko nad Žlebem a Orlith si vypočítala přistání zrovna tak přesně, jak to předtím udělal ten modrý weyrlinek. Na zemi bylo plno zraněných draků, každý obklopený houfkem ošetřovatelů. Vzduch se chvěl pronikavým křikem poraněných a vylekaných draků a vyvolal v Moretě jediné přání: zmírnit jejich utrpení na snesitelnou úroveň.

„Ukaž mi Dilentha,” požádala Moreta Orlith, když přelétaly nade dnem Žlebu.

Má zraněnou hlavní blánu na křídle. Budu ho uklidňovat! Královnin hlas se chvěl lítostí a zakroužila tak blízko k třesoucímu se modrákovi, jak jí opatrnost dovolovala. Jezdci i další lidé z Weyru se pokoušeli potírat zraněné křídlo uspavcovou mastí, ale neúspěšně, protože Dilenth se svíjel bolestí. Orlith se úslužně vznášela ve vzduchu, aby si Moreta mohla dobře prohlédnout zmrzačené křídlo.

Zranění bylo velmi vážné. Po celé délce od lokte až k zápěstí byla náběžná blána Dilenthova křídla zpustošena přímým náporem Vlákna. Chrupavčitá výztuž blány zplihla a zhroutila se do plochy hlavní křídelní blány; Moreta byla přesvědčena, že další poškození najde na meziprstní bláně mezi zbytnělými chrupavčitými žebry, kudy Vlákno sklouzlo, když se Dilenth opožděně pokusil o úhybný manévr. Horší poškození postihlo vnější stranu křídla než vnitřek. Postranní blána se zdála být celkem v pořádku. Nemohla dobře rozeznat, jestli je zlomená výztužná kost mezi loktem a zápěstím. Zoufale si přála, aby nebyla, protože pokud k zápěstí a kloubní hlavici posledního prstu křídla, která je uzlovým bodem hlavní blány, neproudí ichor, není drak nikdy schopen znovu plně ovládat ani složit křídlo.

Dilenthovo zranění bylo z nejhorších, jaká vůbec může drak utrpět, protože byly zasaženy jak náběžná, tak nosná část hlavní blány. Při léčení membrány mohou vznikat keloidní tkáně, které omezují citlivost, potřebnou k manévrování pomocí křidélkového efektu zadní hrany křídla, a při klouzavém letu drak ztrácí rovnováhu. Napřed budu muset roztřídit jako skládačku tu změť kousků, která zůstala z křídla, říkala si Moreta, vyspravit, co půjde, a doufat, že zůstalo dostatečné množství blány, aby se její struktura dokázala sama obnovit Dilenth je mladý, takže se jeho tkáně ještě dobře renovují, ale i tak bude figurovat na seznamu zraněných hodně dlouho.

Moreta zahlédla Nesso, jak pobízí skupinku lidí kolem Dilentha. Jeho jezdec F’duril dělal, co mohl, aby draka uklidnil, ale Dilenth se neustále svému jezdci vytrhával a v bolestech mlátil hlavou kolem sebe.

Orlith přistála těsně před modrým drakem. Jakmile se nohama dotkla země, uvolnila Moreta úpony bojového postroje a sklouzla na zem. Objevili se weyrlinci, aby od ní vzali zásobník s ledkovcem, vrhač plamene a také teplou leteckou kombinézu.

„Kde máte ruděnku, abych se mohla umýt?” doptávala se hlasitě, spíše proto, aby přehlušila ty sténavé zvuky, které vyrážel Dilenth a které se jí zažíraly do mozku. Orlith, uklidni ho!

Intenzita Dilenthova křiku náhle poklesla, to jak královna zabořila pohled do jeho očí. Pohyby hlavy ustaly a drak se podvolil konejšení svého jezdce. F’durilovi se ulevilo a střídavě povzbuzoval Dilentha a děkoval Orlith a Moretě.

„Všechen ten rámus je z poloviny důsledek šoku,” řekla Moreta F’durilovi a důkladně si drhla ruce v míse s roztokem ruděnky. Roztok jako by ji do chladných prstů píchal.

„Ty rány jsou hrozné. Z hlavní blány zůstaly jen hadry a cucky,” ozvala se jí u lokte Nesso. „Jak se to vůbec dá ošetřit?”

„Hned se na to podíváme,” odpověděla Moreta, otrávená tím, že Nesso roztrušuje pochybnosti, které trápily i ji samu. „Mohla bys mi donést široký pruh jemné tkaniny a nejjemnější košíkářský rákos, jaký seženeš. Kde jsou Declan a Maylone?”

„Declan je u L’rayla. Jeho Sortha zasáhl kus Vlákna přímo mezi lopatky. Maylone je taky někde s nějakým poraněným drakem.” Nesso byla nervózní z tolika naléhavých požadavků. „Zraněné jezdce jsem zatím přenechala jejich druhům a družkám a ostatním ženám, aby se o ně postarali. Ach jo, proč jen musel ten Berchar onemocnět?”

„S tím se nedá nic dělat. Haura bude co nevidět zpátky a pomůže ti s jezdci.” Moreta pevně ovládla svoje znechucení i netrpělivost - obojí bylo zbytečným přepychem, který si zrovna v této chvíli nemohla dovolit. „Jenom mi sežeň tu látku a rákos. Tady, před křídlem, budu potřebovat stůl. Pošli mi někoho, komu se neklepou ruce, a ať zároveň přinese olej a jemnou uspavcovou mast, a pak se vrať ke zraněným jezdcům. A ještě mi dej přinést moji skříňku se šitím a cívku impregnované niti.”

Nesso běžela pryč a svolávala pomocníky a Moreta zatím pokračovala v prohlídce zraněného křídla. Hlavní kosti křídelní kostry zůstaly nepoškozené, což bylo výborné, ale byly potřeny tak tlustou vrstvou uspavcové masti, že nemohla zjistit, jestli se na nich objevuje ichor. Od lokte a zápěstí visely cáry náběžné blány. Mohlo by jich být dost na to, aby se blána dala zrekonstruovat. Bude se ovšem hodit každý ždibec. Promnula si prsty, pořád ještě ztuhlé od dlouhého letu ve studeném povětří.

Dilenthovo naříkání se ztišilo, ale teď ji ze soustředění vytrhoval jiný zvuk, lidský hlas.

„Však víš, že jsem měl takový divný pocit! Víš, že nám oběma bylo tak divně. Myslel jsem si, že neletíme dobře!” K Moretě doléhala sebeobviňující F’durilova litanie. „Měl jsem nás zadržet v mezimezí o chviličku déle. Ty už jsi s tím nic dělat nemohl. To nebyla tvoje chyba, Dilenthe. To já jsem zavinil! Neměl jsi žádný prostor, aby ses tomu Vláknu vyhnul. A já jsem tě vzal z mezimezí zpátky příliš brzo. Za to za všechno můžu jen já.”

Moreta na něho houkla, aby jezdce probrala z jeho hysterie. „Ovládej se přece, F’durile. Ty Dilentha ještě víc trápíš, místo abys -” Moreta zmlkla, protože si teprve teď všimla stop po Vlákně na F’durilově těle. „To tě ještě nikdo neošetřil, F’durile?”

„Přinutil jsem ho, aby se aspoň napil vína, Moreto.” Jezdec v koženém obleku ušpiněném od sazí vykoukl zpoza levého Dilenthova boku. „Nesu uspavec, že mu to natřu.”

„Tak to udělej!” Moreta se podrážděně rozhlížela kolem. „Kde ta Nesso vězí? Copak se dneska nedokáže o nic postarat?”

„Jak moc to Dilenth schytal?” ptal se jezdec a rozřezával zbytky F’durilovy letecké kombinézy, aby mu ji mohl svléknout. Moreta až teď poznala v mladém útlém jezdci A’dana, F’durilova druha. Mluvil potichu, s obavami.

„Dost zle!” Zadívala se pozorně na A’dana, jak si zručně počíná při nanášení masti na F’durilova zranění. „Ty jsi jeho druh, že? Netřesou se ti ruce?”

Starostlivý druh dračího jezdce byl lepší než žádná pomoc a pro Moretu byl mnohem přijatelnější než Nesso s jejím neustálým skuhráním a pohřebním vzhledem. Skrz vrstvu uspavce na Dilenthově křídelní kosti začal prosakovat ichor.

„Kde vězíš s těmi věcmi, Nesso?”

Moreta udělala jediný krok směrem k jeskyni, že si svoje potřeby najde sama, když se objevila statná představená s nákladem rákosu, s hrncem jemného tekutého uspavce, se džbánem oleje a s Moretinými šicími potřebami. Za ní pochodovali tři weyrlinci, jeden nesl v kůži zabalený svitek látky a další dva zápolili se stolem, aby ho přistavili co nejblíž ke křídlu modrého draka.

„Á jé, to se bude dlouho léčit, jestli se to vůbec vyhojí,” bědovala Nesso pochmurným polohlasem a při tom vrtěla hlavou. Potom ale zahlédla zuřivý výraz v Moretině tváři a pelášila odtud pryč.

Moreta se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, pak vydechla a natáhla se po nádobce s olejem. Zatímco si máčela ruce, aby je mastným filmem chránila proti kontaktu s uspavcem, vydávala instrukce A’danovi a weyrlinkům.

„Ty, D’ltane,” ukázala na weyrlinka, který měl, jak se zdálo, největší sílu v rukou, „mi nařež tuhle látku na kusy dlouhé stejně jako náběžná blána Dilenthova křídla. A’dane, umyj si ruce v tomhle oleji, pak si je utři a takhle to udělej ještě dvakrát a potřetí už ruce neutírej, jenom je velice zlehka poťukej utěrkou. Budeme si muset často umývat ruce v oleji, jinak nám znecitliví, protože budeme pracovat s mastí. Teď ty, M’baraku,” pokynula Moreta vyčouhlému weyrlinkovi. „Budeš mi navlékat jehly s takhle dlouhým vláknem,” naolejovanýma rukama naznačila potřebnou délku niti, „a budeš to dělat pořád dokola, dokud ti neřeknu, abys přestal. A ty, B’greale,” podívala se na třetího chlapce, „mi budeš podávat rákos, když ti řeknu. Všichni si ale napřeď umyjte ruce v ruděnce.

Musíme podložit křídlo ze spodní strany plátnem, přišitým ke křídelní kosti, a musíme je dobře vypnout od hřbetního okraje až k prstnímu kloubu,” vysvětlovala A’dahovi a upřeně mu hleděla do obličeje, aby zjistila, jestli chápe, co mu povídá. „Potom musíme - jestli se ti dělá špatně, A’dane, tak si to odbuď hned teď, ať máš pokoj. Dilentha i F’ďurila to uklidní, když mi budeš pomáhat zrovna ty. F’duril dobře ví, že jsi ten nejněžnější a nejtrpělivější ošetřovatel, jakého si Dilenth může přát. A’dane!” Mluvila tak naléhavě, jak jen dokázala, protože nezbytně potřebovala, aby jí pomohl. „Nesmíš na to myslet jako na dračí křídlo. Říkej si třeba, že je to krásná letní tunika, kterou je potřebí zalátat. Protože právě to budeme dělat! Látat.”

Zaolejovanou rukou vzala z weyrlinkových prstů dokonale ostrou jehlu, aby dodala A’danovi odvahu. Orlith?

Můžu mluvit jenom k jeho zelené Tigrath, řekla trošku kysele Orlith. Musím se co nejvíc soustředit na Dilentha a zatím se nevrátila žádná další královna, aby mi pomohla.

Nicméně v následující vteřince se A’dan zachvěl, konečně si přestal oplachovat ruce a rozhodně se otočil k Moretě. Už vypadal podstatně lépe a očima už neuhýbal, i když mohutně naprázdno polykal.

„Dobře! Pojďme na to! Pamatuj! Jenom to musíme zalátat.”

Moreta se vyhoupla na robustní stůl, pokynula A’danovi, aby ji následoval, a pak sáhla pro první kus látky. Když dělala první úhledné stehy, kterými látku přichycovala ke hřbetnímu úponu, Dilenth s A’danem sebou skoro unisono škubali. Dilenth byl pod kontrolou Orlith a měl křídlo opravdu bohatě popadané uspavcovou mastí, takže nemohl cítit žádnou bolest. A’dan musel předvídat a vlastně vyvolávat drakovy reakce. Proto k němu Moreta pořád mluvila, aniž by přestala šít, a občas ho žádala, aby jemňoučkou látku natáhl nebo uvolnil.

„Teď jen tohle připevním na spodní stranu. Přitáhni to k sobě a vlevo. Náběžná hrana křídla bude silnější - s tím se nedá nic dělat - ale když se nám podaří zachránit dost velký kus hlavní křídelní blány… Támhle! A’dane, popadni ten klůcek a potři plátno uspavcem. Položíme na ně útržky membrány, které tady zůstaly. Tohle je velice křehká letní tunika. Musíme opatrně. M’baraku, uřízni další nit. Tahle šlacha je ukrutně natažená, ale naštěstí pořád ještě drží u lokte.” Orlith, ať přestane švihat tím ocasem. I ten nejmenší pohyb nám hrozně ztěžuje práci.

Moretě se velmi ulevilo, když napětí v Dilenthově těle znenadání povolilo. Zřejmě dorazila další královna, aby pomohla Orlith. Měla dojem, že zahlédla Sh’galla, ale nezastavil se u ní. Tenhle aspekt spadů Vláken ho nikdy nějak zvlášť nepřitahoval.

„To je výborné, že tahle šlacha vydržela,” řekla, když si uvědomila, že její verbální podpora A’danovy zmužilosti trošku ochabuje. „Teď budu potřebovat tyhle rákosy, B’greale. Ty nejdelší. Vidíš, A’dane, takhle můžeme vyztužit zadní okraj a podepřeme to takhle gázou. A mám dojem, že budem mít dost útržků křídelní blány. Ano. No ano, zas bude létat, Dilenth se ještě ukáže! Teď pomalu, velmi opatrně, rozložíme tyhle cucky na gázu. M’baraku, můžeš mi podat ten tenčí obvaz? Teď ty kousky rozložíme… takhle…”

Trpělivě s A’danem restaurovali hlavní křídelní blánu a čím dál zřetelněji se rýsovalo, jak chomáč Vlákna vlastně Dilentha zasáhl. Kdyby byli F’duril se svým modrým drakem vystoupili z mezimezí o mžik dříve, žíravý parazit by Dilentha doslova přeřízl. Musí na to pamatovat a důrazně F’durilovi domluvit, že je zachovala při životě jen zvlášť příznivá fortuna.

Objevili víc útržků hlavní membrány, než se zprvu odvážila doufat. Moreta se uklidnila a s dokonalou jistotou přišívala rákosový stvol ke šlaše, aby ji vyztužila. Za čas by se to mělo všechno zahojit, i když tam, kde nová tkáň přeroste starou, bude blána ztlustělá a nepohledná, dokud větrem hnaná písečná zrna během dlouhých oběhů neobrousí nejvýraznější výstupky… Dilenth se naučí kompenzovat změny na povrchu křídelní blány. Většina draků se velmi snadno přizpůsobí podobným nerovnostem, jakmile se jen dostane znovu do vzduchu.

Dilenth bude zas létat, řekla Orlith mírně, když Moreta ustupovala od opraveného křídla. Udělala jsi všechno, co se udělat dalo.

„Orlith říká, že jsme odvedli dobrou práci, A’dane,” oznámila zelenému jezdci s unaveným úsměvem. „Byli jste báječní pomocníci, M’baraku, D’ltane a B’greale!” Vděčně pokývla ke třem weyrlinkům. „Tak, a teď musíme jen Dilentha dostat do některého z přízemních weyrů a vy všichni se už můžete sesypat.”

Seskočila ze stolu a byla by upadla, kdyby ji A’dan rukou nezachytil. Pokřivený úsměv, na který se při tom zmohl, ji potěšil. Opřela se na chviličku o hranu stolu. Objevila se Nesso a podala víno napřed Moretě a potom ostatním.

Pod Dilenthem, který se dostal mimo neúprosnou Orlithinu mentální kontrolu, začaly podklesávat nohy a nebezpečně se převaloval na pravý bok. Orlith ho raději znovu spoutala svým mentálním vlivem a Moreta se rozhlížela po F’durilovi.

„Ten teď těžko někomu pomůže,” poznamenala Nesso kysele s pohledem upřeným, zrovna jako ostatní, na modrého jezdce, který zvolna klesal k zemi, jak ho přemohla mdloba.

„To je tím vypětím a že je zraněný,” řekl A’dan a spěchal ke svému partnerovi.

Dilenth zasténal a natáhl čenich ke svému jezdci.

„Je v pořádku, Dilenthe,” řekl A’dan a opatrně převracel F’durila na záda. Jen se trošku napil na kuráž…”

„A je zpitý jako žok!” zamumlal M’barak a posuňkem naznačil ostatním dvěma chlapcům, aby A’danovi s F’durilem pomohli.

„To nejhorší už je za námi!” řekl A’dan vesele a spokojeně.

„Vždyť on vůbec neví, co je nejhorší,” mumlala Nesso temně, stojíc Moretě po boku, když se modrý drak kymácivě ploužil pryč, z jedné strany podpírán A’danovou Tigrath a z druhé Rogethem a jeho jezdcem K’lonem.

Moretě chvilku trvalo, než si uvědomila, že K’lon a Rogeth by tady neměli být. „Co tady dělá K’lon?”

„Dobrovolně se hlásil do služby,” ozvala se Nesso popudlivě. „On mi tvrdil, že je naprosto v pořádku a nemůže se jen tak povalovat, když je ho tolik potřeba. A zůstal tady on jediný!”

„Jediný k čemu?”

Nesso odMorety odvrátila obličej. „Přišel pokyn, který Weyr prostě nemohl ignorovat. Vlastně šlo o nouzový případ. On i F’neldril se shodli, že tu bubnovou zprávu je potřeba respektovat.”

„O jaké bubnové zprávě to mluvíš, Nesso?” Moreta náhle pochopila, proč Nesso odvrátila pohled. Znovu překročila svou pravomoc představené.

„Fortská držba požadovala drakena, aby odvezl Pána Tolocampa z Ruathy do Fortské držby. Naléhavě. V Ruathě je ta nemoc a ve Fortské držbě taky, a ta nemůže přece zůstat bez Pána, když přišla taková pohroma.” Nesso ze sebe své vysvětlení sypala jako o závod a úzkostně pomrkávala po weyreně, jako by chtěla odhadnout Moretinu reakci. „Mistr Capiam je nemocný - musí být, protože na zprávy odpovídá Fortine a ne Mistr Ranhojič.” Nesso křivila obličej a lomila rukama, postupně je přibližujíc k ústům, jako by chtěla maskovat slova, která z nich budou vycházet. „A taky jsou nemocní jezdci v Igenu, Istě a hodně v Telgaru. A na jihu bude za dva dny spad Vláken… Tak si říkám, kdopak poletí proti Vláknům, jestli tři Weyry nebudou mít žádné jezdce, které by mohly poslat?”

Moreta se nutila dýchat pomalu a zhluboka, aby mohla zažít smysl Nessina blábolení. Ta ženská ke všemu začala plakat, a jestli to bylo z úlevy, že se přiznala, anebo z výčitek, to Moreta nedokázala poznat.

„Kdy ta bubnová zpráva přišla?”

„Přišly dvě. První, to byla ta žádost o převoz Pána Tolocampa, a to bylo hned potom, co letky odletěly proti spadu.” Nesso si šudlila oči a mlčky apelovala na Moretu, aby jí odpustila. „Curmir říkal, že musíme vyhovět!”

„Tak jste to udělali!” Nessino skuhrání šlo Moretě na nervy. „Nechápu, proč jste to nemohli odložit, než se vrátíme ze spadu. Curnir určitě odpověděl, že Weyr vyletěl proti Vláknům, ne?”

„No, oni to vlastně věděli. Ale F’neldril a K’lon byli tady - ne, támhle,” Nesso musela najít přesně to místo poblíž jeskyně, kde ti dva stáli, „a tak jsme tu bubnovou zprávu slyšeli všichni. K’lon hned povídal, že by mohl letět on. Když to říkal, tak jsme s ním souhlasili, protože když už jednou tu nemoc měl, tak ji asi těžko dostane znovu. Nechtěl dovolit, aby F’neldril nebo někdo z weyrlinků anebo někdo nemocný podstupoval tohle riziko.” Nesso očima prosila o ujištění, že to je v pořádku. „Pokusili jsme se promluvit s Bercharem, jaké je riziko infekce, ale S’gor nikomu nedovolí, aby se na něho jen podíval, a tak jsme se nedověděli nic. A museli jsme reagovat na žádost Pána Tolocampa! Je jen správné, když je při takové krizi Pán držby pěkně ve své držbě. Curmir byl názoru, že v takové neobyčejné situaci musíme dostát povinnosti posloužit Pánu držby, i kdyby to mělo znamenat překročení příkazů vůdce Weyru!”

„A co příkazy Mistra Ranhojiče o všeobecné karanténě?”

„Ale Mistr Capiam je právě ve Fortské držbě,” protestovala Nesso, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „A co všechno by se mohlo ve Fortské držbě stát, když tam Pán Tolocamp nebude, to si nechci ani představit!”

Moretu ovšem mnohem víc zajímaly události na Ruathě a ta druhá bubnová zpráva.

„Cos to povídala o těch nemocných jezdcích? Tahle zpráva přišla v otevřeném kódu?”

„No to vůbec ne! Curmir se musel jít podívat do svých Letopisů. Vůbec nic z toho jsme nerozuměli. Ani jsme tu zprávu nedávali dál, protože v ní nebyla oběžníková sekvence. F’neldril a K’lon říkali, že ty už budeš vědět, co s tím. Jen v samotném Telgaru onemocnělo pětačtyřicet jezdců!” Nesso si jednu dlaň položila dramaticky na hruď. „Devět je jich velmi těžce nemocných! Dvaadvacet je jich nemocných v Igenu a čtrnáct na Istě.” Zdálo se, že Nesso v těch číslech nachází jakési zvrácené potěšení.

Že epidemie postihla jedenaosmdesát jezdců? Moretu zavalila vlna zoufalství a strachu. Jezdci že jsou nemocní? V mysli jí zavířilo všechno možné i nemožné. Spady Vláken přece pořád pokračují! Všichni drakeni jsou potřební! Fortský Weyr má třicet neschopných služby kvůli zraněním z minulého spadu a dalších třiatřicet po dnešním. Než Dilenth znovu vzlétne, bude to trvat celý oběh! Proč tahle pohroma? Míjení už je skoro u konce, zbývá pouhých osm oběhů, a pak se jezdcům uleví od ničivých Vláken, která zraňují draky, je samotné a sužují celý Pern. Moreta zatřásla hlavou, aby se přinutila jasně myslet. Měla věnovat mnohem víc pozornosti Sh’gallově rozčílené zprávě o nakažlivé chorobě, namísto aby odmítala její pravdivé jádro jen proto, že to bylo odporné. Věděla, že Mistr Capiam nemá ve zvyku vydávat svévolné rozkazy. Ale jezdci byli zdraví, ve formě, a méně náchylní k drobnějším nemocem. Proč by měli podléhat nějaké infekci, která řádí v přeplněných držbách, řemeslnických Síních a mezi zvířaty, když se ve svém krásném osamocení zabývají výlučně svým jedinečným posláním?

Jenomže, napomínalo ji její rozumnější já, pohroma se šířila už v té době, kdy přišel Sh’gall se svou novinkou. Dokonce i ona už se do toho ve vší nevinnosti zamíchala, když předváděla svou citlivost, aby udělala dojem na Alessana. Jak by si mohl kdokoli na ruathských Slavnostech nepadání uvědomovat hrozné nebezpečí, kterému se vystavuje, když se přiblíží k umírajícímu běhounovi? Vždyť v době, kdy Talpan porovnával šíření nemoci s přesuny toho zvířete v kleci, ona s Alessanem nejspíš zrovna přihlíželi dostihům.

Ty přece nemáš žádnou vinu, pravil milující a něžný Orlithin hlas. Tys tomu běhounovi nijak neublížila. Mělas právo se na Slavnostech nepadání bavit.

„Budeme moci s těmi zbývajícími Weyry vůbec něco dělat, Moreto?” ptala se Nesso. Už přestala pobrekávat, ale pořád si nerozhodně kroutila a ždímala ruce, což Moretu rozčilovalo jen o málo míň.

„Už se vrátil Sh’gall?”

„Byl tady, ale zase odletěl, aby se podíval po Leri. Pěkně zuřil.”

Orlith?

Mají napilno, ale nic se jim nestalo.

„Pověděla jsi mu o těch bubnových zprávách, Nesso?”

Nesso vrhla na Moretu zoufalý pohled. „Nestačila jsem - zdržel se na zemi jen chviličku, opravdu, Moreto.”

„Jasně.” A Moretě to opravdu jasné bylo. Nesso by se nikdy nepřinutila, aby sama informovala vůdce Weyru o tak osudových novinkách, i kdyby na to měla moře času. Moreta bude muset Sh’gallovi všechny tyhle věci vyložit co nejdřív a bylo jisté, že ten rozhovor jí přinese jen další hořkou pilulku, protože dnes mají oba víc problémů než času k jejich řešení. Jak se vede Sorthovi?”

„No, tedy, myslím, že bude v pořádku,” řekla Nesso se zjevně větším nadšením, protože obratem řeči k tomuto novému předmětu se jí ulevilo. Je hned támhle. Myslela jsem si, že by ses mohla podívat, jestli jsem ho dobře ošetřila.”

Zapadající slunce se třpytilo na Zubové skále, vypínající se nad Fortským Weyrem, a když se Moreta podívala směrem, kam ukazovala Nesso, zář slunce ji bodala do unavených očí. Oprava Dilenthova křídla trvala mnohem déle, než si uvědomila.

Nahoře na tvé římse ještě svítí sluníčko, Orlith. Měla by sis ho užít. Vyhnat mráz mezimezí a dnešní spad z těla.

Jsi taky unavená. Kdy si odpočineš ty?

Až dokončím to, co je třeba udělat, řekla Moreta, ale stejně ji potěšilo, že o ni má královna takovou starost. Moreta si poškrábala konečky prstů, protože začínaly ztrácet citlivost od toho, jak se uspavcová mast prodrala olejovým filmem. Ponořila ruce do roztoku ruděnky a pak si je pořádně utřela do utěrky, kterou jí Nesso nabídla.

Z římsy kdesi nahoře bolestně zanaříkal modrý drak a Moreta se po něm ulekaně podívala.

„Jeho jezdec má jenom pochroumané rameno,” řekla Nesso s odmítavým frknutím. „Roztrhl se mu postroj.”

Moreta si vzpomněla na jiného modrého jezdce. Orlith, ten modrý weyrlinek - vrátil se už z toho hřebene?

Ano, žádné Vlákno tam nebylo. Hlásil se Mistrovi weyrlinků. Ten si s tebou chce promluvit o tom, že dáváš tak mladého jezdce do riskantní služby.

Ten mládenec bude riskovat mnohem hůř, jestli bude pokračovat ve svých pitomých kouscích, a já si promluvím s Mistrem weyrlinků ještě o dalších věcech. „Pojďme se podívat na Sortha,” řekla nahlas k Nesso.

„Je to přece jen starý drak. Bojím se, že už se pořádně nevyléčí.” Nesso nervózně plácala páté přes deváté v zoufalé snaze nalézt v Moretiných očích odpuštění, protože o dračích zraněních toho moc nevěděla a spíš měla značně vysoké mínění o svých představách, jak by se měl řídit Weyr.

Moreta ovšem došla v posledních několika minutách k závěru, že by nejspíš i ona nařídila, že má někdo převézt Pána Tolocampa, kdyby byla ve Weyru ve chvíli, kdy dorazila bubnová zpráva, bez ohledu na to, jak by Sh’gall kvůli porušení karantény vyváděl. Fortská držba Tolocampa potřebuje mnohem víc než Ruatha nepohodlného hosta. Letmo se zamyslela, jestli jsou na Ruathě nějací nemocní. Jestliže ano, jak mohl Alessan dovolit Tolocampovi porušit karanténu?

Sortha zasáhl chuchvalec propleteného Vlákna přímo do předního křídelního prstu a přepálil kost těsně za kloubem. L’rayl si Declanovo ošetřování nemohl vynachválit a trošku pozdě si vzpomněl, že by měl zahrnout do své oslavné řeči taky Nesso, i když ta na něho celou dobu upřeně zírala. Dovedně spojili kost dřevěnou dlahou, říkala si Moreta profesionálně, správně přivázali rákosové stvoly ke tkáni a všechno dobře ošetřili uspavcovou mastí.

„Dost ošklivá rána,” komentovala Moreta svoje pozorování, když Sorth opatrně sklonil zraněné křídlo tak, aby si je Moreta mohla dobře prohlédnout.

„Být to o chlup blíž ke kloubu, tak by Sorth nejspíš ztratil schopnost ovládat špičku křídla,” řekl L’rayl s chvályhodnou nezaujatostí. Tenhle chlapík měl ve zvyku vždycky poté, co promluvil, pevně zatínat zuby, jako by slova ukusoval, aby jich ze sebe nevydal víc, než chce.

„Zranění se dozítřka pokryje vrstvou ichoru a potom se to bude moci máčet v jezeře, aby se zbavil toho otoku,” řekla Moreta a plácla starého hnědého jezdce do ramene.

„Sorth říká,” odpověděl L’rayl po krátké pauze, „že koupání mu bude dělat moc dobře. Voda bude křídlo nadnášet, takže to nebude tolik bolet.” L’rayl se napolo usmíval a napolo šklebil, jak se v něm vzedmula vlna hrdosti nad odvahou svého starého draka, a aby zakryl rozpaky, otočil se a drsně polaskal Sortha po nazelenalém čenichu.

„Kolik máme dnes zraněných jezdců?” zeptala se Moreta Nesso, když se vydaly na cestu k ošetřovně. Jestli je pravda, že jinde jedenaosmdesát jezdců onemocnělo, mohli by třeba nabídnout postiženým Weyrům náhradu.

„Víc, než by člověk hádal,” opáčila Nesso, která už zase našla svůj obvyklý kritický tón.

Zatímco Moreta absolvovala krátkou pochůzku po ošetřovně, jak se od ní čekalo, Nesso jen bloumala sem a tam. Většina zraněných jezdců byla groggy po dávce felysové šťávy nebo spala, takže se tam nemusela dlouho zdržovat. Už ji zlobilo, že není s to vymanit se z Nessiny společnosti.

„Teď potřebuješ nejvíc ze všeho pořádnou porci dušeného masa, a zrovna teď už bude hotové, Moreto.”

Moreta neměla hlad. Věděla, že by se měla najíst, chtěla ale počkat, dokud se nevrátí Sh’gall a Leri. V náhlém záchvatu zlomyslnosti vyrazila Moreta napříč Žlebem k Dolním jeskyním dlouhými, ráznými kroky, takže přinutila Nesso popobíhat, když s ní chtěla udržet krok. Moreta užasla sama nad sebou, že se chová tak dětinsky, a na oplátku dovolila Nesso tropit povyk, aby kuchař Moretě naložil pořádný talíř. Nesso, stále v pohřební náladě, nakrájela weyreně chleba, přiložila krajíčky na Moretin talíř a potom sehrála hotové drama kolem toho, jak usazovala weyrenu ke stolu. Naštěstí ještě dřív, než ochabující Moretin pocit provinění vyvanul docela, přiběhl jeden z osvojenců, aby vzkázal, že Tellani potřebuje, aby za ní Nesso přišla ‘hned teď’.

„Určitě už rodí. První známky přišly nějak na začátku spadu.” Nesso obrátila oči v sloup a zvedla rezignovaně ruce ke stropu. „Nejspíš se nikdy nedovíme, kdo je otcem toho dítěte, když to neví ani sama Tellani.”

„Ať je to dítě čí chce, však my už budeme vědět, co s ním. Popřej za mě Tellani všechno nejlepší.”

Soukromě Moreta blahořečila Tellani, že si to načasovala zrovna takhle; bude si moci od představené trošku oddychnout, a navíc porod těsně po spadu Vláken se měl za dobré znamení. A tenhle Weyr bude potřebovat pořádný kus štěstí. Bude-li to chlapec, i když jeho otec zůstane nejistý, potěší to všechny drakeny. Bude si ovšem muset s Tellani důrazně pohovořit o tom, aby si hlídala svoje milence - to by neměla být příliš obtížná úloha ani pro ženu tak přející, jako je Tellani. Weyr si musí hlídat pokrevní svazky. Možná bude nejrozumnější předat Tellaniny děti k osvojení do jiných Weyrů.

Bylo příjemnější myslet na probíhající porod než zatěžovat unavenou mysl takovými nepříjemnosti, jako jsou nemocní jezdci ve třech Weyrech, Mistr Ranhojič, který nepodepisuje svoje zprávy, nutnost potrestat jezdce a harfeníka, kteří porušili nařízení vůdce Weyra, drak s roztrhaným křídlem, který bude dlouhé měsíce sedět ve svém weyru, a nemocný ranhojič, který možná právě umírá.

Malth říká, že Berchar je velice slabý a S’gor má veliký strach, řekla jí Orlith tichým a ospalým hlasem. Myslíme si, že ta žena porodí chlapce, pokračovala Orlith. Moreta užasla. Protože Orlith užívala množného čísla jen zcela výjimečně, musela mluvit o dalších dracích.

Ty Jsi tak báječná, moje milovaná zlatuško! Moreta si zastínila obličej dlaněmi, aby si nikdo v jeskyni nevšiml slz, které jí vystoupily do očí nad tou nečekanou laskavostí její královny a nad neutuchající vděčností, že ze všech děvčat, stojících na istanském líhništi toho dne před mnoha oběhy, si Orlith dala s líhnutím tak načas, aby se dočkala své opozdilé jezdkyně.

„Moreto…”

Moreta ulekaně vzhlédla a viděla Curmira, K’lona a F’neldrila, kteří schlíple stáli před jejím stolem.

„To jsem byl já, kdo trval na tom, že převezeme Pána Tolocampa,” řekl K’lon upřímně, s bradou vystrčenou a jiskřícíma se očima. „Mohlo by se říct, že já jsem vlastně neslyšel příkaz vůdce Weyru o karanténě, protože Rogeth i já jsme spali v dolním weyru.” K’lon na Moretu skoro urážlivě zamrkal. Byl to už postarší jezdec, narozený ve Weyru, a jak si vzpomínala, nebyl vůbec nadšený, když na Orlith nalétl Sh’gallův Kadith a namísto L’mala se stal vůdcem Weyru mnohem mladší bronzový jezdec. K’lonova nespokojenost s výměnou na vůdcovském postu ještě zvýraznila Sh’gallův zjevný nesouhlas s K’lonovým intimním vztahem k zelenému jezdci A’murrymu z Igenu.

Moreta se snažila zachovat v obličeji neutrální výraz, ale z Curmirovy grimasy poznala, že se jí to nepodařilo.

„Udělal jsi to, co nařizuje zvyklost!” Tolik velkorysosti si ještě mohla Moreta dovolit. „Pána z Fortu musí přepravovat tento Weyr. Přivezl jsi zpátky i jeho rodinu?”

„Vůbec ne, i když jsem to nabízel. Rogeth by nic nenamítal, ale Paní Pendra se rozhodla, že ona s dcerami karanténu neporuší.”

Moreta opět postřehla zvláštní Curmirův pohled a pochopila, že harfeník ví zrovna tak dobře jako kdokoli jiný na celém západě, proč Paní Pendra nechtěla porušit karanténu. Moreta měla k Alessanovi veliké sympatie už jen pro tyhle jeho potíže. Nejenže byl pořád obklíčen děvčaty z Fortu, ale i ostatní nadějné nevěsty byly pořád ještě na Ruathě.

„Paní Pendra řekla, že si ty čtyři dny klidně počká.”

„Čtyři dny nebo čtyři oběhy,” odfrkl F’neldril, „a stejně nebudou hezčí než doteď a jejich šance u Alessana nestoupnou.”

„Viděl jsi Mistra Capiama, K’lone?”

K’lonův výraz se změnil a v obličeji mu bylo vidět, jak je mrzutý a připomíná si nějakou urážku. „Neviděl, Moreto. Pán Tolocamp mi přikázal vysadit ho na nádvoří před držbou, tak jsem to udělal. Ale hned přiběhli Pán Cam pen a Mistr Fortine a další chlápci, jejichž jména si nepamatuji, a otravovali ho, že s nimi má jít na nějaké sezení. Mně nedovolili vejít do držby - aby prý chránili mě před nákazou, a vůbec nechtěli ani poslouchat, když jsem jim vysvětloval, že už jsem tu nemoc měl a uzdravil jsem se.”

Ještě než stačila promluvit, hlasitě zaryčel strážný drak. Konečně se vrátil Sh’gall se svou letkou. Moreta chvatně vstávala od stolu a viděla, že se venku zvedá prach, zvířený přistávajícími draky.

Všichni jsou v pořádku, ujišťovala ji Orlith. Kadith říká, že spad skončil dobře, ale zuří kvůli tomu, že všude bylo málo pozemních družstev.

„Nebylo vidět pozemní družstva,” řekla varovně třem mužům před sebou.

Zvedl se druhý mrak prachu, když draci odlétali do svých weyrů, a prašným závojem rázně přicházel Sh’gall. V uctivé vzdálenosti za vůdcem Weyru následovali jezdci z jeho letky. Sh’gall mířil přímo k Moretě a tvářil se tak hrozivě, že K’lon, Curmir i F’neldril takticky ustoupili kousek stranou.

„Crom neposlal vůbec žádná pozemní družstva,” křičel Sh’gall a praštil rukavicemi, přilbou i ochranným očním štítkem na stůl tak vehementně, že se součástky výstroje smýkly po stole na druhou stranu a spadly na zem. „Nabol schrastil dvě družstva až tehdy, když jim Leri zle pohrozila! V Cromu ani Nabolu žádná nemoc není. Ti lenošní, ignorantští, pitomí horáci! Využili Capiamova hlášení o epidemii jako výmluvy, aby se mohli vyhnout povinnosti, kterou vůči mně mají! Když náš Weyr může letět proti Vláknům, tak oni zatraceně můžou taky plnit svou povinnost! A ještě si s Capiamem popovídám o takových zprávách, kterými jen panikaří lidi z držeb!”

„Přišla další bubnová zpráva,” začala Moreta, neschop na po Sh’gallově proslovu jakkoli mírnit obsah sdělení. „V Istě, Igenu a Telgaru mají nemocné jezdce. Tyhle tři Weyry možná budou mít potíže, aby dostály svým povinnostem.”

„Dokud jsem tu vůdcem, tak náš Weyr vždycky svoje poslání splní!” Sh’gall na ni civěl, jako by se s ním o to chtěla hádat. Pak se otočil a podíval se po lidech, kteří se rozvalovali kolem stolů po celé jeskyni. „Řekl jsem to dost jasně, aby to pochopil každý? Fortský Weyr svou povinnost splní!”

Jeho prohlášení přetrhl zvuk, kterého se děsil každý jezdec, nervy drásající ječivý křik draků, kterým oznamovali skon jednoho ze svých druhů.

Ch’mon, bronzový jezdec z Igenu, právě zemřel na následky horečky a jeho drak Helith okamžitě skočil do mezimezí, aby se odtud už nikdy nevrátil.

To byl první ze dvou drakenů, kteří v Igenu zemřeli. Během večera a noci dalších pět skonalo v Telgaru. Fortský Weyr byl v šoku.

Zsinalý Sh’gall vlekl Curmira k bubnům, aby vyslal zprávu druhého stupně naléhavosti, adresovanou Síni Ranhojičského cechu, v níž požadoval zprávu o stavu nemoci na kontinentu, sdělení o tom, co už se udělalo pro zamezení dalšího šíření nemoci a jakými léky se dá nemoc léčit. Když mu Fortine odpověděl, že bacil se rozšířil po Pernu už v pandemickém měřítku, Sh’gallovi se udělalo mdlo. Dál se v odpovědi opakovalo, že už několik lidí nemoc přežilo, že je ale zásadním požadavkem přísná izolace nemocných. Doporučovalo se podávat spíše drogy srážející horečku nežli léky k pocení, v opatrných dávkách ordinovat oměj na srdeční tep, vrbovcovou sůl nebo felysovou šťávu na bolesti hlavy a kostival, podběl nebo jiné lokálně osvědčené léky proti kašli. Sh’gall přiměl Curmira k odeslání žádosti, opět ve druhém stupni naléhavosti, v níž žádal, aby mu na předchozí relaci odpověděl sám Mistr Capiam. Síň Ranhojičského cechu potvrdila příjem zprávy, ale žádné vysvětlení neposlala.

„Ví vůbec někdo,” vykřikoval hlasem vypjatým až k fistuli, když zděšeně sbíhal dolů do Dolních jeskyní, „jestli ta nemoc, co měl K’lon, pocházela právě z téhle nákazy?” Zíral na modrého jezdce a ze samého vzteku se mu blýskalo v očích. „Co si ordinoval Berchar? Víš to?” Skoro se vrhl na Moretu, která pořád ještě seděla na svém místě.

„S’gor mi říkal, že užívá to, co navrhuje Mistr Fortine. A K’lon se přece uzdravil.”

„Ale Ch’mon umřel!”

Jeho prohlášení znělo, jako by ji chtěl obvinit, že za to může pravě ona, že ona udělala nějakou chybu.

„Nemoc je tady, mezi námi, Sh’galle,” řekla na to Moreta a sbírala sílu z niterného zdroje, který se jmenoval Orlith. „Můžeme teď vykládat nebo dělat, co chceme, a stejně se na tom nic nezmění. Nikdo nás nenutil účastnit se Slavností nepadání, s tím snad souhlasíš?” Její svérázný humor vykouzlil na několika tvářích kolem ní pochmurné úsměvy. „A většina z nás se tam dobře bavila.”

„A podívej se, co z toho pošlo!” Sh’gall se rozčílením doslova třásl.

„Co se stalo, to už ničím neodvoláme. K’lon nákazu přežil zrovna tak, jako jsme my všichni dneska přežili spad Vláken a všechny spady za minulých třiačtyřicet oběhů a jako jsme přežili všechny ostatní pohromy, které nás od Přechodu postihly.” Unaveně se usmála. „V umění přežívat musíme asi být docela dobří, když na téhle planetě žijeme už tak dlouho.”

Lidé z Weyru i jezdci při Moretiných slovech znovu nabývali odvahy, ale Sh’gall po ní jen střelil uraženým a znechuceným pohledem a odvlekl se z Dolních jeskyní pryč.

Tahle konfrontace Moretou otřásla. Vydala ze sebe už veškerou energii, dokonce i tu, kterou jí vypomohla Orlith, a stálo ji nesmírné úsilí už jen to, aby se udržela zpříma. Celá se chvěla a svírala okraj křesla, aby se v něm udržela. Nebylo to jen Sh’gallovým hněvem, ale i odporným a neodbytným vědomím, že právě ona bude s největší pravděpodobností druhou obětí nakažlivé nemoci ve Weyru. Začala ji bolet hlava a nemělo to původ v přestálém napětí nebo stresu ani ve vyčerpávajícím soustředění při ošetřování zraněných draků.

Vůbec nejsi v pořádku, prohlásila Orlith a jen potvrdila Moretinu vlastní diagnózu.

Nejsem v pořádku zřejmě už od té chvíle, kdy jsem šla zachraňovat toho běhouna, opáčila Moreta. L’mal vždycky říkával, že kvůli běhounům jednou spadnu z draka.

Zatím jsi ještě nikdy nespadla. Jen tě teď popadla nemoc, opravila ji Orlith s nezvyklou dávkou suchého humoru. Pojď do našeho weyru, ať si odpočineš.

„Curmire,” zamávala Moreta na harfeníka, aby ho přivolala k sobě. „Myslím, že když je Berchar nemocný, tak bychom si měli vyžádat dalšího ranhojiče. Jejich Síň by nám měla poslat Mistra ranhojiče a ještě nejmíň jednoho tovaryše.”

Curmir rozvážně přikývl, ale upíral na ni dál zkoumavý pohled.

„S’peren by měl vymyslet nějaký podpůrný závěs pro Dilentha. Nemůžeme přece po T’grathovi chtít, aby mu stál pod jeho křídlem tak dlouho, dokud se nevyhojí. Aby tomu nabručenému partnerovi z weyru přinášel takovou oběť!” Moretě se podařilo vstát a opatrně posouvala chodidla po podlaze, aby se jí neotřásala třeštící lebka. Ještě nikdy ji bolest hlavy nezlomila tak rychle a tak krutě. Skoro z té bolesti přestávala vidět. „Myslím, že to je prozatím všechno. Měli jsme perný den a jsem utahaná.”

Curmir se nabídl, že jí pomůže, ale unaveným mávnutím ruky ho odehnala a pomaličku se šourala z Dolní jeskyně pryč.

Nebýt neustálé Orlithiny podpory, nebyla by Moreta schopna přejít napříč přes celý Žleb, který jí v náhle chladném nočním povětří připadal, jako by zlomyslně vyrostl do šířky. Na schodišti se několikrát musela opřít o vnitřní kamennou stěnu.

„Takže tys to dostala taky,” ozvala se znenadání Leri kousek od ní. Starší weyrena seděla na schodech ke svému weyru s rukama sepjatýma na hlavici hole.

„Nepřibližuj se ke mně!”

„Vidíš snad, že bych se zvedala ze svého hnízda? Budeš nejspíš přenášet nemoc, že? Zavolala mě Orlith a teď už chápu, proč to udělala. Hned jdeš do postele. Už jsem ti odměřila léky, které by sis měla vzít, jak o tom mluvila ta Fortinova bubnová zpráva. Vrbovcová sůl, oměj, kapraďolist. No a ve víně je kapka felysové šťávy z mých vlastních zásob. Až tolik jsem pro tebe obětovala. Ouha! Já tě přece neunesu, to snad víš. Budeš to muset zvládnout po svých. Ale ty to zvládneš. Jako vždycky. A dneska už jsem pro tenhle Weyr stejně udělala víc než dost!”

Leriino popichování dodalo Moretě energii k tomu, aby se na posledních několik kroků sebrala a došla do chodby ke svému weyru. Na jejím konci viděla žhnout Orlithiny oči napjatým bledě žlutým svitem. Na okamžik se zastavila, aby se mohla vydýchat, protože jí nesnesitelně bušilo srdce.

„Hádám, že nikdo z Dolních jeskyní nemá ani zdání, že jsi nemocná.”

„Curmir. Ale ten bude mlčet.”

„To od tebe bylo rozumné, zvlášť po tom úmrtí v Igenu. Ona to zvládne, Orlith.” Pak Leri zuřivě zamávala svou hůlkou. „Ne, nebudeš jí pomáhat. Ty bys tak akorát tím břichem plným vajec zacpala chodbu. Tak do toho, Moreto. Já tady přece nebudu trčet na těch studených schodech celou noc. Potřebuju si taky odpočinout. Zítra budu mít hodně napilno.”

„Doufám, že se dobrovolně hlásíš do služby.”

„Nejsem na tom ještě tak zle, abych dokázala snést pomyšlení, že by Nesso zůstala úplně bez dozoru. Tak už běž! A udělej si pohodlí,” dodala už laskavějším tónem a ztěžka se stavěla na nohy.

Orlith očekávala Moretu na konci chodby a natáhla hlavu co nejdál, aby se Moreta mohla o něco opřít, když měla překonat tu zdánlivě nekonečně širokou místnost. Orlith povzbudivě broukala a vysílala k Moretě skoro hmatatelné vlny lásky, oddanosti a útěchy. Nakonec se Moreta doplazila až do svého pokoje, oči upřené na léky, přichystané na stole. V duchu velebila Leri za to, co pro ni udělala, když si dobře uvědomovala, jaké těžkosti jí dělá každý krok. Moreta vypila víno s felysovou šťávou jediným douškem a ušklíbla se hořké chuti léku, kterou nedokázalo zakamuflovat ani víno. Jak to jen může Leri pocucávat celé dny? Moreta se ani nesvlékala, vklouzla pod kožešinové přikrývky a velmi opatrně pokládala hlavu na polštář.

KAPITOLA IX

Síň Ranhojičského cechu, současné Míjení, 3.13.43;

setkání na Tabulové hoře a Fortský Weyr, 3.14.43;

Síň Ranhojičského cechu, 3.15.43

Capiam nedokázal dál spát, ačkoli se všemožně snažil znovu se ponořit do bláznivých horečnatých snů, které se mu zdály být mnohem přijatelnější nežli ta bída, kterou mu přinášelo plné vědomí. Něco neústupně bušilo na vrata jeho polovědomí a nutilo ho zůstat vzhůru. Že by měl něco udělat? Ano, to bude ono, má něco udělat. Mrkal zamženýma očima, slepenýma zaschlým hnisem, dokud nezaostřil na časoměr. Devátá hodina. „Aha, takhle je to. Je čas, abych si vzal léky.”

Ranhojič ani nedokázal stonat bez toho, že by zanedbával své profesionální zvyky. Podařilo se mu zvednout na jeden loket, aby mohl dosáhnout na kůži, kde zaznamenával průběh své choroby, ale přerušil ho záchvat kašle. Měl pocit, jako by ho při kašli bodaly do hrdla maličké nože. Ty záchvaty byly nesmírně bolestivé a Capiam je nenáviděl ještě víc než bolest hlavy, horečku a bolesti v kostech.

Velmi opatrně, aby nevyprovokoval další nával kašle, si přitáhl skříňku s psacími potřebami na postel a šátral v ní po psací tyčince.

„Teprve třetí den?” A jemu se zdálo, že každých čtyřiadvacet hodin jeho nemoci trvá věčnost, která se skládá z nekonečna drobných bolestí. Z tohoto dne byly naštěstí už tři čtvrtiny za ním.

Alespoň trošku úlevy našel v tom, když mohl poznamenat, že horečka se zmírnila, že bolest hlavy už je spíš jenom tupá a dá se vydržet. Prsty pravičky zlehka nahmatal puls na levém zápěstí. Srdce mu bilo ještě pořád rychleji než normálně, ale tep se zpomaloval. Učinil o tom náležitou poznámku a dodal popis těžkého, suchého a neulevujícího kašle. Jako by tím zápisem vyprovokoval další záchvat, který jím zmítal sem a tam a rval mu hrdlo i horní část hrudníku jako dravý tunelový had. Musel zůstat ležet ve fetální pozici s koleny přitaženými k bradě, aby ulevil svalové křeči, která záchvaty kašle pravidelně doprovázela. Když křeč přešla, lehl si zase na záda, zalitý potem a zcela vyčerpaný. Vzchopil se jen natolik, aby dosáhl na dózu s vrbovcovou solí.

Musí si naordinovat nějaký prostředek proti kašli. Co by mohlo působit jako nejúčinnější lék k potlačení těch záchvatů? Dotkl se bolavého hrdla. Čemu se tak teď vnitřek jeho krku asi může podobat?

„Tohle je ze všeho nejhorší,” říkal si chraplavým hlasem. Zapřísahal se, že k těmto příznakům bude u svých pacientů propříště mnohem citlivější.

Na bubnové věži to začalo rachotit a zpráva ho ohromila tím, že obsahovala vyjádření soustrasti od Pána Tolocampa - co ten dělá ve Fortské držbě, když by měl trčet na Ruathě? - vůdcům Telgarského a Igenského Weyru k úmrtím… Capiam se znovu zkroutil na lůžku, postižený záchvatem kašle, po kterém zůstal ležet bezvládný a rozechvělý. Ušla mu jména mrtvých jezdců. Mrtví drakeni! Pern si přece nemůže dovolit, aby ho nemoc oloupila byť o jediného z drakenů!

Proč ho jen nepřivolali dřív? To, že v samotné mořské držbě onemocnělo naráz devět lidí, bylo dozajista tak neobvyklým úkazem, že si zasloužil alespoň zdvořilostní informaci hlavní ranhojičské Síni. Jestlipak by si byl uvědomil význam těch devíti onemocnění?

„Capiame?” Desdra se ozvala tak tiše, aby ho to neprobudilo, kdyby spal.

„Jsem vzhůru, Desdro.” Znělo to jako chraplavé zakrákání.

„Slyšel jsi bubny?”

„Jen část zprávy -”

„Tu špatnou část, podle toho, jak to říkáš.”

„Nechoď ke mně blíž! Kolik drakenů zemřelo?”

„Ztráty dělají v této chvíli v Igenu patnáct, dva v Istě a osm v Telgaru.”

Capiam nevěděl, co na to říci.

„Kolik tam potom mají nemocných?” Hlas mu selhával.

„Hlášení mluví i o uzdravených,” řekla Desdra už trochu rázněji. „V Telgaru devatenáct, v Igenu čtrnáct, pět v Istě a dva ve Fortu se uzdravují.”

„A co se děje v řemeslnických Síních a v držbách?” Děsil se toho, co mu odpoví, a zaťal pěsti, aby snesl ta závratná čísla.

„Fortine převzal vedení Síně, Boranda a Tirone mu pomáhají.” Na konci vyslovila zcela zřetelnou tečku a Capiam hned pochopil, že další informace už z ní nevymámí.

„Co děláš v mém pokoji?” ptal se popuzeně. „Víš přece…”

„Vím, žes už dospěl do stadia záchvatů kašle, a připravila jsem ti utišující sirup.”

„Jak víš, co jsem si předepsal na svůj stav?”

„Kdo je takový blázen, že chce léčit sám sebe, je zároveň bláznivý pacient.”

Capiam se chtěl té její drzosti zasmát, ale jeho pokus se zvrhl v další z hnusně bolestivých a předlouhých záchvatů kašle, a když záchvat pominul, koulely se mu po lících slzy.

„Báječná směs kostivalu, sladidla a drobet uspavce, aby se umrtvila tkáň v hrdle. To by mělo kašel brzdit.” Položila kouřící džbánek na stůl a hned byla zase zpátky u dveří.

„Ty jsi odvážná a soucitná ženská, Desdro,” řekl a nevšímal si jejího sarkastického odfrknutí.

„Jsem taky opatrná. Chtěla bych se za každou cenu vyhnout těm agóniím, které, jak vidím, s tebou pořádně mávají.”

„To jsem tak problematický pacient?” ptal se Capiam uraženě, protože doufal, že se mu dostane přece jen trošku víc útěchy, než nalézal v hrnečku podivně chutnajícího sirupu.

„Co se nedá vyléčit, to se musí přetrpět,” opáčila Desdra.

„Podle těch málo laskavých slov si domýšlím, že v Letopisech se zatím nenašlo ani jediné vysvětlení, ani jediný lék.”

„Mistr Tirone zapojil do pátrání všechny učedníky, tovaryše i Mistry. Došli už bez desíti o dvě stě oběhů zpátky před minulým Míjením.”

Capiamův povzdech se rychle zvrtl v křečovitý kašel, po kterém zůstal bezvládně ležet, lapaje po dechu. Všech dvě stě kostí v jeho těle jako by se spiklo a začalo naráz bolet. Slyšel, jak Desdra chrastí s jeho lahvičkami a fiólami.

„Někde jsem tady viděla aromatickou sůl. Kdybych ti ji rozetřela po hrudi, tak by se ti mohlo ulevit, protože většinu toho sirupu jsi vylil.”

„Já se tím natřu sám, ženská!”

„No to si piš, že se natřeš. Tadyhle je! Pche! Tohle ti protáhne dutiny!”

„Nepotřebuju si protahovat dutiny.” Capiam už cítil aroma léčivé soli až do své postele. Zvláštní, jak tahle nemoc zostřuje olfaktorické vjemy. Klidně ležel, vyčerpaný poslední křečí při záchvatu kašle.

„Cítíš kromě těch záchvatů suchého kašle taky tu silnou únavu?”

„Únavu?” Capiam se neodvážil rozesmát, ale to slovo bylo naprosto neadekvátní, pokud mělo vyjadřovat onu totální ochablost jeho jindy tak vitálního těla. „Extrémní únavu! Absolutní vyčerpanost! Naprostá neschopnost k čemukoli! Nemůžu se ani napít z toho hrnku, abych ho půlku nevylil. Nikdy v životě jsem se necítil tak unavený -”

„Hm, takže i u tebe nemoc postupuje přesně podle toho, jak bacil zpravidla na organismus působí.”

„To je mi ale útěcha!” Zbývalo mu zrovna tak dost energie na to, aby se zmohl k takovému sarkasmu.

„Jestli jsou tvoje poznámky přesné,” řekla pochybovačně a tím ho pěkně rozčílila, „mělo by to s tebou jít od zítřka k lepšímu. Tedy, pokud se nám ovšem podaří udržet tě v posteli a zabránit druhotné infekci.”

„To jsi mě tedy uklidnila!”

„To jsem taky chtěla.”

V  hlavě mu znovu začalo bzučet po dávce vrbovcové soli. Už se chystal Desdru pochválit, jak je ta její směska proti kašli účinná, když ho náhle bez nejmenšího podnětu cosi zalechtalo v hrdle a zhroutil se v křečovitém kašli dvakrát horším, než byly ty předešlé záchvaty.

„Takže já jdu, aby ses s tím mohl vypořádat po svém,” řekla Desdra povzbudivě.

Zamával na ni, ať už je venku, a potom si oběma rukama sevřel krk, jako by hledal takový hmat, kterým by si ulevil od hrozné bolesti.

Doufal jen, že Desdra byla dost opatrná. Rozhodně nechtěl, aby i ona tuhle nemoc dostala. Proč ti prokletí námořníci nenechali to zvíře utopit? Tady je názorně vidět, kam až může člověka přivést jeho všetečná zvědavost.

V  samém srdci keroonských plání, daleko od nejbližšího obydleného místa, se během nějakého pravěkého zemětřesení vysoko  nad  okolní krajinu zvedla žulová Tabulová hora. Neobyčejný přírodní útvar sloužil odjakživa jako orientační bod při tréninkových letech weyrlinků. A v této chvíli se plošina na jejím vrcholu stala místem bezprecedentního setkání vůdců všech Weyrů.

Ohromní bronzoví draci přiletěli téměř současně a vyloupli se z mezimezí v uctivé vzdálenosti od svých sousedů, využívajíce tajuplného citu pro předměty, v jejichž okolí se z mezimezí vynoří. Dosedli na skálu v obřím kruhu, rozloženém na jižním okraji horské tabule. Bronzoví jezdci sesedli a přiblížili se k sobě jen natolik, že tvořili kružnici o málo menší než jejich draci, protože každý jezdec si udržoval bezpečnou vzdálenost od sousedů po obou bocích, až se K’dren z Bendenu, který měl zvláštní smysl pro humor v každé situaci, rozesmál.

„Nikdo z nás by tady nebyl, kdybychom byli nemocní,” řekl a pokývl S’perenovi, který přiletěl namísto Sh’galla.

„Příliš mnoho z nás nemocných je,” odsekl L’bol z Igenu. Oči měl zarudlé pláčem.

M’tani z Telgaru se jen zamračil a zaťal pěsti.

„Sdílíme každou ztrátu,” řekl na to S’ligar z Výšin a s pochmurnou zdvořilostí se uklonil nejprve L’bolovi, pak M’tanimu a nakonec F’galovi z Isty. I zbývající dva bronzoví jezdci zamumlali své kondolence. „Museli jsme se tady sejít proto, abychom mohli přijmout nouzová opatření, jejichž diskrétnost vylučuje použití bubnů a která naše královny nejsou schopny vyřídit,” pokračoval S’ligar. Protože byl z vůdců Weyrů nejstarší, ujal se řízení této schůzky. Byl taky ze všech největší, převyšoval ostatní bronzové jezdce o celou hlavu a v hrudníku a v ramenou byl tak široký, že by to stačilo dvěma docela obstojně urostlým mužům. Byl příslovečně klidný a nikdy nevyužíval toho, do jaké velikosti narostl. „Jak už zdůrazňovaly naše weyreny, nemůžeme přiznat, jaké ztráty Weyry utrpěly a kolik máme nemocných. Už tak jsou lidé z držeb vystrašení víc, než je zdrávo. Nemluvě o tom, že nemocí trpí mnohem víc, než trpíme my.”

„To pro nás není žádná útěcha!” vyštěkl F’gal. „Kolikrát jen jsem varoval Pána Fitatrika, že nesmyslně přeplňuje držbu i chalupy kolem držby a že to jednou může mít právě takovéhle strašlivé následky!”

„Nikoho z nás nikdy nenapadlo, že by mohlo přijít tohle,” řekl K’dren. „Ale nikdo nás přece nenutil, abychom se o překot hrnuli očumovat to nové zvíře. A nikdo nemusel letět na dvoje Slavnosti nepadání během jednoho dne…”

„To by stačilo, K’drene,” řekl S’ligar. „Příčina a následek jsou v této chvíli nepodstatné. Naším úkolem tady je probrat, jak bychom mohli nejlépe zajistit, že pernští drakeni splní svoje poslání.”

„Naším posláním je vymřít, S’ligare,” vykřikl L’bol. Jaký má smysl létat proti Vláknům, když budeme chránit jen prázdné držby? Proč ochraňovat nic, kvůli tomu riskovat svou kůži i své draky? Před tou nákazou nedokážeme ochránit dokonce ani sami sebe!” L’bolův drak zabroukal a natáhl hlavu ke svému rozrušenému jezdci. Ostatní bronzáci začali mručet a nepokojně se na teplém písku vrtěli. L’bol si otřel tvář a v místech, kudy mu tekly po lících slzy, mu zůstaly bílé stopy.

„Budeme i dál létat proti Vláknům, protože je to jediná služba, kterou můžeme nemocným v držbách nabídnout. Nesmějí ke všemu ještě trpět strachem z toho, že je napadnou Vlákna!” řekl S’ligar hlubokým, klidným a neuspěchaným hlasem. „Pracovali jsme příliš dlouho a příliš namáhavě, než abychom se teď všeho na Pernu lhostejně vzdali a nechali ho napospas pustošivým Vláknům jen kvůli nebezpečí, které nevidíme na vlastní oči. A nevěřím ani, že tenhle bacil, ať se šíří jak chce rychle a ať se zdá sebevíc nemilosrdný, by byl schopen přemoci nás, kteří se už stovky oběhů úspěšně bráníme před Vlákny. Bacila je možné vyléčit lékem, vyhubit ho. A jednoho dne vyletíme proti Vláknům až k jejich zdroji a vyhubíme i je.”

„K’lon, jezdec na Rogethovi, se z nemoci uzdravil,” oznámil S’peren do ticha, které se rozhostilo po S’ligarově prohlášení. „K’lon mi říkal, že Mistr Capiam už se taky uzdravuje…”

„Dva?” L’bol jako by tím slovem posměšně po S’perenovi hodil. „Já mám v Igenu patnáct mrtvých, sto čtyřicet nemocných! Některé držby na středovýchodě už vůbec neodpovídají na bubnové výzvy. A co držby, které nemají bubny, aby daly vědět, co potřebují a kolik mají mrtvých?”

„Capiam že se uzdravuje?” řekl S’ligar s nadějí v hlase. „Vždycky jsem věřil, že ten chlapík se ze všeho vylíže. A jistě se musí uzdravovat mnohem víc lidí než jenom ti dva. Keroonská chovatelská držba pořád ještě posílá bubnové zprávy, a přitom je bacil postihl nejhůř. Ve Fortském Weyru a Na Výšinách mají nemocné, to je pravda, ale držby v Tilleku, na Výšinách, v Nabolu a Cromu nemají žádného. S’ligar se usiloval očima zachytit pohled zoufalého L’bola. „Zbývá nám přečkat jenom sedm oběhů a tohle Míjení skončí. Já žiju celý život pod hrozbou Vláken.” Náhle se napřímil v ramenou a zatvářil se přísně. „Nebojoval jsem jako draken skoro padesát oběhů proti Vláknům, abych to teď vzdal kvůli nějaké horečce a bolestem hlavy!”

„Já taky ne!” dodal rychle K’dren a pokročil o krok k vůdci Weyru Na Výšinách. „Víte, já jsem slíbil Kuzuthovi,” úsečně se zasmál, „že se dočkáme konce tohoto Míjení.” K’drenův hlas však hned nabyl na ostrosti. „Zítra je spad v Keroonu, a boj proti každému spadu se odteď stává věcí všech Weyrů na celém Pernu. Benden má dvanáct plných letek, schopných vzlétnout.

„Igen má osm letek!” Vztek vyburcoval L’bola z jeho letargie, takže upřel na K’drena divoký pohled. Jeho drak Timenth vzdorně zatroubil, zvedl se na zadní nohy a rozvinul křídla. Ostatní bronzoví draci překvapeně zavrčeli. Další dva rozložili křídla a poplašeně zírali na oblohu. „Igen taky poletí proti Vláknům!”

„Ovšemže poletí i tvůj Weyr,” řekl S’ligar chlácholivě a zvedl ruku, aby jen naznačeným gestem vyzval ostatní ke klidu. „Ale naše královny dobře vědí, kolik igenských jezdců je nemocných. Spady se stávají věcí všech Weyrů, jak správně řekl K’dren. A my všichni vám musíme vypomoci našimi zdravými jezdci. Než bude tahle epidemie u konce, musí se Weyry spojit. Je nezbytné mít letky v plných počtech, protože na mnoha místech budeme ochuzeni o pozemní družstva a budeme se muset za ně střetat s Vlákny hodně zblízka.”

S’ligar vytáhl ze své brašny tenký svitek kůže. Trhl zápěstím a svitek se rozpadl v pět kožených aršíků, které se snesly do písku. Opatrně, aby se nedostal do fyzického kontaktu s ostatními vůdci Weyrů, přistrčil S’ligar každému bronzovému jezdci po jednom svitku.

„Tady jsou jména mých velitelů letek a jejich zástupců, protože jména lidí dělají, jak se zdá, našim královnám problémy. Sestavil jsem seznam svých jezdců po letkách v tom pořádku, v jakém by byli nejlépe schopni převzít velení letky či celého Weyru. Já osobně jsem za svého nástupce vybral B’leriona.” Potom se přes tvář vůdce z Výšin přelil vzácný prchavý úsměv. „I od Falgy mám v tom směru plnou podporu.”

K’dren vybuchl smíchem. „Nenavrhla ti to náhodou sama?”

S’ligar si změřil K’drena pohledem, v němž se skrývala lehká výtka. „Jen ten vůdce Weyru může platit za prozíravého, který dokáže předvídat názory své weyreny.”

„Už dost!” zvolal M’tani rozčíleně. Černé oči pod těžkým černým obočím mu zlostně blýskaly. Hodil svoje seznamy na zem ke S’ligarovým. „T’grel si vždycky dělal zuby na to, že by mohl být vůdcem Weyru. Pořád mi připomíná, že nebyl ani na jedněch Slavnostech nepadání, a tak jsem jeho cudnost odměnil.”

„Ty máš doopravdy štěstí, člověče,” řekl K’dren a v hlase neměl ani stopu po dřívějším pobavení. Pak přidal svoje soupisy k předešlým. „L’vin, W’ter a H’grave byli na obojích Slavnostech nepadání. Doporučuji za sebe M’genta. Možná je ještě mladý, ale má přirozený smysl pro vedení Weyru, což člověk často nevidí. Nebyl ani na jedněch Slavnostech.”

F’gal, zdálo se, neměl příliš chuti o svých seznamech mluvit. „Je tam všechno napsáno,” řekl ztěžka a nechal je spadnout do písku.

„Nechal jsem si poradit od Leri,” řekl S’peren a pokrčil rameny, jak si sám ze sebe utahoval, „i když je velice pravděpodobné, že až se Sh’gall uzdraví, tak v tom nadělá dost změn. Měl příliš silnou horečku, než aby se mu o této schůzce vůbec dalo říct, a tak mi seznamy připravila Leri.”

„Leri by měla vědět, co bude nejlepší.” K’dren přikývl. Dřepl na bobek, aby posbíral pět svitků kůže určených pro něho a skládal je horním okrajem na sebe dřív, než se mu stačily samovolně srolovat. „Docela by mě potěšilo, kdyby na tohle v mém weyru jenom sedal prach.” Schoval roličku do brašny. „Je ale v každém případě příjemné mít připravený plán, zvážit všechny možné eventuality.”

„Ušetří nám to spoustu obav, které bychom jinak museli snášet,” souhlasil S’ligar, skláněje se k zemi a sbíraje dlouhými prsty své ruky velké jako lopata kožené lístky. „Taky bych doporučil, abychom náhradou za nemocné jezdce posílali kompletní letky, namísto abychom posílali jednotlivé jezdce. Jezdci už jsou na své velitele letek a jejich zástupce zvyklí.”

Jeho doporučení podpořili i všichni ostatní.

„Celé letky nebo jednotliví drakeni, v tom není hlavní problém.” L’bol v rukách překládal kožené svitky a mračil se u toho. „Problém je v nedostatku pozemních družstev.”

K’dren odfrkl. „Toho se nebojím. Tedy pokud se královny mezi sebou dohodnou, že tuhle práci převezmou ony. Už jsme přece všichni dostali ujištění, že každá královna schopná letu se účastní každého startu proti Vláknům.”

M’tani se kysele mračil a ani L’bol nebo F’gal se netvářili dvakrát nadšeně, ale S’ligar nerozhodně pokrčil rameny. „Královny si všechno zařídí podle svého, a je mi jedno jak, ale svoje sliby plní.”

„Kdopak navrhl, aby do pozemních družstev nastoupili weyrlinci?” ptal se M’tani.

„Možná nám nezůstane jiná možnost než se uchýlit i k jejich nasazení,” řekl S’ligar.

„Weyrlinci přece nemají dost rozumu…” začal M’tani.

„To záleží na Mistrovi weyrlinků, ne?” zeptal se K’dren.

„Královny by daly přednost tomu, kdyby mohly mít weyrlinky pod kontrolou. A jakou jinou možnost máme, když nejsou pozemní družstva?”

„No, ještě jsem nezažil weyrlinka, který by neposlechl královnu,” připustil F’gal.

„Když je Moreta nemocná, S’perene, bude velet Kamiana?”

„Ne. Leri.” S’peren se tvářil, jako by ho trápila nějaká předtucha. „Koneckonců už to dělala dřív.”

Vůdcové Weyrů překvapeně mumlali svoje protesty.

„Tedy, kdyby ji některá z vašich prvních weyren z velení odvolala, dost by se nám ulevilo.” S’peren neskrýval svoje rozladění. „Udělala pro Weyry a pro Pern už daleko víc, než bylo její povinností. Na druhé straně je pravda, že velet umí. Když máme Sh’galla i Moretu nemocné, celý Weyr spoléhá na ni.”

„Jak je Moretě?” ptal se S’ligar.

„Leri říká, že Orlith se nezdá nijak vystrašená. V pohodě donáší svá vejce a už je velice blízko ke snůšce. Ještěže je Moreta nemocná, protože jinak by ještě teď poletovaly někde po Pernu. Však víte, jak je Moreta zatížená na běhouny.”

M’tani si znechuceně odfrkl. „Tohle není zrovna nejvhodnější čas na to, aby se riskovala ztráta královny obtěžkané vejci,” řekl. „Ta nemoc udeří tak náhle a zabije tak rychle, že si draci ani neuvědomují, oč se jedná. A potom hned skočí do mezimezí.” Zadržel dech, zaťal pěsti a polykal, aby zadržel slzy. Ostatní jezdci předstírali, že na něm to očividné rozrušení nepozorují.

„Jakmile Orlith jednou položí snůšku, tak neodejde, dokud se dráčata nevylíhnou,” řekl S’ligar klidně, aniž by oslovoval někoho konkrétního. „S’perene, máte už kandidáty v bezpečí ve Fortském Weyru?”

S’peren zavrtěl hlavou. „Ještě jsme s tím ani nezačali a byli jsme přesvědčeni, že na to, abychom vyrazili na Pouť, máme ještě moře času.”

„Vybírejte co nejopatrněji, než si do Weyru přivedete někoho nového!” radil L’bol trpce.

„Kdyby bylo potřeba, Na Výšinách máme několik slibných  mladíků,  kteří jsou docela zdraví. Jsem  si jistý, že přiměřený počet by se našel i v ostatních Weyrech, že?” S’ligar čekal, než se ozval mumlavý souhlas všech vůdců stojících v kruhu. „Povíš to Leri?”

„Fortský Weyr je vám všem vděčný.”

„To bylo už všechno?” dotazoval s L’bol a otáčel se ke svému drakovi.

„Ne tak docela. Ještě jeden bod, dokud jsme tu všichni,” řekl S’ligar a popotáhl si opasek vzhůru. Jak vím, někteří z nás pomýšleli na to, že až skončí tohle Míjení, mohlo by se začít s průzkumem Jižního kontinentu…”

„Po tom, co se stalo?” L’bol zíral na S’ligara v užaslé nevíře.

„Moje řeč. Bez ohledu na Instrukce, které máme po předcích, nemůžeme riskovat další nákazu. Jih musí zůstat uzavřený!” S’ligar svoje slova zdůraznil švihem mohutné dlaně jako sekerou. Díval se po vůdci Bendenského Weyru, aby se k tomu vyjádřil.

„Takový zákaz bude nanejvýš rozumný,” řekl K’dren. M’tani vykroužil rukou ornamentální gesto, aby osvědčil, že souhlasí, a otočil se k S’perenovi.

„Nemůžu samozřejmě mluvit za Sh’galla, ale nevidím nejmenší důvod, proč by s tím Fort neměl souhlasit.”

„Pro můj Weyr bude ten kontinent naprosto zapovězený, to vás ujišťuji,” řekl F’gal hlasitě a slavnostně.

„Takže můžeme nechat na královnách, aby domluvily, kolik letek každý Weyr dodá proti spadu, a to až do doby, než tohle nebezpečí pomine. Domluvili jsme všechny detaily, které bylo potřeba, abychom se hnuli kupředu.” S’ligar zamával svitkem kožených listů a pak jej schoval v záhybech své tuniky. „Tak výborně, přátelé. Dobrý let! Ať vaše Weyry…” Zarazil se, protože tradiční pozdravná tiráda mu náhle přišla poněkud nepatřičná.

„Weyry budou prospívat, S’ligare,” řekl K’dren a spiklenecky se na velikého muže usmál. „Vždycky musí prospívat!”

Bronzoví jezdci se otočili ke svým drakům a nasedali s lehkostí a grácií, za nimiž se skrývala mnohaletá praxe. Skoro jako jeden zakroužilo šest draků od rudé Tabulové hory doleva a pak doprava hned poté, co dravě skočili z okraje do vzdušné hlubiny pod sebou. A znovu, jako kdyby ten složitý manévr kdoví kolikrát nacvičovali, při třetím záběru šesti párů mohutných křídel zmizeli všichni draci v mezimezí.

Přibližně v téže době, kdy se bronzoví drakeni setkali na Tabulové hoře, přišel Capiam na to, že když si načasuje záchvaty kašle, tak může uniknout těm nejbolestnějším přicházejícím zprávám. Dokonce i poté, co doznělo dunění velikých bubnů na věži, mu bubeníkovy virbly zvonily v hlavě jako kroužky, které děti při hře vrhají na kolíky, a rozháněly mu spánek, po kterém tolik toužil. Ne že by mu spánek přinášel nějakou úlevu. Když se probouzel z těch krátkých zdřímnutí, které mu bubny dovolily, přišel si mnohem unavenější než předtím. A co ty noční můry! Bez oddechu ho trýznila ta žlutohnědá příšera s tečkovaným kožichem a štětičkami na uších, která roznášela stále se měnící mikroby po celém bezbranném kontinentu. Ironie byla v tom, že předkové pravděpodobně sami vypěstovali virus, který teď hrozil vyhubit jejich potomky.

Kdyby jen nešťastní námořníci nechali to zvíře na jeho plovoucím pni ve Východním proudu! Proč alespoň nepošlo na lodi, mohlo třeba podlehnout žízni a vyčerpání - a Capiam cítil, že jemu se právě tohle může přihodit každým okamžikem - ještě než stačilo nakazit víc lidí než těch několik námořníků. A kdyby držebníci z nejbližšího okolí nebyli tak ukrutně zvědaví a žádostiví vytrhnout se z nudy dlouhé zimy. Kdyby! Kdyby! Kdyby! Kdyby se z přání líhli draci, tak by létal celý Pern!

A kdyby měl Capiam jen trošku energie, mohl by ji věnovat nalezení nějakého lektvaru, který by nemocným ulevil a možná bacila i docela zahubil. Předkové se jistě museli vypořádat i s epidemiemi. A v nejstarších Letopisech byly skutečně dlouhé odstavce, ve kterých se předkové chlubili, že se jim podařilo na celém Pernu totálně vymýtit všechny epidemie, které trápily lidstvo před Přechodem - kteréžto tvrzení; jak dovozoval Capiam, dosvědčovalo, že se odehrály dva Přechody, ne jenom jeden, jak věřilo mnoho lidí, včetně Tirona. Při tom prvním Přechodu s sebou předkové přivezli spoustu zvířat: ekviny, ze kterých byli vyšlechtěni běhouni; boviny, předky dnešních stádovců, a jejich menší druh, z nichž jsou dnes ovčiny; a taky psovce a menší druh té prašivé kočky, která roznášela nemoc. Tato stvoření byla přenesena in ova (alespoň tak to stojí v Letopisech) z planety předků, což byla planeta odlišná od planety Pernu - jaký jiný důvod by měli předkové pro to, aby tuto okolnost tak výrazně a tak často v Letopisech vzpomínali? Nemluvilo se tam jenom o Severním kontinentu, nýbrž o celém Pernu. A druhý Přechod se uskutečnil z jihu na sever. Nejspíš proto, rozjímal Capiam trpce, aby unikli hrozné nemoci, roznášené těmi kočkami, které se tam dodnes schovávají někde v temných doupatech, aby tam vykrmovaly své smrtelné bacily, dokud je nevinní lidé neposbírají z kmenů, plovoucích celé dny plavby od pobřeží. Copak předkové nemohli to chvástání o svých výsledcích zkrátit a radši napsat, jak vymýtili tuhle chorobu a ostatní pandemie? Jejich úspěchy byly k ničemu, když se neví, jak jich dosáhli!

Capiam sebou ve spacích kožešinách chabě zavrtěl. Už byly cítit. Nutně by potřebovaly vyvětrat. Ostatně on byl taky cítit. Ani by se neodvážil vyjít ze svého pokoje. „Co se nedá vyléčit, to se musí přetrpět.” Tahle průpovídka, kterou si z něho Desdra ráda utahovala, mu přicházela na mysl často.

Je přece ranhojič. Měl by napřed vyléčit sám sebe a tím dokázat ostatním, že je možné se uzdravit i z nemoci působené tím úděsným bacilem. Musel jen upnout svoje vycvičené myšlení a přiměřenou sílu vůle výlučně na tenhle problém. Jako by v mysli vyslovil zakázané zaklínadlo, svinul se vzápětí do klubíčka pod náporem kašle. Když se po záchvatu dostatečně vydýchal, sáhl po sirupu, který nechala Desdra na nočním stolku. Moc by si přál, aby už se na něho přišla zase podívat.

Fortine za ním byl zatím třikrát a vždycky se s ním bavil ode dveří, když u něho hledal oporu v záležitostech, které si teď Capiam ani nedokázal vybavit. Doufal, že jeho odpovědi dávaly alespoň nějaký smysl. Tirone se objevil jen na kratičkou chvilku, spíš aby se na vlastní oči přesvědčil a mohl ohlásit celému Pernu, že Capiam je pořád ještě na tomto světě, než aby utěšil nemocného chlapa.

Fortská držba sama zůstala nákazy ušetřena, takže tamní ranhojiči - Mistr, tovaryš i učedník - odešli do míst, která postižena byla. Čtyři z fortských přímořských usedlostí a dvě pobřežní obilné farmy nemoc totálně zdecimovala.

Sirup udělal Capiamovu rozedřenému hrdlu dobře. Dokonce už cítil i jeho chuť. Hlavní složkou byla mateřídouška, jejíž užívání sám na sobě s úspěchem zkusil. Pokud choroba bude u něho probíhat stejně, jak to viděl na případech, které studoval, měl by kašel brzy polevit. Měl by se teď začít rychle uzdravovat, a snad ho díky přísné karanténě, ve které ležel, nepostihne druhotná infekce - pro oslabeného pacienta se zdály nejnebezpečnější plicní problémy, hlavně zápal plic nebo katar průdušek.

K’lon, modrý jezdec z Fortského Weyru, se docela uzdravil. Capiam jen doufal, že ten člověk měl doopravdy nemoc, která tak krušila celý Pern, a ne jen nějaké silné nachlazení, a ve své víře se opíral i o fakt, že K’lon měl intimního přítele v chorobou těžce postiženém Igenu a že ranhojič z Fortského Weyru, Berchar, a jeho přítel, zelený jezdec, byli velmi těžce nemocní. Capiam se pokusil cenzurovat svoje bolestné úvahy o tom, že drakeni umírají zrovna tak snadno jako prostí držebníci. Drakeni přece nemohou umírat! Tohle Míjení potrvá ještě osm oběhů. Jsou přece stovky prášků, kořínků, kůry a květů, kterými je možné bojovat proti bacilu, sužujícímu Pern, ale počet draků a jejich jezdců je omezený.

Desdra by se opravdu měla objevit co nejdřív s nějakou tou posilňující polévkou, které mu tak ráda vnucuje a tolik ji těší, když ho přinutí ji sníst. Netoužil ovšem po polévce, ale chtěl, aby přišla ona, protože dlouhé hodiny osamění bez nejmenší činnosti byly nesmírně nudné a naplněné nepříjemnými úvahami. Uvědomoval si, jak by měl být vděčný, že má místnost sám pro sebe a tím se redukuje na minimum možnost, že se nakazí druhotnou infekcí, ale přesto by se rád těšil z něčí společnosti. Pak pomyslel na přeplněné držby a nepochyboval, že kdekterý ubožák, který se tam tísní, by s ním přeochotně měnil, jen aby mohl být sám.

Capiam nenacházel nejmenší potěšení v tom, že jeho časté výčitky na adresu Pánů držeb ohledně nekontrolované porodností se dočkaly potvrzení v tak zničující podobě. Ale drakeni by opravdu na infekci umírat neměli. Každý má svůj soukromý byt, mají tuhý kořínek, jsou otužilí proti spoustě chorob, které sužují lidi žijící v horších podmínkách, dostávají z držeb desátky nejlepších potravin. Pokud šlo o Igen, Telgar a Istu, tyto Weyry se dostaly se zamořenou kočkou do styku přímo. A jezdci z Fortu, Výšin a Bendenu se zase účastnili Slavností nepadání. Téměř každý jezdec měl čas i příležitost se nakazit.

Capiam si trpce vyčítal, že žádal Sh’galia o převoz z Jižního Bollu do Fortské držby. Jenomže na druhé straně Sh’gall převážel Pána Ratoshigana na istanské Slavnosti nepadání jen proto, aby se mohl podívat na to zvláštní zvíře, které tam ukazovali, a jen pár hodin předtím, než Capiam s tím mladým zvířecím ranhojičem, Talpanem, došli při své debatě k alarmujícím závěrům. Capiam si uvědomil, teprve když dorazil do Jižního Bollu a prohlédl nemocné Ratoshiganovy stájníky, jak krátkou inkubační dobu má tento bacil a jak zákeřně se šíří. Bylo nanejvýš nutné, aby Capiam užil nejrychlejších prostředků k návratu do své Síně, a takovým prostředkem byla jedině cesta na dračím hřbetě s vůdcem Fortského Weyru. Sh’gall zřejmě nemoc dostal taky, ale je mladý a zdravý, říkal si Capiam. Ratoshigan zrovna tak, ale u něho to Capiamovi připadalo jaksi nespravedlivé. Při nekonečné lidské rozmanitostí není možné, aby člověk měl rád všechny. Capiam zrovna Ratoshigana rád neměl, ale nepotěšilo by ho, kdyby ten člověk měl trpět se svým posledním pohůnkem od stádovců.

Znovu si sliboval, že bude k nemocným mnohem laskavější, až se uzdraví. Až! Až! Vůbec ne jestli. Jestli zní poraženecky. Pomohou mu nějak ty tisícovky pacientů, které během mnoha oběhů léčil, vzdorovat tísnivym myšlenkám a sebezpytování? Capiam zavzdychal a v koutcích očí se mu objevily slzy: další důkaz toho, jak je hrozné být bezmocný. Kdy - ano, kdy - už bude mít dost síly, aby byl schopen konstruktivního myšlení a pátrání?

Musí přece existovat odpověď, nějaký roztok, lék, terapie, podpůrné prostředky, náprava! Někde něco určitě existuje. Když byli předkové schopni překonat nepředstavitelné vzdálenosti, přivést k životu zvířata z nějaké zmrazené nechutnosti, vyšlechtit ohromné draky z mrňavých, dnes už jen legendárních ohňových dráčků, tak nepochybně museli být s to porazit i bakterie nebo viry, které ohrožovaly je samotné i jejich zvířata. Capiam unaveně ujišťoval sám sebe, že je jenom otázkou času, než někdo objeví záznamy o tom, jak na to předkové šli. Fortine pátrá v Letopisech, nakupených v Knihovních jeskyních. Když musel rozeslat ranhojičské tovaryše i učedníky na pomoc přetíženým ranhojičům na místa, kde nákaza nejvíc řádí, Tirone velkodušně dal Fortinovi k dispozici lidi ze svého řemeslnického cechu. Ale co když některý z těch nepoučených čtenářů přejde právě ty důležité odstavce, aniž by si uvědomil jejich význam… To je možné, ale něco tak nebezpečného jako smrtící epidemie se objeví jistě na více místech než jen v jediném osamoceném odstavci.

Kdy už Desdra přijde se svou polévkou, aby přerušila monotónní proud úzkostných, sebemrskačských úvah? „Přestaň se užírat,” napomenul sám sebe a překvapilo ho, že mu z úst vyšlo spíš cosi jako chraptivé zakrákání. „Jsi celý nevrlý. Jsi přece naživu. Co se musí přetrpět, to se nedá vyléčit. Ne. Co se nedá vyléčit, tomu se musí přivyknout a přetrpět to.”

Ze samého vyčerpání se mu v očích objevily slzy, klouzaly dolů po lících a sjely mu z obličeje právě ve chvíli, kdy se znovu ozval kód naléhavé bubnové zprávy. Capiam zatoužil po tom, aby si mohl zatarasit uši proti novinkám, které bubny přinášely. Bylo jisto, že to budou novinky špatné. Jaké jiné by vůbec mohly být, když zatím nepřišli na žádný účinný lék a nemají prostředky, kterými by omezili prudké šíření nákazy?

Zprávu posílala Keroonská chovatelská držba. Potřebují léky. Ranhojič Gorby hlásil, že mu docházejí zásoby brutnáku a oměje a potřebuje spoustu podbělu pro případy plicních a průduškových onemocnění, a také dubovou kůru kvůli zápalům plic.

Na Capiama dolehla nová obava. Když je teď taková nevídaná spotřeba výtažků z léčivých bylin, bude dostatek alespoň základních léčiv? Právě u Keroonské chovatelské držby, která se i normálně musela potýkat se spoustou zdravotních problémů u svých běhounů, by se dalo čekat, že vystačí se svými vlastními zásobami. Capiam si zoufal při pomyšlení na menší usedlosti. Tam mívali vždycky při ruce jen omezené množství nejběžnějších léků. Většina držeb směňovala byliny a léčivou stromovou kůru, které se vyskytovaly v jejich okolí, za jiná léčiva, jaká jim okolní příroda nedopřála. Kterápak paní držby nebo usedlosti, ať byla jak chtěla pilná a schopná, by měla tolik léků, aby s nimi dokázala přečkat epidemii?

Aby bylo všechno ještě horší, udeřil bacil právě v zimním období. Většina léčivých rostlin se sbírá v době květu, když jsou jejich léčivé účinky nejsilnější; kořeny a cibulky se sbírají až na podzim. Jaro a doba květů, podzim a první sklizně - ty jsou ještě příliš daleko, potřebují léčiva teď!

Capiam se zavrtěl v kožešinových přikrývkách. Kde je ta Desdra? Jak dlouho bude tohle muset ještě snášet, kdy už ta prokletá letargie zmizí?

„Capiame?” vtrhl do jeho sebelítostného zadumání tichý Desdřin hlas. „Co takhle nějakou polévku?”

„Desdro! Ta zpráva z Keroonské držby…”

„Jako kdybychom měli v lékopisu jenom jediný prostředek proti horečce! Fortine už sepsal seznam alternativních léků.” Desdra byla na Gorbyho nazlobená. „Nemáme přece nejenom brutnák a kapraďolist, ale taky jasanovou kůru, zimostráz, ezob a mateřídoušku! Kdo může tvrdit, že právě některý z nich nebude na tohle zvlášť působit? Třeba takový Semment z držby Pod Vysokou horou věří, že mateřídouška je na plicní infekce mnohem účinnější, alespoň podle jeho zkušeností. Mistr Fortine zase věří na kapraďolist, protože je to jedna z původních pernských léčivek. Jak ti je?”

„Nijak! Nemůžu ani zvednout ruce.” Pokusil se svou neschopnost názorně demonstrovat.

„Malátnost je součástí nemoci. Popisoval jsi tenhle symptom dost často. Co se nedá vyléčit-”

Capiama zaplavil příval síly, vyvěrající z nenadálého záchvatu zuřivosti, a mrštil po ní polštář. Ten ovšem neměl ani potřebnou hmotnost, ani dostatečnou rychlost, aby zasáhl cíl, a Desdra se smála, ještě když sbírala náboj ze země a bez námahy jej hodila zpátky na Capiamovo lůžko.

„Tak se mi zdá, že se ti už přece jen vrací dobrá nálada. Teď vypij tenhle vývar.” Posadila se na stůl.

„Jsou u nás všichni zdrávi?”

„Tady ano. Dokonce i ten otravný Tolocamp, který je pořád zabedněný ve svém bytě. Ten chytí zápal plic nejspíš od toho, jak postává u otevřených oken a kontroluje stráže.” Desdra se zlomyslně uchechtla.  „Rozkázal, že na předním nádvoří musí být neustále připravený nějaký posel. Těm předává psané vzkazy, aby je odnesli provinilcům. Hlídá tak, že mu neujde ani tunelový had!” Desdře se na rtech zavlnil nepatrý úsměv. „Mistr Tirone do něho musel mluvit hodně dlouho a hodně důrazně, než svolil k tomu, aby v údolí zřídili sběrný tábor. Tolocamp si byl jistý, že jakmile jednou někomu poskytne přístřeší, bude to záminka pro všechny nevítané hosty, aby se tam usadili a živili se na jeho útraty. Tirone má na Tolocampa hrozný vztek, protože chce posílat své harfeníky ven se zárukou, že se budou moci vrátit, ale Tolocamp odmítá spoléhat na to, že se harfeníci dokáží vyvarovat nákazy. Tolocamp si představuje toho bacila jako nějakou viditelnou mlhu, opar, který vystupuje z luk a řek a horských úžlabin.”

Desdra se mě snaží rozptýlit, říkal si Capiam, protože za normálních okolností rozhodně nebyla užvaněná.

„Nařídil jsem karanténu.”

Desdra jeho prohlášení odbyla neuctivým frknutím. „Pravda! Tolocamp neměl opouštět Ruathu. Ale nechtělo se mu riskovat, že by to tam měl všechno na krku, kdyby Alessan onemocněl. A při každém druhém nadechnutí Tolocamp skuhrá, že tam zanechal svou drahou manželku, Paní Pendru, a ty svoje převzácné dcery na pospas epidemii, která na Ruathě zuří.” Desdra se suše uchechtla. „Nechal je tam naprosto záměrně. Anebo Paní Pendra trvala na tom, že tam všechny zůstanou. Musely trvat na tom, že budou pečovat o Alessana!”

„Jak to doopravdy vypadá ve Fortském Weyru a na Ruathě?”

„K’lon nám říkal, že Moreta si vede tak dobře, jak se dalo čekat. Berchar má pravděpodobně zápal plic a devatenáct jezdců - včetně Sh’galla - leží ve svých weyrech. Ruathu to postihlo velmi těžce. Fortine už tam poslal dobrovolníky. Tak už vypij ten vývar, než docela vychladne. Dole toho mám hodně na práci. Nemohu tady trčet a vybavovat se s tebou.”

Když Capiam zvedal džbánek s polévkou, zjistil, že se mu divoce třese ruka.

„Neměl jsi marnit - všechnu energii na to, abys po mně házel polštářem,” vytkla mu.

Vzal džbánek oběma rukama, aby ho donesl ke rtům a nevylil. „Copak jsi do toho všechno dala?” zavrčel po prvním opatrném doušku.

„Trošku toho, trošku onoho. Zkouším na tobě několik prostředků pro povzbuzení. Když zaberou, navařím té směsi plný kotel!”

„Je to pěkně hnusné!”

„Ale taky výživné! Vypij to.”

„Já se z toho dusím!”

„Vypij to, nebo řeknu Nerilce, té Tolocampově dceři, co vypadá jako bidlo na sušení prádla, aby tě chodila ošetřovat namísto mě. Co chvíli mi to nabízí.”

Capiam na Desdru zle zhlížel, ale vypil celý šálek.

„No, už vypadáš mnohem líp!” smála se Desdra, když za sebou tiše zavírala dveře od jeho pokoje.

„Já taky netvrdím, že se mi to líbí,” povídala Leri S’perenovi. „Ale i staří draci přece dokážou plachtit. Jen proto můžeme ještě pořád s Holth létat s královskou letkou proti Vláknům.” Leri něžně šťouchla Holth do ramene a zeširoka se usmívala nahoru na svou celoživotní družku. „Trošku jim ztuhnou špičky křídel, prsty a loketní klouby, takže už nesvedou jemnější manévrování. Ale při plachtění záleží na rameni. Klouzavý let je taky nestojí tolik sil, hlavně při takovém větru, jaký by teď nejspíš měl přijít. Copak je toho málo k zlosti, že ještě přišel takový zatracený mráz? Déšť by byl mnohem snesitelnější a v tomhle období i případnější.” Leri si přitáhla kožešiny blíž k tělu. „Nevěřila bych, že weyrlinci někdy budou dělat tak pitomou prácí. Měli by vyvádět spíš nějaké rošťárny, jako ten prcek mladý T’ragel na hřebeni, když ho tam načapala Moreta.

Tak ty povídáš, že L’bol je zármutkem bez sebe?”

„To tedy je. Přišel o oba syny.” S’peren smutně zavrtěl hlavou a teprve potom se napil vína, které mu Leri nabídla, „aby svlažil hrdlo po tom prachu na rudé Tabulové hoře”, jak se vyjádřila. S’perena docela těšil ten známý pocit, když podával hlášení Leri. Bylo to jako za starých časů, vlastně ještě před pár oběhy, když byl vůdcem Weyru L’mal a S’peren býval v tomhle weyru častým hostem. Skoro by čekal, že každým okamžikem vklouzne do místnosti podsaditá L’malova postava a že se ozve jeho srdečný hlas, který ho bude vítat… Teď měli vůdce, který sám potřeboval, aby ho někdo povzbuzoval a konejšil, když přišel takový katastrofální oběh. Ještěže Leri je stejně bystrá a rozhodná jako vždycky, pomyslel si S’ peren a prudce zamrkal. „Je možné, že by Igen mohl proti spadu postavit osm plných letek?”

„Cože?” ňafla Leri, kterou jeho otázka, pořádně překvapila, a potom pohrdavě odfrkla. „Ani náhodou. Torenth povídala Holth, že půlka jejich Weyru je nemocná a druhá půlka vypadá, že se sesype co nevidět Jsou to zatracení zvědavci a ještě ke všemu jim tam pořád peče na hlavu slunce. Jsou z toho hrozně pomalí. Když mají chvíli volného času, nedělají nic jiného, než že si opékají mozky! A samosebou neměli nic lepšího na práci než jít očumovat to divné zvíře! A ještě musíme donekonečna poslouchat jejich skuhrání, jak jsou na tom nečekaně špatně!” Okázale se zabrala do studia seznamů, které jí S’peren podal. „Nemůžu říct, že by se mi u některého z těch jmen vybavila tvář nebo že bych k nim dokázala přiřadit správného draka. Všichni musí být noví. Když byl L’mal vůdcem Weyru, znala jsem každého mladého jezdce ze všech Weyrů.”

„S’ligar se ptal na Moretu.”

„Má starost o Orlith a o její vejce?” Leri přes vršek seznamů chytře brejlila na bronzového jezdce.

S’peren přikývl. „S’ligar nám nabídl kandidáty, kdyby-”

„Jako bych to nečekala.” Leri promluvila hodně trpce, ale když viděla zmatený výraz v S’perenově obličeji, trošku to napravila. „Je od něho pěkné, že nám nabídl vlastní kandidáty. Zvlášť když je Orlith jedinou královnou, která zrovna bude snášet vejce.” Na Leriině kulatém obličejíčku se objevil lehce zlomyslný úsměv.

S’peren přikyvoval, protože tento aspekt si předtím neuvědomil. Tohle vrhalo na S’ligarův zájem o Moretu a Orlith trošku jiné světlo.

„Nic se neboj, S’perene. Moreta to zvládne dobře. Orlith je pořád s ní a je to královna, která člověka dokáže báječně podržet, to už snad ví v tomhle Weyru každý.”

„Myslel jsem, že uklidňuje jenom zraněné draky při ošetřování.”

„A že by nepomáhala své vlastní jezdkyni, družce z weyru? To se rozumí, že Orlith Moretě pomáhá. Od naší starší královny by se ostatní Weyry mohly leccos přiučit. Nedivila bych se, kdyby se přihodilo pár zásadních změn, až se Moreta uzdraví.” Leri na S’perena zamrkala. „To děvče bude muset svou královnu náležitě poučit, komu má dát při dalším letu přednost.”

S’peren se usiloval nedat najevo údiv nad tím, jak otevřeně se Leri vyjadřuje. Byli starými přáteli, to je pravda, a zřejmě cítila, že v jeho společnosti může být zcela upřímná. Chvatně usrkl vína. Co to může Leri naznačovat? Moretu měl ovšem velice rád. Odvedly s Orlith báječné dílo, když v minulém oběhu jeho Cliothovi vyléčily bok, na kterém utrpěl dlouhou ránu od Vlákna. A při Orlithině posledním zásnubním letu vzlétl i Clioth. Bylo v tom možná něco zvráceného, že se mu ulevilo, když Clioth neuspěl, bez ohledu na to, jak obdivoval Moretu, a bez ohledu na přirozenou touhu ukázat převahu svého bronzového draka nad ostatními fortskými bronzáky. Na druhé straně nikdy nezpochybnil Sh’gallovu schopnost velet letkám v boji proti Vláknům. Ten člověk měl tajuplný instinkt na rozhodující věci, jako kterému drakovi mohou dojít síly nebo zásoby hořlavého plynu v útrobách, nebo který jezdec nebude mít tolik odvahy, kolik by jí bylo třeba, aby důsledně pronásledoval Vlákno mimo trasu spadu, ale S’peren neprahl po vůdcovském postavení ani z poloviny tolik jako jeho Clioth toužil po spojení s Orlith.

„K’lone?” řekla náhle Leri a přetrhla tok jeho myšlenek. Stará weyrena i její královna se zahleděly ke vchodu do weyru.

Clioth S’perenovi potvrdil, že přiletěl Rogeth, a oznámil mu, že odlétá jinam, aby modrákovi uvolnil místo k přistání na Holthině římse.

„To je dost, že ten zatracený chlapík našel čas i na to, aby se zaletěl ukázat do vlastního Weyru,” řekla Leri a zamračila se. „Musíme najít dalšího drakena, který dokáže dělat to, co dělá K’lon, nebo se ten chlapík odrovná. Kvůli nějakému nesmyslnému pocitu viny. Anebo kvůli tomu, aby se mohl podívat do Igenu a pobýt se svým milencem.”

Nebylo sporu, že modrý jezdec, který právě vkročil do weyru, byl vyčerpaný. Měl svěšená ramena a v jeho chůzi nebyla žádná jiskra. Obličej měl špinavý od cestování vyjma světlejších skvrn kolem očí, které si před prachem chránil brýlemi. Jeho oblek byl docela ztuhlý, jak v něm při neustálém cestování mezimezím zmrzla všechna vlhkost.

„Pět kapek z té modré fióly,” řekla Leri potichu, když se naklonila k S’perenovi. Pak se opět vzpřímila a promluvila normálním hlasem. „S’perene, nalej tady pro K’lona džbánek klahu, a přidej mu tam na posílení trochu mého vína. A ty se posaď, mladíku, než se mi tady sesypeš.” Leri ukázala autoritativně na křeslo. Přestěhovala své vlastní křeslo s několika dalšími pohodlnými sedačkami a nechala si je postavit, jak ona říkala, do nenakažlivé vzdálenosti od Holthina kamenného lože.

K’lon se taktak udržel, aby do označeného křesílka nespadl; nohy ho docela zradily, a když si sedal, tak se pod ním prostě podlomily. Přilba a brýle se mu klimbaly v bezvládné ruce a druhou si bral od S’perena džbánek.

„Pořádně si lokni, K’lone,” nabádala ho Leri laskavě. „To ti po tom létání v mezimezí vrátí krev k normální teplotě. Jsi už skoro stejně modrý jako tvůj Rogeth. No, to je ono. Chutná docela dobře, co? To je můj vlastní recept na zahánění únavy.” Ačkoli pořád mluvila stejně přívětivě, bedlivě K’lona pozorovala. „No tak povídej, co je nového v řemeslnických Síních?”

K’lonova znavená tvář se rozjasňovala. „Mám dobré zprávy. Mistr Capiam se opravdu uzdravuje. Mluvil jsem s Desdrou. Je ještě pořád slabý, ale kleje už hezky nahlas. Říkala, že ho asi budou muset k posteli přivázat, aby ho tam udrželi tak dlouho, než nabere dost sil. Pořád prý huláká, ať mu přinesou Letopisy. A co je nejlepší ze všeho, pořád trvá na tom, že samotný ten bacil nezabíjí. Lidé ve skutečnosti umírají na jiné nemoci, jako zápal plic, zánět průdušek a další dýchací onemocnění. Když se tomu podaří zabránit,” K’lon se rozmáchl rukou v širokém gestu, až se mu brýle srazily s přilbou, „tak je všechno v pořádku.” Pak se jeho výraz změnil a zatvářil se lítostivě. Jenomže právě tohle není možné v držbách, však víte… Je tam tolik lidí namačkaných v malém prostoru… a není pro ně dostatek vybavení, zvlášť teď, když se tak ochladilo. Pánové držeb museli ubytovat lidi v kožených stanech, které jsou dobré tak na Slavnosti nepadání, ale ne pro nemocné. Byl jsem skoro všude. Jsou i držby, kde vůbec nevědí, co se děje jinde, a myslí si, že oni jsou jediní, kteří mají takové hrozné potíže. Byl jsem na tolika místech…” Tvářil se bezútěšně a tělo jako by zabořil ještě hlouběji do bezpečí křesílka.

„Co A’murry?” zeptala se Leri tiše na zeleného jezdce.

K’lonovo neštěstí prorazilo pevný krunýř, pod nímž musel zadržovat svou soukromou úzkost. „Dostal nějaký zánět průdušek - jeden z lidí z Weyru, který ho ošetřoval, byl silně nachlazený.” Z hlasu mu bylo zřetelně slyšet, jakou zášť k onomu ošetřovateli pociťuje. „Fortine mi pro něho dal nějaké zvláštní kapky a kostivalovou mast k potírání hrudníku. První dávku už jsem A’murrymu dal a skutečně se mu skoro zastavil kašel. A taky jsem mu pořádně natřel hrudník i záda.” K’lon se z nějakého neznámého popudu podíval po bronzovém jezdci i staré weyreně a viděl, že ho poslouchají s nevysloveným pochopením. „Musím A’murryho navštěvovat, kdykoli je to možné. Nemůžu ho nechat v tom, z čeho jsem se já dostal! A nepokoušejte se mi vykládat, že stačí, když zůstanou ve styku jeho Granth s Rogethem. Jsem si moc dobře vědom, že ve styku jsou, ale já potřebuju být s A’murrym taky, víte?” K’lonovi se zkřivila tvář. Vypadalo to, že propukne v pláč, ale zabránil tomu dalším hlubokým douškem klahu, ochuceného Leriiným vínem. „Je to opravdu docela dobré,” řekl zdvořile směrem k Leri. Potom dopil. „No, co bych vám tak ještě mohl povědět…”

Zarazil se, zamrkal, polkl a pak mu začala hlava padat ke straně. Leri čekala právě na tohle a naléhavě mávala na S’perena.

„Myslím, že jsem to načasovala perfektně,” prohlásila, když S’peren zachytil K’lona dřív, než stačil sklouznout z křesílka. „Sem s ním.” Přistrčila jeden ze svých polštářů a stáhla si z ramen kožešinu. „Zabal ho do toho a pod hlavu mu dej polštář, bude teď spát dobrých dvanáct hodin. Holth, buď můj mazlíček a pověz Rogethovi, ať se jde uložit do svého weyru a trošku si odpočine. Ty,” dloubla ukazováčkem do tuhého svalu své královny, „budeš mít uši našpicované, kdyby se ozývala Granth.”

„A co když ho někdo bude potřebovat?” ptal se S’peren při tom, když ukládal K’lona co nejpohodlněji. „Třeba nějaká cechovní Síň, držba nebo A’murry?”

„A’murry má pochopitelně přednost,” odpovídala Leri zamyšleně. „Nemůžu mu ovšem prominout, že narušuje karanténu. Nějaký postih vymyslím později, protože K’lon neuposlechl přímý rozkaz. Musím se rozhodnout, jestli bychom neměli namísto K’lona posílat jiné posly. Zvlášť když se staral hlavně o převážení zásob a ranhojičů. To přece můžou dělat weyrlinci! Mají všichni pocit, že jsou hrdinní a odvážní, ale teď jsou dost vystrašení na to, aby byli opatrní. Balíčky je přece možné doručit, aniž by došlo k přímému dotyku, a zprávy je možné sbírat v bezpečné vzdálenosti od chalup. Jen ať si procvičují přistávání u praporků místo na horských hřebenech. Dobrý trénink.” Leri zkoumavě hleděla na spícího K’lona. „Bude asi nejlepší, když dáš do oběhu zprávy, které přinesl od ranhojičů - že nákaza sama nezabíjí. Musíme se o pacienty starat mnohem pečlivěji než kdo jiný. Nikdo, u koho se objeví sebeslabší příznaky nachlazení nebo třeba jen uhry, nesmí k nemocným jezdcům ani na krok.”

„Je už tak dost těžké přimět lidi z Weyru, aby se o ně starali,” poznamenal S’peren.

„Hmmm! Tak se těch lenochů zeptej, kdo se bude starat o ně, až to budou potřebovat!” Leri svinula seznamy jezdců a pečlivě je uložila do poličky vedle sebe. „Tak, starý příteli, teď přineseš do Dolních jeskyní dobré zprávy z ranhojičské Síně a potom určíš letky, které poletí zítra proti spadu!”

Zář mnoha světlenů, které si Capiam poručil přinést, aby si posvítil na sevřené a vybledlé písmo ve starých velkých svitcích Letopisů, ostře osvětlovala pohledný obličej Mistra Harfeníka celého Pernu, který si přitáhl křeslo blíž k širokému Capiamovu psacímu stolu. Tirone se na Ranhojiče mračil, což byl u tohoto člověka, proslulého svou bodrostí a nakažlivě dobrou náladou, výraz naprosto nezvyklý. Tahle epidemie - ne, člověk by měl věci nazývat pravými jmény, tedy pandemie - poznamenala každého, včetně těch šťastných, kterým se vyhnula.

Hodně se věřilo, že Tirona nudí ten až příliš plodný život, kdy ho povinnosti stíhaly jedna za druhou a honily ho po celém kontinentě sem a tam. Harfeník uvízl na hranicích mezi Tillekem a Výšinami, kde konejšil nějaký spor kvůli dolování, a tak zmeškal návštěvu Slavností nepadání na Ruathě. Jakmile bubny oznámily karanténu, vyrazil Tirone zpátky do své cechovní Síně na hřbetě běhounů, které vyměňoval na stanicích, ležících na jeho trase; míjel držby, kam nákaza nepronikla, a do některých se nedonesla ani zpráva o epidemii. Musel absolvovat ostrou a uspokojivou hádku s Tolocampem, aby ho vůbec propustili do držby, ale Tironova železná logika a skutečnost, že nevkročil do žádné z nakažených oblastí, nakonec převážily v jeho prospěch. Anebo že by někdo ze stráží Mistru Harfeníkovi prozradil, jak to bylo s Tolocampovým návratem z Ruathy?

Tirone dokázal přesvědčit i Desdru, aby mu dovolila navštívit Mistra Ranhojiče.

„Když se od tebe nedozvím detaily, Capiame, tak budu nucen spoléhat na informace z doslechu, a to není pro Mistra Harfeníka zrovna nejlepší zdroj informací.”

„Tirone, já se přece nechystám umřít. Zatímco se budu pokoušet ukojit tvou horlivou tužbu po pravdivých a přesných číslech, čeká mě mnohem naléhavější povinnost!” Capiam pozvedl velkou knihu. „Možná se uzdravím, ale musím hlavně zjistit, jak léčit nebo zastavit tenhle prašivý bacil, než stačí zabít další tisíce lidí!”

„Mám přísné rozkazy, že tě nesmím unavit, jinak ze mě Desdra stáhne kůži zaživa,” opáčil Tirone s rozmarným úsměvem. „Fakt ale je, že jsem byl v téhle hrůzné době žalostně dlouho mimo kontakt se svou Síní. Nemohu se spolehnout ani na to, že dostanu nějaké přesné zprávy od Mistra Bubeníka, protože naprosto jasně tuším, že ani on, ani jeho tovaryši neměli čas luštit zprávy, které v takovém tempu chodily sem a tam. Tolocamp se mnou nechce mluvit, i když od ruathských Slavností nepadání už uběhlo pět dní… a nejsou na něm vidět nejmenší známky nemoci. Takže musím mít něco, na čem budu moci stavět, a ne jen samé nesouvislé a zmatené dohady. Dojmy školeného pozorovatele, jako jsi ty, mají pro kronikáře neocenitelnou hodnotu. Říkali mi, žes na Istě mluvil s Talpanem, je to tak?” Tironovo pisátko se vznášelo nad čistým čtvercovým lístkem kůže.

„Talpan… no, to je ten pravý člověk, se kterým by sis měl promluvit, až tohle skončí.”

„To už nebude možné. U všech skořápek! Neřekli ti to?” Harfeník napolo povstal ze židle a napřahoval ruku k projevu soustrasti.

„Jsem v pořádku. Ne, nevěděl jsem o tom.” Capiam na chviličku zavřel oči, aby se s tou ranou osudu vyrovnal. „Zřejmě si mysleli, že by mi to mohlo přitížit. A taky že ano. Byl to výborný chlapík, rychle a dobře mu to myslelo. Potenciální Mistr Chovatel.” Capiam zaslechl, že se Tirone znovu prudce nadechl a otevřel oči. „Mistr Chovatel Trume taky?” A když Tirone souhlasně přikývl, Capiam se nazlobil. Proto tedy dovolili, aby ho Tirone navštívil: aby mu řekl tyhle kruté novinky. „Myslím, že uděláš nejlíp, když mi rovnou povíš i ostatek těch zlých zpráv, o kterých Desdra a Fortine ani nehlesli. Teď to nebude tolik bolet. Jsem otupělý.”

„Utrpěli jsme těžké ztráty, jak si jistě uvědomuješ…”

„Čísla?”

„V Keroonu devět z každých deseti nemocných zemřelo! Když dorazila loď s pomocí do Igenské mořské držby, našli tam patnáct sice zesláblých, ale živých lidí. Neznáme žádná konečná čísla ze vzdálenějších usedlostí v Igenu, Keroonu nebo Ruathě. Můžeš být velmi hrdý na muže i ženy ze svého cechu, Capiame. Dělali všechno, co bylo v lidských silách, aby nemocným pomohli…”

„A pomřeli taky?” zeptal se Capiam, když Tirone nechal větu doznít bez tečky.

„Pokryli tvou Síň věčnou slávou.”

Capiamovi se z nesmírné bolesti zpomalil srdeční tep. Všichni mrtví? Mibbut, mírný Kylos, i ta smyslná Loreana, vážný Rapal, Sneel, který tak báječně napravoval zlomeniny, Galnish? Opravdu všichni? Je vůbec možné, že je to teprve sedm dní, kdy se poprvé doslechl o té hrozné chorobě? A ti, které navštívil v Keroonu a Igenu, skutečně trpěli až do své smrtí? Ačkoli si teď byl už docela jist, že infekční nákaza sama o sobě nezabíjí, musel život čelit jinému způsobu smrtí, zániku všech nadějí a všech přátelství a ztrátě toho, co mohli v budoucnu dokázat ti, jejichž životy tak náhle uhasly. A přitom byli tak blízko příslibu volnosti, životu v Mezidobí! Capiam cítil, jak se mu po lících koulejí slzy, ale alespoň mu z duše odplavovaly tíhu, která mu svírala prsa. Nechal je kanout, pomalu se nadechoval a vydechoval, dokud zase neměl svoje city pevně pod kontrolou. Nemohl si dovolit myslet emocionálně - musel přemýšlet profesionálně. „V Igenské mořské držbě žilo skoro tisíc lidí. Když jsem tam na Burdionovu výzvu přijel, bylo jich nemocných jenom padesát.”

„Burdion je jedním z těch, kteří přežili.”

„Doufám, že pro tebe pořád zapisoval aktuální poznámky.” Capiam si nemohl pomoci, aby jeho poznámka nevyzněla surově.

„Taky doufám,” pokračoval Tirone, necitlivý k výlevům špatné nálady nemocného přítele. „Máme taky k dispozici lodní deník z Větroplacha.”

„Když jsem se já dostal do mořské držby, byl kapitán už mrtvý.”

„Tys viděl to zvíře?” Tirone se trošku naklonil kupředu a oči se mu dychtivě zaleskly, byť na hlase nebylo znát, jak je zvědavý.

„Ano, viděl jsem je!” Ten zážitek měl Capiam už navždy vypálený do paměti. Podivná kočka nepokojně a živě přecházela jeho horečnatými sny a neustávajícími nočními můrami. Capiam do konce života nezapomene na tu rozšklebenou tlamu, bílé a černé hmatové vousy, ježící se na obě strany od tupého čenichu, zahnědlé skvrny na vyceněných špičácích, vroubky v okrajích uší, přilehlých k lebce a zakončených štětičkou, vzorek z černě vroubených tmavě hnědých teček, zřetelně vystupujících na tříslovém podkladě lesknoucího se kožichu. Pamatoval si úporný vzdor toho zvířete; hned jak unikátní kočku zahlédl poprvé, přišlo mu na mysl, že to stvoření ví naprosto přesně, že jediným smyslem jeho života je pomstít se všem těm, kteří je zavřeli do klece a kteří na ně v každé držbě, usedlosti i cechovní Síni tak upřeně civí. „Ano, Tirone, já jsem to zvíře doopravdy viděl. Tak jako stovky jiných lidí, kteří byli na istanských Slavnostech nepadání. Jenomže já jsem to přežil, abych ti o tom mohl vyprávět. Prohlíželi jsme si je s Talpanem dvacet minut, než mi prozradil, proč je přesvědčený, že by se mělo utratit. I během těch dvaceti minut nejspíš stačilo nakazit spoustu lidí, ačkoli se Talpan snažil přimět všechny ty čumily, aby nechodili ke kleci příliš blízko. Vlastně i já jsem zřejmě chytil nákazu právě tehdy. Přímo ze zdroje. Ne z druhé ruky.” Tenhle závěr přinesl Capiamovi jistou úlevu. Protože byl v důsledku své nesmírné únavě mnohem méně odolný, projevily se u něho symptomy choroby už za pouhých čtyřiadvacet hodin po infikování. Bylo to lepší než se obávat, že v Igenu a Keroonu nějak zanedbal hygienu. „Talpan přišel na to, že příčinou, proč bacil zasáhl běhouny od Keroonu po Igen, musí být právě to zvíře. Mě taky zavolali do Keroonu, víš, protože tam onemocnělo tolik lidí naráz. Já jsem sledoval šíření nákazy mezi lidmi, Talpan zase mezi běhouny. Oba jsme došli ke stejnému závěru právě na Slavnostech nepadání v Istě. Možná nevíš, že se to zvíře bálo draků.”

„Opravdu?”

„Tak mi to bylo řečeno. Jenomže K’dall je mezi těmi, kteří umřeli v Telgarském Weyru, a stejně tak i jeho modrý drak.”

Tirone si něco mumlal a všechno zuřivě zapisoval. Jak se tedy nemoc dostala do Jižního Bollu, když to zvíře na istanských Slavnostech nepadání utratili?”

„Zapomínáš na počasí.”

„Počasí?”

„Ano, počasí bylo tak teplé, že Keroonská chovatelská držba poslala letos svoje lodi na moře hodně brzy, zvlášť když byly tak příznivé větry i příliv. Tak se stalo, že Pán Ratoshigan dostal už teď celé objednané chovné stádo a ještě pár kusů navíc. A tak poslal některé nové běhouny na ruathské slavnostní dostihy, stejně jako to udělalo pár dalších významných chovatelů.” „No, tohle je opravdu zajímavé. Zřetězení docela nepatrných událostí, které vedlo k tak tragickým koncům.”

„Můžeme si blahořečit, že Tillek chová svoje běhouny sám a ještě zásobuje Výšiny, Crom a Nabol. A že keroonští běhouni, kteří putovali do Bendenu, Lemosu, Bitry a Neratu, už stačili na nákazu pojít nebo se je vůbec nepodařilo dopravit až do cíle.”

„Vůdcové Weyrů vyhlásili naprostý zákaz jakýchkoli cest na Jižní kontinent!” oznámil mu Tirone. „Naši předkové měli skutečně velmi pádné důvody, aby nám to místo zapověděli. Pochází odtud příliš mnoho nebezpečí, která ohrožují celý život na Pernu.”

„Pozor na překrucování faktů, Tirone,” ohradil se Capiam dotčeně. „Většina zdejšího života byla stvořena a vypěstována tam!”

„Tedy, myslím, že ještě nikdo neprokázal, že -”

„Život a jeho udržování jsou mým oborem, Mistře Harfeníku.” Capiam pozvedl věkovitý svazek a pokýval jím na Tirona. „Zrovna tak jako vytvoření a rozvoj života byl kdysi oborem našich předchůdců. Předkové s sebou přivedli z Jižního kontinentu všechna zvířata, která tady dnes máme, včetně draků, které geneticky vypěstovali tak, aby vyhovovali svému jedinečnému poslání.”

Tirone nepatrně vysunul bradu kupředu, připravený k vědecké disputaci.

„Už jsme ztratili ty báječné schopnosti, které měli naši předkové, ačkoli i my dokážeme vypěstovat u běhounů a stádovců zvláštní vlastnosti. A taky…” Capiam se zarazil, protože ho napadla děsivá myšlenka. „A já si náhle uvědomuji, že zrovna teď jsme ve dvojím nebezpečí.” Pomyslel na Talpana a na to, že všechny přísliby toho člověka pro budoucno zemřely spolu s ním, na Mistra Chovatele Trumeho, na kapitána lodi Větroplach i na svoje zemřelé cechovní druhy: každý z těch lidí měl zvláštní schopnosti a znalosti, které prudkým náporem smrtelné choroby přišly vniveč. „Můžeme ztratit mnohem víc než jen souvislý přehled o vývoji té hrozné nákazy, Tirone. A to by tě mělo znepokojovat mnohem víc. Zároveň s životy umírajících lidí ztrácíme po celém Pernu i jejich jedinečné vědomosti. Teď bys měl zaznamenávat tak rychle, jak stačíš posunovat zápěstí, všechny ty jedinečné znalosti a dovednosti, které umírají zároveň s lidmi a není možné je nijak obnovit.” Capiam ukázal gestem na Letopisy všude kolem sebe a Tironovi se do očí vkradl strach. „Zrovna tak jako nedokážeme ze všech těchto svazků a Letopisů, které nám po předcích zůstaly, přesně zjistit, jak byli schopni provádět ty svoje zázraky. A nebyly to ani tak zázraky jako práce, denodenní rutina, kterou předky ani nenapadlo někam zaznamenávat, protože to byly věci obecně známé. Obecně známé věci, které už známé nejsou. A právě teď přicházíme o další. A během minulých sedmi dnů jsme mohli ztratit takových obecných vědomostí nesmírně mnoho. Víc, než kdy budeme schopni nahradit!”

Capiam si lehl na záda, protože ho ten proslov vyčerpal, a Letopisy ho tížily na břiše. Neustále v něm narůstal pocit ztráty a podivný úzkostný tlak. Dnes ráno, když ho přešla letargie, ho zneklidňovalo vědomí, kolik různých faktů, praktik a intuitivních vodítek si nikdy nezapsaly nikdy ho nenapadlo zapracovat je do svých soukromých poznámek. Za normální situace by je předával svým tovar ryšům, jak by je vedl ke znalosti celého ranhojičského řemesla v jeho úplnosti. Některé věci se dověděl od svých Mistrů a ti je zase pochytili od svých učitelů nebo ze své osobní zkušenosti při práci, ale přenos informací a jejich interpretace byly výlučně verbální; řemeslné zkušenosti mnohokrát přecházely z jedné generace na druhou, jak je starší příslušníci cechů předávali mladším, kteří by je jednou mohli potřebovat.

Capiam si uvědomil, že ho Tirone upřeně pozoruje. Neměl v úmyslu se takhle rozpovídat, řečnění byla obecně záležitost Tironova.

„Nemůžu s tebou tak docela souhlasit, Capiame,” začal Tirone opatrně a odmlčel se, aby si odkašlal. „Ale je pravda, že lidé všech stavů a řemesel mají sklony nechávat si pro sebe určitá tajemství, která…”

„U všech skořápek! Znova ty strašlivé bubny!” Capiam se chytil za hlavu a tlačil si prsty pevně do uší, aby se pokusil zvuk bubnů utlumit.

Tironovi se rozjasnil obličej, napolo povstal ze židle a gestikuloval na Capiama, aby si uši odzátkoval. „Tentokrát je to dobrá zpráva. Z Igenu. Drakeni se střetli se spadem Vláken a všechno dopadlo výborně. Vzlétlo dvanáct letek!”

„Dvanáct?” Capiam se v lůžku povytáhl do sedu a propočítával kruté ztráty Igenských i počty nemocných jezdců. „Dnes nebyl Igen schopný postavit dvanáct letek.”

„Drakeni létat musí, Pern když Vlákna dusí!” Tironův rezonující hlas zabarvovala pýcha a nadšení.

Capiam na něho zíral v hlubokém zmatku. Jak mu mohl ujít hluboký význam Tironovy zmínky o souhlasném prohlášení vůdců všech Weyrů o zápovědi vstupu na Jižní kontinent? Museli spojit Weyry, aby mohli vzlétnout proti Vláknům.

„Boj proti Vláknům mají prostě v krvi! Bez ohledu na to, jak hrozné ztráty utrpěli, znovu vyletěli, jako vždycky, aby bránili náš zemědíl…”

Tirone se dostal do stavu, který Capiam posměšně nazýval lyrickým tranzem. Jenže teď vůbec nebyl čas vhodný ke skládání ság a balad! Jen ať si ty zvonivé verše pěkně schová do dolního šuplíku své paměti. „Buď zticha, Tirone. Musím přemýšlet! Jinak za chvíli nebudou žádní drakeni, kteří bý mohli vést draky proti Vláknům! Zmiz odsud!”

Krev! Jakže to řekl Tirone? Mají to v krvi! Krev! Capiam se bušil do spánků klouby prstů, jako by těmi otřesy pobízel svou vrtkavou paměť k činnosti. Skoro jako by znovu slyšel krákavý hlas starého Mistra Gallardyho. Ano, připravoval se tehdy k tovaryšským zkouškám a starý Gallardy monotónně mlel pořád dokola o neobvyklých a pradávných léčebných technikách. Mělo to něco společného s krví. Gallardy mluvil o léčebných schopnostech krevního - krevního čeho? Krevního séra! To je ono!

Krevní sérum působí jako mimořádný prostředek proti virulentním bacilům.

„Capiame?” Byla to Desdra a oslovovala ho jaksi váhavě. „Nemáš nějaké potíže? Tirone říkal…”

„Jsem v pořádku! V pořádku! Co jsi mi to pořád dokola opakovala? Co se nedá vyléčit, to se musí přetrpět. Ale existuje ještě jeden způsob. Léčit otužováním. Vytvářet imunitu. A to se dá zařídit krví! Žádná kůra, prášek nebo listí, nýbrž krev! A léčivý prostředek je zrovna v mojí krvi! Já jsem totiž tu nemoc přežil.”

„Mistře Capiame!” Desdra pokročila dopředu, pořád ještě na rozpacích, majíc na mysli všechna ta bezpečnostní opatření z posledních pěti dnů.

„Myslím, že už se ode mě nenakazíš, moje hrdinná Desdro. Já jsem sám lék! Alespoň věřím, že je to tak.” Ve svém nezměrném nadšení Capiam vyklouzl z lůžka, odhodil ze sebe kožešinové přikrývky a pokusil se dosáhnout na skříňku, v níž měl zápisky ze svých učednických a tovaryšských let.

„Capiame! Vždyť upadneš!”

Capiam se zapotácel a chytil se židle, kterou před chvíli opustil Tirone, aby se nesvalil na podlahu. Ještě neměl sílu, aby dosáhl do poliček s texty.

„Podej mi moje poznámky. Ty nejstarší, tam na horní polici vlevo.” Zprudka dosedl do křesílka a celý se chvěl vyčerpáním. „Musím mít pravdu. Potřebuji mít pravdu. ‘Krev uzdraveného pacienta chrání ostatní před tím, aby se nakazili stejným bacilem.’”

„Jenže tvoje krev, milý chatrný příteli,” pravila Desdra trpce, „je velice řídká a slabá a ty musíš pěkně zpátky do postele.”

„Ano, ano, hned.” Capiam listoval tenkými koženými plátky, snažil se při tom, aby ve svém chvatu nepolámal křehké listy, a nutil se vzpomínat, kdy to přesně bylo, když Mistr Gallardy přednášel ty lekce o ‘neobvyklých technikách’. Jaro. Bylo to na jaře. Sáhl k poslední třetině svých poznámek. Bylo to na jaře, protože tehdy dopřál své mysli, aby se zaobírala normálními jarními tužbami a nemusela se věnovat starodávným procedurám. Cítil, že ho Desdra šťouchá do ramene.

„Dvě hodiny jsi mě komandoval, abych přestavovala košíky se světleny, protože jsi chtěl mít světlo v posteli, a teď čteš v nejtmavším koutě místnosti. Jdi zpátky do postele! Přece jsem tě z té nákazy nevypiplala jen proto, abys mi umřel na nachlazení z toho, jak se tady ve tmě naparuješ jako dračí mládě!”

„A podej mi psací potřeby… prosím tě.” Dovolil jí, aby ho odvedla zpátky k lůžku, ale při chůzi dál četl. Desdra mu zabalila nohy do kožešin tak pevně, že nedokázal ani ohnout kolena, aby si na ně položil poznámky. Kopal a škubal nohama tak dlouho, dokud její dílo neponičil.

„Capiame!” Vrátila se s jeho potřebami a rozčílilo ji, když viděla, jak je znovu odkopaný. Popadla ho za rameno a položila mu dlaň na čelo. Odstrčil ji a musel se hodně ovládat, aby nedal najevo, jak ho její vyrušování otravuje.

„Jsem v pořádku. Opravdu.”

„Tirone si myslel, že se ti nemoc znovu vrátila, jak ses před tím divně choval. Víš, to se u tebe nestává moc často, abys pokřikoval ‘krev, krev, mají to v krvi’. Anebo že to máš ve své krvi, to je jedno.”

Poslouchal ji jen na půl ucha, protože zrovna našel svazeček s přednáškami, které opisoval tehdy na jaře před třiceti oběhy, kdy se ovšem mnohem víc zabýval naléhavějšími problémy - zraněními Vlákny, infekcemi, preventivní léčbou a otázkami výživy.

„Řešení je v mojí krvi. Takhle to tady stojí!” zvolal Capiam triumfálně. „’Čisté sérum, které vystoupí do horní části nádobky po tom, co se krev srazí, produkuje základní globuliny, které brání v množení bacilů. Když se krevní sérum podá nitrožilně, tak zajišťuje ochranu nejméně po dobu čtrnácti dní, což je zpravidla dostatečný čas pro inkubaci epidemických bacilů.’” Capiam lačně četl staré řádky. Vida, součásti krve je možné oddělovat odstředivou silou v centrifuze. Mistr Gallardy říkal, že předkové měli speciální přístroj, na kterém separaci krve prováděli, ale zmiňoval se i o všelijakých domáckých způsobech. Capiam četl dál: „‘Sérum vnáší bacily do těla v tak oslabeném stavu, že jenom vyvolají obranné pochody v těle a to se pak ubraní i bacilům v jejich mnohem zhoubnější podobě.’”

Capiam se opřel zády do polštářů a zavřel oči ve chvilkovém pocitu slabosti, v němž se mísila úleva s triumfem. Dokonce si připomněl i to, jak rebelantsky protestoval proti nudnému opisování jakési staré techniky, která dnes může zachránit tisíce lidí. A hlavně drakeny!

Desdra ho pozorovala a tvářila se zvědavě. „Ale to je homeopatický způsob léčení! Jedině že by se sérum podávalo injekcí přímo do žíly.”

„Tak tělo látku rychle vstřebá a tím je lék účinnější. A my potřebujeme pořadně účinný prostředek. Desdro, kolik drakenů je nemocných?”

„Nevíme, Capiame. Přestali hlásit počty. Bubny jen ohlásily, že proti Vláknům v Igenu vzlétlo dvanáct letek, ale podle poslední zprávy, kterou jsem dostala, vlastně mi to řekl K’lon, bylo nemocných stopětasedmdesát jezdců, včetně jedné jezdkyně na dračí královně. L’bol ztratil oba syny, byli mezi prvními mrtvými.”

„Jedno sto a sedmdesát pět nemocných? A nějaké sekundární infekce?”

„Nezmiňují se o žádných. Ale taky jsme se neptali…”

„A co Telgar? A Fortský Weyr?”

„Nějak jsme víc mysleli na ty tisíce umírajících než na drakeny,” připustila Desdra smutně a zaťala pěsti, až jí zbělely klouby.

„Ano, to je přirozené, my jsme ale závislí na těch dvou tisícovkách podivínských drakenů. Tak už mě nezdržuj a sežeň všechno, co budu potřebovat, abych mohl udělat sérum. A až se ukáže K’lon, tak s ním chci hned mluvit.Víme ještě o někom z cechovních Síních nebo z držeb, kdo se uzdravil z té nemoci?”

„Nejsou uzdravení.”

„Nevadí. Ten K’lon tu bude brzo, nevíš?”

„Čekáme ho. Převáží léky a ranhojiče.”

„Dobře. Tak, teď budu potřebovat spoustu sterilních dvoulitrových sklenic se šroubovacím uzávěrem, pevnou šňůru, čerstvé rákosové dutinky, asi píď dlouhé, pak jehlové trny, ruděnku, a taky, vidíš, vyvař mi tu stříkačku, kterou kuchaři používají k polévání pečeně. Mám sice nějaké skleněné stříkačky, které pro mně vyfoukl Mistr Clargesh, ale nedokážu si vzpomenout, kam jsem si je uložil. Tak, a teď jdi po své práci. Oho, ještě tohle, Desdro, potřebuji nějaký dvakrát destilovaný líh a ještě nějakou tu tvou povzbuzovací polévku.”

„Že potřebuješ líh, to chápu,” řekla ve dveřích se sardonickým úšklebkem, „ale nač chceš tu polévku, kterou tak nemáš rád?”

Zašátral po polštáři, ale ona už se smíchem zavírala dveře.

Capiam otočil pár stránek, aby nalistoval úvod přednášky Mistra Gallardyho:

‘Vpřípadech, kdy propukla nemoc vyvolávaná nakažlivým bacilem, ukázalo se jako účinný prostředek sérum, připravené z krve lidí, kteří se z této choroby uzdravili. Tam, kde je populace jinak zdravá, je možné očkováním tímto sérem předcházet nakažení přenášenou nemocí. Pokud se krevní sérum podá těm, kteří již nemocí trpí, oslabuje se tím škodlivost bacilu. Dávno před Přechodem se už podařilo takovou vakcinací prakticky vymýtit řadu infekčních nemocí, zejména plané neštovice, záškrt, chřipku, zarděnky, epidemickou roseolu, spalničky, spálu, pravé neštovice, břišní tyfus, skvrnitý tyfus, dětskou obrnu, tuberkulózu, zánět jater, opar a kapavku…’

Břišní a skvrnitý tyfus Capiam znal, protože ten i onen se tu a tam objevily jako důsledek špatné hygieny. Všichni ranhojiči se neustále děsili toho, co by se stalo, kdyby se tahle nemoc rozšířila při současném přelidnění. Záškrt a spála se za posledních pár set oběhů taky občas objevily, tedy alespoň tak často, aby se symptomy a léčení těchto chorob ranhojiči učili. Z názvů ostatních nakažlivých nemocí znal jenom kořeny slov, které byly velice, velice starobylé. Měl by se na ně podívat v harfenické Síni do etymologického slovníku.

Četl dál, co jim tehdy radil Mistr Gallardy. Každému pacientovi, který se z nákazy uzdravil, je možné odejmout až půldruhého litru krve a z tohoto množství se po separaci získá padesát mililitrů séra, použitelného k očkování. Jedna očkovací dávka podle Gallardyho měla být od jednoho do desíti mililitrů, ale nebylo nijak specifikováno, kolik se má dávat proti kterému bacilu. Capiam kajícně pomyslel na rozhorlená slova, kterými zahrnul Tirona, když mluvil o ztracených technikách. Nebyl vinen i on sám, když se nepříliš důkladně zajímal o přednášky Mistra Gallardyho?

Capiam nepotřeboval příliš složité počty na to, aby si uvědomil, jak nesmírným úkolem bude získat sérum pro naočkování byť jen těch životně důležitých pár tisícovek drakenů, Pánů držeb a Mistrů řemeslnických cechů, nemluvě o ranhojičích samotných, kteří musí pečovat o nemocné a zajistit očkování.

Náhle se prudce otevřely dveře a do pokoje vešla Desdra, která poprvé, co Capiam pamatoval, vyhlížela poněkud zmateně. Přinášela ze sítin upletený koš a zavřela za sebou dovedným švihem paty.

„Mám to, co jsi po mně chtěl, a našla jsem i ty skleněné stříkačky, které pro tebe vyrobil Mistr Clargesh. Tři byly rozbité, ale ostatní jsem vyvařila.”

Desdra opatrně položila proutěný koš na Ranhojičovo lůžko. Pak přetáhla noční stolek na jeho obvyklé místo a postavila na něj kameninovou misku plnou silného roztoku ruděnky, balíček rákosových dutinek, jehlové trny ještě upevněné na zásobním listě, ocelovým podnosem přikrytý kotlík, z něhož stoupala pára a ve kterém vyvařila malou sklenici se širokým hrdlem, zátku a Clargeshovy stříkačky. Z kapsy Desdra vytáhla svitek pevné, hustě vinuté šňůry. „Tak, tady to máš!”

„Tohle přece není dvoulitrová sklenice.”

„Není, ale nejsi zatím dost silný, abys mohl přijít o dva litry krve. Nedovolím víc než půllitr. K’lon tady bude co nevidět.”

Desdra mu rychle potřela paži ruděnkou, pak mu kolem nadloktí zatáhla šňůru, zatímco Ranhojič zatínal pěst, aby mu vystoupila žíla. Objevila se prakticky hned a pod nezvykle bledou kůží vypadala jako modrý provázek. Desdra vylovila zvlášť tvarovanými kleštěmi skleněnou nádobku z vařící vody. Pak otevřela svazeček rákosových dutinek a rozvinula list s jehlovými trny, z každého vzala jeden kousek a nasadila jehlový trn na jeden konec dutinky. „Já tenhle postup znám, ale nedělala jsem to příliš často.”

„Musíš to zvládnout! Mně se třesou ruce!”

Desdra sevřela rty do přísné linky, smočila prsty v ruděnkovém roztoku, položila připravenou skleničku na podlahu vedle jeho postele, namířila do ní volný konec rákosové dutinky a potom vzala do prstů jehlový trn. Špička jehlového trnu je tak jemná, že drobný otvor na jejím hrotu téměř není vidět. Desdra propíchla kůži a velmi opatrně nabodla naběhlou žílu a potom jediným škubnutím uvolnila škrtidlo na Ranhojičově paži. Při náhlém poklesu krevního tlaku, jak mu začala krev unikat jehlovým trnem a dutinkou do sklenice, pocítil Capiam závrať, a tak raději zavřel oči. Když proud unikající krve polevil, zase oči otevřel a zjevně ho fascinovalo, jak jeho krev odkapává do nádobky. Znovu zapumpoval pěstí a kapky se slily v tenký pramínek. Zažíval zvláštní pocit odcizení, cítil, že rudá kapalina, opouštějící jeho tělo, se jakoby sbíhá i z ostatních končetin, ba i z trupu, že mu vysychá celé tělo a ne že se mu pouští jedinou žilou. Docela zřetelně cítil, že mu srdce začíná bít silněji a přizpůsobuje se úbytku krve z oběhového systému. To ale bylo absurdní. Začínalo se mu dělat nevolno, v té chvíli ale Desdra přitiskla na jehlový trn tampón nasáklý ruděnkou a pak trn zručně vytáhla.

„To by bylo až dost, Mistře Capiame. Skoro tři čtvrtě litru. Pěkně jsi zbledl. Tady. Přitiskni to a pevně drž. A vypij ten líh.”

Vložila mu odlivku s alkoholem do levé ruky a Capiam automaticky držel tampón pravou rukou. Silná lihovina jako kdyby zaujímala místo, které uvolnila odčerpaná krev. U Ranhojiče, který znal velice dobře cestu všeho, co polkne, to byla dost zvláštní myšlenka.

„Co budeme dělat teď?” ptala se ho a zvedla uzavřenou sklenici s jeho krví.

„Je ten vršek pořádně zašroubovaný?” Když mu názorně předvedla, že uzávěr náležitě drží, pokračoval: „Tak uvaž kolem hrdla pevně tu šňůru a utáhni ze všech sil. Výborně. Podej to sem.”

„Co s tím teď zamýšlíš dělat?” Tvářila se přísně a bedlivě ho pozorovala. Tahle žena většinou měla sklon ostatní zesměšňovat, o záležitost s krevním sérem se ale velice dychtivě zajímala.

„Gallardy říkal, že oddělení krevních složek a získání použitelného séra se dělá vlivem odstředivé síly, což znamená, že tou láhví musíme točit dokola.”

„No výborně.” Desdra odstoupila od lůžka, ujistila se, že má kolem sebe dostatek volného prostoru, a roztočila sklenici na provázku kolem hlavy.

Když Capiam viděl, jak se při tom namáhá, byl rád, že se toho ujala sama. Pochyboval, že by dokázal s lahví plnou krve takhle točit. „Mohli bychom sestavit něco podobného jako žentour se zapřaženými psovci, jakým se otáčejí rožně nad ohněm, co říkáš? Museli bychom zvířata pohánět, aby udržovala rychlost. Bylo by totiž potřeba mít konstantní rychlost. Anebo třeba nějaké menší zařízení na kliku, aby se dala regulovat rychlost otáčení.”

„Proč? Copak… budeme… něco takového… potřebovat častěji?”

„Jestliže je moje teorie správná, pak budeme potřebovat toho séra poměrně hodně. Nechala jsi vzkaz pro K’lona, aby sem přišel hned, jak se tady objeví?”

„Nechala. Jak… dlouho… ještě?”

Capiam ji nehodlal zarazit příliš brzy, i když Mistr Gallardy říkal ‘ve velice krátké době’ anebo - a Capiam se zadíval na svůj rukopis pozorněji - že by se při psaní zmýlil? On, věhlasný ranhojič, který má za sebou třicet oběhů při výkonu profese, teď sám pro sebe proklíná, že se coby mladý, jarem rozjívený učedník choval ke svému učiteli tak přezíravě. „To by mělo stačit, Desdro. Díky!”

Desdra lapala po dechu a zvolňovala rotaci láhve s krví, pak ji chytila a postavila na stůl. Capiam se v posteli nahýbal kupředu a Desdra užasle pozorovala různé vrstvy ve sklenici.

„Tohle,” ukazovala pochybovačně na slámově zbarvenou kapalinu v nejvyšší vrstvě, „je to tvoje léčivo?”

„Vlastně přesně řečeno to není lék. Je to prostředek na… k vytvoření imunity.” Capiam bedlivě volil slova, když jí odpovídal.

„A to se pije?” Desdra se ptala nezaujatě, ale s patrným znechucením.

„Ne, nepije, i když se odvážím tvrdit, že to nebude chutnat o nic hůř než některé z těch lektvarů, které mě nutíš polykat. Ne ne, tohle musí jít injekcí přímo do žíly.”

Upřela na něho dlouhý zkoumavý pohled. „Tak proto jsi potřeboval ty stříkačky.” Nepatrně zavrtěla hlavou. „Budeme jich mít nedostatek. A myslím, že bys měl nejdřív zajít za Mistrem Fortinem.”

„Ty mně nevěříš?” Capiama její odezva zabolela.

„Věřím ti absolutně. Proto ti říkám, abys šel prvně za Mistrem Fortinem. S tím svým sérem. Chodil příliš často navštěvovat lidi v internačním táboře našeho přeopatrného Pána držby. Začíná se u něho projevovat nemoc.”

KAPITOLA X

Fortský Weyr a Ruathská držba,

současné Míjení, 3.16.43

Když se Moreta probudila, ucítila v mysli přítomnost rozveselené Orlith.

Už je ti líp. Nejhorší máme za sebou!

„Že je mi líp?” Moretu překvapilo, jak jí přeskakuje hlas, zřejmě jako následek oné hrozné malátnosti, která ji tak vyčerpala minulého dne.

Už jsi na tom mnohem líp. Dnes ti bude každou minutou přibývat sil.

„Kolik z toho, co říkáš, je jenom toužebné přání, má drahá?”

Sotva Moreta dořekla poslední slovo, uvědomila si, že ke své královně mluvila obvyklým něžným způsobem a že Orlith by o jejím stavu mohla vědět velmi mnoho. Během choroby byla Orlith tak těsně spojená s její myslí, až se mohlo zdát, že do ní mentálně přesídlila. Orlith sdílela každý okamžik Moretina trápení, jako by tímto soucítěním mohla dračí královna eliminovat působení nemoci na svou jezdkyni. Byly si bytostmi natolik blízkými, že díky proklaté nákaze dospěly k novému vrcholu vzájemného povědomí. Orlith tlumila trýzeň, kterou Moreta zažívala při krutých bolestech hlavy, uvolňovala stres z horečky a mírnila těžké, mučivé záchvaty kašle. Při čtvrtém dni nemoci už stačilo, aby psychicky i fyzicky vyčerpanou Moretu jen konejšila. Po tom všem měla dračí královna plné právo znovu se trošku radovat.

Holth říká, že jsou další dobré zprávy! Mistr Capiam má jakési sérum, které chrání před nákazou.

„Chrání před nemocí? Může nemocného vyléčit?” Moreta ani během choroby nebyla natolik izolovaná od okolního světa, aby nevěděla, že ve Fortu onemocněli i další lidé - anebo že v ostatních Weyrech drakeni i jejich draci umírají. Věděla i o tom, že dvě letky z Fortského Weyru vzlétly proti Vláknům namísto igenských. Že Berchar a malé Tellanino děťátko umřeli. Věděla, že epidemie stále v širším měřítku drtí celý kontinent. Už bylo načase, že ranhojiči objevili nějaký prostředek, kterým snad epidemii dokáží zkrotit.

Ta nemoc má nějaké svoje jméno. Je to prý nějaký pradávný bacil.

„Jak se tedy jmenuje?”

Nedokážu si vzpomenout, přiznala se Orlith omluvně.

Moreta si vzdychla. Paměť na jména, to bylo slabé místo všech draků. Ale Orlith si jich dokázala zapamatovat alespoň pár, pomyslela si Moreta s úsměvem.

Holt se ptá, jestli už máš hlad?

„Vyřiď pozdravení naší dobré Holth i laskavé Leri, a myslím, že mám hlad,” odpověděla Moreta s jistým překvapením. Po čtyři dny jí jakákoli zmínka o jídle okamžitě přivodila nevolnost. Žízeň dokázala přetrpět, i těžký kašel, který jako by jí chtěl hrdlo roztrhnout, ale byla tak slabá, až se chvílemi děsila, že se z té ochablosti už nikdy nevymaní. Tehdy jí byla Orlith mentálně nejblíž. Kdyby tam bylo dost místa, tak by se královna byla protlačila bez ohledu na vejci nabobtnalé tělo až do Moretina pokoje, aby své jezdkyni byla i fyzicky co nejblíž.

„Jak to vypadá se Sh’gallem?” vyzvídala Moreta. To ráno, kdy Kadith zarmouceně informoval Orlith a Holth, že jeho jezdce sklátila nemoc, Moretu samu už sužovala vysoká horečka.

Je slabý. Vůbec se necítí dobře.

Moreta se ušklíbla. Orlith to říkala trošku posměšně, jako by dávala najevo, že její jezdkyně se chová mnohem statečněji.

„Musíš si uvědomit, Orlith, že Sh’gall nebyl nikdy nemocný. Tohle muselo na jeho sebeúctu zapůsobit jak ledová sprcha.”

Orlith na to neříkala nic.

„Jaké jsou zprávy z Ruathské držby? Radši bys mi to měla říct,” nabádala Moreta svou královnu, když vycítila, jak se Orlith zdráhá.

Přichází Leri. Orlith se zřetelně ulevilo. Ona to ví.

„Leri jde sem?” Moreta se pokusila posadit, ale při náhlém pohybu se jí tak zatočila hlava, že zoufale zalapala po dechu. Ležela tak, jak dopadla zpátky na lůžko, a poslouchala, jak se přibližují šouravé kroky a poťukávání Leriiny hůlčičky. „Leri, neměla jsi…”

„Proč ne?” houkla na ni Leri z větší místnosti weyru. „Dobré ráno, Orlith. Já jsem jedna z těch udatných. Už jsem svůj život prožila, a tak se nebojím žádné ‘virové nákazy’, jak tomu říkají ti ranhojiči.” Leri odhrnula pestrý závěs ve vchodu ke straně a bystře pozorovala mladou ženu. „No vida - dneska už máš ve tváři jakousi barvu.” V levé ruce držela hrneček, přikrytý pokličkou, a na zápěstí se jí houpala na šňůrce jakási lahvice. Další dva balíčky měla přivázané k opasku, aby se mohla pravou ruku opírat o hůl. Když Leri vešla do ložnice, Moreta si všimla, že si stará weyrena vykračuje nějak svižněji. Poskládala svůj náklad na truhlici, kterou někdo přišoupl k Moretinu lůžku, a pak si ztěžka sedla na postel Moretě k nohám. „Tumáš!” pravila s ohromným zadostiučiněním a poklepala sukovitou hůlkou na truhlu. „No, a měla by ses pořádně nadlábnout.”

„Něco tady moc dobře voní,” řekla Moreta a čichala vůni, linoucí se z hrnku.

„Speciální kaše, kterou jsem uvařila jen pro tebe. Přiměla jsem je, aby mi přinesli nějaké zásoby a ohřívadlo, abych se o tebe mohla postarat sama. Ten mor či co to je konečně sklátil i Nesso, a tak se mi trošku ulevilo. Teď se o všechno stará Gorta - a kdyby tě to zajímalo, tak si vede docela dobře, to musím uznat.” Leri se lišácky podívala po Moretě a nabírala kaši do dvou misek. „Já se k tobě přidám, protože je stejně nejvyšší čas, abych se taky nasnídala, a tohle jídlo je pro mě stejně dobré jako pro tebe. Mimochodem, přinutila jsem Orlith, aby se dneska ráno nažrala, protože by z ní za chvíli nebylo nic než ty vejce v ní. Slupla čtyři pěkně tučné jelínky a ještě werýse. Byla hrozně vyhládlá! No co koukáš tak vyděšeně? Tys nebyla schopna postarat se ani sama o sebe, natož ještě o ni! Ona se ale vůbec necítí nějak zanedbávaná. Mluvíme spolu hodně často a Orlith se to líbí, protože mě tak dobře zná. Koneckonců se vylíhla z Holthina vejce! A tak udělala to, co jsme po ní chtěly, a i ona už se cítí mnohem líp. Musela se už nažrat, Moreto. Příští zastávku má na líhniští a musíme počkat, až se zotavíš natolik, abys tam mohla být s ní. Ale to už nebude dlouho trvat.”

Moretě se podařilo vmísit s rychlou poznámkou: „Ale chystá se příliš brzo. Neměla by začít snášet dřív než za pět nebo šest dní…”

„Zažila pořádný stres. A nerozčiluj se. Jez. Čím dřív zase nabereš sílu, tím líp pro všechny.”

„Dnes už jsem o hodně silnější. Včera…” Moreta se žalostně usmála. Jak jsi tohle dokázala?”

„Velice snadno.” Leri se tvářila nepokrytě samolibě. „Jak jsem ti povídala, donutila jsem je, aby mi donesli ohřívadlo a nějaké zásoby. Léky jsem ti připravovala sama, musela jsem, víš? Orlith poslouchala každý tvůj vzdech a předávala každou informaci Holth. Vsadila bych se, že bys neměla lepší ošetření, i kdyby vedle tebe dřepěl sám Mistr Capiam!”

„Orlith říkala, že objevil nějaký lék.”

„Nějakou vakcínu, tak tomu říká. Ale já mu ani za nic nedovolím, aby ti vzal krev.”

„Proč by to dělal?” divila se More ta, Orlith však zavrčela na znamení, že bude Leri podporovat.

„Bere krev od lidí, kteří se uzdravili, a dělá z ní jakési sérum, kterým pak chce chránit ostatní. Povídá, že je to nějaký pradávný způsob. Musím říct, že se mi to nelíbí ani za mák!” Leri, jak vzpřímeně seděla na Moretině lůžku, se celá otřásla. „Prakticky přepadl K’lona, když se tam hlásil kvůli přepravě.” Leri se uchechtla a spokojeně se usmívala. „K’lon absolvoval až příliš skoků do mezimezí, když létal s pochůzkami pro ranhojičskou Síň. Určila jsem pro tu práci weyrlinky. Nezamlouvá se mi to, ale… Dobře poslouchají rozkazy. Ono se toho stalo tolik, že ani nevím, odkud začít!”

Pod klidným Leriiným chováním Moreta vytušila obavy a únavu, ale stará weyrena, jak se zdálo, pod tlakem epidemie naopak pookřála.

„Jsou ještě další… mrtví ve Weyrech?” ptala se Moreta a sbírala sílu k tomu, aby vyslechla odpověď.

„Nejsou!” Leri vzdorně trhla hlavou a znovu se radostně usmála. „A bývali by nebyli vůbec žádní! Jenomže lidi nepoužívali rozum, který mají od narození. Víš, jak zpanikařili modří draci a zelené dračice? Prostě jak jezdci onemocněli a zeslábli, jejich draci se docela zbláznili, namísto aby jim pomáhali. Zřejmě něco bude na té Jallořině teorii, že jedno vyvolává druhé…” Leri se na chvíli zamyšleně koukala do nikam. Jallora je ranhojičská tovaryška a poslali ji z jejich Síně ještě se dvěma učedníky. Takže máme s nemocnými jezdci pořád kontakt. Tys byla velmi nemocná, víš? Myslím, že ti dodalo to vyčerpání po Slavnostech nepadání - nespala jsi, k tomu všechno to vzrušení, potom spad Vláken a oprava Dilenthova křídla. Zdá se, že bude v pořádku. Orlith je tak silná a tolik tě potřebuje, že jsi prostě neměla šanci umřít Ty s Orlith jste přece výborný léčebný tým, a to nás inspirovalo,” Leri střelila po Moretě posměšným pohledem. „Tak jsme řekli ostatním weyrenám; ať nechají svoje královny hlídat nemocné jezdce a nedovolí jim umřít. Jsme ve Weyrech v jiné situaci, nejsme tu tak natěsnaní jako u řemeslnických cechů a v držbách. To je přece ostuda, když drakeni umírají kvůli jakési pitomé virové nákaze.”

„Kolik máme nemocných, když se Weyry musely spojit, aby mohly vzlétnout proti Vláknům?”

Leri se zašklebila. „To se podrž! Skoro dvě třetiny z každého Weyru kromě Výšin jsou vyřazeny ze služby. Kvůli epidemii a dřívějším zraněním jsme schopni vyslat do vzduchu jen dvě letky.”

„Ale říkala jsi, že Mistr Capiam má nějaký lék!”

„Preventivní. A zatím má té vakcíny moc málo.” Leri odpovídala s potlačovanou zlostí. „Tak se starší weyreny ze všech Weyrů rozhodly, že napřed je třeba tou vakcínou,” při vyslovení toho cizího slova trošku zadrhla, „ošetřit jezdce z Weyru Na Výšinách, protože nám teď nezbývá než spoléhat na S’ligara a Falgu. Jakmile se podaří připravit víc toho séra, tak dostanou očkování i ostatní Weyry. Capiam pořád dokola posílá bubnové zprávy a hledá další lidi, kteří se z té nemoci uzdravili. Především drakeny,” počítala Leri na prstech, „pak ranhojiče, po nich Pány držeb a řemeslníky, s výjimkou Tirona, což je podle mého naprosto rozumné, ať na to Tolocamp nadává, jak chce.”

„Tolocamp neonemocněl?”

„Tolocamp neopustil doteď svoje pokoje.”

„Na to, že většinu času trávíš ve svém weyru, toho víš neuvěřitelně mnoho.”

Leri se zasmála. „K’lon podává hlášení mně! Tedy pokud jeho služeb nevyužívá Capiam. Naštěstí modráci mají věčně hlad, a tak i když Capiam trvá na tom, že draci, werýsi a hlídací wherové se tou chorobou nenakazí, draci se raději krmí ze svých stád, izolovaných pěkně uvnitř Weyrů. A tak K’lon vodí Rogetha na žrádlo domů. Denně.”

„Draci přece nežerou každý den!”

„Modrý drak, který musí hodinu co hodinu skákat do mezimezí, žere každý den.” Leri se po Moretě přísně podívala. „Dostala jsem psaný vzkaz od Capiama, i když jsem to po něm sotva přečetla, ve kterém náramně vychvaluje K’lona, jak je obětavý…”

„Co A’murry?”

„Uzdravuje se. Unikl jen o vlásek, ale od první chvíle, kdy jsem si uvědomila, že může dračí podpora jezdci zachránit život, byla Holth v neustálém kontaktu s jeho zelenou Granth. L’bol přišel o oba syny a neustále jen truchlí. M’tani byl napřed naprosto nemožný, potom zase začal bojovat s Vlákny mnohem víc než kdokoli jiný a bere tuhle záležitost strašně osobně. Nebýt K’drena a S’ligara, tak bychom myslím měli velké problémy i s F’galem: dočista ztratil odvahu.”

„Leri, ty si ještě něco necháváš pro sebe.”

„To je pravda, děvenko.” Leri něžně poplácala Moretu po ruce a potom ze své lahvice naplnila sklenku. „Napij se trošku,” řekla rázně a podala jí sklenici.

Moreta ji poslechla a chystala se zeptat, co tam u všech všudy Leri namíchala, v té chvíli ale pocítila v mysli přítomnost Orlith, jako by jí královna chtěla přispět na pomoc.

„Držba tvojí rodiny…” Leri se zadrhl hlas a uhnula očima před Moretiným pohledem, upírajíc zrak na vzor ve středu závěsu, překrývajícího dveřní otvor, „…velmi těžce ji to postihlo.”

Leri se zlomil hlas, ale to už byla zlá zpráva venku a ohromená Moreta jen zírala, až od ní stará žena musela odvrátit tvář. Nedbala přitom na slzy, které jí stékaly po líci a které Moreta viděla.

„Dva dny odtud nepřišla žádná bubnová zpráva. Harfeník z Keroonu se tam vydal po řece…” Leri stiskla tenkými chladnými prsty Moretě zápěstí. „Nikdo už tam nebyl naživu.”

„Nikdo?” ptala se Moreta užasle. V držbě jejího otce žily skoro tři stovky lidí a dalších deset rodin mělo chalupy postavené na nedalekých strmých říčních březích.

„Vypij to!”

Moreta apaticky poslechla. „Nikdo nepřežil? Ani lidi, kteří byli venku s chovným stádem?”

Leri zavrtěla hlavou. „Ani to chovné stádo nepřežilo!” Skoro odpověď zašeptala. Moreta byla sotva schopna pochopit rozsah  tragédie,  která postihla její domovinu.Trošku zvráceně jí přišlo nejvíc líto toho, že vymřelo chovné stádo. Před dvěma desítkami oběhů se smířila s přáním své rodiny, aby se podvolila výzvě drakenů při Pouti. Litovala jejich smrti, to nepochybně, protože svou matku měla opravdu ráda, stejně tak několik bratrů a sester a jednoho strýce z otcovy strany; k otci chovala náležitý respekt. Ale jejich běhouni - celé chovné stádo, které devět generací členů její rodiny, kde se chovatelství dědilo z rodičů na děti, s největší myslitelnou péčí vyšlechťovalo až k dokonalosti - to byla ztráta, kterou pociťovala nejbolestněji.

Orlith lehoučce pobrukovala a bylo zřejmé, že dračí královna nebyla jediná, kdo s jejím hořem soucítil. Moreta cítila, jak strašlivá tíha zármutku nad osudem rodné držby polevuje díky konejšivé vlně lásky a citu, plné absolutního porozumění nesmírnosti jejího žalu a zřetelného sdílení a drtivého tlaku těch hrozných ztrát, které ji postihly.

Moretě se valily z očí slzy, dokud se necítila docela vyschlá, a zároveň si připadala podivně oddělená od vlastního těla i mysli, jako by se vznášela v neobyčejném pocitu oddálení. Leri musela do toho svého vína přimíchat něco hodně silného, pomyslela si Moreta s kuriózní jasnozřivostí. Pak si všimla, že ji Leri velice bedlivě pozoruje a že má velmi smutné a unavené oči a že se jí v kulaté tvářičce zřetelně rýsuje každá vráska, jak se jí za tu spoustu oběhů vryly do obličeje.

„Nezbyla vůbec žádná zvířata?”

„Bylo u vás zvykem, že mladí běhouni přezimovávali na horských planinách? Tam ten harfeník nehledal. Nevěděl, kam by měl jít, a zatím nebyl ani čas poslat tam drakena, který by propátral celou okolní krajinu…”

„Ne, ovšem že ne. Na to skutečně zatím čas není…” Moretě bylo jasné, že za současné situace jsou požadavky na schopné dračí jezdce takové, že to prostě nejde, ale chopila se toho nadějného nápadu. Jednoročci a březí klisny bývají na zimních pastvinách. Někdo z držby se o ně bude starat a snad tam přežijí.”

Ta útěšlivá cizí mysl, přítomná v její, ji zahrnula láskou a útěchou. Jsme tady!

Holth je s tebou, Orlith? ptala, se Moreta.

No ovšem, zněla odpověď, a teď weyrena už jasně rozlišila, že se ozvaly dvě dračí mysli.

Och, to jste moc hodné! Moretiny myšlenky se vznášely jako na vlnách, oddělené od těla, dokud si znovu nevšimla úzkostného Lenina pohledu. Jsem v pořádku. Však Holth ti to poví taky. Věděla jsi, že ke mně mluví?”

„Ano, občas jsem ji požádala, aby tě zkontrolovala,” řekla Leri s laskavým a klidným úsměvem.

„Copak jsi dala do toho vína? Cítím se… jako bez těla.”

„Tohle byl účinek, kterého jsem chtěla dosáhnout. Felysová šťáva, uspavec a něco na zlepšení nálady. Jen na utlumení šoku.”

„Budou ještě další?” Podle toho, jak se Leri pokazil úsměv, snadno uhodla, že budou. „Měla bys mi to raději povědět všechno, dokud jsem v tomhle stavu. Držba mojí rodiny… nemohla dopadnout tak špatně sama.” Leri zavrtěla hlavou. „Ruathská držba?” Tak postupoval směr šíření katastrofy, pomyslela si Moreta.

„Zasáhlo je to hrozně…”

„Co Alessan?” Zeptala se na něho jako na prvního, protože jeho smrt by pro jeho držbu byla nejtěžší ztrátou, kdyby o něho měla držba přijít ještě dřív, než by si stačil užít svého stavu Pána Ruathské držby.”

„Ne, ten se uzdravuje. Ale hosty Slavností nepadání ta nákaza doslova zdecimovala, zemřeli i jeho bratři, skoro všichni závodníci…”

„A co Dag?”

„Dostalo se ke mně jen pár jmen, tak nevím. Igenský Weyr i držba se úděsně vyprázdnily. Pán Fitatric, jeho paní, půlka jejich dětí…”

„U Prvního vejce, copak nebylo ušetřeno vůbec nic?”

„Ano, nepostihlo to Bitru, Lemos, Nerat, Benden a Tillek, tam měli jen relativně málo případů, a ty lidi ihned izolovali, aby zabránili šíření infekce. Tyhle držby se zase vyznamenávají v tom, jak posílají lidi na pomoc postiženým.

„Proč se to stalo?” Moreta zaťala pěsti a zkroutila se do klubíčka v náhlé křeči, která měla původ spíš psychický než fyzický. „Proč? Když jsme už tak blízko konce tohoto Míjení? To není spravedlivé, tak krátce před Mezidobím. Věděla jsi,” ptala se Moreta pevně a hlasitě, „že moje rodina vznikla hned po konci posledního Míjení? Že od té doby se datuje můj rod? A teď - zrovna před dalším Mezidobím - je celá pryč!”

„To se přece neví jistě, když říkáš, že je někdo venku s přezimujícím stádem. Přemýšlej hlavně nad touhle možností! Tuhle pravděpodobnost v sobě musíš upevňovat.” Obě dračí královny podporovaly optimistický Leriin náhled.

Moretin výbuch citů přešel skoro tak rychle, jak se objevil. Lehla si na záda, celá jakoby povadlá, ztěžkla jí víčka a ztuhlé tělo jí zvláčnělo. Měla dojem, že se od ní Leri vzdaluje, ačkoli si zároveň uvědomovala, že stará weyrena pořád ještě tiše sedí v nohách jejího lůžka.

„To je v pořádku. Teď budeš spát,” řekla Leri a jako ozvěna zabroukaly dva dračí hlasy.

„Nedokážu zůstat vzhůru!” zamumlala Moreta, povzdechla si a poddala se spánku, který vyvolala Leriina medicína.

K’lonovi se nesmírně ulevilo, když ranhojičský tovaryš Follen, se rty staženými do utrápené křivky, konečně vyšel z komnat Pána Alessana. Pach smrti, kterým byla nasáklá chladná chodba, K’lona děsil, přestože už byl otrlý z návštěv jiných držeb postižených nákazou.

„Naočkoval jsem jeho sestru, toho harfeníka a jeho samého, ubožáka, taky. Pán Alessan říká, že ještě nějaké pacienty najdeme tady na té chodbě, ale že horní podlaží už se jim podařilo vyklidit. Jak to ten člověk dokázal, to nechápu. Neměl jsem ani tušení, že by to tady mohlo být tak zlé, jinak bych byl trval na tom, aby nám dal Mistr Capiam mnohem víc séra.”

„Vždyť víš, že ho není dost, aby se dostalo na všechny.”

„To vím zatraceně dobře!”

Follen se na K’lona chabě usmál. Předešlého večera modrý jezdec převezl tovaryše do držby Jižní Boll, a když tam dorazili, zaslechli bubnovou zprávu, že se pátrá po lidech, kteří nemoc přežili. Díky včasné Capiamově návštěvě v Jižním Bollu a díky doporučením, která dal tamním ranhojičům, se podařilo zahranit prudkému šíření nákazy a postižených bylo mnohem méně než ve vnitrozemí, a tak všichni obyvatelé Jižního Bollu, kteří se z nemoci uzdravili, darovali krev k přípravě séra. Dokonce získali krev i od Pána Ratoshigana, protože na neustále popuzeného Pána držby šli lstí - modrý jezdec a tovaryš ho dovedně přesvědčili, že pouštění žilou je součástí předepsaného léčení.

„Tady by bylo možné taky získat krev,” pokračoval Follen a pročesával si prsty vlasy. „Dám jim něco z té první Desdřiny várky, ale podle záznamů Pána Alessana by tahle držba byla schopna,” Follen ze sebe vyrazil zasmušilé odfrknutí, „zásobit ty, kteří tady zůstali. Zeptej se Pána Shaddera, jestli by nenašel ještě pár dobrovolníků. Jsem si jistý, že bychom mohli zachránit spoustu těch, kteří dostali druhotnou infekci, ovšem jenom tehdy, pokud budeme mít dost ošetřovatelů. Musíme to zkusit. Tuhle držbu to skoro zdevastovalo.”

K’lon pomalu přikývl hlavou, že s ranhojičem souhlasí. Když sem přiletěli s první výpomocnou skupinou, pohled na zpustošenou Ruathskou držbu, plnou ruin, je doslova vyděsil. K’lon a tři bendenské zelené dračice přivezli Follena, s ním ranhojičského učedníka a šest dobrovolníků z Bendenské držby. Scenérie, která je přivítala po výstupu z mezimezí, patřila k tomu nejhoršímu, co kdy K’lon viděl. Na polích podél řeky se hrbily monstrózní pohřební mohyly, poblíž dostihového závodiště se černaly kruhy ohnišť, na kterých se spalovaly zvířecí mršiny, a opuštěné stany, postavené na kostrách stánků mrtvých trhovců, dosvědčovaly nesmírné úsilí, které vynaložila Ruatha na to, aby se pokusila přežít. Chmurné cáry pestrých slavnostních praporců, visící z horních podlaží držby, kde byly všechny okenice pevně zavřené, zapůsobily na K’lona jako krutý posměšek tragédii, která držbu postihla, všem zdejším obětem. Všude zmar a trosky, smetí pokrývající opuštěný taneční parket i hlavní cestu a do toho se ozývalo hlasité skřípání konvice, kývající se na trojnožce nad dávno vyhaslým ohništěm, doplněné sem tam zachřestěním naběračky, se kterou pohodil prudký závan mrazivého větru.

„Paní Pendra?” začal K’lon.

Follen prudce zavrtěl hlavou, a tak už K’lon ani nemusel pokračovat. „Ne, ani žádná z dcer, které přivedla na Slavnosti nepadání. Ale i tak z toho Pán Tolocamp vyšel líp než Pán Alessan. Tomu nezůstal nikdo než jediná sestra.”

„Z celého Leefova rodu?”

„Pán Alessan se kvůli Pendře hrozně užírá. A taky kvůli svým běhounům. Ale já bych řekl, že jich přežilo víc než hostí. Měl bys s ním promluvit,” navrhl Follen, poplácal modrého jezdce po rameni a pak přešel temnou chodbou do vedlejší místnosti.

K’lon se napřímil v ramenou. Za posledních pár dní se naučil ovládat tvář tak, aby nedával najevo svoje pocity, naučil se mluvit nikoli přehnaně bodře, což by se mohlo zdát příliš ofenzivní, ale velice povzbudivě a pozitivně. Když už byla na světě vakcína, měli koneckonců dobrou naději, že se podaří tu hroznou chorobu potlačit a ochránit před bacilem ty, kterým se zatím podařilo nákaze vyhnout. Zdvořile zaklepal na těžké dveře, ale nečekal na vyzvání a vstoupil.

Pán Alessan klečel vedle slamníku a omýval tvář člověka, který tam ležel. U stěny směrem k ložnici bylo přistaveno další provizorní lůžko. K’lon musel ze všech sil potlačit výkřik, který se mu mimovolně dral na rty, když viděl, jak se mladý Pán držby změnil. Ztracenou váhu a zdravou barvu kůže mohl Alessan získat zpátky, ale jeho tvář už navždycky ponese předčasné hluboké vrásky a výraz rezignace, který K’lona zarazil nejvíc, když se Alessan otočil obličejem k němu.

„Jsi u nás velmi vítán, K’lone, jezdče na Rogethovi.” Alessan přivítání doprovodil úklonou hlavy a pak skládal kus namočené látky, aby ji tomu člověku, kterého ošetřoval, mohl přiložit na čelo. „Můžeš říct Mistru Tironovi, že bez neocenitelné pomoci a důmyslu jeho harfeníků bychom na tom byli na Ruathě mnohem hůř, než jsme teď. Tenhle náš Tuero je skutečně jedinečný chlapík. A ten ranhojičský tovaryš - jak on se vlastně jmenuje?” Alessan si přejel chvějící se rukou přes čelo, jako by chtěl své hlavě pomoci vzpomenout si na jméno…

„Follen.”

„To je zvláštní, že si pamatuji jména tolika lidí…” Alessan se zarazil a zíral z okna. K’lon věděl, že Pán držby vidí až na pohřební mohyly, a přemítal, jestli ten zničený muž měl na mysli jména lidí, kteří leží pod ještě neporostlou hlínou masových hrobů. „Takhle to s člověkem dopadá, že leží na posteli a čeká na…” Alessan se zachvěl, chytil se desky stolu a pomaličku se postavil na nohy. „Přinesl jsi nám úlevu. Follen říkal, že tuhle Tuero, Deefer,” ukázal unaveně na druhé lůžko, „a moje sestra se uzdraví. Dokonce se mi omlouval, že nemá víc té… vakcíny? Říká se tomu tak? No, tedy…”

„Posaď se, Pane Alessane…”

„Abych se náhodou neskácel?” Alessan se bezkrevnými rty nepatrně usmál, ale skutečně se dovlekl ke křesílku a posadil se, těžce vzdychaje z vyčerpání, které daleko přesahovalo jakoukoli fyzickou únavu.

„Už prohrábli ohně, tak bude brzo horká polévka. Tu připravila Desdra. Léčila s ní Mistra Capiama a on tvrdí, že ta polévka s ním svedla zázraky.”

„Měli bychom doufat, že nám pomůže stejně dobře.”

Oba za slechli, jak někdo kašle, Alessan prudce otočil hlavuke dveřím do své ložnice a s obavami se zhluboka nadechl.

„Tvoje sestra? No, uvidíš sám,” řekl K’lon přesvědčivě. „Ta vakcína začne brzy působit a hodně se jí uleví.”

„Doufám, že to tak skutečně bude. Z celé rodiny mi nezůstal nikdo než ona.”

Ačkoli Alessan mluvil lehkým, skoro ostýchavým tónem, K’lon náhle ucítil, jak se mu samým soucitem sevřelo hrdlo.

„To sérum, které dostala, velice zmírní účinek bacilu, můžeš mi věřit. Už jsem viděl, že se lidi po očkování doslova zázračně uzdravili. A vlastně sérum, které od Follena dostala, pravděpodobně pochází z mojí krve,” žvanil K’lon nepravdivě. Jiné už tímhle tvrzením docela uklidnil, a tak s tím vyrukoval i na tohoto chlapíka, tragicky oloupeného téměř o celou rodinu.

Alessan odměnil jeho úsilí lehce překvapeným výrazem a rty se mu zkřivily černým humorem. „Ruatha byla vždycky velmi hrdá na pokrevní svazky s drakeny, ale takhle bezprostřední ty svazky ještě nikdy nebyly.”

K’lon ocenil Alessanovu odpověď tichým zasmáním. „Vidím, že vtip jsi neztratil.”

„Je to taky skoro jediná věc, která mi zůstala.”

„Ale vůbec ne, Pane Alessane, máš toho mnohem víc,” řekl K’lon rozhodně. „A dostaneš všechnu pomoc, jakou ti Weyry, držby i cechy budou moci nabídnout”

„Už to, co jste dovezli teď, nám pomáhá.” Alessan znovu otočil hlavu k místnosti, kde ležela jeho sestra. „Je to víc, než v co jsme doufali.”

„Měl bych se podívat do tvých skladů, abych si poznamenal, co potřebujete nejvíc,” začal K’lon a v ďuchu se zapřísahal, že jednou z prvních věcí, o které se postará, bude stržení těch slavnostních praporců. Jeho osobně ty barevné cáry urážely jako příšerná připomínka té nešťastné události - oč krutěji musely působit na Pána Alessa Alessana!

Pán držby vstal mnohem čileji, než by se dalo čekat, protože ještě v předešlém okamžiku ztěžka spočíval zády na opěradle křesla. „Já vím naprosto přesně, co potřebujeme…” Nejistým krokem přešel ke stolu u okna a bezmyšlenkovitě překládal hromádku špinavého nádobí, jak něco hledal. Plátek popsané kůže, který potřeboval, našel prakticky hned. „Především léky. Nemáme žádnou oměj, nezůstal nám ani gram léků proti horečce, jenom nějaký neúčinný sirup proti tomu prokletému kašli, nemáme mateřídoušku, yzop, ezob, mouku ani sůl. Černý kámen nám už skoro došel a tři dny už nemáme zeleninu ani maso.” Podal list K’lonovi s neveselým úšklebkem na rtech. „Vidíš, přiletěli jste v nejvyšší čas. Tuero posílal poslední bubnovou zprávu dneska ráno a hned potom se složil. Pochybuji, že bych měl sílu vyšplhat na bubnovou věž.”

K’lon si od Alessana vzal ten kousek kůže a ruka se mu chvěla jen o málo méně než ta, která mu seznam podávala. Sklonil se, aby mu nebylo vidět do obličeje, ale když zase vzhlédl, viděl, že se Alessan s nedešifrovatelným výrazem dívá z okna.

„Follen mi povídal, že takové scény jako tahle se opakují po celém kontinentu.”

„Jako tahle ne,” řekl K’lon chraplavě. „Follen nezacházel příliš do detailů - jak zle to postihlo Weyry?”

„No, taky máme ztráty, to je pravda, ale drakeni vzlétají proti každému spadu.

Alessan si ho změřil dlouhým rozpačitým pohledem a pak se znovu zadíval z okna. „Ano, předpokládám, že budete létat, dokud to půjde. Ty jsi z Fortského Weyru?”

K’lon si byl vědom, že Alessan jeho domovskou příslušnost zná, a cítil, že od něho chce zjistit něco jiného. Potom si vzpomněl, co říkala Nesso o tom, jak Moreta si k tanci skandálně zabrala mladého Pána držby jenom pro sebe.

„Paní Moreta se uzdravuje, vůdce Weyru zrovna tak.Ve Fortu jsme měli jen jednoho mrtvého, zemřel starý hnědý jezdec a jeho drak, Koth. Celkem je zatím patnáct obětí v Igenu, osm v Telgaru a dvě v Istě, ale když už víme o té vakcíně, tak věříme, že to s ostatními dopadne dobře.”

„Ano, naději máme.”

Proč přitom Alessan přenesl pohled z polí na horské pásmo, to K’lon nemohl vědět, ale jak se zdálo, ten pohled Pánovi držby dodal odvahy.

„Představ si, že jsme tu před několika málo dny měli přes sto dvacet nejlepších dostihových běhounů z celého Západu a sedm stovek hostí, kteří sem přijeli na Slavnosti nepadání, aby se tady bavili na tanečním parketu, pili víno, hodovali a nakonec umřeli.”

„Pane Alessane, proč se tak zbytečně trápíš? I kdybys neslavil Slavnosti nepadání, stejně by mohla vymřít celá držba. Tys aspoň dokázal zabránit dalšímu šíření nemoci. Všechny ruathské menší držby a usedlosti, které mají bubny, se pořád hlásí. Podle jejich zpráv mají jenom pár mrtvých a několik nemocných, ale tys dokázal udělat maximum, a udělal jsi to dobře!”

Alessan se prudce odvrátil od okna. „Musíš Pánu Tolocampovi předat moje projevy nejhlubší soustrasti nad ztrátou Paní Pendry a jejích dcer. Ošetřovaly nemocné, dokud samy nepodlehly. Chovaly se velmi statečně.” Skutečný význam té zprávy byl zřejmý z toho, že Alessan mluvil velmi úsečně.

K’lon ostře přikývl na znamení, že vzkaz předá. Nebyl sám, kdo bude navždy Pánu Tolocampovi klást za vinu, že tak zbaběle z Ruathy utekl. Byli ovšem i tací, kteří měli za to, že Tolocamp jednal naprosto správně, když péči o svou držbu měl nad osud své Paní a svých dcer. Pán Tolocamp seděl v bezpečí svého bytu ve Fortské držbě, zatímco Ruatha trpěla a vymírala. Tolocamp bude nákazy ušetřen, protože vehementně trval na tom, aby byl očkován bez ohledu na priority, které stanovily starší weyreny všech Weyrů i Mistr Capiam.

„Přednesu tvoji kondolenci. Všechny zásoby ti přivezeme,” řekl K’lon a dodal: „Přivezeme je z Bendenské držby nebo z Neratu.”

Alessan prudce zamrkal a podíval se na K’lona, jako by modrého jezdce viděl poprvé.

„Ještěže jsi mi to řekl. Moje nejhlubší vděčnost k velkomyslnosti Pána Shaddera a Pána Grama.” Alessanův zrak znovu přitáhl výhled z okna. Jeho posedlost už začala K’lona znepokojovat.

„Musím jít,” řekl modrý jezdec. „Je přede mnou ještě spousta práce.”

„Práce je opravdu hodně! Díky, že jsi odpověděl na naše bubny… a za to, jak jsi mě uklidnil, K’lone. Moje pozdravení Rogethovi, který tě sem přinesl.” Alessan napřáhl ruku k pozdravu.

K’lon přešel napříč místností a vzal Alessanovu ruku do obou dlaní. Měl skoro strach stisknout ty vysílené prsty, ale usmál se tak srdečně, jak jen dokázal, a pomyslel si, že jestli je Ruatha hrdá na svoje pokrevní svazky s drakeny, pak on může být hrdý na to, že je součástí těchto svazků. Snad troška jeho krve doopravdy je v téhle dávce séra. K’lon si toužebně přál, aby tomu tak bylo.

Odešel z Alessanova bytu tak rychle, jak ještě bylo slušné, protože nechtěl, aby vyšly najevo city, které ho ovládaly. K’lon spěchal tmavou chodbou dolů - musí sem dostat nějaké světleny - do Hlavní síně, kde uklízeli dva dobrovolníci z Bendenu. Jejich domácky znějící hlasy znamenaly vítanou úlevu od toho nepřirozeného ticha, které jako rubáš pokrývalo Hlavní síň při jejich příchodu. Řekl jim, že je potřeba přinést do chodby košíky se světleny, a požádal je, aby co nejdřív odstranili všechny ty slavnostní praporce. Už slyšel, jak Rogeth venku nespokojeně ryčí.

Tohle místo je hrozně smutné, řekl modrý drak lítostivě. Je to nejsmutnější místo, kde jsme kdy byli. Jak dlouho tady ještě musíme zůstat?

K’lon Bendenskýrn vřele poděkoval a pak už spěchal ven na nádvoří. Rogeth napolo běžel a napolo letěl vzhůru po rampě svému jezdci v ústrety a v očích mu vířily úzkostné odlesky.

Na tebe taky tohle místo špatně působí. Můžeme se teď podívat za Granth a A’murrym? Drak nešťastně zafrkal.

„Už můžeme odletět.” K’lon se vyhoupl na Rogethův hřbet a pohled se mu tvrdošíjně stáčel k tomu strašlivému poli s poničenými přístřešky, popáleným závodištěm a pohřebními mohylami. Byly to tyhle mohyly, které neustále přitahovaly pohled Pána Alessana? Anebo ta hrstka běhounů, kteří se popásali na hodně vzdáleném poli? K’lona vylekalo rachocení káry naložené mršinami, kterou táhli dva paličatí stádovci.

„Vezmi nás odsud pryč,” řekl Rogethovi, do hloubi duše znechucený nákazou a smrtí a zmarem. „Musím pobýt aspoň chvíli s A’murrym. Pak zase budu schopen nějakou dobu přihlížet takovým obrázkům jako tady.”

K’lona přemohla touha po jeho něžném příteli, po dlouho odkládaných společných chvílích. Měl by se vrátit rovnou do Síně Ranhojičského cechu. Měl toho ještě tolik zařídit! Namísto toho telepaticky přenesl do Rogethova mozku vizualizaci sluncem ozářených spališť ohňovce nad Igenským Weyrem a jasně se třpytícího jezera v tamním Žlebu. Rogeth ladně skočil z rampy do vzduchu a vzal je do mezimezí.

KAPITOLA XI

Fortský Weyr, současné Míjení, 3.17.43

„U všech skořápek!” vykřikla Jallora. „Omdlel!”

Kadith ve vnější místnosti weyru se rozeřval a Moreta vyskočila, aby vystrašeného draka uklidnila, a zatím se Jallora, ranhojičská tovaryška, pokoušela zburcovat svého neochotného dárce.

Co se stalo? ptala se zvědavě Orlith ze svého weyru.

„Sh’gall to špatně snáší,” odpověděla Moreta a věděla, že vzápětí dostane Leri tuhle informaci od Holth a uhodne, co se asi stalo. „Uklidni Kaditha!”

„Obyčejně to bývají právě ti nejsilnější, kdo se při tomhle složí,” povídala Jallora, když se Moreta vracela na svoje místo. „Nehrozí mu žádné nebezpečí. Kdybychom krevní sérum nepotřebovali tak nutně, tak bych to u něho ani nezkoušela.”

„Ani na okamžik mě nenapadlo, že bys to jinak zkusila, Jalloro,” řekla na to Moreta a tiše se zasmála.

Tovaryška svým příchodem přerušila rozhovor mezi Moretou a Sh’gallem, který vůdce Weyru vedl s pevným odhodláním najít její vinu na každém opatření, které se ve Weyru přijalo od okamžiku, kdy ho sklátila choroba. Naprosto nepřihlížel k faktu, že Moreta žádné z těch rozhodnutí nepřijala a že ona sama se teprve z nemoci uzdravuje.

„Takoví jako on taky zpravidla bývají ti nejhorší pacienti,” pokračovala Jallora konverzačním tónem, ačkoli veškerou pozornost věnovala krvi odkapávající do skleněné nádobky.

„Půjde sérum z jeho krve do Ruathy?”

„Většina z něho, jakmile dostanou očkování i poslední z vašich jezdců.” Když Moreta udělala varovné gesto směrem ke Sh’gallovi, dodala diplomaticky: „Dokonale ti rozumím, to mi věř. Je pořád ještě v limbu. Tak! Víc už mu nevezmu, i když by mohl dát mnohem víc a vůbec by mu to neublížilo.” Zručně přitiskla na jehlový trn malý tampón, vytáhla hrot a kývla na Moretu, aby Sh’gallovi přitiskla tampón na paži, protože ona se musela zabývat pomůckami, kterými odebírala krev. „Za pár minut znovu přijde k sobě.” Jallora začala sklízet svůj podnos a obezřetně zátkovala sklenici s krví, „F’duril mi říkal, že jsi rekonstruovala Dilenthovo křídlo. Krásná práce.”

„Křídlo se docela dobře hojí, že?” To, že její práci pochválil profesionální ranhojič, Moretu zahřálo u srdce.

„Naštěstí. A stejně dobře se vede i F’durilovi a tomu pěknému mladému A’danovi. Ještě nikdy jsem ve Weyru nebyla. A víš, co ti ještě řeknu? Nikdy mě nenapadlo, že draci mají od Vláken taková hrozná zranění. Vypadají tak impozantně…”

„Ale bohužel nejsou nezranitelní.”

„Můžeme děkovat naší šťastné  hvězdě, že na ně nepůsobila ta virová nákaza!”

A v té chvíli Sh’gall zasténal. Jallora chvatně sbírala zbytek svých propriet.

„No to je dost. Tak už jsme zpátky, vůdče Weyru?” Vzala ze stolu skleničku s oranžovou tekutinou, druhou rukou šikovně zvedla polštář pod Sh’gallovou hlavou a přiložila mu skleničku k ústům. „Tohle vypij a zase bude dobře.”

„Já si ale opravdu myslím, že nebylo dvakrát rozumné brát mi zrovna teď…” brblal Sh’gall nevrle a bral si od ní sklenici se zjevnou nevolí.

„Jezdci z Fortu ji potřebují, vůdče Weyru. Musíme je všechny očkovat, pochop, abychom měli jistotu, že už nikdo nebude muset snášet to, z čeho ses ty zrovna vyléčil.” Tovaryška zvolila přesně ten tón, který na Sh’galla platil. Sh’gall hned poslal Jalloru pryč, takže se z jeho weyru diskrétně ztratila, a Moreta si v té chvíli přála, aby takové štěstí potkalo i ji.

„Stejně si ale myslím, že to neměla dělat!” opakoval Sh’gall, když si byl jist, že je Jallora mimo doslech.

„Vzala krev i ode mě.” Moreta si vyhrnula rukáv, aby mu ukázala nepatrný stroupek v ohbí lokte. Sh’gall se raději podíval stranou. „Máme stodvaaosmdesát jezdců neschopných služby, nemocných nebo zraněných.”

„Proč s tím nepřišel místo té… ženské Capiam?”

Jallora je zkušená ranhojičská tovaryška. Když nákaza udeřila, seděla zrovna u mistrovských zkoušek. Capiam teprve teď vstal z lůžka a má na starosti celý kontinent.”

„Nevěřím, že by Leri nevěděla o tom, že dávám ve vedení letek přednost P’ninovi.” Sh’gall znovu spustil věčnou litanii výčitek, jako by byla Jallora jejich zatrpklý rozhovor vůbec nepřerušila.

„Leri se rozhodla přiměřeně, na základě svých zkušeností, a těch má jako bývalá starší weyrena rozhodně dost. Laskavě si vzpomeň, že vedla zdejší Weyr ještě dřív, než jsme se ty nebo já zasvětili.”

„Tak proč mi Kadith říká, že dneska vedl dvě letky do Tilleku zrovna T’ral?” rozčiloval se Sh’gall. „T’ral je jenom zástupce velitele letky.”

„Kromě Weyru Na Výšinách zatím ještě pořád vedou všechny Weyry zástupci velitelů letek. Čím dřív převezmeš, velení, tím vděčnější nám budou ostatní Weyry.”

Tahle poznámka Sh’galia překvapila, ale nezdálo se, že by hořel nadšením. „Byl jsem nemocný. Byl jsem velice těžce nemocný.”

„To je mi líto.” Moreta se snažila, aby to nevyznělo posměšně. „Věř mi, že večer už se budeš cítit mnohem líp.”

„To si tedy nejsem moc jistý…” oponoval Sh’gall slabým hlasem.

„Já ano! Nezapomínej, že jsem to co ty prožila taky.”

Sh’gall se na ni podíval tak, jako by si ji kvůli tomu ošklivil, ale Moreta mu nemohla ustoupit. Část nesmírného břemene, které představovaly neustálé vzlety proti Vláknům, už bylo nutné ze S’ligarových beder sejmout. Sh’gallje zatraceně dobrý vůdce a jeho schopnosti teď zoufale potřebují.

„Po Tilleku přichází na řadu spad v Neratu,” pokračovala. „A máš štěstí. Tam mohou poslat do akce pozemní družstva.”

„Ani jsem Kadithovi nechtěl věřit, když mi říkal, že nechodí žádná pozemní družstva. Copak si ti držebníci neuvědomují…”

„Držebníci si uvědomili, co tahle virová nákaza znamená, mnohem víc zblízka než my, Sh’galle. Promluv si pár minut s K’lonem. On ti poví pár velmi nepříjemných pravd.” Vstala. „Mám ještě hodně práce. Jallora říkala, že dnes musíš odpočívat. Zítra už můžeš vzlétnout. Kdybys dneska něco potřeboval, tak mi samozřejmě Kadith může dát vědět.”

„Od tebe nepotřebuji vůbec nic.” Sh’gall se k ní otočil zády a škubal kožešinovou přikrývkou, dokud nebyl zakrytý až po uši.

Moreta ho docela ochotně opustila, jen ať se ve své mrzutosti zotavuje sám. Dost věřila tomu, že po třech dnech rekonvalescence už bude chtít raději vést svůj Weyr sám do akce než se oddávat oblíbené sebelítosti. Vedení spojených Weyrů muselo být pro muže Sh’gallova typu, který tolik miloval pocit moci, velice silným pokušením. Snažila se pohlížet na něho trochu laskavěji: byl těžce šokován ničivým rozsahem pandemické choroby a hledal únik před vidinou hrozných ztrát v tom, že se handrkoval o pitomé detaily, se kterými se mohl poprat a které dokázal pochopit. Jako třeba to, kdo odkud startoval proti Vláknům a jak to dopadlo.

Scházela po schodišti dolů do Leriina weyru docela svižně, a když s tím tělesným cvičením skončila, nebyla zdaleka tak bez dechu jako předešlého dne. Chtěla sama nasadit Holth postroj, když už nedokázala Leri odradit od toho, aby letěla proti Vláknům v letce královen, přestože stará žena byla už velmi unavená. Potom by Moreta měla vydestilovat a namíchat léky z nebezpečně se tenčících zásob Weyru. Věděla, že K’lon je chodí plenit, ale neměla to srdce, aby mu to vyčítala.

„Omdlel, co?” zakrákala Leri se zlomyslným potěšením. „A nelíbilo se mu nic z toho, co jsem rozhodla já místo něho, když byl nemocný, že?”

„To zase Holth tajně poslouchala?”

„Ani nebylo třeba. Nenapadá mě jiný důvod, proč bys měla na tváři ty rudé skvrny ze samého vzteku. Ha!”

„Mám taky spoustu trápení s tebou, abych tě dokázala přesvědčit.” Moreta to řekla trošku příkřeji, než zamyslela, a cítila, že se znovu červená. „Ty dobře víš, že přepínáš svoje síly…”

Leri ji poplácala po ruce. „Já si rozhodně nenechám zakázat to potěšení létat s královskou letkou. Alespoň do té doby, dokud toho budu schopná. A dnes jsem schopná mnohem líp než před takovými dvěma oběhy!” Usrkla ze sklenky vína.

„Ohó!” Moreta se významně podívala na Leriin pohár.

„Nemám a nebudu mít ani kapku felysové šťávy, dokud neuvaříš novou, moje milá Moreto,” připomněla jí Leri se sacharinovým úsměvem.

„K’lon říkal, že ví o místě, kde by mohl schrastit nějaké sušené felysové plody.”

„Hmmm.” Obě ženy dobře věděly, že mnoho z K’lonových zásob nejspíš pochází z nějaké držby, která už žádné léky nepotřebuje. „Budiž,” zvedla Leri skleničku k tichému přípitku.

Moreta obvrátila tvář k polici, na které byl uložen postroj pro Holth, a v očích se jí znovu objevily slzy. Musí přestat pořád myslet na prázdnou držbu své rodiny. Vzpomínky na domovinu, jiskřící v letním slunci, na děti dovádějící na veliké louce před hlavním vchodem do držby, staré tetičky a strýčky, vyhřívající se na sluníčku u kamenných zdí, se střídaly s vidinami dnešní bezživotné a pusté prázdnoty. Jen hadi a divocí werýsi tam…

„Moreto?” ozvala se Leri tiše a laskavě. „Moreto, Holth říká, že přiletěl K’lon,” dodala už živěji právě v té chvíli, kdy Orlith své jezdkyni sdělovala tutéž novinku.

„Někdy mám pocit, jako bych měla víc než jen dvě uši a jednu hlavu.”

Já uši nemám, poznamenala Orlith.

Pak už do weyru vešel K’lon a prýštilo z něj nesmírné kvantum energie a dobré nálady. Moretu hned zarazilo, jak je v obličeji pěkně dohněda opálený. Pak, když si strhl přilbu, si všimla, že má vlasy vybledlé od slunce.

„Nerat má felysové šťávy nazbyt, Moreto,” oznámil jí bodře a ze zad sundával napěchovaný batoh. „A v Lemosu mi říkali, že mají oměj a vrbovcovou sůl.”

„A jak na tom byl A’murry, když ses zastavoval v Igenu?” Příjemně se na něho usmívala, aby mu dala najevo, že mu krátkou odbočku z trasy nebude nijak vytýkat.

„Už je na tom mnohem, mnohem líp.” K’lonovi se ulevilo a celý se rozzářil. Je pochopitelně ještě slabý, ale celé dny teď prosedí na slunci a to mu dělá dobře na prsa, a taky začíná dostávat znovu chuť k jídlu.”

„Dost jsi se s A’murrym opaloval, že, K’lone?” zeptala se ho Leri.

Moreta po ní chvatně střelila očima, protože Leri promluvila podezřele nenápadně.

„No, když jsem měl někdy čas…” K’lon se trošku zakoktal a nervózně se přehraboval ve vaku.

„Chceš říct,” pokračovala Moreta, které také došlo to, na co přišla Leri, „že sis občas udělal čas na to, abys mohl být s A’murrym!”

„Když se vezme, kolik práce pořád odvádím…” Venku před weyrem se rozeřval Rogeth.

„Nikdo ti přece nic nevyčítá, K’lone,” vmísila se rychle Leri. Holth smířlivě zabroukala a v očích jí modře vířilo. „Jenže, drahý můj hochu, tím, že skáčeš s Rogethem mezi časy, strašlivě riskuješ. Mohl bys jednou při návratu potkat sám sebe, jak teprve odlétáš…”

„Ale nestalo se to nikdy! Dávám si velký pozor,” opáčil K’lon vzdorně, ale i vystrašeně.

„Dobře, ale o kolik hodin jsi natahoval svoje dny?” pokračovala Leri s velkou dávkou pochopení a soucitu, ba dokonce s náznakem pobavení.

„Nevím, nikdy jsem hodiny nepočítal!” vystrčil K’lon rebelantsky bradu. „Musel jsem, víte? Všechnu práci jsem si napřed udělal a jen jsem si musel najít čas na to, abych mohl být s A’murrym. Slíbil jsem mu, že budu v Igenu každé odpoledne, ať budu mít sebevíc napilno. Musel jsem svůj slib dodržet. A přitom jsem cítil povinnost poskytnout Mistru Capiamovi všechnu pomoc, kterou ode mne bude potřebovat.”

„Věř nám, K’lone,” řekla Moreta, když se k ní otočil s prosebným výrazem ve tváři, „jsme ti nesmírně vděčné, že ses během posledního týdne choval tak odvážně a rozhodně. Ale létání mezi časy je velice ošidná věc.”

„A je to něco, o čem se náš Mistr weyrlinků nikdy ani nezmínil,” dodal K’lon uštěpačně.

„Tahle technika je vyhrazena výlučně pro bronzové draky a dračí královny, K’lone. Myslím, že jsi ten trik objevil jen náhodou.”

„Ano, vlastně ano.” V K’lonově tváři se při té vzpomínce objevil odraz onoho překvapení, které tehdy zažil. „Zpozdil jsem se. Věděl jsem, že o mě bude mít A’murry strach. Myslel jsem na něho, jak na mě čeká, plný úzkosti, když jsem se neobjevil včas, a vzápětí jsem zjistil, že jsem vlastně přiletěl dřív, než bylo možné.”

„Trošku to s tebou zamávalo, což?” ptala se Leri a v okrouhlé, moudré tváři jí svítil chápavý úsměv.

K’lon jí úsměv oplatil. „Vůbec mi nebylo jasné, jak se to mohlo stát.“

„A tak jsi to zkusil příští odpoledne znova?”

K’lon přikývl, už se mu maličko ulevilo, protože obě weyreny očividně jeho počin přijaly celkem v klidu. „Hlásím se vždycky ráno Mistru Capiamovi a on mi dá seznam posílek. Tak trávím odpoledne v Igenu a dopoledne a večer kdekoli jinde po celém Pernu. Jsem opravdu velmi opatrný.” Široce a radostně se usmíval.

„Ode dneška budeš ještě opatrnější,” řekla Leri přísným hlasem a celé její chování vyjadřovalo zápověď. „A’murry se doléčuje - tak jsi nám to řekl. Ale ty nemůžeš žít na dluh a zdvojnásobovat svůj čas. A tak namísto, abys letěl dnes odpoledne proti Vláknům, strávíš je - ovšem jenom tohle odpoledne - se svým přítelem. A ode dneška budeš každý den dodržovat normální počet hodin. Holth na to bude dohlížet. A podíváme se, jak to zařídit, aby Mistr Capiam do tvého seznamu posílek častěji zařazoval Igen.”

„Ale - ale…”

„Jen jediná chyba, K’lone,” namířila na něho Leri ukazováčkem, teď podivně zkrouceným kloubní chorobou, a hrozila mu se vší vážností, „a budeš létáním mezi časy unavený natolik, že si ani neuvědomíš, jaké riziko tím podstupuješ. Jen jediná chybička a A’murry o tebe přijde navždycky. Nejen na nějaké to odpoledne.” Leri se odmlčela a pokoušela se odhadnout, jaký účinek mělo její varování na K’lona, který jen klopil oči. Holth varovně zavrčela a Rogeth vypískl. K’lon vzhlédl k Leri s očima vykulenýma úžasem. „Ano, i to můžeme, když jde o kázeňský postih, víš? Myslím, že dáš přednost Holth před Sh’gallem a Kadithem, kdyby se ta věc náhodou měla řešit, ne?”

K’lon se prosebně zadíval na Moretu, ta ale pomalu zavrtěla hlavou, že mu nepomůže. K’lon se tvářil, jako by ho oloupily o všechno, byl to zcela jiný chlapík než ten, který energicky a sebejistě před chvilkou vešel do weyru, ale bylo třeba mu přistřihnout křidélka.

„Dnes odpoledne mě bude třeba, až poletíme proti Vláknům,” řekl nakonec potichu a nejistě. Jak to vysvětlím A’murrymu? Jak to vypadá, sotva dáme dohromady dvě letky, a Ista může poslat jenom jednu letku a deset náhradníků.”

„Můžeš A’murrymu říct, že máme náramný strach kvůli tomu, jak přespříliš usilovně pracuješ. Proto taky vidíme jako mnohem moudřejší, aby sis dnes odpoledne odpočinul, protože jsi přepracovaný, a tak bys v průběhu spadu mohl udělat nějakou těžkou chybu, jenomže my si nemůžeme dovolit tě ztratit!”

„My tě taky potřebujeme, K’lone,” dodala Moreta.

„Zdá se, že jak Síň Ranhojičského cechu, tak Fortský Weyr ti hodně dluží,” řekla Leri, která se podle hlasu i podle změny chování už zase vrátila k dobré pohodě. „Teď si můžeš jít po svém, a na některé posílky, kterými tě Capiam tolik zatěžuje, posílej toho ničemného M’baraka. A ještě něco, K’lone, nikdy, nikdy se nikomu nezmiňuj, zvlášť A’murrymu ne, že draci dokážou vyklouznout z jednoho času a přenést se do jiného.”

Holth se v očích rozzářily rudé body a natáhla krk ke K’lonovi. Ten se ztuhle napřímil, protože zlobný vzhled staré královny ho dost vyděsil.

„Ano, Leri.”

„A?” ukázala Leri na Moretu.

„Ano, Moreto!”

„Už se o téhle věci pokud možno nebudeme nikdy zmiňovat. Předej A’murrymu naše pozdravy.” Leri byla přívětivost sama. „Kdyby tady zrovna nebyla taková mizerná zima, navrhla bych ti, abys ho i s Granth přestěhoval do Fortu, ale myslím, že na sluníčku v Igenu je mu líp.”

Pokáraný jezdec opouštěl weyr těžkým krokem. Obě weyreny slyšely, jak na něho Rogeth cvrliká.

„Nějakou chvíli ze sebe bude dělat mučedníka,” řekla Leri s povzdechem.

„Lepší, než aby se z něho doopravdy stal.”

Pak se Leri začala pochechtávat. „Nejhorší pro mě bylo, abych se tvářila přísně, víš, Moreto? Promyslel si to létání mezi časy velmi chytře, to se musí nechat. Kdyby si dával pozor a nějak se uchránil toho podezřelého opálení a vybledlých vlasů, nikdy bychom na to nepřišly.”

„Měl příliš mnoho energie! To je naprosto neslušné, když si uvědomím, jak vyčerpaná jsem po takovém letu byla já. Dokáže ho Holth sledovat?”

„Dokud si myslí, že ano, tak je to jedno. Ale ty si jistě čas od času Rogetha prověříš, že ano, moje milá chytrá hlavičko?” Leri svou starou královnu něžně plácla. „No a teď bys mi ji mohla osedlat, Moreto, ať se vůbec dostaneme do vzduchu dřív, než spad skončí.”

Moreta se na svou starou přítelkyni dlouho dívala, až Leri netrpělivě trhla rameny.

„No tak, ať už jdeš vařit ten felys!” a zkroutila se na kamenném loži své dračí královny.

Když Moreta upínala na starou královnu řemení bojového postroje, přemýšlela, ovšem velmi soukromě, jestli by Orlith nemohla vydat Holth nějaký zákaz nebo omezení, aby je obě ušetřila toho martyria.

Nemohla.

Moreta překvapeně zamrkala, protože svou myšlenku skutečně velice bedlivě skrývala. A nevěděla, která z královen jí vlastně odpověděla, zda Orlith nebo Holth. Pak se radši soustředila na přesné upnutí bojových úponů. Když byla Leri připravená, Moreta pozorovala jezdkyni i královnu, jak se zastavily na římse před weyrem a jak se potom vrhly do vzduchu, aby se připojily ke dvěma letkám, což byla dávka, kterou Fort přispíval k ochraně Pernu proti tomuto spadu Vláken. Když letky mizely v mezimezí, všichni draci, kteří museli zůstat ve Weyru, jim troubili na rozloučenou a v jejich ryku se ozývala podivná zbožná směsice touhy, výzvy a povzbuzení. Moreta zjistila, že když vidí na okraji Weyru sedět tak málo draků, připomíná jí to fakt, že i Weyr je zranitelný, všechny Weyry - a celý Pern. Bylo už tak dost těžké pomyslet na opuštěnou rodnou držbu, kterou smrtící pandemie vyprázdnila v několika dnech. Přirozeně věděla, že její osobní ztráta se mnohonásobně opakuje po celém Igenu, Istě, Telgaru a Keroonu, stejně jako v Ruathě, nemohla se s tím však smířit. Takové krásné Slavnosti nepadání! A vzápětí po nich následovala taková zhoubná pohroma!

Moreta se rezolutně odvrátila od mrazivě modré oblohy a spěchala loupat a připravovat felysové plody k výrobě léčivé šťávy. Ruce už se jí u toho tolik netřásly jako minulého dne a za to byla svému tělu vděčná, protože pracovala s ostrým nožem a slupky byly mimořádně tuhé. Když se začala, hustá kaše vařit, zaběhla do skladiště, aby se podívala, jak jsou na tom se zásobami, a užasla, že to, co před pouhými šesti dny považovala za přebohaté zásoby, se za tu dobu smrsklo v pár pytlíčků toho či onoho. Když teď dostali všichni jezdci očkování, Weyr zřejmě už nebude potřebovat tak značné zásoby drog proti horečce, stimulantů a léčiv na plicní neduhy. A to bylo jen dobře, protože v tomto ročním období nebylo možné zásoby doplnit.

„Kde je K’lon?” zeptala se Moreta Orlith.

V lgenu.

„Jak je Sh’gallovi?” zeptala se protože to cítila jako povinnost.

Spí jak špalek a Kadith říká, že už pořádně jí. Uzdra vuje se.

Moretu překvapilo, jak lhostejně to Orlith říká - prostě ji to nezajímá a to Moretě hrálo výborně do noty. Až Orlith znovu vzlétne k zásnubnímu letu…

PŘILÉTÁ HOLTH! Falga a Tamianth jsou těžce zraněné!

Moreta se zdržela jen natolik, aby nabrala něco zvolna se vařícího felysu z kotlíku na ohřívadle, a pak běžela ven. Holth se vyloupla z mezimezí nad Hvězdnými kameny a snášela se přímo na svou římsu. Moreta spěchala po schodech vzhůru. S mrštností, které Moreta nemohla ani věřit, se Leri smekla ze hřbetu své královny a odhodila těžkopádný zásobník na ledkovec, takže na kamenné plošině dutě zazvonil a odkutálel se ke stěně.

„Tamianth utrpěla hrozné zranění, Moreto,” říkala Leri a tvář měla pošedlou přestálým šokem i úzkostí.„Ranhojiči snad zachrání Falze nohu, ale Tamianthino křídlo…” Slzy vymývaly stružky ve špíně, která se Leri při letu nalepila na obličej. „Tumáš. Vezmi si moji kombinézu. Přilba ti snad bude dost, a ještě oční štítek. No tak pospěš!”

„Orlith nemůže letět!” Moreta zažívala nesmírnou trýzeň, protože cítila prostřednictvím Holth i Leninu úzkost.

„Orlith nemůže, ale poletí Holth!” Leri už navlékala rukáv své letecké kombinézy na nataženou Moretinu ruku. „Ty budeš pro Falgu a Tamianth užitečnější, než by mohl být kdokoli jiný. Musíš tam odletět! Holth to vadit nebude a Orlith taky ne. Jedná se přece o nejvyšší nouzi!”

Obě dračí královny byly velice neklidné, Orlith se dokonce vybatolila na římsu před svým weyrem a tam vrčela a řvala a natahovala krk ke své jezdkyni. Protože Moreta byla o kus vyšší než Leri, nesahala jí blůza ani k pasu a Leriin letecký pás taktak dopnula na poslední dírku. Moreta si narazila helmu a oční štítek a po bojovém postroji chvatně vyšplhala do sedla, aby si to třeba ještě nerozmyslela.

Promiň mi to, Orlith! křikla v duchu a mávala své královně.

A co bych ti měla promíjet?

„Tak už padejte!” houkla na ně Leri.

Holth skočila z římsy před weyrem skoro tak ztěžka jako vejci obtížená Orlith. Moreta zažívala zvláštní zmatek, protože byla tolik oběhů spojena s myslí jen jediného draka - své královny. Jak si jen u všech všudy budu s Holth rozumět? říkala si, když tu znenadání věděla, že s tím žádný problém nebude. Holth byla tu, s ní, a Moreta cítila i to, jak ji Orlith svými myšlenkami střeží. Žárlivost? Ne, nevnímala v mysli své královny vůbec nic negativního, jenom zájem na tom, aby v konverzaci Morety s Holth, její kamarádkou, nenastaly žádné problémy. To už byla Holth ve vzduchu a Moreta se prvně intimně dotkla mysli staré královny, kde vyčetla nesmírnou únavu a snahu pomoci Tamianth.

Jen pěkně pomalu a zvolna, řekla Moreta co nejvřeleji Holth, aby jí dala na vědomí, jak moc jí rozumí a jak ji chce posílit.

Strážný drak je pozdravil a popřál Holth i Leri všechno nejlepší. Protože službu strážného držel mladý weyrlinek se svou zelenou dračicí, dalo se mu prominout, že se zmýlil v osobě jezdkyně na Holth, ale stejně to Moretě uvízlo v hlavě, zatímco Holth udatně brázdila vzduch, unášená svištícím větrem.

Moreta vizualizovala určující bod horského hřebene nad Weyrem Na Výšinách, zubatý štít se sedmi nepravidelnými hroty.

Já vím, kam musíme doletět. Můžeš mi věřit, řekla jí stará královna.

Věřím ti, Holth, odpověděla Moreta, která si uvědomila, že Holth je mnohem zkušenější než Orlith, i když mladá královna měla neporovnatelně víc sil. Vezmi nás na Výšiny.

Namísto své obvyklé litanie při vstupu do mezimezí se Moreta pokusila analyzovat rozdíl mezi oběma dračími královnami. Mysl Holth byla stará a unavená, ale pevná, bohatá a hluboká, složená z mnohem více vrstev než mysl Orlith. Možná, dožije-li se Orlith krásného Holthina věku, bude její mysl stejně nádherně rozlehlá.

Náhle se ocitly v teplejším ovzduší nad Výšinami, Holth těsně přeletěla rozeklané špice horského hřebene a klouzala s hluboce skloněným levým křídlem, takže Moreta měla nerušený výhled pod sebe a na zraněné draky na zemi. Zamrkala překvapením, když viděla, jak se kolem zraněných shlukly malé hloučky pomocníků. Tamianth přišlo na pomoc nejvíc lidí. Jak Holth ještě víc klesla, Moreta zřetelně viděla, že Tamianth přišla o zadní rejdovací okraj na všech třech hlavních blánách. Těžce pošramocený měla celý levý bok těla.

Jak se to stalo? ptala se zděšená Moreta.

Křižovaly jsme a měly jsme hrozně moc práce. Chtěla pomoci bojovým letkám, řekla Holth a celé Moretino nitro se zachvělo lítostí, když si v mysli Holth prohlédla zobrazení průběhu celé nehody. Tamianth stoupala v takovém úhlu, aby Falga mohla spustit vrhač plamene, ale udělaly hrubou chybu a zvedly se dřív, než bylo třeba, a už se to nedalo napravit. Veliký chuchvalec Vlákna propadl královně křídlem a zranil ji na rameni. A pak zasáhl Falgu a propálil se jí skrz nohu. Holth se nedokázala otočit ve vzduchu na špičce křídla jako Orlith, ale stará královna rejdovala ve vzduchu při sestupu na chlup přesně a doklouzala k zemi tak, že přistála na šířku křídla od zraněné zlaté Tamianth.

Můžeš mi pomoci a tišit jí bolest, Holth? ptala se Moreta, zatímco v horečnatém chvatu klouzala královně ze hřbetu. Tamianthino skučení bylo třeba umlčet.

Orlith je s námi, řekla Holth velmi důstojně a v očích se jí rozžíhaly ostře žluté jiskřící body.

Falga ležela na jednom boku na nosítkách pro raněné, s obličejem obráceným ke své královně, ale byla sotva při vědomí. Dva ranhojiči jí bandážovali nohu obvazy, namočenými v uspavcové masti.

Tamianth, řekla Moreta a spěchala k jejímu zraněnému boku, doufajíc, že by ji královna mohla slyšet a třeba by ji i chtěla poslouchat. Já jsem Moreta a přišla jsem tě uzdravit!

Tamianth mlátila předními pazoury i hlavou ze strany na stranu a její křečovité pohyby byly tak prudké, že hatily všechno úsilí těch lidiček z Weyru, kteří se pokoušeli potírat jí křídelní kosti uspavcem. Jedním mrknutím Moreta zjistila, že hlubokou ránu na boku, ze které se řinul ichor, už se jim podařilo zatřít uspavcovou mastí; nevídaná agónie Tamianth měla tedy příčinu ve zraněném křídle.

„Držte ji!” zaburácela Moreta ze vší síly nahlas i v myšlenkách.

Ostatní zranění draci i strážný drak zaryčeli v odpověď. Holth dřepla na zadní nohy, troubila a rozpřahovala křídla. Z weyrů se vynořili draci, jejichž jezdci byli příliš nemocní, aby mohli letět proti spadu. A Tamianth znenadání spoutala spojená vůle všech draků, kteří ji obklopovali.

„Tak do toho? pobídla Moreta lidi z Weyru, kteří užasle civěli, co se děje. „Natírejte ji uspavcem! Rychle!”

Chytila hrnec s mastí, který ležel na zemi, do druhé ruky vzala kopist a při rychlém nanášení masti se snažila zjistit přesný rozsah zranění. Bylo to něco podobného jako u Dilentha. Zatímco on ztratil náběžnou blánu a měl navíc poškozenou kost i kloubní spojení, Tamianth přišla o větší plochu křídelní blány. Bude hodně dlouho trvat, než znovu vzlétne.

„Je tady někdo, kdo by mi s ošetřením královny mohl pomáhat?” U lokte se jí zjevil neveliký chlapík s jasnýma očima, širokou čelistí a širokým nosem. Hned za ním stál další muž, nepříliš vyšší toho prvého, úzkostně se mračil a zdálo se, že je to jeho běžný výraz. Oba měli tuniky narudlé barvy, což značilo ranhojiče, a na rameni tovaryšský uzel. Moreta střelila pohledem po Falze, ležící na lehátku. „Je v bezvědomí a její zranění už je ošetřené. Víc pro ni v této chvíli nemůžeme dělat. Budu potřebovat olej, rákos, tenkou tkaninu, jehlu a impregnovanou nit.”

„Já nejsem z tohoto Weyru,” řekl chlapík s ostrýma očima a otočil se ke svému většímu druhovi, který přikývl, že pochopil, co Moreta potřebuje, a rozběhl se k nízké kamenné budově, která ve Weyru Na Výšinách sloužila jako hlavní ubytovna. „Jmenuji se Pressen, weyreno.”

„Natírej ji dál uspavcem, Pressene. A hlavně všechna místa kolem kostí. Chci tam mít tlustou vrstvu uspavce, hlavně na kloubech. Zrovna jako když léčíš ránu po Vlákně u člověka. A na té ráně v boku jí zrovna tak udržuj silný povlak masti. Není dobře, že ztrácí tolik ichoru.”

Přiklopýtala stará žena s hrncem ruděnky a houkla na tři děti, které jí šly v patách, aby neokouněly a přinesly olej. K Moretě přišli dva jezdci, oba s ovázanými zraněními; jejich draci, hnědák a modrák - rovněž oba zranění - seděli na kamenitém dně Žlebu a úzkostné vířící oči upírali na Tamianth.

Náhle měla Moreta víc pomocníků, než mohla účelně využít, a tak oba jezdce poslala, aby pomohli druhému z ranhojičů najít věci, které potřebovala, a dětem zase nakázala, aby jí přinesly stůl, na který by se mohla postavit. Stařena jí řekla, že ranhojiči z jejich Weyru zemřeli a ti dva noví nevědí o dracích zhola nic, ale jsou velmi ochotní. Ona by ráda pomohla, ale, jak říkala, klepou se jí ruce.

Moreta ji poslala, ať sežene hodně tenkou tkaninu - tu potřebovala ze všeho nejvíc. Ve chvíli, kdy Moreta dokončila přípravy k opravě křídla, drtivá Tamianthina trýzeň se telepatickým působením draků zmírnila na tepavou bolest, alespoň tak to říkaly Holth s Orlith. Tamianthino křídlo bylo ovšem podstatně větší než Dilenthovo a našlo se méně zbytků blány. Dva jezdci jí velice pomohli při třídění kousků membrány a jejich sestavování na plátýnku, potřeném uspavcovou mastí. „Nikdy by mě nenapadlo použít plátno,” mumlal Pressen, kterého rekonstrukce křídla fascinovala. Pomáhal při jemném sešívání, protože měl ruce sice malé, ale nevídaně obratné. Nattal, ona věkovitá představená z Výšin, přinutila Moretu, aby si udělala čas na hrneček polévky, protože dobře věděla, že se fortská weyrena teprve v posledních dnech vyléčila z ‘moru’ a Výšinám by málo prospělo, kdyby tam Moreta zkolabovala, nehledě na to, co by se pak dělo s Tamianth. Moreta si uvědomila, že je v polévce nějaká povzbuzující přísada, protože po celou dobu delikátní operace křídla byla naprosto soustředěná a v ničem neudělala nejmenší chybičku. Přesto však, když byla hotova, chvěla se nesmírnou únavou.

Musíme se vrátit, řekla Holth tónem, který nesnesl odpor.

Moreta byla víc než ochotná vrátit se zpátky, ale trápila ji podivná neurčitá úzkost. Podívala se směrem k ležící Falze, která buď byla stále v bezvědomí, anebo spala, přikrytá na lehátku kožešinami. Znepokojená Moreta se rozhlížela kamenitým Žlebem po dalších zraněných dracích.

„Jsi hrozně bledá, Moreto,” řekl Pressen a jemně ji pohladil po paži rukou zbarvenou od ruděnky. Jsem si docela jistý, že se všemi ostatními zraněními si dokážeme poradit. Jenomže tohle bylo celé křídlo! Hodně jsem se z tvojí práce poučil.”

„Díky. Jenom udržujte kosti hodně potřené uspavcem. Jakmile z kloubů začne vystupovat  ichor, tak se zranění překryjí a křídlo se začne hojit.”

„Nikdy jsem neuvažoval nad tím, že draci taky mohou utrpět rány od Vláken,” řekl Pressen, rozhlížel se po dracích, rozesazených na římsách a na sedmi štítech kolem Weyru, a ve tváři měl výraz úcty.

Pojď! Nasedej rychle! Holth promluvila velmi naléhavě a tentokrát vjejím hlase nebylo slyšet podtón Orlith.

„Musím letět.” Moreta se vyšvihla na hřbet Holth a podvědomě si všimla, že Holth je vyhublejší než Orlith a ne tak dlouhá, zato vyšší v lopatkách. Anebo to možná bylo od toho, jak se Holth trošku hrbila.

Jak se tak stará královna připravovala ke vzletu, Moreta musela potlačovat představy, že tahle dračí stařenka už je příliš unavená, než aby mohla vystartovat z místa. Ty její zadní nohy - a v tom se Moretě prudce zvrátila hlava dozadu, jak se Holth mocně odrazila do vzduchu, a zahanbená weyrena toužebně doufala, že královna nedokázala přečíst její tajné pochyby. Aby zamaskovala svoje rozpaky, Moreta si vybavila pohled na Hvězdné kameny nad Fortským Weyrem, největší megalit z nich, a horský vrcholek, který vykukoval zpoza kamenné observatoře.

Prosím, Holth, vezmi nás do Fortu!

Holth jí vyhověla ještě dřív, než se zvedla nad horní okraj Žlebu výšinského Weyru. Ve spalujícím okamžiku v mrazivém mezimezí Moretu v rukavicích začaly pálit ruce. Měla si je znovu natřít olejem. Vždycky má po takové opravě ruce pořezané a poškrábané od jehly. Weyrlinek ve stráži je při návratu zdravil a zelená dračice neobvykle radostně vytrubovala.

Holth klouzala ke své římse, ale padala nepatrně rychleji, než by měla, a tak se Moreta před přistáním raději pořádně chytila postroje.

Je tě tady moc po třeba, řekla Holth, když Moreta povolovala řemení a sesedala.

„Jenom ti sundám postroj…”

Potřebuji tě teď hned! ozvala se nedůtklivě Orlith. Už se tě nemůžu dočkat!

„Ale už jsem tady, moje milá, a bylo od tebe moc hezké, že jsi mi dovolila odletět…”

Leri říká, že už nesmíš marnit ani chvilku, dodala Holth a ve fasetových jí vířilo čím dál rychleji.

„Orlith se něco stalo?” Moreta letěla po kamenných schodech tak rychle, jak mohla, a srdce jí divoce bušilo. Zahnula do svého weyru tak prudce, že narazila ramenem do rohu chodby.

Orlith měla hlavu vysunutou tak, aby svou jezdkyni zahlédla co nejdříve. Když se Moreta vřítila do weyru, královna několikrát zatroubila.

Moreta se vrhla ke zlaté královně a objala jí hlavu oběma rukama, a teprve pak si všimla, že vedle Orlith stojí Leri, zavinutá do kožešinové přikrývky, a dívá se na ni s velkou úlevou.

„Takže jsme to dokázaly docela dobře,” vysvětlovala Moretě mezi úlevnými Orlithinými vzdechy, „ale čím dřív ji dostaneš na líhniště, tím líp. Myslím, že o mnoho déle už ty vejce neudrží, jenomže tebe Na Výšinách moc potřebovali, že?”

Moreta mezi tím, jak se omlouvala své královně a povzbuzovala ji, přisvědčovala Leri.

„Nikdo ani nevěděl, že jsi byla pryč,” řekla Leri, „ale pochybuji, že bych zvládla dostat Orlith na líhniště tak, aby si toho nikdo nevšiml.”

Já už ale doopravdy musím jít, řekla Orlith rezolutně.

KAPITOLA XII

Fortská držba, Weyry Fort a Na Výšinách,

současné Míjení, 3.18.43

„Pokud jde o mě, jsem ze srdce rád, že zase slyším kousíček příjemné zprávy,” řekl Capiam, když dozněla ozvěna bubnů.

Zvuk bubnů slyšeli všichni, jenomže byli ukrytí za tlustými kamennými zdmi soukromých komnat Pána Tolocampa, a tak nebyli schopni rozlišit jednotlivé kadence, dokud harfenická Síň nezačala předávat zprávu svými bubny dál.

„Pětadvacet vajec není zase tak bohatá snůška,” řekl Pán Tolocamp přehnaně truchlivým hlasem.

Capiam přemýšlel, jestli náhodou v dóze s vakcínou pro Pána držby nebyla nějaká tajuplná příměs. Celá osobnost toho člověka se změnila. Soucitní by snad řekli, že truchlí pro svou manželku a čtyři dcery, jenomže Capiam dobře věděl, že Tolocamp našel útěchu docela rychle, protože si hned vzal další ženu, takže jeho zármutek byl dost podezřelý. Tolocamp taky své ztráty využíval jako omluvy pro různé nedostatky, zlostnou náladu a přehnané obavy z nákazy.

„Pětadvacet vajec a k tomu královské vejce - na to, že jsme před koncem Míjení, je to báječná snůška,” opáčil Capiam pevně.

Pán Tolocamp se zatahal za dolní ret a potom ztěžka povzdechl.

„Moreta doopravdy nesmí připustit, aby Kadith znova nalétl na Orlith. Sh’gall byl přece velmi těžce nemocný.”

„To není naše věc,” poznamenal Tirone, který se do debaty vmísil vůbec poprvé. „Nemyslím, že by jezdcova nemoc nějak poznamenala výkonnost jeho draka. Mimochodem, Sh’gall vyletěl proti spadu v Neratu, takže se zjevně už docela uzdravil.”

„Byl bych moc rád, kdyby nás informovali o tom, v jakém stavu který Weyr je,” řekl Pán Tolocamp s dalším těžkým vzdechem. „Mám značné obavy.”

„Weyry,” promluvil Tirone se zřetelným důrazem a úkosem vrhl na Pána držby otrávený pohled, „své tradiční povinnosti ke svěřeným držbám řádně plní!”

„Copak jsem to byl já, kdo do Weyrů zanesl tu nemoc? Nebo do držeb? Kdyby ti drakeni nebyli až moc rychlí a nepoletovali pořád sem a tam…”

„A kdyby Pánové držeb nebyli tak chtiví a nechtěli nacpat lidi do každého koutku a skuliny jejich -”

„Teď není vhodná doba na vzájemné obviňování!” Tirone střelil po Capiamovi varovným pohledem. „I ty víš, Tolocampe, a zřejmě líp než většina ostatních, že tu ohavnost přivlekli na náš kontinent námořníci!” Hluboký, dunivý hlas Mistra Harfeníka zněl trpce. „Pokračujme radši v rozpravě, kterou přerušila ta dobrá zpráva.” Tirone se zatvářil tak, že Capiam hned pochopil, že musí držet svou antipatii vůči Tolocampovi na uzdě. „Mám v tom tvém táboře těžce nemocné muže.” Tirone zachytil pohled Pána držby a prstem bodl do vzduchu směrem k oknům. „Není tam dost vakcíny, aby je před tím bacilem všechny zachránili, ale mohli by se dočkat konce ve slušném ubytování a při zkušeném ošetřování.”

„Mají tam ranhojiče,” opáčil Tolocamp paličatě. „Anebo jsi mi to tak aspoň říkal!”

„Ani ranhojiči nejsou proti téhle virové nákaze imunní a bez léků ani nemohou vykonávat svou profesi.” Capiam se naléhavě naklonil přes stůl k Tolocampovi, který se hned stáhl dozadu, což byl další jeho zvyk, který Ranhojiče nanejvýš rozčiloval. „Ty máš ve své držbě veliký sklad se zásobou léků…”

„Které nashromáždila a připravila moje zvěčnělá Paní…”

Capiam tvrdě potlačil svoji averzi. „Pane Tolocampe, my ty tvoje zásoby potřebujeme…”

Tolocamp přivřel oči a upřel na Capiama podlý pohled. „Pro Ruathu, co?”

„Potřebují je i jiné držby než Ruatha!” rychle řekl Capiam, aby zmírnil Tolocampovo podezření.

„Zásoby spadají do odpovědnosti každého jednotlivého držebníka. Já za ostatní žádnou odpovědnost nemám. Nemohu dál plenit zásoby, které mohou potřebovat moji vlastní lidé.”

„Jestliže Weyry, přestože jsou tak postižené, mohly rozšířit svou odpovědnost tak úžasným způsobem, jak to udělaly, i nad území, která jim nikdy nebyla svěřena, jak můžeš ty odmítat?” Tironův bas se chvěl naléhavým citem.

„Velice snadno.” Tolocamp našpulil rty. „Řeknu prostě ne. Nikdo nesmí zvenčí překročit hranice držby, ať by šel odkud chtěl. Když nemají tuhle hroznou nemoc, tak mají jiné, stejně nakažlivé bacily. Už nechci riskovat zdraví svých lidí. Už ze svých skladů mimo držbu nic nevydám.”

„Pak odvolám svoje ranhojiče z tvé držby,” řekl Capiam. Rychle povstal.

„Ale - ale - to přece nemůžeš udělat!”

„Ovšemže může! Oba to můžeme udělat,” ujistil ho Tirone. I on vstal, obešel kulatý stůl a postavil se vedle Capiama. „Řemeslníci podléhají jurisdikci své vlastní cechovní Síně. Na to jsi zřejmě zapomněl, že?”

Capiam chvatně odcházel z místnosti, protože se kvůli Tolocampově hlouposti rozčílil tak strašně, že cítil žluč až v krku. Tirone šel jen o krok za ním.

„Odvolám je všechny pryč! Potom se k tobě v táboře připojím.”

„Nečekal jsem, že to dojde až tak daleko!” Capiam popadl Tirona za rameno, aby vyjádřil, jak si cení Harfeníkovy okamžité podpory.

„Tolocamp se konečně jednou přepočítal, když zase spoléhal na velkomyslnost cechů!” Tironův obvykle uhlazený, přesvědčivý hlas měl v této chvíli výrazný ostrý podtón. „Doufám, že tento náš příklad připomene i ostatním, jaká vlastně máme privilegia!”

„Odvolej svoje cechovní druhy, Tirone, ale do tábora za mnou nechoď. Musíš zůstat ve své Síni u svých lidí a řídit i moje.”

„Moji lidé říkáš?” Tirone se nucené zasmál. „S velice řídkými výjimkami všichni hynou v tom jeho příšerném táboře. Naopak, ty se musíš vrátit do našich Síní.”

„Mistře Capiame…”

Oba muži se prudce otočili směrem, odkud se ozval ženský hlas. Mluvčí vystoupila ze stinného dveřního výklenku. Byla to jedna ze zbývajících tří dcer z Fortské držby, vytáhlá dívka s velkýma hnědýma očima, příhodně usazenýma v inteligentní, ale jinak všední tváři. Husté černé vlasy měla přísně stažené dozadu.

„Já mám klíče od skladu s léky.” Pozvedla ruku se svazkem klíčů.

„Jak jsi…?” Tirone zcela netypicky honem nevěděl, co by řekl.

„Pán Tolocamp se nijak netajil se svým názorem, když mu došla vaše žádost o léky. Já jsem je ale pomáhala sklízet i připravovat.”

„Paní…?” Capiam si nemohl vybavit, jak se žena jmenuje.

„Nerilka.” Vyslovila své jméno rychle a se slabým úsměvem jako člověk, který ani nečeká, že by si je lidé pamatovali. „Mám právo nabídnout ti výsledky své vlastní práce.” Upřela na Tirona významný, vyzývavý pohled. Pak se znova podívala na Capiama. „Mám jedinou podmínku.”

„Pokud je v mých možnostech ji splnit?” Capiam by za léky dal velmi mnoho.

„Že budu moci opustit tuhle držbu ve tvé společnosti a pracovat u nemocných v tom strašném táboře. Očkování už jsem dostala.” V pokřiveném úsměvu zvedla jen jeden koutek úst. „Pán Tolocamp se tehdy zachoval neobyčejně velkomyslně. Protože tuším, jak to tady bude dopadat, nehodlám zůstat v téhle držbě, abych se nechala týrat děvčetem, které je mladší než já. Tolocamp dovolil jí i její rodině, aby se nastěhovali do těchto posvátných síní odkudsi z ohňovcových spališť, zatímco ranhojiče a harfeníky nechává támhle venku umírat!” A nechal moji matku a sestry umřít v Ruathě. V krátké odmlce bylo možno snadno vytušit její nevyřčená slova.

„Tudy, ale rychle,” řekla, přebírajíc iniciativu, a táhla Capiama za rukáv.

„Já jdu ven a po cestě odvolám z celé držby všechny svoje lidi,” řekl Tirone. Kvapně vykročil k Hlavní síni.

„Uvědomuješ si, mladá dámo, že jakmile jednou opustíš svou držbu bez vědomí svého otce, zvlášť když je v takovém rozpoložení jako teď -”

„Mistře Capiame, pochybuji, že si vůbec všimne, že jsem zmizela.” Zřetelně celou záležitost zlehčovala, protože jí mnohem víc vadila nová žena jejího otce. „Tyhle schody jsou velmi příkré,” dodala a s klapnutím otevřela ruční lampičku se světlenem uvnitř.

Příkré, točité a úzké, říkal si Capiam, když mu na prvním krátkém stupni uklouzla noha. Nenáviděl schodiště, kde neviděl na konec, jenomže právě Fort jich měl víc, než bylo zdrávo. Předkové si v nich při budování prvních držeb libovali, protože jich používali jako nouzových průchodů mezi jednotlivými podlažími tehdy ještě většinou přírodních jeskyní. Byl vděčný, že ho Nerilka vede a ještě má dobré světlo, ale i tak se mu zdálo, že sestupují celé věky. Potom se tma prosvětlila a vešli do místnosti, odkud se větvily různými směry tři úzké a vysoké chodby. Vedle točitého schodiště, ze kterého právě sešli, bylo těsně vlevo další, ale doufal, že toho nebudou muset užít.

Nerilka ho vedla vpravo, potom širokým a krátkým průchodem dolů a pak zase doleva. Už definitivně ztratil pojem,  kde  asi jsou.  Na dlouhých lavicích u  těžkých dřevěných dveří posedávali tři sloužící, kteří hned vyskočili na nohy, ale v obličeji zůstali stále stejně apatičtí.

„Jste pohotoví, jak vidím,” řekla Nerilka a kývla jim na pozdrav. „Otec oceňuje, když je někdo pohotový,” řekla ke Capiamovi a hledala klíče. K odemknutí dveří potřebovala tři z největších klíčů ve svazku. Aby dveře dokázali otevřít, musel se do nich opřít i jeden ze sloužících a potom Capiam ucítil směsici vůní, typickou pro destilační komoru, v níž se mísily pachy svíravé, hořké, aromatické a kupodivu i plesnivé.

Nerilka otevřela bytelný košík se světleny, pověšený hned za dveřmi, a osvětlila výlevky, ohřívadla, stoly, vysoké stoličky, měřicí přístroje a nástroje, blyštící se skleněné vaničky a lahvičky. Capiam býval v téhle místnosti dost často, ale tehdy přicházel jinou cestou a ve společnosti Paní Pendry. Teď Nerilka odemykala sklad a gestem ruky ho zvala, aby ji následoval. Usmála se, když zaslechla, jak samým překvapením zalapal po dechu.

Capiam věděl, že sklady léčiv ve Fortské držbě jsou bohaté, ale takové množství léčivých prostředků pohromadě ještě v životě neviděl. Stáli na široké balustrádě, klenoucí se nad nesmírným temným prostorem; z ochozu vedlo schodiště dolů na dno. Zřetelně slyšel šelestění a smýkání tunelových hadů, prchajících před náhle se objevivším světlem. Capiam viděl police, které sahaly vysoko, převysoko, snad až ke klenutému stropu. V dlouhých řadách a zaprášených stozích stály srovnané sudy, proutěné bedny a sušicí rámy. Bylo jasné, že jsou zde soustředěny naprosto ohromující zásoby, a tím víc odsuzoval Tolocampovu lakotu.

„Podívej se, Mistře Capiame, na plody mé práce od doby, kdy jsem byla dost stará na to, abych ustřihla květ nebo lístek a vykopala kořen nebo cibulku.” Nerilka utrousila svou sarkastickou poznámku tak tiše, že dolehla jen do Capiamových uší. „Netvrdím, že jsem naplnila všechny tyhle police, ale moje sestry, které kvůli němu musely umřít dřív než já, by mi určitě neodmítly vydat svůj podíl na tomhle všem. Kdyby tak všechno z toho, co je tady nakřečkováno, bylo k užitku; jenomže jak byliny, tak i kořeny časem ztrácejí svůj léčivý účinek, však to sám dobře víš. Většina z toho, co tady vidíš, je k ničemu a jen z toho tloustnou tuneloví hadi.

Váhy na nošení jsou opřené támhle v rohu, Sime. Ty, a vy dva taky, seberte tyhle balíky.” Říkala to autoritativně, ale příjemným hlasem a pokynem ruky vyzvala sloužící, aby se dali do práce. „Pokud nemáš námitky, Mistře Capiame, tak bys mohl vzít tuhle felysovou šťávu.” Ukázala na demižón, opletený vrbovým proutím. Já ponesu tohle.” Zvedla pořádně velký balík, omotaný popruhem. Ve druhé ruce se jí houpala mošna s řemenem přes jedno rameno. „Včera večer jsem namíchala čerstvý podběl, Mistře Capiame. To je v pořádku, Sime. Tak jdeme. Vezmeme to kuchyňským vchodem. Pán Tolocamp si zase stěžoval, že se příliš ošlapávají koberce v Hlavní síni. Jeho příkazy musíme respektovat, i když to pro nás ostatní znamená kus cesty navíc.” Zakryla světlenové košíky.

Odložila demižon, aby mohla zamknout skladiště, a nevšímala si Capiamova výrazu, který svědčil o tom, že si dobře uvědomuje, že zorganizovat takovýhle nedovolený odběr zásob ze skladu ji muselo stát dost úsilí. Na okamžik se setkala s jeho očima, když se jediným dlouhým pohledem loučila s důvěrně známou místností. Sloužící se svými břemeny už byli v polovině chodby.

„Ráda bych vzala i víc, ale čtyř sloužících, kteří se přidají k pravidelnému polednímu průvodu k táboru, si nikdo ze stráží ani nevšimne.”

Teprve v té chvíli si Capiam všiml, že Nerilka na sobě má oblečení z hrubé tkaniny, určené pro obyčejné lidi - volně přepásanou tuniku, tmavošedé kalhoty a zimní plstěné boty.

„A vůbec nikoho nebude zajímat, že jedna ze sloužících pokračuje v cestě k táboru.” Pokrčila rameny. „A z lidí, kteří se pohybují kolem kuchyňského vchodu, taky nebude nikomu divné, že Mistr Ranhojič odchází se zásobami. Vlastně by se spíš divili, kdybys odcházel s prázdnýma rukama.”

Zamkla i vnější dveře a přemýšlela nad svazkem klíčů, který obracela v ruce. Jeden nikdy neví, že?” řekla sama sobě, jak to mají ve zvyku lidé, kteří tráví většinu času o samotě. Nacpala klíče do tašky, kterou měla přivěšenou na opasku, a když si všimla, že ji Capiam pozoruje, tak se na něho nepatrně usmála. „Macecha má druhý svazek. Myslí si, že je to svazek jediný. Ale moje matka si myslela, že pracovat v destilační místnosti je pro mě docela dobré zaměstnání. Tudy, Mistře Capiame.”

Capiam ji následoval. Kdykoli Paní Pendra sezvala do Fortu nějaké svobodné muže náležitého stavu, ozývaly se v Síních harfeníků i ranhojičů velice oplzlé poznámky na téma prostoduchosti dcerek z Fortské držby. Nerilka, Capiam měl problémy si její jméno znovu vybavit, byla jednou z nejstarších z celkem jedenácti dcer, měla ovšem ještě dva starší bratry, Campena a Mostara, a čtyři mladší. Paní Pendra byla neustále těhotná, což bylo dalším pramenem nepříliš delikátních komentářů ranhojičských učedníků. Capiamovi nikdy nepřišlo na mysl, a jeho nezvedenému dorostu už vůbec ne, že fortská horda může mít taky nějaký vlastní rozum nebo že by někdo z ní mohl něco umět. V rebelantské Nerilce se ale ukazovalo obojího víc než dost.

„Paní Nerilko, jestli teď odejdeš -”

„Já odcházím,” řekla na to potichu, ale pevně zrovna v okamžiku, kdy vyšli ze zadní kuchyňské chodby.

„Ale v tom případě Pán Tolocamp -”

Zastavila se a podívala se Capiamovi do obličeje pravě ve vchodu do rušné a hlučné kuchyně. „- nebude postrádat ani mě ani moje dědictví po matce.” Pozvedla demižón. Popuzeně zafuněla a dívala se po dveřích, kudy odešli sloužící. „Ve sběrném táboře bych mohla být užitečná, protože se vyznám v míchání léků, vyluhování bylin a přípravě léčivých čajů. Mohla bych dělat něco pořádného, něco potřebnějšího, než abych seděla pohodlně někde v koutě. Vím, jak jsou lidi z tvého cechu přepracovaní. Je potřeba každé ruky. Mimo to,” vrhla na něho koutkem oka pohled téměř koketní, „kdyby to bylo nutné, mohu kdykoli proklouznout zpátky.” Poplácala na váček se svazkem klíčů. „Nedívej se tak překvapeně. Sloužící to dělají pořád. Proč bych to nemohla udělat já?”

Pak znova vykročila kupředu a Ranhojič ji rychle následoval, neschopen vymyslet nějaký protiargument. V té chvíli, kdy prošla obloukem kuchyňského vchodu, se její postoj změnil, rázný krok znejistěl a už to nebyla hrdá dcera této držby, ale neohrabaná ženská s hlavou skloněnou k zemi, která se kamsi šourala, neochotná a mrzutá z toho, jak moc toho musí dělat.

Jakmile se dostali na hlavní cestu, pohlédl Capiam vlevo, k hlavnímu schodišti a nádvoří, a snažil se, aby jeho ohlédnutí nepůsobilo příliš provinilým dojmem. Tirone a desítky harfeníků a ranhojičů, kteří pravidelně sloužili ve Fortské držbě, scházeli dolů po rampě.

„Bude se dívat po nich, ne po nás,” řekla Nerilka. Tiše se zasmála. „Snaž se vykračovat méně pyšně, Mistře Capiame. Pamatuj, že v této chvíli, jsi obyčejný sloužící, který neochotně vleče svůj náklad ke hranicím držby a je navíc vyděšený z toho, že tam může chytnout tu hroznou nemoc a umřít jako ti ostatní v táboře.”

„Všichni v táboře neumírají.”

„Ovšemže ne, ale Pán Tolocamp si myslí, že ano. Neustále nám to připomínal. Eh, stejně to byl z jeho strany jenom pochybný pokus, jak nás odradit od toho, abychom neutekli všichni! Nezastavuj se!” dodala zase obvyklým autoritativním hlasem.

Nebýt jejího varování, byl by se Capiam skutečně zděšeně zastavil. Za skupinou vedenou Tironem vyběhli čtyři strážní.

„Můžeš jít pomalu třeba jako šnek, to je pro tvůj převlek typické, ale nezastavuj se,” radila mu.

I ona pozorovala, co se děje, ale jediný Capiam si mohl všimnout, jak jí jiskří v očích a že se ušklibuje tak škodolibě, že to o velké lásce k jejímu otci nesvědčilo. Na tu dálku nebyl schopen Capiam odhadnout, zdali strážní své povinnosti konají jen polovičatě nebo ne. Odehrála se tam krátká strkanice, po níž Tirone a jeho společníci pokračovali volným krokem po cestě k Síni Harfenického cechu. Nerilka s Capiamem šli dál ke hranicím hlavní držby.

Internační tábor byl zřízen po levé straně útesu, v němž byla vybudována Fortská držba, v malém údolí, do kterého z držby nebylo vidět. Linie stráží před ním stála tak, aby ji mohl Pán Tolocamp přehlédnout ze svého okna. Strážní si z trámů vybudovali strážnici, hrubý srub, aby měli úkryt při špatném počasí, a na obě strany od srubu se táhly nepravidelné úseky plotu. Stráže kolem plotu neustále hlídkovaly.

Tři Nerilčini sloužící složili svůj náklad u strážnice, kde i ostatní nechávali koše s jídlem. Potom se zvolna vraceli do držby a prázdné váhy se jim kymácely na ramenou.

„Jestli přejdeš za hranici, Mistře Capiame, už tě nepustí zpátky,” připomínala mu Nerilka.

„Myslíš, že přes hranici existuje jenom jediná cesta, když i do držby se dá dostat několika způsoby?” zeptal se Capiam prostořece. „Ještě se uvidíme, Paní Nerilko.”

Když se blížili ke strážnici, určení strážní přenášeli koše a balíky do zakázaného prostoru, kde už trpělivě čekala skupinka žen a mužů, aby od nich věci převzali.

„Stůj, Mistře Capiame.” Velitel stráže se tvářil vyděšeně a pochodoval proti Ranhojičovi. „Nemůžete jít dál, protože byste musel zůstat…”

„Nechci, aby tenhle lék někdo vylil, Thengu. Jen se ujistím, že ti lidé pochopí, jak je vzácný a jak křehký je ten demižon.”

„To se dá zařídit,” odpověděl Theng a opatrně nesl demižon, aby ho postavil kousek stranou od ostatních balíků. „S tímhle se musí moc opatrně a měl by to vzít ranhojič. Mistr Capiam říká, že je to lék.”

Lidé z tábora pokročili proti němu, aby si zásoby převzali, a Theng ustoupil. Nerilka stála těsně za ním, a jak se otočil, že se vrátí ke strážnici, proklouzla kolem něho a připojila se k těm, kteří sbírali koše, jako by byla jednou z nich.

Capiam čekal, že někdo vykřikne, protože ostatní strážní si jí museli všimnout. Nerilka už se plahočila ze svahu směrem ke stanům sběrného tábora a nic se nedělo. Theng ho vzal za paži a odváděl zpátky.

„No tak, Mistře Capiame, víš přece, že ti nemůžu dovolit, aby ses těsněji přiblížil ke svým řemeslníkům,” říkal Theng, když Capiam naposledy vrhl pohled za vzdalující se Nerilčinou postavou.

„Vím, veliteli Thengu. Jenom jsem měl starost o ten lék. Zbývá nám jich už tak málo.”

Theng smířlivě usykl mezi zuby a pak už se věnoval tomu, jestli jeho strážní zachovávají náležité odstupy.

Capiam se pomalu obrátil směrem ke své cechovní Síni. Cestou k ní si uvědomil, že by nemohl svou Síň opustit tak, jak dokázala Nerilka odejít ze své držby. To, že odvolal své ranhojiče z držby, bylo plně v jeho kompetenci coby Mistra Ranhojiče, ale svou Síň opustit nemohl, musel zůstat v dosahu každému, kdo ho bude potřebovat, ať je odkudkoli z Pernu. Ale stejně ho krátký flirt s nápadem, že by odsud odešel, přivedl do lepší nálady. V táboře přivítají nejen zásoby, ale každého schopného pomocníka. Musí požádat o dobrovolníky, kteří by dopravili na Ruathu co nejrychleji zbytek zásob, odcizených Nerilkou z Fortu.

„Ichor je možné extrahovat od jedné královny a nanést ho na klouby jiné,” povídala Moreta Leri. „A ty bys neměla chodit tak dlouhou cestu kvůli zprávě, kterou by mohl přinést kdokoli jiný.”

Stály ve vchodu do líhniště a potichu rozmlouvaly, ačkoli bylo nepravděpodobné, že by si jich spící Orlith byla všímala, i kdyby hulákaly. Byla pořádně vyčerpaná z toho, jak snášela svých pětadvacet vajec. Orlith se stočila do klubíčka kolem kožnatých vajec a vzácné královské vejce chránila hradbou předních pazourů, takže měla hlavu položenou v nezvyklém úhlu. Vytahaná kůže na břiše už se jí začínala stahovat a vrátila se jí dobrá barva, takže Moreta už se o svou královnu nemusela bát a měla čas myslet na Falžinu Tamianth.

„U nich není nikdo, kdo by byl schopen to udělat,” řekla Leri trošku pohrdavě, „anebo to tak alespoň Kilanath říkala Holth. Holth se zmínila, že to znělo hodně vystrašeně.”

„Má důvod být vystrašená, když se Tamianth na tom zraněném křídle neobjevuje žádný ichor.” Moreta přecházela sem a tam. „Je Falga při vědomí?”

„V deliriu.”

„Nedostala tu nemoc?”

„Ne, je to z horečky po tom zranění. Zdá se, že to zvládají.”

„U všech skořápek! Falga ví, jak získat ichor. Kdyby to byla Kilanath a Diona…” Moreta se ohlédla přes rameno po dřímající Orlith.

„Bude v bezvědomí hodně dlouho,” zamumlala Leri, vešla do líhniště za Moretou a uchopila jí ruku pevně do obou svých dlaní. „Netrvá přece dlouho, než odebereš ichor a naneseš ho…”

„Nechci zneužívat důvěry, kterou ve mě Orlith má!”

„Mně věří taky. Každá chvilka, o kterou ten zákrok oddaluješ…”

„Já to vím! Vím!” Moreta myslela na ubohou Falgu a Tamianth a na to, co tamní Weyr za posledních pár dní odvedl práce.

„Kdyby se Orlith probudila, Holth o tom bude vědět, a když Orlith pozná, o jaké nebezpečí jde, tak to pochopí. Líhnutí už je za námi!” Leri naléhavě tiskla Moretě ruku.

Mimořádné okolnosti, kterých na Moretin vkus bylo poslední dobou až příliš mnoho, vyžadují mimořádná opatření.

„Holth souhlasí. Požádala jsem ji hned, jakmile mi řekla, co se děje s Tamianth.”

Leri si očividně byla jista, že nikdo v celém Fortu neměl ani zdání, že přede dvěma dny byla Moreta pryč a ošetřovala zraněnou královnu z Výšin. Moreta vyslala ke své spící královně zoufalý pohled, stiskla Leri povzbudivě ruku a rychle spěchala pod obloukovou klenbou vchodu ven z líhniště, takže Leri zůstávala o hodný kus zpátky.

„Neleť tak! Já ti nestačím,” šeptala jí Leri za zády. Moreta zvolnila krok. Každý pozornější divák by si musel všimnout rozdílu ve výšce ženy, která do líhniště vešla a potom z něho vyšla ven, ale bylo šero, chyběla ještě hodina do svítání a kolem nebylo živé duše. Odpoledne se čeká spad Vláken v Neratu a drakeni odpočívali, jak se dalo, protože byli službami skutečně přetíženi.

Moreta se cestou k Holth zdržela jen natolik, aby se převlékla do letecké kombinézy. Když měla naposled Leriinu, zůstal jí nechráněný široký pruh na bedrech a vůbec netoužila po tom, aby si nachladila ledviny. Holth ji přivítala ve vchodu do weyru a Moreta ustoupila kousek stranou, aby královna mohla vyjít na římsu. Pak nasedla, znovu si uvědomujíc rozdíl mezi oběma královnami. Nesmírně si přála, aby se zbavila dojmu, že tímhle nějak Orlith zrazuje.

„Holth, vezmi nás na Výšiny, prosím,” požádala královnu tlumeným hlasem.

Strážný jezdec spí a jeho modrák si ani nevšimne, že odlétáme. Holth to říkala naprosto apaticky a Moreta, třebaže ji to nazlobilo, se musela usmát. Takže Leri a Holth počítaly i s tímhle detailem.

Potom Holth skočila ze své římsy, a ještě než se stačila usadit na křídlech ve vzduchu, už skočila do mezimezí. Moreta nad tím kouskem zalapala po dechu, a než stačila pomyslet na svoje obvyklé veršíky, temnota kolem nich ustoupila před sluneční září, v níž se koupal celý Žleb Weyru Na Výšinách.

Tamianth je až dole, ale pro mě je snazší startovat z římsy, řekla Holth a hladce přistála na jedné z kamenných plošin. Tamianth proti tomu, že jsem obsadila její římsu, nic namítat nebude. Potom tiše dodala: Orlith spí. A Leri taky.

„Vy jste ale povedená dvojka!” vykřikla Moreta pobaveně.

Holth se po ní podívala žhoucíma očima a jemně zafuněla.

„Jsi to ty? Moreto?” ptal se rozechvělý hlas.

„Jsem to já.”

„Och, ještě že tak, ty jsi naše záchrana. Je mi hrozně líto, že tě zase tahám k nám, ale já to prostě nedokážu. Strašně se bojím, že bych Kilanath ublížila. Že bych jí zasáhla nějaký nerv nebo tak něco. Snažili se mi vysvětlit, že je to jednoduché, ale já jim prostě nevěřím. No tak, Kilanath, probuď se, Moreta už je tady.”

V šeré temnotě pod římsou se rozzářil pár dračích očí. Moreta se opřela rukou o stěnu a levou nohou šátrala po prvním schodu. Z ubytovny weyrlinků, kterou teď okupovala Tamianth, sice vycházelo nějaké světlo, ale schodiště se utápělo v matoucím stínu.

„Pospěš, prosím tě, Moreto!” Dionina žádost zněla spíš jako zaskučení.

„Já bych ráda, jenom kdybych věděla, kam šlapu,” opáčila Moreta ostře, protože ji rozčilovalo, jak je Diona neschopná.

„No ano, ovšem, to mě nenapadlo. Ty přece nevíš, kde v našem Weyru co je.” Diona ochotně otevřela košík se světleny, ale ještě než ho zvedla, otočila ho tak, že snopek světla směřoval od Morety. „Ano, Pressene, je tady. No, pospěš, Moreto. Ach, ano, promiň.” Konečně si vzpomněla, že by měla košík zvednout tak, aby osvětlila Moretě schodiště.

Moreta sbíhala dolů tak rychle, jak se odvážila, aby se dostala pod schody ještě dřív, než Dionu zase něco vyruší. Kilanath sklonila hlavu hluboko k Moretě a zafuněla, jako by návštěvu čichem zkoumala.

„No tak, Kilanath, nezlob,” naříkala Diona tak přeslazeným hlasem, až Moretu napadlo, že to musí královnu hrozně rozčilovat. „Víš přece, že přišla, aby nám pomohla.” Diona se omluvně obrátila k Moretě. „Nebude dělat žádné potíže, protože se o Tamianth hrozně bojí.”

A jak Moreta vstoupila do ubytovny weyrlinků, hned viděla, proč ten strach. Tamianth byla spíš zelená než zlatá, jenom zraněné křídlo měla šedivé a šedá barva se jí rozlézala i kolem zranění na boku. Křídlo bylo u ramene podepřené a zavěšené v závěsu, aby královnu nezatěžovalo, ale v kůži jí to neustále poškubávalo bolestí. Tamianth otevřela jedno víčko a pod ním bylo vidět oko šedivé ze vší té bolesti.

„Vodu! Vodu, prosím, vodu!” ozvala se Falga, křičící z horečky.

„Neříká nic jiného než pořád jen tohle.” Diona si nešťastně ždímala ruce.

Pressen, ranhojič se zvláštně pronikavýma očima, běžel k Falze a nabízel jí vodu, ale ona ji odstrkovala, dokud neupadla znovu do neklidného bezvědomí.

Moreta pro sebe mumlala hodně drsné kletby a spěchala ke královně, vzala do prstů záhyb kůže na krku a zaklela nahlas. Dračí královna byla docela dehydrovaná, kůži měla jako opraženou.

„Vodu! Ale pochopitelně je to Tamianth, kdo potřebuje vodu! Copak nikdo z vás královně nedal vodu?” Moreta se rozhlížela po nějaké nádrži s vodou, po něčem, co by se podobalo nádobě na vodu.

„Oh, to mě vůbec nenapadlo!” Diona si zděšeně připlácla dlaně na ústa. „Kilanath mi pořád říkala o vodě, ale všichni jsme si mysleli, že to Falga…” Ochable mávla rukou směrem k ženě sužované horečkou.

„No tak, u Faranthina vejce, nějakou sežeň!”

„Prosím, vodu. Vodu!” sténala Falga a zoufale se snažila zvednout z lůžka.

„Tak co tady tak stojíš, Diono! Nejsou náhodou ve vedlejší budově weyrlinkové? No tak je vyžeň ven! Ať vezmou třeba veliký kuchyňský kotel, to je jedno, ale ať to ubohé zvíře konečně dostane vodu. Je zázrak, že je vůbec ještě naživu! Ze všech neodpovědných, neschopných, vyplašených blbců, co jsem kdy potkala -” Pressen vyskočil od Falgy, u jejíhož boku klečel, a Moreta si všimla, jak užasle se tváří. Zarazila se a zhluboka dýchala, aby ze sebe vypudila všechen ten hrozný vztek, který ale nebyl k ničemu dobrý, a zděšení, které v ní kypělo. „Já sem přece nemohu létat pořád dokola a dohlížet na vás!”

„Ne, to ne, samozřejmě!” odpovídal Pressen smířlivě a ustaraně.

Nešťastné zvíře bylo tak zesláblé, že svými myšlenkami nedokázalo dosáhnout dál než ke své jezdkyni, která se přesto, že byla z bolesti napolo pomatená, snažila přimět okolí, aby královně pomohlo. Moreta pěnila nad tím, jak je Diona nekonečně pitomá, chopila se nejbližšího košíku se světleny, aby prozkoumala Tamianthino křídlo. Dva dny bez zvlhčování ichorem už ohrožovaly rekonstrukční schopnost útržků blány. Jas ze světlenů se zlověstně zablyštěl na nějaké skvrně na podlaze, přímo pod zraněným Tamianthiným bokem. Moreta poklekla na jedno koleno, ponořila prsty do vlhkosti, přičichla a unikl jí tlumený zoufalý sten.

„Pressene! Přines honem svoje nástroje - a ruděnku a olej! Vždyť ta královna vykrvácí!”

„Cože?”

Pressen doklopýtal k ní a ona pozvedla košík se světleny výš k Tamianthinu boku. Pochmurně si připomněla pokyny, které dala Pressenovi, nezvyklému na dračí zranění: ránu na královnině boku udržovat neustále pod vrstvou uspavce. Proč jen to nezkontrolovala sama? Jak jen mohla předpokládat, že se o tohle zranění někdo pořádně postará, když tady ve Weyru Na Výšinách vládne takový chaos, jsou tu docela nezkušení ranhojiči a jezdci jsou k smrti unaveni? Namísto toho si vesele odletěla, samolibě spokojená s tím, jak vyspravila křídlo.

„Je to moje chyba, Pressene. Měla jsem pořádně prohlédnout i tohle zranění na boku. Jde o to, že Vlákno přeťalo žíly na boku a kolem ramene. Uspavec překryl mokvání ichoru. Do křídla se tak nedostává žádný ichor. Musíme ty žíly opravit. Chirurgicky je to vlastně skoro totéž, co jsi dělal u lidí. Hlavní rozdíl je v barvě ichoru a lidské krve.”

„Chirurgie není zrovna mým hlavním oborem, má Paní, ale,” dodával rychle, když viděl, jak se zatvářila zoufale, „už jsem při tom asistoval a to mohu teď taky.”

„Budu potřebovat chirurgické svorky, olej, ruděnku, navlečené jehly…”

Pressen už naléval olej a ruděnku do misek. „Mám všechny nástroje, které potřebujeme. Když jsem přišel, předali mi všechny Barlyho věci.”

Moreta zkoumala zraněné křídlo a děsila se toho, co by tam mohla objevit. Nějaký ichor přece jen z kloubů vystupoval, ale mnohem méně, než by bylo třeba. Tamianth bude potřebovat hodný kus štěstí; lidská pitomost už zapracovala proti ní. Snad, když se ichorem od Kilanath potřou uzlové body, bude ještě možné odvrátit nenapravitelné škody. Hojné a časté potírání uspavcem alespoň udrželo útržky blány vlhké. Jakmile se podaří opravit přerušené žíly a ubohá žíznící Tamianth dostane vodu…

Moreta si promnula ruce v ruděnkovém roztoku a jen usykávala, když se jí dezinfekce zakousla do polozhojených ranek. Pak si potřela důkladně ruce olejem a Pressen se připravoval stejně.

„Napřed musíme z rány očistit všechen uspavec. Řekla bych, že konce žil jsou tady… a tady, a možná i dál, blíž k srdcím.” Zlehka označila místa, o kterých mluvila, a potom velkými tampóny, nasáklými olejem, s Pressenem stírali uspavcovou mast. Tamianth se otřásala. „Po všem tom uspavci nemůže vnímat žádnou bolest. Tady! Vidíš, odtud vytéká ichor…” I její otec vždycky takhle mluvíval, když ošetřoval zraněné běhouny. Spoustu z toho, co poslouchala od nejranějšího dětství, mohla upotřebit i u draků. Nestávalo se jí, že by v takových chvílích myslela na otce, ale jeho zvyk jí teď mohl pomoci poučit Pressena. Někdo ve Weyru to znát musí. „No, tady máme první. Zrovna někde pod tvou levou rukou bude druhá, Pressene. Ano, a tahle třetí, to je hlavní žíla, která vede k srdcím a břišní žíle.” Moreta sáhla po jemné jehle s impregnovanou nití, kterou jí Pressen připravil.

„Ano, v barvě je rozdíl.” Pressen se díval na zelenavou tkáň a tmavě zelený ichor, který vytékal královně z těla, a na podivně se třpytící vlákna, z nichž se skládaly dračí svaly. Zabral se do práce tak, že nic jiného nevnímal. „Dostávala vůbec do křídla nějaké živiny?” Obratnými prsty sešíval první přerušenou žílu.

„Opravdu jen velmi málo.”

„Žízeň! Žízeň. Vodu, prosím, vodu!” křičela Falga.

„Copak ta idiotská ženská není schopna udělat vůbec nic? Venku mají plné jezero vody!”

Náhle se ozval silný lomoz, duté zvuky kovu, narážejícího do něčeho v okolí, ospalé nářky mladých hlasů. Vůně toužebně očekávané vody vyburcovala dračí královnu z její strnulosti. Moreta měla výhled zakrytý jejím pokleslým křídlem, a tak neviděla, co se děje, ale slyšela zazvonění položeného kotle a šplouchání vody, vylévané z kbelíků. Slyšela také lačné chlemtání, jak královna nasávala vodu a spouštěla ji vyprahlým hrdlem.

„U Prvního vejce, ona toho vypije celé sudy!” pravil ohromeně hlas nějakého staršího muže. „Nesmí vypít tolik naráz, chlapci, tak si dejte s donášením další vody načas. Zatím třeba můžeme pomoci jinak…” Mistr weyrlinků se opatrně protáhl pod křídlem a užasle hleděl na Moretu. „Myslel jsem, že tvoje královna snášela vejce, Moreto.”

„To snášela, ale tahle by byla umřela…”

Když Moreta ukázala na kaluž ichoru na podlaze, změnil se výraz nesouhlasu v obličeji Mistra weyrlinků ve zděšený úlek.

„S’ligar leží, protože ho trošku trápí ta nemoc, i když dostal očkování,” řekl Cr’not. Když se ozval se Dionin hlas, děkující weyrlinkům za pomoc, bezmocně ukázal na Pressena. „Ale já jsem taky slyšel, jak Falga volá, že chce vodu…”

„Za to nikdo nemůže, Cr’note. Všichni jste utahaní, musíte přepínat své síly a dělat naprosto neobvyklé práce a úkoly. To já jsem měla pořádně prohlédnout tohle zranění už přede dvěma dny!”

„Někdy mám dojem, že jsme ještě vůbec schopni něco dělat jenom díky rutině a setrvačnosti,” řekl Cr’not a mnul si obličej i oči.

„Možná máš pravdu. Tak. Tahle byla poslední. Díky, Pressene. Stává se z tebe dobrý ranhojič pro Weyr!”

„Ještě jsem si nezvykl na tak veliké pacienty!” usmál se Pressen na Moretu.

„A teď máš možnost se přiučit další nezbytnou techniku pro léčení draků,” řekla Moreta a posuňkem ruky zvala Pressena, aby ji následoval. Vybrala si z Barlyho soupravy největší injekční stříkačku, nasadila na ni jehlový trn, rychle namočila tampón do ruděnky a proklouzla pod Tamianthiným křídlem. „Diono!”

„Ne, to ne!” sténala úzkostlivě mladá weyrena a rozpřahovala ruce, aby svou královnu chránila. „Tamianth už vypadá mnohem líp. Už se jí skoro vrátila její barva.”

„Doufám, že to bude pravda, ale jestli nedostane na klouby trošku ichoru, tak už možná nikdy nebude létat. Holth, promluv si s Kilanath!”

Cr’not přistoupil ke zděšené weyreně a tvářil se tak zuřivě, že Diona znovu zasténala.

„Nebude to trvat dlouho a Kilanath to nijak neublíží.”

Královna byla podstatně ochotnější než její jezdkyně, poklekla a sklonila křídlo, aby More tě usnadnila zákrok.

„Vidíš, Pressene? Tady, jak žíla křižuje přes kost?” Když Pressen přikývl, potřela Moreta ono místo ruděnkou, takže zlatá kůže zhnědla. Ostrý jehlový trn pronikl kůží do žíly tak snadno, že drak ani necítil bodnutí. Moreta zručně nasála ichor do stříkačky; v záři světlenů se zeleně a zdravě blýskal.

„Ohromně zajímavé,” řekl Pressen a celý jeho výraz svědčil o hlubokém zaujetí. Ani jeden nevnímali Dionino skučení nebo Cr’notovy znechucené poznámky na její adresu.

„Tak, teď tohle naneseme,” Moreta se vrátila k Tamianth a Pressen se jí držel jako klíště, „sem na klouby a na chrupavku. Vidíš, jak je chrupavka vysušená? Nasaje do sebe ichor skoro hned. No, a podívej, támhle hned u ramene, vidíš, jak se tam objevují kapičky? Tamianth začíná znovu normálně fungovat. My to křídlo ještě zachráníme!” Usmála se na toho malého mužíka, který se na ni rozzářeně díval. „A už se Tamianth vrací i barva do očí.”

„Jejda, co to bylo? Že by na mě mrkla?”

Moreta se uchechtla. Z obrovských Tamianthiných očí se vytrácela šedivá barva a ono ‘mrknutí’ nebylo nic jiného než jiskřičky, které se znovu objevily v očních fasetách, jak se dračí královna vzpamatovávala. „Věřím, že ano. Ona dobře ví, kdo jí pomáhá.”

„A Falga konečně spí.” Pressen spěchal k lehátku a zkoumal na krční tepně Falžin puls. Úlevně vydechl. „Už je mnohem klidnější.”

Holth? zeptala se Moreta, když si připomněla své další povinnosti.

Obě spí! odpověděla Holth nevzrušeně.

„Musím se vrátit zpátky do Fortu. Cr’note, budeš za mě kontrolovat to křídlo? Pressen už ví, jak odebírat ichor a kam ho aplikovat, ale neví, kdy je to třeba. Ty to poznáš.”

„Spolehni se!” Cr’not slavnostně přikývl. „No, neměla bys nechávat svou královnu o samotě,” dodal a znepokojeně zavrtěl hlavou.

„Jsou situace, kdy tohle neměla znamená míň než to, co musím dělat, Cr’note. Poslali pro mě! Tak jsem přišla. A teď zase jdu.” Úsečně mu pokývla na rozloučenou. Mistři weyrlinků jsou trošku samorostlí a domnívají se, že mají právo bez omezení kritizovat kohokoli ve svém Weyru. Navlékla si leteckou kombinézu, rozpustile mrkla na Pressena a pak rychle vyšla ze stavení.

Běžela po schodišti a brala při tom dva schody najednou.

Obě spí, opakovala Holth a v očích jí klidně vířilo.

„A tak bychom měly být co nejdřív doma,” řekla Moreta a vyšvihla se na dlouhý Holthin hřbet. „Prosím, Holth, odnes nás do Fortského Weyru.”

Holth úslužně skočila z římsy před weyrem a znovu je vzala do mezimezí hned, jakmile kolem sebe měla dostatek volného prostoru. Jak je tak sevřela mrazivá nicota, Moreta si říkala, jestli by se o tom podivném Holthině zvyku neměla zmínit Leri. Není to třeba tím, že královna je prostě stará a nemůže při startu odskočit tak mocně jako dřív? Nebraly by to Holth s Leri jako nějakou neslušnou kritiku?

Když se za úsvitu objevily zpátky doma, vznášely se při výstupu z mezimezí těsně nad hladinu jezera na dně Fortského Weyru. Pro tento těsný výstup ovšem bylo vysvětlení: Holth se prostě domů připlížila. Nebylo pravděpodobné, že by si strážný jezdec ve tmě všiml draka, který vystoupí z mezimezí tak nízko.

Holth doplachtila ke své římse před weyrem, přijala Moretiny hojné díky a pak se unaveně ploužila do svého weyru. Moreta seběhla po schodech a nejkratší cestou zamířila do líhniště. K weyrenině úlevě za dobu její nepřítomnosti Orlith ani nezměnila polohu hlavy. A Leri hlasitě pochrupávala na Moretině lehátku.

KAPITOLA XIII

Ruathská držba a Fortský Weyr,

současné Míjení, 3.19.43

Alessan musel zastavit. Na čele se mu perlil pot, stékal mu po tváři a po bradě dolů. Zpocené dlaně mu klouzaly po rukojetích pluhu a spřežení oddychovalo zrovna tak těžce jako on; plahočili se spolu už dlouho a orali namoklou a ztěžklou půdu. Nevšímal si řezavé bolesti v puchýřích, které se mu za poslední dva dny nadělaly, a utíral si ruce prst po prstu do špinavého hadru, který mu visel od pasu. Pak si Pán Ruathské držby otřel pot z obličeje a z krku, dal si hlt vody z láhve, znovu se chopil opratí, švihl s nimi neochotný pár tahounů přes zadky a podařilo se mu chytit rukojeti neovládaného pluhu dřív, než ho běhouni vyvlekli z brázdy.

Ještě jeden den takhle budou tahat a vsadil by se, že zapomenou, že kdy byli trénovaní pro dostihy. Tohle si ovšem říkal každý den. Jenomže jednoho dne by to mohla být pravda. Jestliže se mu podařilo vyšlechtit nejrychlejší zvířata pod sedlo, tak se musí ukázat - jestli chce vůbec držet nějakou půdu - stejně schopný je znovu vytrénovat, ale k jiné práci. S trpkým humorem si Alessan říkal, jestli se mu všemi těmi potížemi nakonec nemstí osud za to, že tak neochotně plnil otcova přání. Ale ani jeden kus z toho chovu nepřežil. Těžší běhouni, určení k tahu a orbě, ta mocná zvířata, vyšlechtěná k překonávání dlouhých vzdáleností, byla zvláště náchylná k plicní infekci, která se přehnala přes tábor dostihových běhounů v prvních dnech pohromy. Lehkonozí, šlachovití běhouni z jeho chovu přežili a spokojeně se pásli na šťavnatých pastvinách kolem řeky. A potom je spřáhl pod jařmo, a sebe k nim, protože museli orat.

Půdu bylo třeba obdělávat, sít obilí, poskytovat desátky a vyživit držbu bez ohledu na to, jak tyto povinnosti Pán držby dokáže splnit. Doplahočili se na okraj pole, kde navedl zápřah do širokého oblouku, aby se druhou brázdou vraceli zpátky. Brázdy byly nerovné, ale půda se obrátit musela. Rychle se podíval po ostatních polích, která přiléhala k držbě, aby zkontroloval zbývající spřežení. Viděl i na severní cestu, po které přijížděl muž v sedle. Zastínil si oči a vzápětí zanadával, protože jeden z běhounů hned využil chvilky jeho nepozornosti. Když ho přinutil, aby táhl stejným směrem jako náruční tahoun, a vyrovnával pluh, nabyl jistoty, že na tom chlapíkovi zahlédl záblesk harfenické modři. To se musí vracet Tuero ze své cesty k severním držebníkům. Kdo jiný by byl tak odvážný, aby se vydal do Ruathy? Alessan vysílal bubnové zprávy se žádostí o těžké tažné běhouny k orbě a dostal odpovědi, že nikdo nemá žádné, které by mu mohl nabídnout. Ani pohrůžky vyhoštěním z držby, ani zdvojnásobení ceny nepřineslo lepší výsledky.

„To ta nemoc, Alessane,” říkal Tuero a tentokrát se neusmíval. „Tady v Ruathě to bylo asi nejhorší. Dokud Mistr Capiam nepošle vakcínu pro všechny, nikdo sem nepřijde. A myslím, že sem nepošlou ani svoje zvířata, protože jich tady tolik pošlo.”

Alessan zuřivě zaklel. „Když sem nechtějí přijít, tak za nimi půjdu já! Přivedu si ty tahouny sám! Tváří v tvář svému Pánovi držby přece nemohou odmítnout!” Byť Alessan takto spílal svým lidem, docela chápal jejich stanovisko - zvlášť když sám neměl zatím odvahu poslat pro Daga, Fergala a chovné stádo. Follen ho ujistil, že je absolutně jisté, že se zhoubný bacil šířil kašláním nebo kýcháním a osobním stykem, takže nemůže přežívat v půdě, na závodišti ani na kůlech, u kterých pošlo tolik zvířat, ale Alessan nechtěl za žádnou cenu riskovat, že by mohl přijít o těch pár zbylých chovných kusů nevyčíslitelné ceny, které Dag odehnal hned ráno po tragických Slavnostech nepadání.

Když všechno důkladně probral s Tuerem, Deeferem a Oklinou, kteří tvořili jeho raclu, rozhodl se, že nemůže opustit držbu, protože tu nebyl nikdo jiný takového stavu, aby byl schopen vynutit si splnění svých příkazů. Nechtěl dovolit, aby se Tuero vydal na tuhle cestu, protože harfeník teprve vstal z lůžka. Jenomže Tuero byl obratným řečníkem a to byl důvod, jak řekl Tuero na závěr porady, proč se stal harfeníkem a proč je taky tím nejlepším vyslancem, kterého je možno na tuto cestu vypravit. Několikadenní výlet na svěžím jarním vzduchu bez jakékoli námahy jenom završí jeho uzdravení. Koneckonců, i když harfeník mohl nabídnout své ruce k mnoha profesím, orat by nedokázal. Alessan nevěřil Tuerovi z jeho bodrého proslovu ani slovo, ale skutečně neměl nikoho jiného, koho by mohl poslat.

Bez ohledu na úžasně vytáhlou postavu svého jezdce kráčel Tuerův hubený oř naprosto lehce, rychlým a vysokým krokem, s hlavou vzhůru a celý dychtivý, jakmile zjistil, že se vrací domů. Tuerovy nohy se klimbaly ve výšce šlachovitých kolen jeho běhouna a vyzáblá harfeníkova postava se tyčila vysoko nad ušima zvířete. Jistě to nebyl zrovna takový běhoun, jakého by Alessan Tuerovi poskytl, kdyby měl na výběr, ale jak se zdálo, docela se k sobě hodili. Přijížděli v pravém úhlu k poli, na kterém Alessan oral, jenomže nemohl zvednou ruce z pluhu, aby Tuera zastavil. Došli na dolní konec pole a Alessan si všiml, že potah je dost potlučený od toho, jak oj pluhu naráží běhounům do hlezen. Pole už bylo skoro celé zorané - musí to dokončit! Jakmile to bude, může věnovat veškerou pozornost Tuerovým novinkám.

Rád by byl viděl, že se Tuero vrací se statným spřežením, ale zdálo se, že veze nějaký balík. Ještě dvě brázdy a denní dávka bude hotova.

Když odváděl svůj unavený potah do stájí, rozsévači měli stále napilno a pořád ještě seli obilí. Musí získat nějakou úrodu i přes tu prokletou epidemii. Tedy pokud vydrží počasí a poničenou Ruathu nepostihne nějaká další krutá pohroma - jako třeba že by se tu do země zavrtalo Vlákno.

Alessana překvapilo, že na něho Tuero čeká ve stájích; seděl tam na obráceném džberu, sedlové vaky se mu válely pod nohama a ve dlouhé tváři měl spokojený výraz. Jeho komoň už stál vyhřebelcovaný ve svém stání a žvýkal sladkou trávu.

„Viděl jsem tě, jak pracuješ, Pane Alessane,” začal Tuero,  a když vstával,  aby převzal  uzdy obou běhounů, pobaveně mu jiskřilo v očích. „Brázdy máš lepší a lepší.”

„Jakžtakž to jde.” Alessan začal odstrojovat běhouny.

„Tvůj příklad inspiroval hodně lidí. O tvojí píli a pracovitosti už se po celé držbě vyprávějí legendy. To, že ses pustil do práce vlastníma rukama, ti nijak neublížilo.”

„Ale taky mi to nepřivedlo žádný potah. Anebo máš ještě další špatné zprávy?” Alessan si vydechl a potom sňal z jednoho běhouna těžký chomout.

„Nic víc, než co sis už zřejmě domyslel sám.” Tuero kývl hlavou k sedlovým brašnám a stáhl chomout z krku druhého běhouna. „Posbíral jsem nějaké drobty a zbytečky, ale sám jsem viděl, že mají i jinde prázdné skříně a chybí jim to, co by potřebovali nejvíc. Alespoň na severu.”

„A dál?” Alessan byl raději, když dostal všechny zlé noviny vjedné dávce, aby mohl vstřebat jednotlivé otřesy podle jejich povahy.

„I ostatní začali pracovat na půdě, ale v některých z tamtěch usedlostí,” Tuero máchl k severu věchtem slámy, který měl v ruce a vytíral jím skvrny potu z běhounovy srsti, „utrpěli těžké ztráty. Někteří z těch, kteří tady byli na Slavnostech nepadání, odešli ještě dřív, než byla vyhlášena karanténa, a přinesli si s sebou domů i nákazu. Mám tu i seznam zemřelých, smutné čtení a hrozná suma, a nevím, jak bych to mohl zamluvit. Říká se, že neštěstí nechodí nikdy samo, a protože si myslím, že jsi i jinak nátura trošku zasmušilá, tak tě to přísloví potěší.” Tuero zahýbal obočím. „Mám seznam toho, co potřebují, co musí a čeho se bojí. Ale cestou zpátky jsem vymyslel něco, co by nám tohle všechno mohlo trošku osladit.

Měl jsem pravdu - lidé se bojí přijít sem, do Ruathské držby. Měl jsem pravdu i v tom, že sem nechtějí posílat dobrá zvířata jen proto, aby tady pošla, a zvyšování ceny na tom nic nezmění. Trvalo mi hodně dlouho je přesvědčit, aby mi dovolili vzít Hubeňoura do jejich usedlostí. Prostě se pořád ještě bojí.”

„Čeho se bojí?”

„Že je nakažený tou nemocí!”

„Ten běhoun to přece přežil!”

„Správně. Přežil, já a ty jsme taky přežili. Já jsem se z toho vyhrabal rychleji, protože jsem dostal injekci séra. Nemohlo by sérum ze zvířat, která nemoc přežila, chránit ostatní zvířata stejně, jako je to u lidí?” Ušklíbl se nad tím, jak Alessan prudce zareagoval. Jestli tenhle nápad k něčemu je, tak máš plnou pastvinu těch, kteří epidemii přečkali. A taky báječný obchodní artikl.”

Alessan zíral na Tuera a sám sebe proklínal, že ho dávno nenapadlo očkovat běhouny vakcínou z uzdravených zvířat. Tolik jeho drobných držebníků je závislých na svém chovu bčhounů, že se u nich nemůže při dobrém rozumu domáhat splnění jejich pracovní povinnosti vůči hlavní držbě, pokud trvá nebezpečí nákazy, a musí respektovat jejich strach, že by si mohli zavléci bacila zpátky do svých usedlostí.

„Jsem doslova znechucený, že mě to už dávno nenapadlo!” řekl usmívajícímu se harfeníkovi. „Tak honem. Dáme tyhle dva do pořádku. Potřebuji si promluvit s ranhojičem Follenem.” Plácl svoje zvíře razantně přes zadek, aby je popohnal do jeho stání. „Jak jsem mohl být tak zabedněný?”

„Víš, nosil jsi v hlavě ještě pár dalších problémů…”

„Člověče, tys mi nalil novou krev do žil!” Alessan přátelsky strčil vytáhlého harfeníka do ramene a usmíval se, protože se mu poprvé od chvíle, kdy se uzdravila Oklina, trošku ulevilo od kruté reality, kterou vnímal kolem sebe. „Když si pomyslím, že jsem tolik váhal, jestli tě mám poslat na tu cestu…”

„Ty jsi možná váhal, já ne,” řekl Tuero přidrzle, sebral ze země sedlové brašny a vyrazil za Alessanem, který spěchal do Hlavní síně.

Našli Follena docela snadno, protože v Hlavní síni pečoval o nemocné. Alessana až zaštípalo v nose ze všech těch chorobných pachů, které nedokázalo otupit ani pálené kadidlo. Vyhýbal se Hlavní síni, jak mohl - to kašlání, chraplavý dech a sténání pacientů mu neustále připomínaly smutné pohostinství, které jim nabídl. Když Tuero pozvedl do výšky své sedlové vaky, Follenův úzkostný výraz se trošku vyjasnil. Všichni tři zašli do držební kanceláře, kterou teď užíval ranhojič, a když Follen prozkoumal obsah Tuerových vaků, kde bylo jen něco léků a pár svazečků bylin, jeho naděje zase povadla. Alessan musel svou otázku na možnost očkování běhounů opakovat.

„Ten předpoklad se zdá docela dobrý, Pane Alessane, ale v léčení zvířat se příliš nevyznám. Mistr Chovatel… eh, ovšem, zapomněl jsem… Ale v Keroonské chovatelské držbě musí být někdo, kdo by nám k tomu mohl říci solidní názor.”

Tuero odmítavě zafuněl. „Teď už je příliš pozdě na to, abychom bubnovali do Keroonu. Asi by nám příliš nepoděkovali, kdybychom je vyhnali z postelí.”

„Máme přece mnohem blíž někoho, kdo by to taky mohl vědět,” řekl Alessan zadumaně. „Follene, zůstala ještě nějaká vakcína? Aby bylo možné naočkovat dva lidi?”

„Nějakou bych samozřejmě mohl připravit.”

„Prosím tě, tak to udělej, a my s Tuerem zatím pošleme bubnovou zprávu do Fortského Weyru. Moreta nám jistě poradí, jestli můžeme očkovat běhouny.” Potom, říkal si pro sebe, budu moci zavolat zpátky Daga a přesvědčit se, co se mu podařilo zachránit.

Podivná žádost, kterou přijal bubeník Weyru, Moretu překvapila. Karanténa už byla odvolána. Alessan se zvlášť zmínil, že byl očkován a že je zdravý. Neměla důvod odmítat setkání s ním a ráda přivolila, nikoli bez zvědavosti, co vede Pána Ruathské držby k tomu, že žádá o tak naléhavou návštěvu. Orlith nepatřila mezi žárlivé královny a byla docela rada, když lidé obdivovali její snůšku a hlavně královské vejce, ačkoli to nikdy nepustila z dosahu svých předních pařátů. Jakmile si vychutnala první krmení po snůšce, hned zbývající vejce nahrnula do ochranného kruhu kolem toho jednoho vzácného.

„Jako kdyby ti někdo chtěl vejce sebrat,” dobírala si ji Moreta něžně. Pověděla Orlith všechno o své předjitřní návštěvě ve Weyru Na Výšinách, načež jí Orlith docela klidně schválila, že se vydala na tak nezbytnou milosrdnou cestu.

Se mnou tady byla Leri. Holth zase byla s tebou. To je za takové situace správná výměna. A já jsem stejně spala.

Moreta po návratu z Výšin chvíli dospávala, ale nervózně se budila, skoro jako by čekala další poplach. Nejraději by zůstala a ohlídala Tamianthin bok, dokud nebude jisté, že ichor řádně proudí do křídla, ale Pressen dobře pochopil hrozící nebezpečí a byl schopen udělat všechno nezbytné, kdyby bylo třeba, Nadto, jak Tamianth nabere trošku sil a Falga se probere z horečky, vyvolané zraněním, zřejmě další podobné krize už nepřijdou.

A tak Moreta připsala otravné zlé předtuchy na vrub napětí z předešlého dlouhého dne a poslala M’baraka, Leriina oblíbeného weyrlinka, do Ruathské držby. K’lon říkal Leri i Moretě, jak ho zděsil pohled na Ruathu. Moreta ani za nic nechtěla na vlastní oči vidět scény ze zpustošené Ruathy, které jí už tak předkládala bujná představivost. Co by asi tak mohla říci, kdyby měla kondolovat člověku, který utrpěl tolik ztrát?

Na jedné straně vchodu do líhniště z ničeho nic stál Alessan, oblečený v drsném koženém oděvu, ale s čistou bílou košilí, jejíž límec mu zdobil ramena. Vedle něho přešlapoval vytáhlý chlapík ve zmačkané a skvrnami pokryté tunice, obarvené harfenickou modří. M’barak se usmíval, když viděl, jak váhají, a mával na ně, ať jdou dál k té sekci lavic, kterou si Moreta přeměnila v dočasné obydlí. Orlith byla vzhůru a pozorovala je, jak přicházejí, ale nedávala najevo žádný neklid.

Moreta vstala a zvedla ruku v podvědomém gestu, kterým jako by protestovala proti změnám, jež se s Alessanem udály. Až příliš živě si pamatovala sebejistého, pohledného a vznosného mladého muže, který ji před osmi dny vítal na ruathských Slavnostech nepadání. Hodně zhubl a tuniku měl přepásanou tak těsně, že to bylo zřetelně vidět. Vlasy už vůbec nevypadaly, že byly někdy pečlivě ostříhané a učesané. Říkala si, jak je možné, že takové detaily mohou člověka tolik změnit. Na rukou měl skvrny, svědectví o tom, jak oral a sázel, a ty mu dělaly jen čest, tak jako stopy po ruděnce na jejích rukou. Zarmoutilo ji, když viděla, že má obličej pokrytý vráskami z přetrpěných obav a napětí, že mu rty křiví cynický úsměv a světle zelené oči hledí až příliš ostražitě.

„Moreto, tohle je Tuero, který pro mě byl neocenitelnou pomocí během té… od Slavností nepadání.” Na konci věty Alessan poklesl hlasem tak důrazně, jako by chtěl předejít dalším poznámkám k tomuto tématu. „Má jistou důležitou teorii, proti které já nenacházím námitek, a protože v tuto dobu se nemůžeme dovolávat žádného odborníka v Keroonské chovatelské držbě, myslel jsem si, že by nám pomohl tvůj názor.”

„O co se jedná?” ptala se Moreta, kterou vyváděl z míry nezvyklý ostych, patrný v jeho řeči. Změny jeho osobnosti zašly mnohem dál, než by napovídal jenom jeho vnější zjev.

„Tuero,” Alessan se harfeníkovi lehce uklonil na znamení vděčnosti, „přišel na myšlenku, že by se i z krve běhounů dala připravit vakcína a že by se s ní dala očkovat proti nemoci další zvířata.”

„Ovšemže je to možné! Chceš snad říct, že se to zatím nikde nedělalo?” Moretu zachvátila taková vlna vzteku a pocitu zmaru, že Orlith, jak byla na písku stočená do volného klubka, náhle vstala na všechny čtyři nohy, v očích jí růžově zavířilo a z hrdla jí vyburácela znepokojená otázka.

„Ne.” Víc Alessan neřekl, ale v obličeji mu mohla jako v zrcadle pozorovat stejně zoufalou reakci.

„Nikoho to nenapadlo nebo na to nebyl čas?” naléhala Moreta, ochromená představou dalších zbytečných ztrát na životech lidí i zvířat. Pochmurné sevření Alessanových úst a harfeníkův povzdech jí odpověděly dostatečně. „Kdybych na to byla pomyslela…” nedokončila už tu nazlobenou větu, zavřela oči a zaťala pěsti. Vzpomněla si na kruté ztráty, které utrpěla Keroonská chovatelská držba - a na vymřelou usedlost své vlastní rodiny.

„Měli jsme na práci naléhavější věci,” řekl Alessan. Promluvil bez hořkosti, ale s vědomím trpké skutečnosti.

„Ano, to je jasné.” Vzpamatovala se a nechala zbytečných úvah. „Máš na držbě ranhojiče?”

„Pár jich tam je.”

„Z krve běhounů je možné získat stejné sérum jako z lidské a připravuje se stejným způsobem, odstředivým dělením. Z běhounů se dá získat víc krve, to je samozřejmé, a vakcína se očkuje v množství přiměřeném váze zvířete. Těžší kusy…”

Alessanovi škublo v levém očním víčku a ona si domyslela, že na Ruathě nezůstalo ani jedno z těžkých tažných zvířat.

„Máte tady nazbyt nějaké jehlové trny?” zeptal se Alessan, aby přerušil mrtvé ticho.

„Ano.” V té chvíli by Moreta dala Alessanovi cokoli, oč by požádal, jen aby mu pomohla od starostí. „A taky cokoli jiného dalšího, co bude Ruatha potřebovat.”

„Máme slíbený konvoj se zásobami z Fortu,” řekl Tuero, „ale dokud nemůžeme dát lidem z konvoje záruku, že lidé i zvířata na Ruathě nemají nákazu, nikdo se neodváží k držbě přiblížit.”

Moreta strach těch lidí chápala, a tak pomalu přikývla, oči ale stále upírala na Alessana. Choval se tak, jako by mluvili o věcech, které jsou mu naprosto cizí, alespoň pokud by se usuzovalo podle jeho netečnosti. Ale jak jinak by dokázal přežít všechny ty ztráty?

„M’baraku, odveď Pána Alessana a tovaryše Tuera do skladiště. Mohou si z našich zásob vzít všechno, co potřebují.”

M’barak vyvalil oči.

„Hned přijdu za vámi,” řekl Alessan Tuerovi a M’barakovi, kteří už odcházeli, a sundal si ze zad vak. „Nepřišel jsem proto,” povídal s pokřiveným úsměvem, „že bych čekal nějaké dary. Ale můžu ti alespoň vrátit ty šaty.” Vytáhl pečlivě poskládanou zlatou a hnědou róbu a podával ji se zdvořilou úklonou Moretě.

Přiměla se šaty od něho vzít, ale ruce se jí při tom chvěly. Pomyslela na dostihy, na tancování, na všechnu tu radost, kterou na Slavnostech prožila, na potěšení, které zažívala, když vedla Oklinu k tanečnímu parketu, na ten nezapomenutelný večer. Všechna ta potlačovaná zklamání, obavy, tlumený žal, vynucená odloučení od Orlith, které královna mohla vnímat jako zradu na jejich zasvěcení, to všechno se nakupilo a prorazilo už tak chatrnou bariéru jejího sebeovládání. Zabořila obličej do nádherných šatů a neovladatelně vybuchla v pláč.

Orlith na ni konejšivě broukala a náhle se Moreta ocitla v Alessanově objetí. Dotek jeho paží, když ji pevně přitiskl k sobě, smíšený pach lidského a zvířecího potu, vlhké hlíny, to vše se spojilo a spustilo naplno stavidla jejích slz. Náhle cítila, že jeho tělo podivně ztěžklo a začala se mu dmout hruď, jak i jeho zármutek konečně našel ventil. Jeden druhému byli v té chvíli oporou a zároveň se jim oběma ulevilo, když i ten druhý se dočkal úlevy.

Zrovna tohle jsi potřebovala, řekla Orlith Moretě a jezdkyně dobře věděla, že královna má na mysli i Alessana.

Byla to Moreta, kdo se z oné katarze probral první. Dál pevně objímala Alessana, podpírala jeho chvějící se tělo, šeptala slovíčka útěchy a povzbuzení, opakovala všechny pochvalné tirády na jeho nezkrotného ducha a odvahu, kterými ji zahrnoval Klon; snažila se, aby se jí hlasem i něžnýma rukama podařilo vyjádřit, jak si ho nesmírně váží, obdivuje ho a jak s ním cítí. Všimla si, že se přestává zachvívat, potom Alessan naposled hluboce vzdechl a tím se docela očistil od tíživé směsice lítosti, výčitek svědomí a bezmoci. Povolila svoje objetí a také jeho ruce ji přestaly drtit a zatínat se do ní. Pomalu se od sebe odchýlili, aby se mohli podívat svému protějšku do očí. Vrásky bolesti a obav se Alessanovi z obličeje neztratily, ale stažená grimasa kolem očí a úst už povolila.

Alessan zvedl ruku a něžným dotekem prstu jí setřel slzy z lící. Pak mu znovu ruce ztěžkly a přitáhl ji k sobě, skláněl však hlavu na jednu stranu, aby ho mohla odmítnout, pokud by chtěla. Moreta však jeho políbení bez výhrad přijala a myslela na to, že je potřeba jejich společný smutek uzavřít a zapečetit právě tímto odvěkým požehnaným gestem.

Orlith klidně povrkávala, ale Moreta ji sotva slyšela, protože ji uchvátila vlna citů, Alessanovy doteky i pevný tlak jeho stehen na její v ní vyvolaly nebývalý příval smyslné touhy, závratný pocit, že znovu žije. Ani její dívčí láska k Talpanovi nebyla spojena s tak nepotlačitelnou touhu - přivinula se k Alessanovi co nejtěsněji, aby zázračná chvíle přetrvala co nejdéle.

Pomalu a neochotně odtrhl Alessan svá ústa od jejích a hleděl jí do očí s pohledem plným zřetelně čitelného citu. Potom si všiml i on, jak dračí královna pobrukuje, a polekaně se po Orlith podíval.

„Jí to nevadí!” To ho ohromilo ještě víc a dodatečně si uvědomil, jaké riziko nevědomky podstoupil.

„Kdyby jí to vadilo, určitě by ses to dověděl,” smála se Moreta. Blažilo ji, jak se v jeho obličeji výraz úleku mění v nadšení. Z jakéhosi dlouho nedotčeného zdroje v jejím těle tryskala čistá radost.

Orlithino broukání se změnilo v tak rozechvělé trylkování, jaké jen bylo dračí hrdlo schopno vytvořit. Moreta s nesmírnou nechutí od Alessana odstoupila a smutným úsměvem jasně vyjadřovala, jak je jí to líto.

„Slyší to i ostatní?” ptal se a kajícně se na ni usmíval, protože mu dlaně jakoby napořád přilnuly k jejímu tělu.

„To se dá vysvětlit jako projev radosti nad snůškou.”

„Tvoje šaty!” Konečně ji pustil a chvatně sbíral zmačkanou hromádku, jak se šaty sesuly na kamennou podlahu k jejich nohám. Znovu jí je podával právě ve chvíli, kdy se M’barak a Tuero vrátili na líhniště, a Tuerovi se ve výrazných očích výmluvně zajiskřilo.

„Je od tebe moc hezké, Alessane, že jsi pamatoval i na tohle,” řekla Moreta, sama překvapená svou duchapřítomností, „když musíš neustále myslet na tolik věcí.”

„Jestli prostá zdvořilost, že vracím to, co jsi u nás nechala, vždycky dojde takové velkomyslné odměny, tak toho u mě zapomínej víc!” Alessanovi plály oči radostí, jak dvojznačnou větu se mu podařilo sestavit, ale ukazoval při tom na naplněný Tuerův vak.

Moreta nemohla než se nad tím rozesmát. M’barak přeskakoval očima z ní na Orlith a zpátky a Tuero měl pocit, že se přihodilo něco velkého, ale nedokázal odhalit, co to je.

„Nepobral jsem všechno, co bychom potřebovali,” řekl harfeník a díval se zrovna jako M’barak střídavě na Pána držby a na weyrenu s trošku přihlouplým úsměvem. „To bychom vám kompletně vyplenili všechny zásoby.”

„Myslím, že budu schopna opatřit náhradu mnohem snadněji než vy. Jak jsem říkala Alessanovi,” pokoušela se Moreta vysvětlit jeho zdržení, „myslím si, že tady máme nějaké staré Letopisy, ve kterých bude o očkování zvířat dost údajů, protože na detaily si nejsem schopna vzpomenout. Já bych nejdřív vyzkoušela sérum na nějakém bezcenném zvířeti…”

„Zrovna teď nemáme na Ruathě žádné bezcenné zvíře,” řekl Alessan rychle a trošku ostřeji. „Nemám jinou volbu než to zkusit a doufat, že zvířecí vakcína bude stejně účinná jako lidská.”

„Ptal jsi se na to Mistra Capiama?” chtěla vědět Moreta. Zoufale si přála, aby ji Alessan neopouštěl tak brzo, byť chápala, že je to nezbytné.

„V běhounech se vyznáš ty, ne Mistr Capiam. Proč bych ho burcoval, kdyby ten nápad nebyl k ničemu?”

„Myslím, že to byl naopak báječný nápad.” Moreta naléhavě položila ruku Alessanovi na paži, protože toužila připomenout si tím dotykem jejich předešlé objetí. „Podle mého bys o tom měl dát neprodleně vědět Síni Ran hojičského cechu. A já bych taky ráda věděla, jak se vám v tom vede.”

Alessan se zdvořile usmál na znamení, že pochopil, a pod pláštíkem dvorného podání ruky jí prsty něžně polaskal na dlani.

„To si můžeš být jistá.”

„Vím, že je Oklina naživu,” chvatně jí vyletělo z úst, když už se Alessan obracel k odchodu. „A co Dag… a Kňoural?”

„Proč si myslíš, že tak spěchám očkovat běhouny? Kňoural bude možná jediný hřebec, který mi zůstal.” Alessan odcházel a jenom se ve vchodu krátce zastavil, aby se uklonil Orlith.

Tuero spěchal s udiveným výrazem za ním a M’barák rychle následoval své dva pasažéry.

Orlith znovu zabroukala a v mnohofásetových očích jí v převažující modři vířilo několik rudých bodů. Po výtrysku citů a znovuoživené touhy se Moreta cítila dost unavená a klesla clo kamenného sedátka, proplétajíc si prsty roztřesených rukou. Přemýšlela, je-li nějaká naděje, že by Holth a Leri uniklo, jak bouřlivé bylo její setkání s Alessanem.

KAPITOLA XIV

Síň Ranhojičského cechu, Ruathská držba,

Fortský Weyr, Istanská držba,

současné Míjení, 3.20.43

„Dívejme se na tu situaci jako na výzvu!” navrhoval Capiam Mistru Tironovi.

Vcházející Harfeník za sebou práskl dveřmi, což pro něho bylo gesto tak netypické, že se Desdra vylekala a Mistr Fortine se zhroutil v záchvatu nervózního kašle.

„Výzvu? Copak jsme jich za posledních deset dní nezažili dost?” namítal rozhorlený Tirone. „Půlka kontinentu je nemocná, druhá půlka se bojí, že onemocní, všichni jsou podezřívaví ke každému zakašlání nebo kýchnutí, drakeni jsou sotva schopni létat proti Vláknům. Ztratili jsme nenahraditelné Mistry a slibné tovaryše ve všech cechovních společenstvech. A ty mi radíš, abych se na tuhle děsnou zprávu díval jako na výzvu?” Tirone se praštil pěstí do opasku a zamračeně zhlížel na Mistra Ranhojiče. Stál v pozici, kterou Capiam neuctivě přezýval „harfenický postoj”. Capiam se neodvážil ani mrknout po Desdře, k čemuž ho vedla obava, že by poznámka v tom smyslu mohla vyvolat hádku, na kterou teď nebyl čas. Cítil se na pokraji sil a stěží držel myšlenky pohromadě, aby se pod tíhou oné nové „výzvy” nervově nezhroutil.

„Copak jsi mi dnes ráno ty sám neříkal, že odnikud nejsou hlášeny žádné další případy nákazy?” pokračoval Tirone a jeho basový hlas samým roztrpčením rezonoval - Capiamův rebelantský mozek hned formuloval termín „harfenický řečník”.

„Říkal. Ale byl bych mnohem šťastnější, kdyby tahle novinka byla stará čtyři dny.  Zatím víme jenom tolik, že první vlna virové nákazy přešla. Ale tahle ‘chřipka’, jak tomu říkali předkové, se může vrátit. A právě tahle další vlna mě tolik děsí.”

„Další?” Tirone hleděl na Capiama vylekaně a jako by si přál, aby se byl přeslechl.

Capiam vzdychl. Vůbec nebyl nadšený z toho, že vede tuhle debatu, protože doufal, že k ní dojde až ve chvíli, kdy bude mít promyšlený plán celé akce. Lidé jsou méně náchylní propadat panice, když se jim předloží špatná zpráva zároveň se způsobem, jak problém vyřešit. Téměř byl hotov se všemi výpočty, kolik vakcíny bude nutno připravit, kolik drakenů (o nichž předpokládal, že budou chtít předejít opakování epidemické pohromy stejně jako on) bude potřeba k distribuci vakcíny, a do kterých držeb, usedlostí a cechovních Síní bude potřeba sérum dopravit Tuhle konfrontaci mají na svědomí klevety učedníků a všechny jejich diskuse, proč se po ranhojičích pořád požaduje, aby darovali krev k přípravě séra, když počet hlášených případů „chřipky” pořád klesá, a proč ještě nebyl zlikvidován sběrný tábor.

„Další?” nevěřícně hřměl Tirone.

„No ano, drahý příteli, ano,” ozval se Mistr Fortine ze svého kouta, protože si myslel, že by měl svého kolegu podpořit. „Zatím jsme narazili na čtyři jednoznačné zmínky o tomto druhu virové nákazy. Jak se zdá, bacil dokáže vytvářet mutace. Sérum, které potlačuje jeden druh, nemusí vždycky působit proti následující mutaci.”

„Myslím, že detaily by Mistra Tirona zbytečně unavovaly,” řekl Capiam. Nemělo nejmenší smysl rozdmýchávat všeobecný poplach. Capiam se držel naděje, že pokud se jim podaří imunizovat všechny na Severním kontinentu a podchytit všechny roznašeče tohoto typu nemoci, podstatně tím sníží nebezpečí, že se rozšíří nová vlna, protože symptomy byly každému už dobře známy a bylo možné se s nimi rychle vypořádat.

„Tyhle detaily mě unavují méně, než si dovedeš představit,” řekl Tirone. Udělal několik kroků, vytáhl křeslo od Capiamova stolu, posadil se a ruce výbojně založil na hrudi. Upřeně zíral na Capiama. „Vylož mi laskavě všechny ty nudné detaily.”

Capiam se poškrábal na zátylku, což byl zvyk, který si osvojil nedávno a který se jemu samému protivil.

„Víš, že jsme procházeli Letopisy, abychom tam našli zmínky o té virové nákaze…”

„Ano. To je ale pitomé pojmenování.”

„Ovšem přiléhavé. Našli jsme čtyři navzájem nezávislé stati, pojednávající o těchto ‘chřipkách’ jako o metlách lidstva, které se v dobách před Přechodem periodicky vracely. Dokonce ještě před Prvním přechodem.”

„Nezatahuj do toho politiku.”

Capiam otevřel oči s mírnou výčitkou: „Nic takového nechci. Ale vždycky jsem si myslel, že náležíš ke škole vyznávající existenci dvou Přechodů. Mou domněnku potvrzuje i jazyk, používaný v těch textech. Zkrátka,” spěchal Capiam s dalším výkladem, protože Tirone v rostoucím rozčílení divoce vraštil obočí, „naši předkové sem s sebou zavlekli i určité bakterie a viry, které jsou v podstatě nevyhubitelné.”

„To se rozumí, že jsou nevyhubitelné, ale jsou nezbytné pro řádné funkce našeho těla a vnitřní pochody zvířat, které s sebou lidé přepravili při obou Přechodech,” řekl Mistr Fortine vážně, aby svého kolegu podpořil.

„Ano, je to tak, jak říká Fortine. Některým infekcím prostě nejsme schopni uniknout Musíme ale předejít druhé virové nákaze. A ta může opravdu vypuknout. Tady. Teď. Zrovna tak, jak určitě periodicky propuká na Jižním kontinentu. K naší smůle víme jen to, že stačí, aby se objevil jediný přenašeč. Nesmíme připustit, Tirone, aby se to stalo ještě jednou. Nemáme ani léky, ani lidi, abychom se druhé epidemii ubránili.”

„Já to vím zrovna tak dobře jako ty,” řekl Tirone a hlas mu podrážděně zadrnčel. „Takže? Říkají ty tvoje dokonalé Letopisy, co s tím provedli naši předkové?” Ukázal na tlusté svazky Letopisů na Capiamově stole s pohrdáním, které mělo ovšem původ ve strachu.

„Masové očkování!”

Tironovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že mu Capiam dal jedinou správnou odpověď.

„Masové očkování? Celý kontinent!?” Tirone máchl jednou rukou ‘jako by sil obilí’ a zíral na Capiama. „Ale já už jsem dostal očkování.” Založil rozevlátou ruku na její původní místo.

„Imunita po séru, které zatím dokážeme připravit, trvá jenom kolem čtrnácti dní. Jak vidíš, náš čas je omezený… v Igenu a Keroonu už nám možná uplynul, jestli se nám nepodařilo naočkovat úplně všechny, kteří mohou vir přenášet. V tom je právě ta výzva. Moje cechovní Síň připravuje sérum a lidi, kteří budou očkovat; tvoji musí zabránit tomu, aby cechy, držby a Weyry propadly panice!”

„Panika? Ano, to máš pravdu!” Tirone trhl palcem směrem k Fortské držbě, kde Pán Tolocamp ještě pořád odmítal opustit svoje pokoje. „V téhle chvíli by ses měl bát víc paniky než nemoci samotné.”

„Ano!” Capiam do toho tichého souhlasu vložil náramný důraz. Desdra se nepozorovaně přisunula blíž k němu. Nebyl si jistý, jestli má v úmyslu ho podporovat nebo bránit, ale její blízkost mu dělala dobře. „A musíme s tím něco udělat tak rychle, jak to půjde. Kdyby zůstal nějaký zapomenutý bacilonosič v Igenu, Keroonu, Telgaru nebo v Ruathě…”

Zlostný, ale zároveň úzkostný výraz v Tironových očích mu připomněl, jak on sám reagoval, když musel připustit nevyvratitelné závěry, které plynuly z oněch čtyř zmínek, jak mu je Fortine a potom i Desdra nepříliš nadšeně vyložili.

„Abychom předešli druhé epidemii, musíme všechny očkovat hned, během několika příštích dnů.” Capiam se bystře otočil k mapě, kterou připravoval.  „Lidé z hornatých částí Lemosu, Bitry, Cromu, Nabolu, hořejšího Telgaru, Výšin a Tilleku nemají od chvíle, kdy začalo zimní období, žádný kontakt s nikým ze zamořených krajů. Tam můžeme očkovat až později, až roztají sněhy, ale musí to být před jarními dešti, po kterých všichni ti lidé začnou mnohem víc cestovat. Takže nejdřív se musíme soustředit na tuhle část kontinentu.” Capiam položil ruku na jižní polovinu severního zemědílu. „Máme i určité výhody, které nám dává sociální struktura na Pernu, zvlášť v době Míjení. Můžeme vystopovat prakticky každého, kdo kde je. Přibližně víme i to, kolik lidí přežilo první vlnu chřipky a kdo už dostal očkování. Takže se dostáváme k problému s distribucí vakcíny tak, aby ve smluvený den byla na určených místech. V té věci myslím můžeme požádat o spolupráci drakeny, protože jsou vůči nemocem odolnější; ti by nám mohli rozvézt vakcínu do míst, odkud se bude rozdělovat, jak jsem je vyznačil tady po celém kontinentu.”

Tirone cynicky odfrkl. „Od M’taniho z Telgaru se žádné spolupráce nedočkáš. Igenský L’bol je k ničemu, protože jejich Weyr vlastně řídí Wimmia, a je štěstí, že proti spadům vzlétají spojené Weyry. F’gal by snad mohl pomoci…”

Capiam netrpělivě vrtěl hlavou. „Moreta, S’ligar a K’dren mi poskytnou veškerou pomoc, kterou budeme potřebovat. Ale musíme to udělat hned, abychom zabránili třeba jen jedinému dalšímu případu chřipky. Je možné ji zastavit, zničit, jen pokud nebude mít další oběti, které by ji mohly rozšiřovat.”

„Jako Vlákno?”

„Ano, to je přiměřená analogie,” připustil Capiam pochmurně. V poslední době už strávil příliš mnoho času tím, že se dohadoval s Fortinem, Desdrou, ostatními Mistry, i sám se sebou. Čím častěji o té věci mluvil, tím zřetelněji cítil, že je třeba spěchat. „Stačí jediné Vlákno, aby zničilo pole nebo celý kontinent. Jediný přenašeč nemoci stačí, aby přišla druhá smrtící epidemie.”

„Anebo další idiot námořní kapitán, který se pokusí vykolíkovat předběžný zábor na Jižním kontinentu -”

„Cože?”

Tirone vytáhl z kapsy tuniky vodou poškozený svazek zápisů, vlastně jen několik zhruba srovnaných pergamenových listů.

„Původně jsem k tobě šel kvůli téhle věci, Mistře Capiame. Tvůj ranhojič v Igenské mořské držbě, Mistr Burdion, to svěřil jednomu z mých tovaryšů. Chtěl jsem ten deník kvůli přesnému svědectví o téhle epoše.”

„Ano, ovšem, já tady ležím nemocný a ty si ze mě děláš legraci.” Capiam natáhl ruku k Tironovi, aby se do svazku podíval, a Harfeník ho sjel káravým pohledem.

„Žádné zvíře plavící se na kmeni neexistovalo, nešlo o žádné náhodné setkání, Capiame. Oni na Jihu přistáli. Burdion byl dost nemocný, víš, a během uzdravování si četl v lodním deníku té mizerné lodi, Větroplacha, protože nic povzbudivějšího neměl po ruce. Žil v mořské držbě dost dlouho na to, aby se vyznal v námořnických poznámkách. A říkal, že kapitán Varney byl čestný člověk, zaznamenal, že se střetli s pořádnou bouřkou, která je zákonitě odnesla z kursu. Ale nemuseli kvůli tomu přistávat. Výzkum Jižního kontinentu neměl začít dříve jak po skončení tohoto Míjení. Mělo přitom jít o společné úsilí cechů, držeb i Weyrů. Ale oni na tom kotvišti stáli tři dny!” Tirone zdůrazňoval svoje poznámky tím, že bodal prstem do deníku tak vehementně, že Capiam neviděl pořádně na stránku. Pak Tirone deník nechal zcela v Capiamově moci a Desdra se připojila ke svému Mistrovi, aby mohla nakouknout.

„Ach, ach, milí moji, ten Mistr Varney byl ale opovážlivý,” řekl Mistr Fortine. „Ale to znamená, Capiame, že tady nešlo o případ antropozoonózy, ale o přímou infekci!”

„To by na Jižním kontinentu museli žít lidé!” řekl na to Capiam a v hlase mu zazněl náznak naděje.

„Zápisy v lodním deníku o ničem takovém nemluví!” zavrhl Tirone takovou možnost.

„Letopisy jsou v tomhle směru taky zcela jasné, když se v nich popisuje Druhý přechod.”

„Máme vůbec jistotu, že skutečně byli v jižních vodách?” ptala se Desdra.

„To ano,” odpověděl Tirone. „Harfenický tovaryš, který pochází z mořské držby, mi potvrdil, že uvedené polohy lodi odpovídají Jižnímu kontinentu! Říkal, že v těch končinách nikde není moře dost mělké na zakotvení lodi, jedině v bezprostřední blízkosti kontinentu. A oni tam byli tři dny!”

„Tady v deníku se píše,” četla Desdra, „že museli nouzově opravovat lanoví na šalupě, protože se při bouřce poškodilo.”

„Tohle se tam píše,” souhlasil Tirone sardonicky. „Nepochybně tam nějaké opravy dělali, ale Burdion k tomu poznamenal toto,” Tirone vytáhl útržek, který rozložil a četl: „‘Našel jsem v nevyklizené lodní kuchyni zbytky nějakého ovoce neobyčejné velikosti a shnilé slupky dalšího druhu, který jsem neznal, ačkoli jsem v této držbě prožil už mnoho oběhů.’” Tirone se naklonil k Capiamovi a oči se mu zatřpytily. „Takže, přátelé moji, Větroplach tam doopravdy přistál. A podívejte se, kam nás to všechny přivedlo!” Tirone doširoka rozhodil rukama v jednom ze svých grandiózních gest.

Capiam unaveně klesl do křesla, zíral na mapu a prsty listoval ve svých pečlivě zpracovaných seznamech.

„Ten deník možná vrhá světlo na některé aspekty naší situace, milý příteli, ale taky nás varuje před plánovaným návratem na Jižní kontinent.”

„Z celého srdce souhlasím!”

„A znovu to posiluje můj závěr, že musíme všechny očkovat, abychom předešli dalšímu šíření nákazy. A navíc zřejmě očkovat i běhouny. S touto komplikací jsem skutečně nepočítal.”

„Co kdyby ses na to díval jako na výzvu?” poznamenala Desdra suše a rukama masírovala napjaté svaly na Capiamových ramenou.

„Obávám se, že ani jeden z těch, na které myslím jako na možné kandidáty na post Mistra Chovatele, nám k tomu nebude schopen nic říct,” řekl Capiam.

„Nevěděla by to Moreta? Narodila se přece na chovatelské držbě, její rodina měla v Keroonu usedlost s vynikajícím chovem…” Dokonce i drsný Mistr Harfeník se odmlčel, když si připomněl tamní tragédii. „Pomáhala u toho dostihového běhouna, co padl na ruathských Slavnostech nepadání. To byl první případ, který jsme tady na severu zaznamenali, vzpomínáte?”

„Ne, nevzpomínám si, Tirone,” řekl Capiam nazlobeně. Snad se od něho nečeká, že by měl na tomhle kontinentě léčit i nemocná zvířata? „Ty jsi přece živá paměť téhle doby.”

„Je jisté, že když máme lidskou vakcínu, tak dokážeme stejným způsobem připravit i zvířecí,” řekla Desdra konejšivě. „A Pán Alessan určitě bude mít, dost zvířat, kterým bude možné odebrat krev. Slyšela jsem tuším, že některá z jeho zvířat nákazu přežila, nebo ne?”

„Ano, ano, něco tam přežilo,” řekl Tirone pohotově a střelil znepokojeným pohledem zpod zamračeného obočí po skleslém Mistru Ranhojiči. „No tak, kamaráde, vyřešil jsi v poslední době už tolik potíží. Přece to teď nevzdáš.” Tironův basový hlas se prosebně a přesvědčivě zachvíval.

„Ne ne, drahý Capiame, teď nemůžeme ztratit odvahu,” dodal Mistr Fortine ze svého kouta.

Tirone vstal a náhle byl živost sama. „Koukej, Capiame, utíkám bubnovat pro draka. Pak si můžeš zaletět do Fortského Weyru a zjistit, co ti k tomu může říct Moreta. Pak si promluv s tím novým chlápkem - jak jen se jmenuje, Bessel? - v Mistrovské chovatelské držbě. Zatím, protože mám za to, že tvůj plán očkovat kdekoho je naléhavější než co jiného, na to budu připravovat cechy i držby. A začnu Tolocampem.”  Tirone trhl palcem směrem k Fortské držbě. „Když bude souhlasit on, nebudeme mít problémy s ostatními Pány držeb, ani s tím štěrbinovým hadem Ratoshiganem.”

„Když uvážím, v jakém duševním rozpoložení se Tolocamp zrovna nachází, tak by mě moc zajímalo, jak hodláš dosáhnout jeho spolupráce,” řekl se Capiam, trochu povzbuzený ve své depresi tím, že Tirone zjevně jeho plán podporuje.

„Jestli si vzpomeneš, můj kamaráde Mistře, tak jsme Tolocampa v posledních několika dnech ochudili o naše služby. Protože nikdy nestál o to, aby některé z jeho dětí nebo některý držebník měli vlastní myšlenky, tak bude potřebovat ty naše. Už měl dost času na to, aby znovu rozvážil svoji nesmlouvavost,” odpovídal Tirone s klamně jemným úsměvem. „Ty se starej o vakcínu, já zařídím ten zbytek.”

Mistr Harfeník nezapomněl Capiamovi sebrat lodní deník z Větroplacha, ale hned nato energickým krokem odcházel a znovu za sebou pořadně práskl dveřmi.

Povznesená nálada, která Alessana hřála po návštěvě ve Fortském Weyru, se spojovala s obnovenou nadějí a nadšením nad neočekávaným projevem Moretina citu. Rád by si byl tu příležitost vychutnal, ale nejnaléhavější problém té chvíle - připravit použitelné sérum pro běhouny, zejména pro ty, o nichž vroucně doufal, že se je Dagovi podařilo zachránit - převážil nade všemi osobními tužbami.

M’barak odvezl Alessana s Tuerem zpátky na Ruathskou držbu a přistál na předním nádvoří. Podle toho, jak rychle Oklina vyběhla z držby, čekala na bratrův návrat s velkou úzkostí. Zastavila se na vršku schodiště a dívala se na něho s obličejíčkem obráceným vzhůru. Svezl se po modrém dračím boku dolů na zem, vyrazil ze sebe radostné zajuchání, Oklině se rozlila tváří zřetelná úleva a spěchala mu v ústrety. Alessan ji vesele objal a bolestně si uvědomil, jaký rozdíl je  mezi vyhublou postavičkou jeho sestry a plným tělem Morety. Něžně políbil Oklinu na tvář. V poslední době měli jen skrovně času na to, aby si vyměnili nějakou sourozeneckou něžnost, a během její nemoci si Alessan uvědomil, jak nesmírnou cenu pro něho Oklina má. A takové políbení, to přece sám dobře věděl, bylo náležitým gestem.

„Moreta říkala, že ten nápad se sérem je dobrý. Musíme to zkusit! A hned teď!” řekl jí Alessan. „Když to bude účinkovat, pak se Ruatha znovu otevře a moji držebníci už mi nebudou moci odmítat svou práci. Když to fungovat nebude, nebudeme na tom o nic hůř, než jsme byli doteď.”

„Musí to fungovat!” vykřikla Oklina ohnivě. Alessan křikl, ať seženou Follena. „Budeme potřebovat jeho pomoc, jeho nástroje a tu starou dobrou kobylu. Ona už přece nemoc přečkala a nechci zbytečně ohrožovat žádné zvíře z potahu.”

„Arithe! Chovej se slušně! To je přece Paní Oklina!” houkl M’ barak. Modrý drak kýval hlavou, pořád upřeně sledoval sourozenecký pár a teď se kolébal pořád blíž a blíž k Oklině a v očích mu vířilo. Oklina se dračí pozornosti nepochybně trošku bála, nevěděla, co má dělat, a pro jistotu se zavěsila do Alessana.

Po jezdcově napomenutí ze sebe Arith vyrazil tichý zvuk, nesouhlasné frknutí, a odvrátil hlavu, zatímco M’barak se mnohomluvně omlouval.

„Já doopravdy nevím, co ho to popadlo. Arith se obyčejně chová velice slušně. Ale už je pozdě a je unavený, tak se raději vrátíme do Weyru.” Arith znovu hlasitě zafrkal a M’barak se zatvářil, jako by ho něco vylekalo. „Já se s ním raději vrátím do Weyru.”

Alessan poděkoval M’barakovi i Arithovi za to, že je přivezli, a odváděl Oklinu pryč, následován ohromeným Tuerem.

„Modré draky obvykle opačné pohlaví tolik nefascinuje,” poznamenal harfeník suše Alessanovi do zad.

„Opravdu?” Alessan odpovídal jenom ze slušnosti, protože celou jeho mysl zaujal mechanismus přeměny krve běhounů v očkovací sérum.

„V líhništi Fortského Weyru leží královské vejce.”

„No a?” Alessanova zdvořilost už pomalu brala zasvé. Měl toho příliš mnoho na práci, aby se mohl konečně dočkat pohledu na to, co se Dagovi podařilo zachránit z někdejších ruathských stád.

Tuero se široce usmál. „Už jsem myslím připomínal, že Ruatha má docela těsné pokrevní vztahy s drakeny.”

Alessan omráčeně těkal pohledem z Okliny na odlétajícího modrého draka a vzpomněl si na K’lonovu poznámku onoho dne, kdy přivezl do Ruathy vakcínu. „To není možné!”

V té chvíli vyběhl z držby Follen s nepokrytou nadějí ve tváři a Alessan znovu upjal pozornost jen k tomu, aby vyzkoušel, je-li teorie s vakcínou správná.

Tuero přiváděl za ohlávku z pole starou klisnu, šla docela pokojně. Follen, Oklina, Deefer a pár spolehlivých osvojenců přenášeli ranhojičské náčiní do stáje. Nadšenou atmosféru příprav trošku nabouralo, když zjistili, že nemají dostatečně velké skleněné nádoby, do kterých by zachytávali krev zvířete. Potom si Oklina vzpomněla, že Paní Oma měla někde odložené ohromné zdobené láhve, které kdysi dávno Mistr Clargesh věnoval Pánům držeb jako ukázku dovednosti svých učedníků. Aby mohli roztáčet tak ohromné láhve, sestrojili Alessan, Tuero a Deefer velkou odstředivku z rezervního kola k povozu, které upevnili na masivní rožeň, opatřený klikou.

Klisna tiše a netečně stála, protože odběr krve ji nijak nebolel a neznepokojil.

„To je zvláštní,” řekl Follen, když připravili první dávku a slévali slámově zbarvenou tekutinu. „Má to úplně stejnou barvu jako sérum z lidské krve.”

„To jen draci mají zelenou krev,” řekla na to Oklina.

„Vyzkoušíme očkování na tom kulhavém běhounovi,” rozhodl Alessan a při tom mu zase přišlo na mysl, jak ten modrý drak znepokojoval jeho sestru a proč asi. Po celou dobu, co roztáčel kolo, byl Alessan celý nesvůj. Protože neměl jinou možnost, byl až doteď trpělivý, ale když už se mu otvírala naděje, že se bude moci vypravit hledat Daga, užírala ho touha vyrazit co nejdřív na cestu. Jestli se na tom zvířeti neobjeví žádné známky nemoci, můžeme předpokládat - budeme předpokládat, že sérum skutečně působí, protože účinek očkování na lidi je přesně stejný.”

Follen naočkoval sérem kulhavé zvíře a mohutně zívl. „Stejně už je dnes pozdě dělat něco víc,” řekl omluvně.

„V tuhle hodinu by ani nikdo v harfenické Síni nejásal nad tím, kdyby měl přijímat nějakou bubnovou zprávu,” souhlasil Tuero a mnul si oči.

„Myslím, že zůstanu raději přes noc tady, kdyby se na něm projevila nějaká reakce,” kývl Alessan k očkovanému běhounovi.

„A hned ráno vyrazíš hledat Daga a Kňourala, že?” naklonila se Oklina ke svému bratrovi a upřela měkké černé oči do jeho, protože ta poznámka byla určena jen jemu samotnému,

Přikývl a povzbudivě jí stiskl ramena, po tom ji ale poslal pryč, za harfeníkem a ranhojičem, kteří už odcházeli. Alessan se za nimi díval, dokud zář ze světlenových košíků, kterými si svítili na cestu, nezmizela v zákrutu cesty. Pak se uložil na otep slámy ve stání hned vedle očkovaného běhouna. Navzdory svému odhodlání, že zůstane natolik bdělý, aby mohl zvíře kontrolovat, hlasitě pochrupoval až do rozbřesku. Naočkované zvíře sice dál kulhalo, ale nebylo na něm vidět nejmenší známky úzkosti ani žádné skvrny potu a pokojně sežvýkalo pořádnou hrst čisté podestýlky, kterou mu pohodili na podlahu.

Povzbuzený Alessan osedlal běhouna, kterého Tuero přezdil Hubeňour - to byl komoň, kterého by normálně nikomu nenabídl, jenomže ruathští žebráci si v téhle době vybírat nemohou. Alessan do sedlových brašen opatrně uložil sérum, jehlové trny a Follenovu skleněnou stříkačku a pečlivě je obložil čistou slámou, pak nasedl a pobídl Hubeňoura na cestu.

Včerejšího večera, když čekal na první sérum, ho trápily mnohé pochybnosti: měl co přemýšlet o spoustě věcí, včetně nečekané Moretiny odezvy na jeho příjezd. A pomyslel na něžnosti a políbení, které dal své sestře. Nechtěla k němu Moreta být jenom laskavá? Dnes, ve svěžím a jasném jarním ránu, si byl jist, že to nebyla jenom laskavost V tom krátkém okamžiku sdíleli s weyrenou stejné city. A její dračí královna broukala ve shodě s nimi.

Hubeňour poplašeně odskočil před nějakým imaginárním strašákem, kterého viděl v zelenajících se křoviskách, lemujících cestu. Alessan tím prudkým pohybem zakolísal, pevným stiskem nohou zase zvířeti napravil hlavu a bedlivě zkontroloval, jestli chlopně na sedlových brašnách dobře drží. Alessan by rád pohnal běhouna k rychlejšímu kroku, ale nemohl riskovat, že by vzácná tekutina došla nějaké úhony nebo že by na chvilku přestal střežit krok lekavého zvířete. Musí se soustředit na jízdu a nerozptylovat se vidinami nemožného.  Moreta je přece  první fortskou weyrenou. Ačkoli by mohla, jen mohla, nacházet potěšení v tom, že by s ním měla tajný poměr a možná by přivolila i k otěhotnění (a v té chvíli Alessan zatoužil po dítěti tak silně, jak se mu to u Suriany nikdy nestalo), Alessan byl pořád Pánem držby, jejíž pokrevní linii krutě zdecimovala epidemie. Musí mít oficiální manželku, a taky další ženy, aby mohly odchovat tolik dětí, kolik jich dokáže zplodit.

Starý Runel je mrtvý, pomyslel si s lítostí. Starý Runel odešel a s ním i povědomí o všech pokrevních svazcích i rodových liniích běhounů až k samotnému Přechodu. Nikdy by si nepomyslel, že zrovna ztráty tohoto člověka bude želet.

Hubeňour se pustil do klusu, hlezna zakládal pěkně pod tělo a natahoval nohy daleko kupředu. Věčná škoda, že tohle zvíře bylo vykleštěné. Ruatha ovšem měla kdysi daleko lepší kusy, kterými se mohla pyšnit. Alessan se prudce nadechl, aby trošku zchladil naději na to, co najde na konci své cesty. Pokoušel se nemyslet na to, která zvířata se zdála Dagovi natolik v pořádku, aby je vzal s sebou. Kdyby jen Dag odvedl alespoň jeden jediný chovný pár těžkých tahounů Pána Leefa… Záznamy o zvířatech byly v nenávratnu, protože Norman podlehl nemoci jako jeden z prvních a jeho chovné záznamy zůstaly ve spálené nouzové ošetřovně na závodišti. Alessan marně litoval, že si neudělal čas a nepodíval se po nich ve stájích toho horečnatého rána, než sám onemocněl.

Dorazil k místu, kde se cesta větvila, přičemž každá z větví vedla k jedné pastvině, kde se vždycky pásávala léčená zvířata. Dag si určitě vybral tu méně schůdnou, říkal si, ale na chvilku se zastavil, aby se porozhlédl, jestli na rozcestí nenajde nějaké znamení. Nenašel ani kus hadru, ani kost nebo nepřirozené seskupení oblázků. Od chvíle, kdy Dag s Fergalem odešli, uplynulo devět dní. Alessanovi se do mozku zarýval strach, že oba padli do pasti, ze které nemohli chorobě uniknout, přestože si takové myšlenky zakazoval.

Zaryl Hubeňourovi paty do slabin a zvíře neprodleně reagovalo a hravě se rozběhlo slušnou rychlostí po cestě, jen dech se mu zrychlil; protože vycítilo, jaké rozčílení zmítá jeho jezdcem. Běhouni byli všeobecně bráni za vcelku tupá zvířata, měli jen málo možností, jak komunikovat se svým jezdcem, a jen zřídka se objevil takový, který zdánlivě přesně věděl, co se děje s člověkem, kterého nese na hřbetě. Alessan pohladil konejšivou dlaní vyklenutý Hubeňourův krk a přitáhl zvíře k pomalejšímu a opatrnějšímu kroku.

Potom museli vystoupat do svahu, vedoucího k pastvině, a v první trýznivé chvilce Alessan na zvlněném poli neviděl nic, co by se podobalo člověku nebo zvířeti. Před ním se objevila bariéra, která jistě vznikla přičiněním člověka, protože ji tvořily vztyčené velké kameny a živý plot, a byla dost vysoká na to, aby zadržela domácí zvířata. Povstal v třmenech, celý ztuhlý strachem, že Dag přivlekl nákazu s sebou a umřel tady i se všemi zvířaty. Potom zahlédl po pravé straně tenkou stužku kouře, viděl plácat se ve větru košili, která se sušila na větvi. Ozval se ostrý hvizd.

Od svahu, spadajícího k potoku, poslušně přiběhli běhouni, kteří hvizd znali. Alessan cítil, jak se mu do očí derou slzy. Zhurta otočil Hubeňoura a jel po cestě kousek zpátky, pak se otočil znovu čelem proti plotu, pobídl běhouna patami do kostnatých boků a Hubeňour skočil, elegantně se přenesl přes překážku a překvapeně zacvakal zuby, když přistál na druhé straně. Alessan přitáhl nadšené zvíře do klidného kroku, protože si připomněl, co vlastně veze. A hned potom uviděl, jak se mezi zvířaty, běžícími do kopečka, míhají na vrávoravých nohou neohrabaná mláďata a houpavým krokem klušou březí klisny. Alessan vyrazil jásavý pokřik, který se odrazil od nedalekých vršků. Že by byl Dag pobral s sebou všechny obtěžkané kobyly? Alessan se už smířil s představou, že všechna hříbata, která se měla narodit, padla za oběť nemoci nebo je klisny potratily, protože v okolí držby nacházel na polích jenom samé vykleštěné samce a neoplozené klisny.

Jeho zaječení došlo odpovědi, která se ozvala od hrubě postavené chaty, zbudované v horní části svahu. Malá postavička, stojící ve vchodu do chaty, na něho mávala oběma rukama. Jen jedna malá postava! Alessan podvědomě pobídl Hubeňoura a spěchali kupředu. Malá postava s černými vlasy teď v neslušném gestu plácala dlaněmi o nohavice rozedraných kalhot Fergal!

„Dal sis pěkně na čas, Pane Alessane!” Kluk se tvářil zrovna tak drze, jak rozmrzele a zapškle vyznívala jeho slova.

„Co je s Dagem?” Alessanovi se rozčílením zlomil hlas. Nebyl ani schopen sklouznout ze sedla. Až do té chvíle si neuvědomil, jak moc touží zase vidět starého stájníka, jak naléhavě potřebuje Dagovy zkušenosti a rady, pokud se chov ruathských běhounů má kdy vrátit k bývalé slávě.

Fergal pokrčil rameny, jako by ho to nesmírně obtěžovalo, a trhl hlavou směrem k Alessanovi.

„Už jsem si myslel, že jste na nás zapomněli!” Odstoupil na stranu a rukou ukázal na vchod do přístřeší. „On si zlomil nohu. Musel jsem se starat o všechna zvířata, i o mláďata, co se narodila až tady. Udělal jsem kus práce, ne?”

Alessan by ho byl za tu nestydatost pořádně plácl, kdyby byl schopen ho chytit, ale Fergal, který se nepokrytě zlomyslně usmíval, jaký že se mu zase podařil kousek, dovedně uklouzl mimo jeho dosah, do chaty, o kterou se zřejmě taky postaral on.

„Alessane?” Dagova otázka se ozvala skutečně z nitra chaty a Alessan hned zapomněl na nějaké disciplinární kroky a rozběhl se za starým spojencem. „Zachránil jsem pro tebe, Alessane, co jen šlo. Zachránil jsem, co jsem moh’.”

„A taky jsi zachránil Ruathu!”

„Omlouvám se, že tě otravuji i na líhništi, Moreto,” povídal Capiam, obezřetně se rozhlížeje kolem vchodu.

„Pojď dál! Jen pojď!” Moreta mu dychtivě kynula rukou, aby se k ní připojil v jejím dočasném příbytku v první řadě lavic pro diváky.

Capiam se ohlédl přes rameno a potom vstoupil, ale pořád se úzkostně díval po Orlith, střežící svou snůšku.

„Zdá se, že je docela klidná, což?”

„Jistěže je klidná!”

„M’barak, který mě sem s Desdrou přivezl, mi povídal, že dokonce ukazuje i to báječné královské vejce, které je ve snůšce.” Capiam rychle přicupital přes horký vulkanický písek k Moretě.

„Desdra je tady taky? Slyšela jsem toho o ní spoustu od M’baraka i od K’lona.”

„Tlachá teď s Jallorou, a tak si s tebou mohu promluvit o samotě.” Capiam si odkašlával a byl zjevně dost nervózní, což u něho bylo něco nevídaného.

Moreta si pomyslela, že se třeba bojí Orlith, a napřáhla k němu ruce. To jí připomnělo, že si budou muset přivykat na změny, které vtiskla lidem hrozná epidemie. Capiam se zdál jenom pohublý, protože oči mu jiskřily v drsné tváři pořád stejně, což mu bude s přibývajícím věkem dodávat přitažlivosti. Na spáncích mu vlasy trošku prořídly a měla dojem, že mu do černých kudrn přibylo stříbra, ale síla jeho osobnosti se nijak neumenšila, ani nezměkl stisk ruky, když se chopil jejích dlaní.

„Čemu vděčím za to nečekané potěšení?” ptala se ho.

Zamrkal. „Jisté nečekané… výzvě, tak jsem to pojmenoval, když jsem mluvil s Mistrem Tironem.”

Jeho bodrost ji vyburcovala, a tak zapátrala pohledem v Ranhojičově tváři. „Jakého druhu je ta výzva?”

„Hned se k tomu dostanu, když dovolíš. Především, víš něco o tom, jestli běhouni budou příznivě reagovat na očkování sérem proti nákaze, kterou trpí zrovna jako my?”

Moreta na něho chvíli užasle hleděla, protože ji překvapilo, že stejnou otázku dostává v tak krátkém čase podruhé, a udivilo ji, že od něho takový dotaz vůbec padl. Zlobila se, že nikdo nepamatoval na to, aby se udělaly alespoň základní kroky pro zajištění bezpečnosti běhounů, kteří měli pro Severní kontinent tak klíčový význam. Pokoušela si to vysvětlovat tím, že záchrana lidských životů měla přednost a že se jistě našel v chovatelských držbách někdo, kdo měl dost rozumu a aplikoval stejný postup i u zvířat. Potěšilo ji a taky dojalo, když u ní včera večer hledal radu Alessan, a bez ohledu na přetrvávající pocit bezmocné zlosti ji i trošku pobavilo, že se jí, weyreny z Fortského Weyru, vyptává i Mistr Ranhojič.

„Včera večer jsem na stejnou otázku odpovídala Alessanovi.”

„No ne!” Capiam překvapeně zamrkal. „No a jak jsi Pánu Alessanovi odpověděla?”

„Kladně.”

„Kontaktoval Mistra Balfora?”

„Už bylo příliš pozdě na to, aby bubnovali do Keroonské chovatelské držby. Novým Mistrem Chovatelem se tedy stal Balfor?”

„Prozatím v té funkci působí. Někdo to dělat musí.”

„Alessan ti o tom měl dát vědět, anebo informovat alespoň Síň ranhojičů…” zamračila se Moreta. Pokud měl příliš napilno, měl to udělat Tuero. Co když Alessan neměl dost času na to, aby připravil sérum? Ne. Měla z jeho chování dojem, že nebude mařit ani chvilku.

„Zatím není ještě ani poledne,” ozval se Capiam taktně, aby osudem stíhanému Pánovi držby přispěl na pomoc. „Teoreticky by očkování krevním sérem mělo vyvolat podobnou imunitu u běhounů jako u lidí. Alessan potřebuje všechno štěstí a všechnu pomoc, které se mu může dostat.”

Moreta truchlivě přikývla na souhlas. „Proč se tedy ranhojičská Síň z ničeho nic zajímá o očkování zvířat?”

„Protože naneštěstí mám dobrý důvod předpokládat, že nákazu na člověka přenášejí zvířata a může se rozhořet nová epidemie - naši předkové tyhle vlastnosti bacilu nazývali pojmy ‘antropozoonóza’ a ‘znovupropuknutí’.”

„Ach!” Moreta se usilovala nějak vstřebat tuto zprávu. Urputná životnost zhoubné choroby byla omračující. „Chceš říci, že může lehce propuknout druhá epidemie? U všech skořápek! Capiame, další epidemii by kontinent nepřežil!” Rozhodila rukama v gestu úžasu, pro který se jí nedostávalo slov. „Weyry jsou sotva schopny dát dohromady potřebný počet letek, které se mohou zvednout do vzduchu a letět proti Vláknům, protože máme spoustu jezdců, kteří se uzdravují z druhotných infekcí anebo z utrpěných zranění. Kdyby se přes nás taková pohroma přehnala ještě jednou, pochybuji, že bychom dali dohromady jedinou letku!” Ze samého rozčílení začala přecházet sem a tam, pak si ale všimla, že ji Capiam klidně pozoruje. Zarazila se a znovu se na něho pozorně zadívala. „Jestliže zvířecí vakcína účinkuje, pak by se dalo zabránit té antropozoonóze… Chceš očkovat oboje, jak lidi, tak běhouny, proti druhé vlně nemoci? A ta tvoje výzva, to je -” Musela se usmát způsobu, jakým ji přivedl ke správnému závěru „- zároveň žádost k drakenům, aby ti pomohli s distribucí očkovací látky?”

„Ano, a dostat ji pokud možno během jediného dne do všech očkovacích míst.” Capiam opatrně rozvinul kopii své mapy. Pozoroval ji zpod obočí, čekal na její reakci, až se podívá do dokumentu, který jí podával. „Masové očkování je jediným způsobem, jak šíření nemoci zarazit. Bude to ovšem vyžadovat nesmírné vypětí. Můj cech už začal shromažďovat lidské sérum. Abych byl upřímný, moje Síň tak úplně nedocenila, jak jsou běhouni choulostiví. Když jsme vzali v úvahu to, co našla Desdra po vyčerpávajícím hledání, a informace od Tirona, nenašli jsme jinou možnost, jak by se ta nemoc mohla rozšířit tak rychle a tak daleko, než že ji přenášela zvířata. Teď už víme, že existuje jenom jediná cesta, jak zabránit novému vypuknutí epidemie: zarazit ji během několika dní, jinak budeme muset vzdorovat druhé vlně nákazy.”

Moreta se samým děsem prudce otřásla.

„To se rozumí,” dodával, poťukávaje na horní okraj pergamenu, „to schéma závisí především na účinnosti zvířecí vakcíny a zároveň na spolupráci Weyrů, abychom mohli obojí sérum dopravit všude, kam je to třeba.”

„Už ses na to ptal jiných Weyrů?”

„Potřeboval jsem odpověď na otázku týkající se séra z běhounů a ty jsi nejbližší autorita.” Usmál se na ni.

„Pán Tolocamp zajisté -”

„Pána Tolocampa jsem přenechal Mistru Tironovi.” Ranhojič to říkal hodně zatrpkle. „A tuhle otázku jsem musel položit někomu, kdo je schopen mi na ni dát racionální odpověď. A nejenže jsem dostal odpověď, získal jsem i zdroj.”

„To je taky jenom domněnka -”

„Kterou si ověřím hned, jak mě ujistíš, že nám Setry mohou pomoci s rozvážením séra. Jeden z mých tovaryšů je hotový kouzelník v počítání něčeho, čemu on říká časově pohybové procesy. Když dostaneme k dispozici šest jezdců z každého Weyru, kteří by pokryli tradiční území svého Weyru, a dodrží-li naplánované pořadí zastávek v cechovních Síních, na držbách i ve Weyrech, tak by to mělo vyjít.”

Moreta si v hlavě sumírovala vlastní výpočty. „To není možné, leda že by jezdci…” Zarazila se a překvapeně polkla. V rozšiřujícím se Capiamově úsměvu nacházela nečekanou odpověď.

„Víš, Moreto, strávil jsem spoustu času čtením v různých archivech.” Znělo to, jako by se Capiam spíše radoval, než omlouval za šok, který jí způsobil.

„Jakpak se tenhle ždibek pravdy dostal do ranhojičských archivů?” naléhala na Capiama a indiskrece jakýchsi archivních materiálů ji natolik rozčílila, že se Orlith probrala k plnému vědomí a zaťala přední pazoury kolem královského vejce, aby je chránila.

„A proč by tam neměl být?” ptal se Capiam s klamnou mírností. „Byl to koneckonců můj cech, který u draků vypěstoval jejich zvláštní vlastnosti. Je skutečně pravda, že mohou přecházet z jednoho času do druhého?” ptal se toužebně.

„Ano,” odpověděla po chvilce tak stroze, jak jen svedla. „Ale tahle možnost je vyhrazena jen zvlášť vybraným drakenům!” Pomyslela na K’lona a napadlo ji, že ten jezdec pobýval velmi často v ranhojičské cechovní Síni a mohl se tam dostat i k Letopisům, které se třeba o této věci zmiňovaly. Na druhé straně Capiamův cech dostával do opatrování záznamy o mnoha neuvěřitelných činech a vynikajících příkladech obdivuhodné lidské dovednosti a udržovaly se v něm i znalosti dávno zapomenutých tajemství. Sama sebe v duchu vyplísnila, že pochybovala o čestnosti Mistra Capiama, zvlášť v tak kritické chvíli, kdy je třeba připustit každý, byť sebezvláštnější postup, jen když se podaří zajistit přežití kontinentu. „Jenomže, Capiame, cestování časem vytváří paradoxy, které mohou být velice nebezpečné.”

„Právě proto jsem navrhl postupné rozvážení dodávek séra, aby nedošlo k nějakému zkratu.” Čekal na její vyjádření tak dychtivě, že ji to docela odzbrojilo.

„Problémy by mohly nastat s M’tanim z Telgaru.”

„Ano, slyšel jsem, že je v nějakém nedobrém rozpoložení. Vím taky, že F’gal z Isty je těžce nemocný, má nějaké problémy s ledvinami, a L’bola stíhá těžká deprese - právě proto jsem stanovil k rozvážení séra tak minimální počty jezdců. Pochybuji, že by kontinent dokázal přežít, nebýt vší té pomoci, kterou drakeni už doteď poskytovali cechům i držbám.”

„Máš dost vakcíny pro všechny lidi?”

„Budeme jí mít dost. Mistr Tirone se svými řemeslníky už o tom obratně zavádí řeč ve všech cechovních Síních i po držbách a usedlostech.”

„Moudré opatření.”

Capiam ztěžka povzdechl. „Ano, teď se ale ještě musíme ujistit, jestli Pán Alessan uspěl s přípravou séra pro zvířata.”

Odleť na Ruathu s nimi. ozvala se Orlith. Po kratičké pauze dodala: Holth s tím souhlasí.

Moreta se té velkomyslné nabídce své královny nelogicky vzpírala - a sama se divila, proč to dělá. Měla naprosto přirozenou tužbu přesvědčit se, jaké výsledky přinesl Alessanův experiment, nemuselo nutně jít o Alessana samotného. Že by se bránila právě proto, že ji tak přitahuje? Obyčejně ji taková nerozhodnost netrápila.

Vždycky jsi měla běhouny ráda. Zaslouží si, aby ses o ně zajímala i teď. Podle dvojího hlubokého hlasu Moreta uhodla, že promluvily současně Orlith i Holth. Stejně se budeš občas muset na Ruathu zaletět podívat. Toto nepochybně prohlásila Orlith sama.

Moreta smutně a zhluboka povzdechla. Orlith zřejmě vystihla jádro její nechuti, protože Moreta nechtěla vidět Ruathu v rozvalinách, jak ji líčil K’lon.

„Myslím, Capiame,” řekla pomalu a trošku proti svému přesvědčení, „že bych tě tam měla doprovodit”

Arith je víc než ochotný. To děvče se mu líbí, pravila Orlith. Rozvinula hradbu, kterou nad královským vejcem sklenula ze zaťatých spárů. Ze Žlebu se ozvalo souhlasné Arithovo zatroubení.

„Jaké děvče?” ptala se Moreta, kterou královnina poznámka překvapila.

Orlith naznačila, že neví, a pustila se do vyhrabávání dolíku, kdo kterého potom skulila svoje milované vejce. A tak Moreta sebrala svoji leteckou kombinézu a snažila se, aby to nepůsobilo příliš rezignovaným dojmem.

„Arith říká, že nás odnese na Ruathskou držbu.”

„A můžeš od ní odejít?” podíval se Capiam po královně.

„To byl její nápad, abych letěla s tebou. Není to přece žádná pitomá dračice, která musí mít svou jezdkyni pořád v dosahu, i když hlídá vejce. A zůstanou tady s ní Leri a Holth. Nemůžu se ovšem zdržet příliš dlouho, to jistě chápeš.” Střelila po Capiamovi přísným pohledem, a když viděla, jak se tváří užasle, usmála se na něho.

Když Moreta s Capiamem vyšli na dno Žlebu, Jallora tam vážně rozprávěla s tmavovlasou ženou, která postávala několik dračích délek od Aritha a M’baraka. Desdra byla ve skutečnosti starší, než Moreta usoudila z K’lonových poznámek, starší než sama Moreta. Však se Jallora přece zmiňovala, že tato žena ve fortské Síni Ranhojičského cechu skládá mistrovské zkoušky. Desdra kolem sebe udržovala ovzduší rezervovanosti, ne ovšem nějaké nadutosti, ale očividně šlo o ženu, která si byla jista sama sebou - kterýžto rys jí ovšem nebránil, aby živě vnímala veškeré dění ve fortském Žlebu. Zanedlouho měly z Fortu odlétat dvě letky proti spadu nad Bitrou a Lemosem. Sh’gall odletěl napřed do Bendenu, aby si promluvil s K’drenem. Bendenský vůdce jednal vždycky taktně, zatímco M’tani z Telgarského Weyru nikdy, a Moreta počítala s tím, že K’drenovi se podaří obrousit všechny hrany, které by mohly při dnešním společném letu vystoupit na povrch. Byla by nekonečně vděčná, kdyby se už Weyry mohly vrátit k ochraně svých tradičních teritorií.

„Moreta s námi poletí na Ruathu, Desdro,” řekl Capiam. „Jak se zdá, Pán Alessan už na očkování běhounů pomyslel taky.”

Desdra zdvořile před weyrenou sklonila hlavu, ale velkýma šedýma očima si Moretu klidně prohlížela.

„Nenech se Desdrou znervóznit, Moreto,” řekl Capiam. „Nedá nic na to, jak kdo vypadá a co se o něm povídá, a tvrdí, že ranhojič si musí všechno osahat.”

„Jallora mi vyprávěla o tom, jakou úžasnou práci jsi odvedla při opravě dračího křídla sežehnutého Vláknem,” ozvala se Desdra pomalu a zvolna, přičemž zalétla zrakem na Moretiny ruce, jak je schovávala do rukavic.

„Až budeš mít trošku času, vrať se prosím k nám a podívej se na Dilenthovo křídlo. Ranhojič z Istanského Weyru, starý Ind, mě tuhle techniku naučil. A měla jsem dost příležitostí se v ní pocvičit.”

„Skoro jsem zapomněl, že dnes letíte proti spadu, Moreto,” vmísil se Capiam váhavě, když se rozhlédl kolem sebe a všiml si nepřehlédnutelných a nezaměnitelných příprav ke vzletu.

„Musím být určitě zpátky při konci spadu, to je jasné,” odpověděla Moreta, kterou teď naopak jako by cosi naléhavě nutilo odletět na Ruathu. „Je zvláštní, že po té nákaze se letky vracejí s menšími zraněními. Možná je to tím, že létají s jinými Weyry, a to je nutí předvádět se co nejlíp.”

„Opravdu? No to je zajímavé.” Capiama to opravdu překvapilo.

Potom M’barak zdvořile pokynul Moretě, aby na Aritha nasedla jako první. Udělala to, usadila se až vzadu a potom pomáhala nasednout Desdře. Ačkoli to Desdra nijak nekomentovala a zdála se být naprosto klidná, přesto Moreta usoudila, že tahle ranhojička nelétala na dračím hřbetě příliš často.

Capiam jevil nepokryté nadšení, že poletí na drakovi, otáčel se k Desdře a Moretě, aby se na ně usmál, a potají kontroloval, jestli se Desdře sedí pohodlně. Když se modrý jezdec vyšvihl na krk svého draka, Capiam se ho zeptal: „Nebudou čtyři jezdci na tvého Aritha příliš těžcí, M’baraku?”

„Pro mého Aritha určitě ne,” opáčil chlapec udatně, „jinak bych se o tom zmínil.”

Jako by chtěl prokázat svoje schopnosti, odrazil se Arith od země tak nadšeně, že to jeho pasažéry prudce stlačilo zpátky. Moreta instinktivně sevřela nohy a chňapla po hřbetním výstupku, který měla za sebou, aby udržela Desdru, která pod váhou Capiamova těla popojela dozadu. M’barák plácl Aritha po krku a drak svou chybu rychle napravil. Protože si M’barak byl dobře vědom, že veze weyrenu, řádně předvedl celý odletový ceremoniál, vyměnil si pozdrav se strážným jezdcem a Arith poctivě stoupal do potřebné výsky. Než dal M’barak Arithovi údaj o cíli letu, ohlédl se po Moretě a varovně kývl hlavou.

„Černá, černější, nejčernější -”

Moreta svou litanii uťala, protože se znovu vynořili v povětří a pod nimi ležela Ruatha. Zatajila dech a zavřela oči, aby měla čas přivyknout bolestnému pohledu na poničená pole, rozježděné závodiště, ohromná vypálená kola po ohništích a úděsné náspy hromadných hrobů. Uvědomila si, že zaťala ruce Desdře do pasu, a také si uvědomila, že jí na ruce dolehly její teplé dlaně, které vyjadřovaly sdílený soucit a zděšení.

Moreta si s dokonalou zřetelností vybavovala komplimenty, které skládala Alessanovi k tomu, jak je Ruatha ke Slavnostem nepadání vyzdobena, a tato vzpomínka byla zvlášť trpká v této chvíli, kdy se ocitla tváří v tvář kruté realitě důsledků těchto Slavností. Arith klouzal nad závodištěm a směřoval přímo k držbě. Moreta viděla opuštěné a povalené plůtky, ohražující závodiště, a to zrovna v místech, kde se odehrával nádherný souboj při doběhu posledního dostihu. Přinutila se pohlédnout i na syrovou zemi náspů nad hroby a vyrovnat se s tím, že pod nimi leží spousta obětí, hostí, kteří se ve svých slavnostních šatech bezstarostně tlačili jeden na druhého. Smiřovala se také s tím, že kremační ohně přímo na pažitu závodiště strávily mrtvá zvířata, vítěze i poražené z desíti dostihů, které se onoho osudového dne v Ruathě běžely. V jedné chvíli ji trošku pohoršilo, že Alessan ještě nenašel čas, aby z cesty a polí odklidil smutné trosky cestovních vozů, zavazadel a stánků. Všimla si míst, kde táborové ohně očernily strniště, ze kterého s mladým Pánem držby tak vesele pozorovali dostihy. Tam, kde tehdy vlály veselé praporce, byly okenice horních pater Ruathské držby pevně zavřené, nebylo pro koho je otevírat, což jí připomnělo, že Ruatha musela vzdorovat obléhání mnohem krutějšímu, než je jakýkoli spad Vláken.

Ale zatímco srdcem odolávala neladnému pohledu na kdysi hrdou držbu, očima zabrousila na pole a běhouny, kteří se tam pásli - nebylo mezi nimi ani jedno z oněch velkých, těžkých zvířat, která Alessan vyšlechtil podle instrukcí Pána Leefa, nýbrž výhradně šlachovitá zvířata s lehkou kostrou, podobná Kňouralovi. Ta trpká ironie osudu jí vrátila schopnost sebeovládání. Její slzy by teď Alessana příliš nepotěšily.

Arith klesal na přistání, nesměřoval však na hlavní nádvoří, za což mu Moreta byla velmi vděčná. Drak je unášel nad hlavní cestou ke stájím, kde bylo vidět čilý ruch. Stáli tam tři běhouni, osvobození od práce s pluhem, na zemi se povalovala jejich sedla a ze skladu vytáhli lehký vozík. Po cestě spěchali lidé a opatrně přinášeli koše. Jak se zdálo, život na Ruathě znovu nabýval na síle.

„M’barak říká, že u stájí viděl Alessana,” řekla Desdra Moretě a musela mluvit hodně hlasitě, aby překřičela hluk rozráženého vzduchu. Z výrazu obličeje nebylo znát, že by se nějak hodlala vracet k bolestné Moretině reakci, když prvně uviděla epidemií poničenou držbu.

Lidé u stájí si všimli přilétajícího draka a ve chvíli, kdy Arith elegantně přistál na vzdálenějším okraji silnice, vyšli ze stájí dva muži. Oba byli vysocí a tváře měli zatím skryté ve stínu, ale v muži vpravo Moreta poznala Alessana. Že i on ji poznal, to bylo zřejmé z toho, jak se na okamžik zarazil, než se vydal vstříc návštěvníkům, kráčeje přitom tak rychle, jak mu to jeho postavení Pána držby dovolovalo. A Moretě se ulevilo, když si všimla, že jeho sebejistý a hrdý krok znovu připomíná chůzi Pána Ruathské držby.

„Omluv nás, že jsme se tady objevili v tak nevhodné chvíli, Pane Alessane,” volal Capiam při sesedání z dračího hřbetu.

„Vy se tady přece nikdy nemůžete objevit nevhod, a kdykoli přijdete, jste tady vítáni,” opáčil Alessan, ale oči přitom upíral na Moretu a díval se na ni do té doby, než se musel otočit k Capiamovi, aby mu pomohl sesednout. „Zrovna jsme tady s Tuerem,” ukázal na vytáhlého harfeníka, který přišel s ním, „dávali dohromady zprávu pro tebe, Mistře.” Potom Alessan odložil formální chování a zeširoka se na Moretu usmál. „Dagovi se podařilo zachránit Kňourala! A máme i hříbata. Tři krásné chlapíky!” Poslední větu už jásavě vykřikl, aby dal průchod radosti, kterou v sobě už nedokázal déle dusit.

„No to je báječné, Alessane!” Moreta přehodila pravou nohu na druhý Arithův bok a svezla se dolů. Modrý drak byl ovšem o dost vyšší, než očekávala, Alessan ji však naštěstí zachytil kolem pasu a jemně složil na zem. Otočila se v kruhu jeho paží čelem k němu a velice dobře si uvědomovala, jak ji k sobě tiskne a jak se mu světle zelené oči blýskají nadšením, jak doufala, i z jejího nečekaného příletu. „Takže Kňouralův rod se podařilo zachovat! A nová hříbata k tomu. To se ti určitě pořádně ulevilo.”

„Zrovna jsem se vrátil z chovných pastvin,” povídal jí, když ji odváděl od Aritha a letmo se jí dotýkal rukama, vděčný, že má záminku zůstávat s ní alespoň v takovémto tělesném kontaktu, i když by ji nejraději pořád objímal. „Neměl jsem s sebou dost vakcíny. Vůbec jsem nepočítal s tím, že by tam mohla být nějaká hříbata. A Dag si zlomil nohu, takže pro něho musíme poslat vozík. A ke všemu tady za šest dní budeme mít spad! Ale Dag nám zachránil chov. Podařilo se mu zachránit až dost a tím zároveň zachránil Ruathu!”

Moreta zjistila, že se pevně drží Alessana za ruku a bez ustání vrtí hlavou, a náhle ji napadlo, jestli si toho někdo všímá - a i kdyby, má přece právo mu veřejně poblahopřát k takové šťastné náhodě. Potom Capiam postrčil kupředu Desdru, aby ji představil, a Moreta viděla, že si Desdra Alessana měří týmž všepronikajícím pohledem, kterému byla podrobena i ona. Pocítila dětinské nutkání Alessana před tímhle zkoumáním chránit a obávala se, že ranhojička odhalí, jak silněji Alessan přitahuje.

„Domnívám se, že se ti podařilo připravit sérum a použít je.”

„Tak, přesně tak, Capiame, protože jsem nemohl riskovat, že bych jen tak přivedl chovné kusy do nakaženého prostředí.” Alessan výmluvným gestem ruky obsáhl celou držbu i s okolními poli. „Tovaryš Follen připravuje další dávku.” Pohybem hlavy ukázal ke stájím. „Ta hrozná nemoc nám způsobila nesmírné ztráty na lidech i na zvířatech.” Vedl je za sebou do stájí. „První sérum jsme připravili hned, jak jsem se včera večer vrátil, a tohle zvíře jsem naočkoval.” Alessan ukázal na kulhavého běhouna, jehož pravá přední noha trčela poněkud kupředu i přesto, že stál v hluboce podestlané slámě. „Nezdá se, že by se mu nějak přitížilo…”

„A ani se mu nepřitíží, to tě mohu ujistit,” horlivě vpadl Capiam a obratně si Alessana a Tuera odváděl stranou od ostatních, kde je nebude nikdo rušit. „Tahle metoda je teoreticky naprosto stejná jak u zvířat, tak u lidí, u kterých už se osvědčila. A navíc,” ztišil hlas a významně pohlédl napřed na Alessana a potom i na Tuera, „v současné situaci je absolutně nezbytné očkovat všechna zvířata.” Vrhl chvatný pohled po Desdře, zdali bude nějak reagovat na to, že podvědomě použil jednu z Tironových oblíbených frází. Lehce se jí zvlnily rty, takže si toho určitě všimla. Prudkými posuňky rukama přivolal Capiam kroužek svých posluchačů co nejblíž k sobě a vzal Alessana a Tuera pod pažemi. Rozhlédl se kolem, aby se přesvědčil, že všichni ostatní mají dost co dělat a neposlouchají; Follen se svou skupinou běhal kolem odstředivky a držebníci se starali o zvířata, která se měla co nevidět vydat na cestu. „Pane Alessane, nákaza by mohla propuknout znovu.”

Alessan se tak vyděsil, že od Capiama potácivě odskočil a Moreta ho musela chytit za volnou ruku. Ranhojič ho přidržel za druhou. Tuera zajímalo především to, co tahle novinka provede s Alessanem. V harfeníkově obličeji se zračila nezvyklá vážnost a také soucit.

„Musíme naočkovat úplně všechny lidi i běhouny,” pokračoval Capiam. „Všechny po celém kontinentu. Vypracoval jsem jakýsi plán na rozdělování séra a Moreta zajistí pomoc u drakenů. Ještě ale potřebujeme získat dostatek séra z uzdravených zvířat. Ty takové běhouny máš, alespoň v té míře, abys zajistil potřeby jak své držby, tak i Fortu, Jižního Bollu a té části Telgaru, která přiléhá k hranicím Ruathy. Pán Shadder nám vypomůže z východu, to už vím.”

„Ale stáda v Keroonu jsou přece nesmírně velká…” Alessana zjevně ohromilo, do jak rozsáhlého projektu se chce Capiam pustit

„Bývávalo,” opáčil Capiam tiše. Jestli ti ten tvůj Dag zachránil chovné kusy, jak říkáš, jsi mnohem bohatší, než si myslíš. Mohu spoléhat na tvou pomoc?”

Alessan se díval na Mistra Ranhojiče, ve světle zelených očích se mu zračil zvláštní výraz a stejně podivně se mu stáhly rty do úšklebku.

„Ruatha ztratila velmi mnoho - svoje lidi, svoje stáda, svou čest a taky svou pýchu. Jakákoli pomoc, kterou teď bude moci Ruatha poskytnout, možná přispěje ke smytí té hanby, že jsme těm všem,” Alessan ukázal na náspy hromadných hrobů, „poskytli takovou věčnou pohostinnost.”

Ve slovech mladého Pána držby nebylo trpkosti, ale nikdo nepochyboval, že následky jeho prvních Slavností nepadání se mu vypálily navždy do hloubi duše.

„Copak tě přivedlo na nápad, že za tohle jsi odpovědný právě ty? Anebo za cokoli z toho, co se stalo?” Capiam složitým pohybem ruky obsáhl nejprve mohutné rovy, potom jejich shromáždění a nakonec i provizorní veterinární ordinaci v jednom z koutů stáje. „Na tobě neulpívá ani nejmenší vina, Pane Alessane. Okolnosti, nepředvídatelné okolnosti, odnesly Větroplacha z kursu. Touha chopit se příležitosti přiměla kapitána té prokleté lodi, aby přistál u Jižního kontinentu, a hrabivost ho u jeho břehu držela tři dny. Co pohnulo posádku k tomu, aby na palubu přinesla to zvíře a odvezla je na bezbranný Sever, to už se nikdy nedovíme, protože všichni svědkové toho zlořečeného rozhodnutí jsou po smrti. Ale všechny tyto okolnosti byly zcela mimo tvůj dosah. Co bylo ve tvé moci, můj Pane Alessane, to byla odvaha, se kterou ses té pohromě postavil, ošetřoval nemocné, lopotně sil obilí a usiloval se zachránit ruathský chov běhounů. Ale nejvíc ze všeho,” Capiam se zhluboka nadechl, „i při všech těch krutých zkouškách, které jsi podstupoval, nejvíc ze všeho jsi pomáhal ostatním.

Když se k nám osud obrátí zády, potom nevynalézavý, netvořivý člověk kouká kolem sebe, aby našel někoho, na koho by shodil vinu; rozhodný se naopak s neštěstím vyrovnává a snaží se přežít, díky tomu dospívá a zdokonaluje se.

Bouřka, jakou v tomto období nikdo nemohl čekat, zahnala rybářskou loď z kursu a důsledky téhle nepatrné příhody postihly nás všechny.” Capiam se zatvářil žalostně. Mrkl po Desdře, která na něho zmateně hleděla. „Jestli třeba za základní pravidla života považuješ spravedlnost, tak té už bylo učiněno zadost - kapitán, posádka i náklad Větroplacha jsou mrtvi. My jsme ale naživu. A my máme práci, kterou musíme udělat.” Capiam sevřel ruku na Alessanově rameni a zatřásl jím, aby svoje slova podpořil. „Pane Alessane, nemůžeš se vinit z ničeho, co se stalo. Naopak, připiš si zásluhy za neobyčejnou prozíravost!”

Venku znenadání zatroubil Arith na pozdrav a odpovědělo mu druhé, hlubší zatroubení.

„Bronzák? A tady?” Moreta spěchala ke vchodu do stáje. M’barak stál vedle Aritha, který se díval do oblak. Modrák se nezdál nijak rozčílený, i když se Moreta obávala, že by to mohl být Sh’gall, který je následoval. „M’baraku! Kdo to přilétá?” Pročpak jí Orlith nedala vědět?

„Nabeth s B’lerionem,” řekl M’barak nevzrušeně a stínil si oči před sluncem.

„B’lerion!” Moretě se ulevilo, a když viděla, jak po rampě od držby spěchá dolů štíhlá postava, začala B’lerionově přítomnosti rozumět ještě lépe.

Arith se postavil na zadní nohy a vyrážel zvuky, které si Moreta dokázala vyložit jedině jako výzvu.

„Nevím, co to do něho vjelo, Moreto,” křičel M’barak rozčíleně. „Úplně nepříčetně se snaží ochraňovat Paní Oklinu.”

„Na líhništi je přece královské vejce, M’baraku,” řekla, a když viděla, že smysl jejího vysvětlení weyrlinkovi nedochází, dodala: „Modří draci jsou často velice citliví na vhodné kandidáty, a proto létají při Pouti. Ale i tak bych řekla, že Arith vyspěl nějak brzo.” Zamračila se a pozorovala Oklinu, očekávající B’leriona. „Myslím, že Fortský Weyr nemá právo plenit to, co na Ruathě zůstalo…”

Otočila se čelem zpátky do stáje. Alessan vedl Capiama, Desdru a Tuera k odstředivce. Velké koleso zpomalovalo a za okamžik si mohli prohlédnout další dávku séra. Moreta se podívala za sebe a viděla, že Nabeth přistál a B’lerion nemotorně klouže z bronzákova boku na zem. Oklina ho přivítala zdrženlivě a ukazovala na stáje. B’lerion ji chytil za ruku a děvče s ním ochotně srovnalo krok a ruku mu ponechalo. Když se párek na hlavní cestě otočil, Moreta si všimla, že B’lerion má levou paži zavěšenou na pásce. Nemohl tedy letět proti Vláknům. Jestlipak se mu z jeho Weyru odlétalo snadno, když letky z Výšin startovaly proti spadu? Jestlipak i B’lerion pociťoval iracionální nutkání být u toho s nimi, jak se to stávalo jí, když fortské letky odlétaly bez ní? Anebo bral věci tak, že jeho zranění je jen o trošku lepší záminka, aby mohl letět za Oklinou?

Moreta se stáhla zpátky do stínu a zase věnovala pozornost skupince lidí u odstředivky, postavila se ale trošku stranou, aby lépe viděla na Alessana, zatímco ranhojiči diskutovali o tom, kolik vakcíny bude zapotřebí, o minimální účinné dávce a o způsobech, jak diskrétně zjistit, kolik běhounů je poschovávaných v držbách a usedlostech.

„Rozhodujícím faktorem bude tělesná hmotnost,” vmísila se do debaty Moreta.

„Musíme rozhodnout o dávkování, které by bylo srozumitelné a snadné i pro váhavce a hlupáky,” řekl Alessan. „Někteří stájníci v zapadlých usedlostech jsou omezení a zároveň skeptičtí. Tedy, mám na mysli případy, kde jsou ještě stájníci naživu.” Když na něho Capiam upřel obviňující pohled, Alessan zrudl.

„Mohli bychom přemístit ty schopnější lidi a pokusit se zjistit, kde jich bude nejvíc třeba. Je úžasné, co všechno člověk dokáže, když nemá na vybranou.”

„Mistře Capiame, nakolik je nezbytné, abychom běhouny očkovali… právě v téhle situaci?” ptala se Desdra a šedé oči upírala Ranhojičovi do tváře.

„Pokud je rozhodujícím faktorem antropozoonóza, a myslím, že na tom jsme se shodli -”

„To ano, ale nemůžeme příliš plýtvat silami.” Desdra ukázala na zdobenou lahvici, v níž se usazovaly jednotlivé vrstvy odstředěné krve. „Už ti nemohu dál tajit, že jehlových trnů máme sotva dost na očkování lidí, tím méně na očkování zvířat. Používat trn několikrát po sobě by nebylo moudré,” pokračovala Desdra věcně. „Je ve hře vysoké riziko kontaminace…”

„Vím, vím.” Capiam si přejel dlaní přes čelo, dolů po tváři a pak si mnul bradu. Mdle se zasmál, rozhodil rukama v bezmocném gestu a pak ztěžka dosedl na otep slámy. „A přitom jistotu, že zcela vyloučíme hrozbu epidemie, můžeme mít jen tehdy, když naočkujeme jak lidi, tak zvířata.”

„Mám tomu rozumět tak, že všechno vázne jenom na nedostatku jehlových trnů?” zeptala se Moreta, když zachytila Capiamův melancholický pohled.

Když Mistru Ranhojičovi došlo, co se skrývá v její otázce, vykulil oči a jeho sklíčený výraz se změnil v nevěřícný.

„A naneštěstí jich budeme mít nedostatek až do podzimka,” řekla Desdra a odvrátila pohled od svého Mistra, kterému právě připravila takové zklamání. Výměnu pohledů, která proběhla mezi Moretou a Capiamem, neviděla. „Posílala jsem bubnové zprávy a žádala jsem od každého cechu a od každé držby, aby nám poslali seznam svého inventáře. A jak to vypadá, možná budeme přinuceni vynechat i některé lidi -”

„Jak? Kdo? Kdy?” Lapidární Capiamovy otázky, které vysypal na Moretu, byly sotva víc než chraplavým zašeptáním, ale zazněly tak zřetelně, že se Desdra zarazila a znovu se po něm podívala.

Moreta jen pokrčila rameny, když se měla prohřešit proti drakenské mlčenlivosti, nervózně se zasmála a odpovídala: „Jak k nám přichází tamhle po silnici. Kdo, to jsme my tady, protože se mohu spolehnout na vaše mlčení a potřeba získat jehlové trny je naléhavější než utajení téhle techniky, a kdy musí být hned teď, než budu mít čas si tenhle prohřešek rozmyslet.” Vesele a bezstarostně se zasmála. Byla si vědoma, že je to přehnaně dramatické gesto, ale nemohla si pomoci, aby neukázala na vchod do stájí právě ve chvíli, kdy se v něm objevili B’lerion s Oklinou. „Jsi hodně pošramocený, B’lerione?” zeptala se, když bronzového jezdce srdečně pozdravila, a potichu utrousila ke Capiamovi: „Nic moc mu nebude, protože jinak by nemohl riskovat let mezimezím.”

„Ne, měl sem jenom trošku vymknuté rameno,” odpověděl bronzový jezdec ostýchavě,  „ale nedokázal jsem snést ten pohled, když se formovaly letky a já jsem s nimi nemohl. Pressen chtěl, aby někdo na Ruathu dopravil pár věcí, které můžeme v našem skladu postrádat, a tak jsem se přihlásil.” B’lerion se nedíval na Oklinu, která stála vedle něho se zatajeným dechem, ale s němým soucitem se uklonil Alessanovi. „Chtěl jsem taky vyjádřit -” Ale zmlkl, protože vycítil Alessanovu bolest.

„Mohl bys udělat něco, co by nám všem hodně pomohlo, když už jsi tady tak při ruce,” řekl Moreta a B’lerion se po ní užasle ohlédl. Odvedla ho kousek stranou, vysvětlila mu, jaká je situace, a předložila mu svůj odvážný požadavek.

„Souhlasím,” řekl a rychle se podíval po Capiamovi a Alessanovi, „že tahle záležitost je hodně naléhavá, dokonce drtivě naléhavá, ale,” obrátil v omluvném gestu ruku dlaní nahoru., „jedna věc je přidat si ke dni pár hodin, ale úplně jiná přeskočit přes několik měsíců. Víš přece moc dobře, jak je to zatraceně nebezpečné!” Mluvil potichu, ale zároveň se ji snažil svými argumenty přivést k rozumu. Ačkoli se B’lerion možná dost často choval neuctivě a ne zrovna podle pravidel slušnosti, měl přece daleko k bezhlavosti a neodpovědnosti.

„B’lerione, já přesně vím, kam se potřebujeme dostat, jak na Istě, tak v Neratu. Vím, kdy jehlové trny dozrávají a dají se sklízet. Vždycky v té době kvetou gingové stromy. Když jsem to viděla poprvé, tak se mi zdálo, že se deštný les podobá zelené tváři s tisíci tmavě lemovaných očí -”

„Nesmírně poetické, Moreto, ale není to přesně ten návodný bod, který bych potřeboval.”

„Ale je to čas, do kdy se potřebujeme dostat. A k tomu, abych zjistila přesné souřadnice, nám stačí jen zkontrolovat podzimní pozici Krvavice. Alessan jistě bude mít v držbě tabulky. Vychází pořád dál a dál na západě. Stačí jen spočítat podzimní stupeň.” Všimla si, že tento argument B’leriona trošku uklidnil.

„To by mě ve snu nenapadlo, že strávím volné odpoledne tím, že budu sklízet jehlové trny…” Protestoval jen naoko, protože už se rozhodl a Moreta ho v tom chvatně ujišťovala.

„Můžeme tam strávit tolik času, kolik budeme potřebovat, B’lerione, a ještě nasbírat to, co teď tak naléhavě potřebujeme. Musíme ale letět hned. Potřebuji být při konci spadu zpátky ve Weyru. Nabeth je pro takový výkon ten pravý.”

„To se rozumí, že je. Ale oni,” trhl palcem směrem k čekající skupince, „přece pochopí, že jsme se přemístili časem, Moreto.”

„Capiam a Desdra už vědí, že je to možné.” B’lerion se při tom zatvářil tak užasle, se nemohla zdržet úsměvu. „Koneckonců to byl ranhojičský cech, který vyšlechtil draky.”

„To je pravda.” B’lerion už se ze svého ohromení vzpamatoval.

„Stejný trik budeme muset použít i v den, kdy budeme rozvážet sérum.”

B’lerion divoce zamrkal a rozhlížel se kolem, ale pohled mu ulpíval pořád častěji na Oklině a Moreta se začínala uklidňovat. „Takové využití skoku mezi časy by vlastně podle mého měly Weyry bez problémů schválit.”

„Nikdo ani nemusí vědět, že jsme dnes skočili mezi časy. Kdo všechno ví o tom, že jsi tady?”

„Pressen a ten chlapec tam venku.”

„M’baraka pošlu s nějakou pochůzkou pryč. Oklině jistě můžeme věřit, že bude mlčet, takže by nás k práci bylo šest. Musíme si ten čas vzít a dokázat to, B’lerione. Weyry, držby a cechy by druhou epidemii nedokázaly přežít.”

„S tím musím souhlasit, Moreto.” B’lerion vyhlédl ven na trosky, roztroušené na cestě a po polích. „Změnilo se to tady příšerně.” Pevně ji chytil za ruce a odhodlaným úsměvem vyjádřil souhlas, na který čekala. „Požádám Nabetha, aby si o tom promluvil s Orlith. Pokud ona bude souhlasit, co záleží přátelům na pár chvilkách?”

„Povězte Orlith, že je to kvůli běhounům. Potřebují, abychom jim pomohli.”

„Ty s těmi svými běhouny!”

Když Moreta načrtla Capiamovi, Desdře a Alessanovi, co má v plánu, reagovali jeden jako druhý překvapenými námitkami, že jim nezbývá čas se na takovou výpravu vydat.

„Mistře Capiame, to, co chci udělat, nezabere ze současnosti, z dneška, z této hodiny, žádný čas,” odbyla jejich protesty nazlobeně a trošku příkře. „Alessane, ty jistě dokážeš zařídit věci na držbě tak, aby ses odtud mohl na hodinu ztratit. Nebude to trvat déle, než se vrátí vozík s Dagem a než tví muži přiženou klisny s hříbaty. Co bys v té době dělal? Koukal na to, jak se točí sklenice s krví? Riziko, kterého se bojím, je v tom, že celá věc se musí držet v naprosté tajnosti. Capiam i Desdra už o téhle schopnosti draků vědí a nezbytně potřebují opatřit jehlové trny. Vím, že mohu spoléhat na ruathskou čest, která zachová tajemství drakenů nedotčené. Naštěstí je tu B’lerion, který je ochoten a schopen to provést. Nabeth může bez problémů přepravit šest lidí a během jednoho dne pilného sbírání dokážeme opatřit to, co nezbytně potřebujeme, abychom mohli zabránit té epidemii znovu se rozlézt po celém kontinentu. Nikoho vhodnějšího neseženeme. A to je pro celou věc podstatné!”

„Šest?” zeptal se Alessan po chvilkovém zamyšlení.

„B’lerion je tady přece proto, že chce být s tvou sestrou.”

Desdra se uchechtla. Capiam se usmál, když domyslel, kam by to mohlo vést. Alessana to napřed překvapilo a potom se zasmušile usmál.

„Zmiňovala ses o nějakém časovém paradoxu, Moreto,” spustil Capiam.

„Při tomhle výletě se nás to netýká, protože nikdo z nás se nevrátí na Istu v den, kdy tam budou kvést gingové stromy.”

„To je krajně nepravděpodobné,” souhlasil Capiam s pobaveným úšklebkem.

„Ta údolí, kam vás chci zavést, jsou dostupná jen z vysokého útesu. Když jsem ještě žila na Istě, sklízela jsem tam mnoho oběhů.”

Alessan ještě chvilku váhal, očima přeskakoval z Follena na muže, kteří čekali venku s osedlanými běhouny a zvířaty zapraženými do vozíku.

„Ještě jeden drobný, ale nanejvýš důležitý detail, Alessane,” ozvala se Desdra. „Tvoje stáj je báječná, ale není právě nejvhodnějším místem, kde by se mělo ve velkém připravovat sérum, které nesmí být ničím nakaženo.” Ukázala na trus pod kulhavým zvířetem.

„To je moudrá připomínka,” souhlasil Alessan, pak se suše usmál a dodal: „Přemístit tohle všechno nebude asi trvat déle než hodinu. Jaké potřeby bychom si měli vzít s sebou?”

„Nějaké pytle,” odpověděla rychle Moreta. „V deštném lese jinak najdeme všechno, co bychom mohli potřebovat.”

B’lerion se svižným krokem vracel zvenčí a široce se usmíval.

„Nabethovi přišlo trošku zvláštní, že mluvil se dvěma královnami naráz, ale máš svolení to provést, a prý ať ti to netrvá dlouho, Poslal jsem M’baraka na držbu Na Výšinách pro další láhve, které tam vyfukují učedníci u Mistra Clargeshe. A nedivil bych se, kdyby jich po celém západě bylo v každé větší držbě několik. Clargesh na ně byl jaksepatří pyšný. A toho mladíka to zaměstná víc než dostatečně.”

„Dobře, B’lerione, ale teď najdi nějaký letecký oděv pro Oklinu.”

„Ona se nezdá, ale je to opravdu výjimečné děvče, co říkáš? Arith je dost chytrý, aby si toho všiml. Žádný div, že mě to k ní tak přitahuje.”

„Jen pěkně počkej, dokud vejce nevytvrdne, příteli můj drahý. Každé praská jinak a podle svého.”

Capiam s Desdrou dávali Follenovi a Tuerovi pokyny, aby přemístili výrobu séra jinam. Když se Alessan vrátil od mužů, které posílal pro Daga a pro stádo běhounů, navrhl jim, aby přístroj na výrobu séra přestěhovali do Hlavní síně držby, protože většinu pacientů už je možné odtud bez nebezpečí přesunout do horních podlaží nebo do jejich vlastních domků. Moreta pomáhala Alessanovi posbírat všechny pytle a měchy, které visely na stěnách stájí, a pak je svázali do jednoho velkého rance. Ve chvíli, kdy se B’lerion s Oklinou vrátili z vnitřních prostor držby, zbývající čtyři už na ně netrpělivě čekali.

„Musel jsem najít ty tabulky, milá Moreto. Rozhodně nebudu skákat někam do neznáma, když nebudu mít o hodně určitější souřadnice než ‘zelená tvář s tisíci tmavě lemovaných očí’. Musíme tam dorazit za úsvitu, abychom měli naprostou jistotu, protože  tehdy budou viditelné i oba měsíce.” Pozvedl ruku sevřenou v pěst, aby demonstroval svou připravenost i víru v úspěch.

Když začali šplhat na mohutného Nabetha, Moreta se otočila k Alessanovi.

„Tuero nás pozoruje. Tuší snad něco?”

Alessan ji uchopil v pase poněkud pevněji, než by vyžadovalo jen to, že jí pomáhal nasednout za B’leriona, který už seděl na Nabethově šíji.

„Člověk těžko zabrání harfeníkovi, aby ho každou chvíli nepopadlo nějaké tušení, ale měl by si myslet, že letíme za Mistrem Balforem na chovatelskou držbu kvůli očkování zvířat. Ale myslím, že bude mít plnou hlavu toho, aby všechno v pořádku přestěhovali do Hlavní síně.”

Nakonec se na dračím hřbetě usadili všichni. B’lerion trval na tom, aby Oklina seděla před ním, kde ji mohl jistit svými úpony bojového postroje. Moretu pak posadil za sebe, aby mu mohla pomáhat při navádění Nabetha. Alessan seděl za Moretou, pak Desdra a nakonec Capiam, který byl ze zbývajících pasažérů v létání na drakovi nejzkušenější.

Orlith, nechtěla bych tam být dlouho, ale musím odletět s nimi, řekla Moreta v duchu.

Tak mi to povídal i Nabeth, odpovídala Orlith celkem nevzrušeně.

„Moreto!” B’lerionův ostrý hlas i pádný šťouchanec pravým loktem ji vytrhly se soukromého rozhovoru. „Už jsem vizualizoval oba měsíce a Krvavici. Dívám se na severozápad, Krvavice leží na horizontu, Belior je v polovině vzestupné dráhy, Timor v první čtvrti je v zenitu. Prosím tě, soustřeď se na to, jak to na Istě vypadá, když kvetou ty gingové stromy. Představuj si je tak, že právě teď to takhle na Istě vypadá, a to horko podzimu a pach tlícího deštného lesa.”

Nabeth byl citelně rozrušený, ale jeho odskok při startu byl tak elegantní, jak se na zkušeného draka slušelo, a jeho pasažéři se při tom ani nezakymáceli.

Moreta už si začínala zvykat na to, že mívala v hlavě přítomny další dvě mysli dračích královen; teď se samovolně přidala třetí, sice lehčí předchozích dvou, ale nikoli ochablejší. Přičarovala si představu jižních istanskych palisádových břehů v jejich podzimní zdobnosti a nad západním mořem neblahé planutí rudého kotoučku Krvavice; Belior je vidět jako čistý půlměsíc, který vyšel už před nějakou chvílí, zatímco srpek menšího Timoru stojí v nadhlavníku. Držela tuto představu zablokovanou v mysli a cítila, jak je Nabeth bere do mezimezí. Ráda by si odříkala svou obvyklou litanii, ale představa gingových květů, připomínajících oči, a nebeských těles, sloužících jako navigační body, byla dostatečně konejšivá. Potom, když už ji začala přemáhat děsivá tíseň z nesmírného tlaku na srdci a v plicích, se nenadále vynořili do teplého vzduchu a vznášeli se vysoko nad skalnatým pobřežím Isty a pod nimi se smetanově zbarvené gingové květy lačně natáčely k časně jitřnímu slunci, které právě vycházelo na východě. B’lerion ze sebe vyrazil jásavý pokřik a Oklina tiše vyjekla. Tentokrát to byl Alessan, kdo se pro jistotu pevně přitiskl k Moretě.

Nabeth si hned všiml kamenné římsy, kde Moreta často přistávala s Orlith, když sem létaly sbírat jehlové trny. Terasa čněla vysoko nad dorážejícím přílivem, který vztekle bušil do kamenných palisád. Nabeth přistál tak jemně, jak odstartoval, jen vítr od mocně zabírajících křídel ohnul až k zemi husté křoviny, uchycené až na samém okraji skalní římsy.

„Jehlové trny najdeme trošku níž tam na tom svahu,” volala Moreta, když se chystali sesedat. B’lerion předvedl tak akrobatické sesednutí, až se po něm Nabeth vylekaně podíval.

„Málem by sis zlomil ještě druhou ruku, B’lerione,” poznamenala Moreta, ale usmívala se u toho, protože bronzovému jezdci se jeho krkolomný seskok podařil. Vysvětlila Oklině, jak bezpečněji a správně sesednout z vysokého draka a Nabeth jí úslužně pozvedl přední nohu.

„Jsme skutečně v budoucnosti?” ptal se Capiam, když mu Alessan podával pytle, určené pro náklad. Rozhlížel se kolem sebe s užaslým výrazem.

„Raději abychom byli,” utrousil B’lerion a v žertu se divoce zamračil na Moretu, ještě než dalším hloubavým pohledem prověřil jejich tři orientační body na jasnící se obloze.

„Jsme tady správně,” odpověděla tak klidně, jak jen dokázala, protože si čím dál zřetelněji uvědomovala, že se jí zmocňuje zvláštní pocit vnitřního zmatku - dojem beztíže a narůstající euforie, jaké nikdy dřív nezažila. Práce určitě tyhle protikladné projevy jejího zvláštního neklidu rozptýlí. Ukázala na dolní konec svahu. „Půjdeme tudy a co nevidět zjistíme, jestli tady nějaké jehlové trny jsou. Loni jsem je právě tady sbírala, ovšem s dovolením istanskych vůdců, protože oni je sklízeli na přístupnějších svazích.” A vydala se v jejich čele kupředu.

Ten úval ležel deset a možná i více dračích délek od okraje útesu a Moretu náhle posedla neblahá předtucha. Nedokázala si přesně vybavit, jak tyhle keře vypadaly minulého podzimu, ale tehdy byly měsíce v jiné konjunkci a Krvavice vycházela víc na východě. Nikomu se neulevilo více než jí, když vkročila do úžlabiny a uviděla tam jehlové keře s větvičkami hustě obalenými hnědými trny. Nad nimi se zavíraly koruny deštného lesa a bránily jim ve výhledu na oblohu. Údolí, které se rozbíhalo na sever a na jih od nich, vzniklo kdysi dávno při zemětřesení a nehluboká vrstva zeminy na jeho dně nedokázala udržet bujné stromy deštného lesa, ačkoli popínavé rostliny se zmocnily obou svahů tak razantně, že se tam už nedokázaly usadit jehlové keře. Alessan se o tom zmínil.

„Tyhle keře jsou vlastně všežravé,” vysvětlovala mu. Jejich trny jsou na jaře a přes léto jedovaté. Vysají šťávu ze všeho, co se k nim přiblíží, a dělají to až do podzimu, kdy už mají v tom buclatém stonku uloženou dostatečnou zásobu vlhkosti a živin, ať rostlinného nebo živočišného původu. Nové úponky pak rostou přes zimu a musí buď přerůst starou korunu, anebo v keři zůstává spousta neobrostlých, a tedy nechráněných mezer. Slyšela jsem, že tkáň z toho stonku je docela chutná.”

Oklina se otřásla, ale Desdra si klekla na kolena k jedné z rostlin, aby ji prozkoumala.

„Během jara a léta vydávají keře vůni, která láká hady a hmyz. Dutými trny pak keř vysaje tělesné šťávy z tvorů, kteří se na ně nabodnou, a saje i dešťovou vodu. Podívejte, vršek támhle toho keře je poškozený. Nějaké zvíře ulámalo trny. Takže bude snazší začít sbírat odtud.”

„Říkala jsi, že trny jsou jedovaté.” B’lerion se moc do sbírání nehrnul.

„Jen na jaře a v létě, ale teď už jed vyschl. Vidíš, jak na místě olámaných trnů vystupují očka nových? Ostny porostou s novou silou, aby nahradily ztracené. Takže stačí udělat jen tohle…” Zručným kmitnutím ruky, které začínalo na olámaném kousku větvičky, stáhla z rostliny plnou hrst trnů a ukázala ji všem okolo. „Je to velmi jednoduché, jenom se nesnažte jich servat příliš mnoho naráz. Napřed si opatrně vyčistěte určitý prostor, abyste měli místo pro ruce. Pamatujte, že bychom neměli rostlinu zbytečně ničit, a chraňte se jemných chloupků, které vyrůstají z kůry. Ty totiž mohou vyvolat podráždění nebo i zánět, a to bychom asi dost těžko vysvětlovali.”

„Takhle je ale nemůžeme převážet,” řekl Capiam, nahlížeje do Moretiny dlaně.

„To ne. Musíme je zabalit do těch širokých listů z gingových stromů. Když odtrhnete okraj listu, tak se objeví lepivá míza, kterou se dají kraje slepit dohromady. Je to velice šikovné, a ty listy jsou dost tlusté a houbovité, aby je trny neprorazily a byly uvnitř dostatečně chráněné. Stáhnout trny z jednoho keře trvá jen chviličku, takže by bylo rozumnější, kdybychom se rozdělili do dvojic, aby jeden sbíral trny a druhý je balil.”

„Já ti budu dělat baliče, Moreto,” přihlásil se Alessan, vytáhl z pochvy na opasku dýku a přikročil k nejbližšímu gingovému stromu, aby uťal první velký lupen.

„Ohromný nápad,” pravil B’lerion, v očích mu zablýsklo a položil majetnicky ruku Oklině kolem ramenou. „Nebude ti vadit, když budeš pracovat s jednorukým chlápkem?”

„Moje milá tovaryško, sbíráš nebo balíš?” ptal se Capiam, který se dostal do jiskřivé nálady a hluboce se Desdře ukláněl. „Ačkoli si to klidně můžeme prohodit, když se nám bude chtít.”

„Troufám si tvrdit, že jsem sbírala mnohem častěji než ty, milý Mistře Capiame.” Se smíchem si odváděla Capiama dolů po svahu. „Nejlíp bude, když se napřed podíváš, jak se to vůbec dělá.”

„Vybírej ty nejmladší listy, Alessane,” poznamenala Moreta. Jsou nejohebnější a mají v sobě nejvíc mízy.”

Několik jich usekl a mumlal u toho, že tady dělá dřevorubce s kuchyňským nožem, ale potom mu Moreta ukázala, jak snadno se dá vylomit celý list od kmínku, když se jím prudce škubne. Uložila jehlové trny do středu listu, který byl příhodně proláklý, takže vytvářel jakési lůžko, potom zručně odřízla přebytečnou část listu, překlopila jednu polovinu přes hromádku trnů, spojila okraje a slepila je lepkavou šťávou, prýštící z rozříznutého listu, čímž vytvořila pevnou a tuhou obálku.

„Už se nedivím, že jsi tvrdila, že v dešťovém lese najdeme všechno potřebné. Když znáš takovéhle triky, je všechno jednoduché.”

„V tom to všechno vězí. Mít k práci fortel.” Usmála se na něho. „V tomhle balíčku jsou zhruba dvě stovky trnů. Pokoušela jsem se je spočítat, když jsem je balila, ale nedokázala jsem se na to soustředit. Nejspíš je to kvůli tomu časovému posunu. Na některých větších keřích se dá posbírat tisíce trnů, a každý z nich je dost velký na to, aby se s ním dal očkovat i největší běhoun na kontinentu.”

Alessan ji chytil za ruku a ona přestala žvatlat, náhle plachá a ostýchavá. Byli sami, byť slyšeli, jak si Desdra roztomile utahuje z Capiama pro jeho úzkostnou snahu počínat si co nejobratněji a jak B’lerion nadšeně povzbuzuje Oklinu.

„Říkala jsi, že tady můžeme zůstat tak dlouho, dokud nesklidíme, co je třeba,” ozval se tiše Alessan. Klečel teď vedle ní. „A přitom se vrátíme zpátky hodinu po tom, co jsme odletěli…” Očima jí pátral ve tváři, kterou od něho trošku odvracela, a dlaněmi jí přikryl ruce dřív, než stačila sáhnout po dalších jehlových trnech. „Nemohli bychom si udělat chviličku času pro sebe?”

Zazvonil veselý Oklinin smích a vzápětí B’lerion zaklel.

„Ty prašivé osmy opravdu pořádně píchají!”

Moretu rozesmálo, jak uraženě to bronzový jezdec říkal, a upřela zrak do Alessanových očí, ve kterých vyčetla, že ho drakenova nehoda taky pobavila. Zvedla ruce k Alessanově tváři a konečky prstů kopírovala hluboké vrásky, jež do obličeje mladého Pána vyryly napětí a úzkost, kterým byl vystaven. Sotva se ho dotkla, ale i ten lehoučký intimní kontakt vyvolal v jejím těle mocnou ozvěnu, takže se k němu víc než ochotně přivinula, když ji objal a líbal. Tím se v ní znovu otevřela stavidla citů a rozplynuly se poslední zábrany, a jak tak klečeli proti sobě u jehlového keře, ze kterého právě sklízeli trny, objala ho jednou rukou kolem krku a druhou k sobě silně tiskla pevné mužské tělo.

„Co jiného se dá čekat od jednorukého chlapa?” hartusil B’lerion otráveně.

Moreta s Alessanem se od sebe odtrhli, ale bronzový jezdec zůstával i dál mimo dohled, přestože ho tak dobře slyšeli. Alessan se nad tím vyrušením ušklíbl a bylo na něm zřetelně vidět, jak ho mrzí, že už ji nedrží v náručí.

„V poledne bude opravdu příliš horko na to, abychom mohli pracovat, Alessane, a potom si určitě najdeme nějaký koutek, kde nás nikdo rušit nebude.”

„To od tebe bylo velice chytré, že jsi pomyslela na to, abychom letěli ve smíšených párech, jen co je pravda.”

„Člověk vždycky víc lituje toho, co neudělal, než toho, co udělal,” vysvětlovala Moreta s komickou vážností, Alessan ji však rychle umlčel tím nejúčinnějším způsobem.

„Já osobně při tom nemusím mít nějak moc vedro,” poznamenal Alessan a opustil její rty, aby věnoval stejnou pozornost očím, líčkům, uším i hrdlu. Mimovolně se dostal rukou příliš blízko k jehlovému keři, a jak ucukl, strhl Moretu na sebe.

„Ono to doopravdy píchá, co?”

Dlaní si přejel paži v místě, kde mu na kůži vystoupilo pár rubínových krůpějí. „To tedy ano, má milá, a jak.”

Moreta sáhla po odřezku listu z gingu a vymačkala mu na pobodané místo trošku šťávy. „Tak, tohle zalepí i tvou ruku. Ale vážně, Alessane,” chvatně ho políbila a polaskala ho na uchu, „musíme napřed udělat to, kvůli čemu jsme sem přiletěli!” Snažila se mluvit přísně, ale on se i tak pořád rozhořčeně mračil, vyburcovaný ze svého toužebného žáru několika pitomými bodnutími.

„Já ještě napřed musím vyrovnat skóre,” řekl a rval z jehlového keře plné hrsti trnů, které ho tak ranily. „Tohle tě naučí, ty ostnatý neřáde! Tak! A tak! A tuhle! A jsi dohola!”

Moreta se smála jeho zuřivému monologu a zároveň jí ruce jen kmitaly, jak se snažila pořádně zabalit všechny trny, které tak zuřivě rval.

„Tys sbírala předtím, tak jsi teď po mně balila,” řekl Alessan nabručeně. Ale rukama už se chápal jejích dlaní, sotva stačila zalepit poslední paklík. Líbal ji na hrdlo a na bradu.

„Jsi nejrychlejší balička na Pernu,” skládal jí kompliment, ale jeho ruce se zatím soustředily na nezávislé průzkumy.

„Teď je na mě řada, abych sbírala,” řekla Moreta a oždibovala mu ucho, prsty zapletené v jeho hustých vlasech. „Snad by se mohl najít někdo, kdo by tě trošku ostříhal,” mumlala nespokojeně. Alessan už se  začínal podobat nějakému svému chlupatému předkovi, a to se jí nelíbilo.

„Já ostříhám tebe, jestli se nepustíš do práce, Moreto.”

„Já to umím rychleji než ty.” Dovolila si přidat do hlasu trošku nevrlosti, chvatně stihla plné hrsti  trnů z nejbližšího keře a nasypala před něho pěknou hromádku, aby trny zabalil.

„Copak se vy dva nedokážete shodnout?” stěžoval si B’lerion, který se znenadání vynořil z ohybu údolíčka.

„Ona se to naučí!” „On se to naučí!” ozvali se jednohlasně a bodře na něho mávali. Blerion si je hodnou chvíli prohlížel a potom se beze slova odplížil.

„Napřed práce, potom zábava!” řekla Moreta a stále strhávala hrsti jehlových trnů.

„Ale spojovat práci se zábavou je přece docela snadné.” Alessan jí přejel něžným tahem prstu od ušního lalůčku až na rameno.

Pracovali ze všech sil, ale nezapomínali využít každé příležitosti ke spěšnému polaskání nebo polibku, hlavně když překládali přes hrst jehlových trnů gingový list. Klečeli u keře a dotýkali se koleny nebo stehny. Moreta cítila, jak jí chloupky na rukou vstávají, protože je přitahují jeho paže jako magnet, a začínala čím dál silněji vychutnávat ty rozkošné dotyky. Popadala ji idiotská touha bezdůvodně se hihňat a viděla, že i Alessan má po většinu času ve tváři trošku potrhlý úsměv. Vlastně vůbec nevnímali, že tam nejsou sami, a skoro by na svoje druhy zapomněli, kdyby se k nim B’lerion s Oklinou nebyli přiřítili z horního konce údolí.

„Vy ale máte napilno,” řekl B’lerion s nechtěným obdivem v hlase. „Copak jste si nevšimli, jaké je vedro?” Byl do pasu svlečený a Oklina měla halenku podvázanou až pod ňadry, takže bříško měla nahé. Nesla čtyři vaky plné balíčků s jehlovými trny. „Mám už taky pořádný hlad, i když vy možné nemáte.” Naklonil ranec, který měl udělaný z vlastní košile, takže bylo vidět, co v něm nese. „Našel jsem nějaké zralé ovoce a porazil jsem jednu tu palmu, co má jedlou dřeň. Tímhle tempem nemůžete pokračovat dál,” ukázal na nacpané pytle, které za nimi zůstávaly. „Musíte se přece najíst a v tomhle vlhkém ovzduší je potřeba taky odpočívat. Capiame! Desdro! Pojďte jíst!”

Capiam s Desdrou se loudali k ostatním a po cestě se dohadovali o svíravých schopnostech gingové šťávy. I Capiam si svlékl tuniku a jen si ji přehodil přes ramena. Byl po nemoci velmi vyhublý a zřetelně mu vystupovala žebra.

„Vím, že je horko,” začala Moreta opatrně, „ale nikdo z nás se nemůže vrátit na Ruathu spálený od slunce.”

Capiam ukázal list, kterým se ovíval jako vějířem. „Nebo vyčerpaný horkem.” Spokojeně zvedl obočí, když viděl naplněné vaky. „My jsme svou úrodu nechali kousek níž. Řekl bych, že bychom si měli přes nejteplejší část dne trošku odpočinout, jak je na tomto horkém ostrově zvykem.”

Všichni souhlasili, že je to rozumný nápad.

„Objevila jsem nějaké melouny a červené kořeny, které mají Istanci tak rádi,” oznamovala jim Desdra a zároveň předváděla svůj úlovek.

„Na stromech všude kolem je spousta měkkých ořechů, Alessane. Jenom jestli tam vůbec dokážeš vyšplhat,” řekla Moreta.

„Už lezu, jen pořádně chytej.”

Alessan si stáhl košili, aby si ji při šplhání neroztrhal. Moreta si ji vzala, že do ní bude chytat ořechy. Ukázalo se, že Alessan šplhá jako veverka a zrovna tak zručně trhá ořechy. Když skončil, dočkal se odměny v pevném objetí, takže ji mohl rukama hladit po zádech a mazlit se s jejími rameny, zatímco ona ke svému překvapení zjištovala, že tenhle mužský má kůži zrovna tak hebkou jako Orlith a jeho mužství jí voní jako vzácné koření.

Vzpamatovali se a vyrazili zpátky k ostatním, protože se nechtěli zdržet příliš dlouho, když měli tak jednoduchý úkol. Moreta si říkala, že ten ruměnec ve tváři padne na vrub začínajícímu opálení.

„Pro naši kůži, která je bílá, jak se na zimu sluší, jsou sluneční paprsky v této zeměpisné šířce příliš ostré,” pravila učeně Desdra, pohodlně uložená na několika gingových lupenech, které si s Capiamem natrhali právě k tomu účelu. „A tohle horko vysuší každého,” dodala, ovívajíc se Capiamovým vějířem.

Při jídle slastně odpočívali. Červené kořeny byly pěkně šťavnaté, měkké ořechy právě tak ke sklizni a melouny dozrály už tak blízko kvašení, že jejich šťáva měla zřetelnou vinnou příchuť. Palmová dřeň byla ostře chladivá a křupavá, a že byla poněkud suchá, to při dostatku měkkého ovoce nevadilo. Během jídla B’lerion mluvil a mluvil, sypal ze sebe proud šprýmů a vtipných poznámek na téma, že i jako jednoruký se musí účastnit této dobrodružné výpravy, jejímž posláním je zachránit kontinent. Jestlipak obdrží plnou odměnu, anebo jenom polovičku, když pracoval jen jednou rukou?

„To je vždycky takový?” zeptal se tiše Alessan, když B’lerion dopověděl výjimečně komickou příhodu na účet Pána Diatise. „Je myslím lepší než většina harfeníků.”

„Umí taky výborně zpívat, ale nikdo nikdy nepochyboval o tom, že B’lerion je ve všem všudy prvotřídní bronzový jezdec.”

„Proč potom není tvým druhem ve Weyru?”

„Orlith si vybrala Kaditha.”

„A ty do té záležitosti nemáš co mluvit?” Alessan se nad takovým stavem věcí očividně pohoršoval. Z poznámek, které Alessan utrousil během společné dopolední práce, už věděla, že Sh’galla nemůže ani cítit, a přemýšlela nad tím, jestli jejich milostný vztah nějak ovlivní vazby Ruathy k vůdci Fortského Weyru. Ta otázka se jí zarývala hluboko do mysli a usilovně se snažila najít nějakou čestnou odpověď, když jí Alessan kajícně pokryl dlaní ruku a celý jeho výraz prosil za odpuštění pro ty ukvapené poznámky. „Promiň mi, Moreto. To je přece záležitost Weyru.”

„Abych ti aspoň částečně odpověděla, tak B’lerion je vždycky takový,” řekla. „Okouzlující, zábavný. Ale Sh’gall dokáže dobře řídit ostatní muže a má jistý instinkt na všechno, co se týká Vláken, a jeho předchůdce, starý L’mal, tento instinkt považoval za možná trošku tajuplný, ale pro vůdce Weyru nesmírně výhodný.”

„Dobře, výborně, B’lerione, nikdy jsem tuhle příhodu neslyšel.” Capiam se pochechtával ještě ve chvíli, kdy už pomalu vstával. „Myslel jsem si, že harfeníci mají nějaká pravidla diskrétnosti, když pouští své historky do oběhu.” Natáhl ruku k Desdře. „Vzpomeneš si, Desdro, ve kterém místě jsi viděla ty byliny, které mají svíravý účinek? Vím, že jsme tady kvůli jehlovým trnům, ale zásoby v Síni jsou už skoro pryč.”

„Podíváme se po nich, ovšem, ale víš, milý Mistře Capiame, ty si rozhodně musíš přes největší parno odpočinout.” Odcházející ranhojiči se ani jednou neohlédli zpátky a zmizeli v zákrutu na horním konci údolíčka.

„No, doufám, že i postaršímu drakenovi bude dovoleno trošku si oddychnout,” řekl B’lerion. „Pojďme, Oklino, tam, jak jsme naposled odírali ten velký jehlovec, je krásné místečko, kde je stín a pofukuje tam větřík. A obojího bychom si měli užít co nejvíc!”

B’lerion se přívětivě usmíval a rychle vyskočil, aby se vydal k hornímu konci údolí. Otočil se jen natolik, aby mohl Oklině podat ruku. Zmizeli z dohledu a husté listoví za nimi zase  zmrtvělo, jak v plném poledním vedru povadalo.

„Jestli čeká, že mu budu věřit…” Alessan ukončil větu tlumeným uchechtnutím. Potom se zhluboka nadechl, přitáhl Moretu k sobě a hluboce a smyslně ji líbal, zatímco rukama ji vynalézavě hladil, aby ji ještě víc vzrušil. „Pojďme jinam, Moreto. Nehodlám znova riskovat, že se napíchnu na tyhle trny.” Odváděl ji ven z údolí, k okraji útesu. „Rád bych věděl, proč ten modrý drak kvůli Oklině tak vyvádí. Dávalo by mi to smysl u Nabetha, když ji má B’lerion rád, ale Arith… Mohlo by to mít něco společného s tím královským vejcem na líhništi, jak se zmínil Tuero?”

„Mohlo, ale Fortský Weyr nebude plenit už tak postižený panský rod na Ruathě ještě tím, že by ti při Pouti sebral Oklinu jako kandidátku.”

„Tady to bude dobré. Jen si utrhneme pár gingových listů,” řekl Alessan a škubl za první, který měl po ruce. „Nemůžu ti přece nadělat modřiny. To by se dalo vysvětlovat zrovna tak těžko jako opálení nebo úpal.” Moreta mu pomohla upravit improvizovanou pohovku a cítila, že se v ní náhle rozjitřily veškeré city. Moc si přála, aby na nedaleké skalní římse seděla místo Nabetha Orlith. „No a pokud jde o tu Oklinu, tedy, protože mi bylo důkladně vysvětleno,” Alessan se odmlčel, usmíval se na ni a ve světle zelených očích mu vesele jiskřilo, „že už vlastně má v těle drakenskou krev…” Pak se nakrátko vrátil k vážnému tónu. „Pokud dostanu záruku, že se její děti vrátí k osvojení na Ruathu, nebudu stát Oklině v cestě, kdyby měla tu šanci zasvětit se s drakem.” Rozhodným gestem rozhodil po zemi poslední náruč zeleně a znovu přitáhl Moretu k sobě. „Víš, nejsem jako můj otec.”

„S tvým otcem bych asi nebyla v deštném lese.”

„A proč ne? Byl to pořádně bujný chlapík. A mám v úmyslu ti dokázat, že jsem schopný převzít po něm i tuhle jeho reputaci!”

Smála se jeho nadšení ještě ve chvíli, kdy ji pokládal na zelené listové lůžko, ozdobené zlatými kaňkami slunečních paprsků. A on jí skutečně dokázal, že je tak smyslný, ale taky něžný, jak si žena může přát. V jásavé chvíli, kdy se ocitli na vrcholku požitku, zapomněla Moreta na všechno mimo Alessana.

Nakrátko je přemohlo horko polední hodiny a usnuli jeden druhému v náručí; zanedlouho však vlhkost, která se jim objevila na tělech, přilákala drobný hmyz, který na nich začal hodovat a činil se tak, že museli vyskočit.

„Sežerou mě zaživa!” vykřikl Alessan a plácnutím zabil jednoho z bodavých broučků, který mu rejdil po předloktí.

„Utrhni si list tam z toho divokého vína, jak roste na stromě vedle tebe,” radila mu Moreta. „Když si ho rozmačkáš na ruku, přestane tě to pálit.”

„Jak to, že toho tolik znáš?”

„Já jsem se přece na Istě zasvětila. Takže vím, co tě tady může potkat.”

Jeden druhému ošetřovali bodnutí od hmyzu a věnovali se tomu podstatně déle, než bylo potřeba. Když ji chtěl Alessan políbit, dostalo se mu na rty příliš mnoho svíravé tekutiny z listů a začala se mu směšně svrašťovat ústa. To je rozesmálo a smáli se celou cestu do údolíčka, kde už bylo přece chladněji, protože slunce se začínalo klonit k západu a neviselo přímo nad úžlabinou.

Když jim rychlý tropický soumrak znemožnil dál pracovat, všech šest se jich shromáždilo na římse kolem Nabetha, který tam ospale lenošil. Začali na něj nakládat naplněné vaky.

„Nabeth říká,” B’lerion plácal svého bronzáka něžně po hlavě, „že jediné živé věci, které zahlédl, byli ohňoví dráčci, kteří chytali ryby! Jak se zdá, má ten můj bronzový kamarád originální smysl pro humor. Doufám, že jsme nasbírali tolik jehel, aby se dostalo na všechny tvoje pacienty, Mistře Capiame, protože ti povím, že tahle moje osiřelá ruka,” pozvedl paži, aby předvedl síťoví škrábanců od trnů, „už toho pro dnešek udělala dost!”

Capiam s Desdrou zamyšleně očima hodnotili vaky a pak se podívali jeden na druhého. Desdra si přikryla rukou ústa a odvrátila se. Capiam vyhlížel dost nešťastně.

„Vzpomněl si někdo, že by se to mělo počítat?” zeptal se a úpěnlivě hleděl tu na jednoho, tu na druhého.

„Já ti tedy řeknu,” řekl mu B’lerion rozhodně, „že je teď počítat nebudu.”

„To by mě ani nenapadlo!”

„Ale na druhé straně, kdybys zjistil, že ti ještě troška schází, docela rád se na tohle opuštěné místo vrátím a natrhám, co bude potřeba!”

Moreta mu poklepala na rameno. „Sem ne, B’lerione. Kdyby se snad stalo, že jsme dnes nenatrhali dost, tak se musí letět do Neratu. Sem už ne.”

„Ano, ovšem. Abychom se vyhnuli časovému paradoxu. A na konci Neratského poloostrova budou měsíce zhruba ve stejném postavení.”

„No, když už jsme všechno naložili, tak by asi bylo nejlíp se vrátit,” řekl Capiam unaveně.

„Naopak, můj Mistře Capiame, to bychom všem docela jasně napověděli, že jsme někde pracovali celý den.” B’lerion mlaskl jazykem. „Odlétali jsme z Ruathy čili a v báječné náladě a o hodinu později přiletíme vyčerpaní, zrudlí a hladoví. Oklino, kde máme tu síť s večeří? Ano, tuhle je. Tak se pěkně usaďte a opřete se pohodlně zády o Nabetha. Máme kolem něho místa víc než dost.”

Oklina mu podala síť svázanou ze stvolů divokého vína, kterou zvedl tak, aby všichni viděli koule ze spečeného bláta.

„Během pauzy jsem si trošku zarybařil,” řekl B’lerion a usmíval se tak, že nikoho ani nenapadlo zpochybňovat pravdivost jeho tvrzení, „a Oklina našla tyhle hlízy. A tak jsme všechno pěkně upekli. Přes poledne byly skály dole v údolí rozpálené tak, že by se na nich upeklo dračí vejce. Promiň, Moreto. A teď máme bez práce dobré jídlo, pravda? A kdyby Alessan s Moretou našli nějaké zralé melouny, dokud je na to ještě dost světla, tak budeme mít hostinu jako - jako při líhnutí!” B’lerion se zadrhl tak nepatrně, že jenom Moreta postřehla, jak rychle nahradil jednu slavnostní příležitost za jinou, méně bolestnou.

Rozptýlila raději Alessanovu pozornost tím, že ho rychle táhla za sebou, aby našli melouny. Věděli přesně, kam pro ně jít, protože tu cestu absolvovali během odpoledne několikrát, aby uhasili žízeň.

Hlad byl jednou z hlavních příčin toho, že se cítili tak unaveni, a Moreta si ráda od Okliny vzala svůj díl a děkovala dívce za to, že byla tak předvídavá.

„Víš, to byl B’lerionův nápad,” řekla Oklina. „On taky přilákal ryby, aby je mohl pochytat.”

„A naučil tě, jak se to dělá?” ptal se Alessan.

„Ne,” odpověděla Oklina naprosto klidně. „Naučil mě to Dag. Tady na Istě to funguje úplně stejně jako v našich řekách.”

Moreta nemohla zadržet smích, když viděla, jak se Alessan zatvářil. Posadil se vedle ní.

„Podle té dospělé odpovědi si myslím, že si zaslouží, aby se dostala do Weyru,” zamumlal Alessan uštěpačně. Pak si uvědomil, že se ledabyle opírá o bok bronzového draka a vylekaně sebou trhl kupředu.

„Nabethovi to nevadí. Jsme staří kamarádi.”

Alessan cosi nespokojeně zabrumlal a rozbíjel tvrdou blátovou kouli, aby se dostal ke štíhlé a dlouhé hlíze, pak Moreta rozbila tu svou a objevila se pořádná ryba; potom se dělili o obsah prvé koule, zatímco druhý chod zůstával pěkně horký.

„Ty jsi ale chytrý chlapík,” říkal Capiam s napolo plnými ústy. Usadil se s Desdrou v zákrutu Nabethova ocasu. Desdra jen souhlasně přikyvovala, protože měla příliš napilno olizovat si prsty, než aby mohla mluvit.

„Nějaké ty vlohy by se našly,” řekl B’lerion a slušně zahrál skromný výraz. Jídlo je jedním z mých špatných zvyků. Ovoce přijde v horkém dni k chutí, ale než jde člověk spát, měl by dostat do žaludku něco teplého…”

„Spát?” protestovali jednohlasně Capiam s Moretou.

B’lerion zvedl ruku, aby jejich protesty umlčel. „Spát, protože ty,” ukázal přísně prstem na Moretu, „budeš muset za čtyři hodiny ošetřovat draky vracející se z útoku proti spadu. A to bys po takhle odpracovaném dni nemohla.” Máchl rukou k nacpaným vakům, které se matně rýsovaly v houstnoucí tmě. „Ty, Alessane, budeš muset očkovat svoje neocenitelné klisny a hříbata a pak je odvést z pastvin do držby. Vsadil bych se, že bys ani za nic nesvěřil jinému, aby tuhle výpravu vedl. Vy dva, Desdro a Capiame, se musíte vrátit k problémům s plánem na očkování, protože do něho budete muset zamontovat i běhouny. A tak bychom se měli najíst a potom se prospat.” Vyrazil všechny sykavky na konci věty, aby ji náležitě zdůraznil. „Až vyjde Belior, Nabeth nás probudí, že, kamaráde?” B’lerion plácl draka po krku. „A všem nám jen prospěje, když ještě nějaký čas strávíme tady.”

„Ale B’lerione,” protestovala prudce Moreta, „já bych se opravdu měla vrátit k Orlith!”

„Orlith je v pořádku, má milá. V pořádku! Budeš mimo přece jen hodinu reálného času. A otevřeně řečeno, vypadáš teď dost hrozně,” B’lerion se k ní naklonil, aby jí shrnul vlasy z čela a při tom poněkud majetnickém gestu Alessan vedle weyreny napjatě ztuhl. Moreta mu rychle položila ruku na stehno, aby ho upokojila. „A navíc,” pokračoval B’lerion přívětivě, „nemáš na vybranou, Moreto.” Pobaveně se na ni zašklebil. „Nedostaneš se odtud nijak jinak než na Nabethovi, a on poslouchá jenom moje příkazy.”

„Máš nás zkrátka v hrsti,” řekl Capiam, aniž by to znělo nějak zahořkle.

„Je to náhodou docela rozumné řešení,” opáčila Desdra. „Děsila jsem se představy, že se mám hned zase zabořit do vší té práce, která nás čeká. A to ani nemluvím o tom, že bych musela vysvětlovat tohle.” Zkoumala své poškrábané ruce.

„Pokud bys zaměstnávala každého tak, jak jsi to dělala až doteď,” pravil Capiam sarkasticky, „nikdo by neměl čas si toho všimnout.”

„No tak, jenom se pěkně rozložte kolem Nabetha. Vůbec mu nebude na obtíž posloužit vám jako polštář i jako ochrana proti větru, a na zemi je nastláno až až, takže vás nic tlačit nebude, a bríza, která začíná foukat do vnitrozemí, naopak odežene komáry.”

Potom B’lerion požádal Nabetha, aby natáhl krk, a na ten se s Oklinou uložil. Capiam s Desdrou se uvelebili v záhybu dračího ocasu, a tak si Moreta lehla vedle Nabethových žeber a kývala na Alessana, aby se k ní připojil.

„Nebude se převalovat nebo tak něco?” zašeptal Alessan Moretě, když k ní přilehl.

„Dokud mu leží B’lerion na krku, tak nebude.”

A tak se Alessan přitiskl zády k Moretě, přitáhl si její paže kolem pasu a lehce svíral její dlaně ve svých. Cítila, jak se mu zpomaluje dech a jak se mu v těle uvolňují všechny svaly, a opřela se mu čelem o silné lopatky.

Tropická noc sálala žárem a kypěla vůněmi. Moreta se snažila usnout. Slyšela mumlání Capiamova barytonu, ale i to brzy ztichlo. Alessan už tvrdě spal a ona netoužila po ničem jiném, jenomže jí nedalo pokoje pomyšlení na zmatky, které prožívala ráno. Potom však kořenná vůně dračího těla, nepatrně podbarvená pachem ohňovce, začala omamovat i ji a už v polospánku si uvědomila, že - poprvé po dvaceti obězích - strávila celý den bez Orlith. Hrozně jí chyběla. Orlith by byla nadšená z Alessanova bujného milování. K naprosté dokonalosti by tento zážitek přivedl pocit, že zlatá královna sdílí to nádherné uspokojení se svou jezdkyní. Ukonejšená, Moreta usnula.

V okamžiku, kdy se Nabeth vyloupl do povětří nad Ruathou, ucítila Moreta znepokojený Orlithin kontakt

Tady jsi! Tady jsi! Kde jsi celou dobu byla?

Kdepak jsi jen mohla být? Druhá otázka podle hlouběji položeného hlasu pocházela od Holth, která byla stejně znepokojená.

Na Istě. Však vám to Nabeth říkal.

Nemohly jsme tě tam najít! To se ozvaly obě královny.

No, tak už jsem tady. Máme všechno, kvůli čemu jsme tam letěli. Všechno je v pořádku! Už se tady nezdržím dlouho.

Časový posun vyvolal nepříjemný pocit odcizení a zmatku, který ji trápil i ve spánku na Istě, ale rozptýlil se hned poté, co Moreta ucítila mentální dotek své královny. Nejenže byla odpočatá, ale cítila se výjimečně čilá a povzbuzená, jako by se horké ložisko euforie z jejího lůna rozšířilo do celého těla a naplnilo ji nebývalou silou. B’lerion byl skutečně rozumný, když trval na tom, aby si pořádně odpočinuli.

Alessan, který seděl na drakovi za Moretou, se náhle zdál podivně napjatý a ruce, jimiž objímal weyrenu kolem pasu, mu ztěžkly. Poznala, že kleje, i když vzduch rozrážený Nabethem odnášel slova pryč. Podívala se dolů, na popleněnou Ruathu, a pochopila, že pohled na ruiny z dračí perspektivy ho nutně musel rozrušit. Když se odhodlala podívat se po něm přes rameno, tvářil se nesmírně rozhodně.

Jakmile Nabeth dokončil elegantní přistání za cestou naproti stájím, ozval se Alessan: „Někteří pacienti určitě budou dost silní na to, aby tady začali uklízet, Oklino. Dívala ses pořádně, jak to kolem naší držby vypadá? Jako na smetišti! Podej mi ruku, Moreto, pomůžu ti dolů.” Alessan sklouzl po Nabethově boku a napřahoval k ní paže. Moretě bylo jasné, že to byla jen záminka pro to, aby ji ještě jednou mohl přitisknout k sobě, a když odstupovali dostatečně daleko od bronzového draka, aby mohl Pán Ruathy oslovit ostatní pasažéry, objímal ji Alessan jednou rukou zlehka kolem ramenou. „Budu dál připravovat sérum, Mistře Capiame, a čekat na další pokyny. Oklino, viděla jsi, o čem jsem mluvil? Takže už ti teď mohu pomoci na zem, ne? Moje poručení, Nabethe, a moje věčné díky.” Alessan se bronzovému drakovi formálně uklonil, ten na něho na oplátku zamrkal a v očích mu vířily zelenomodré stíny, značící radost.

„Říká, že tahle povinnost mu byla potěšením,” tlumočil B’lerion a usmíval se na Oklinu, které podával ruku, aby bezpečně dokročila na pozvednutou přední Nabethovu nohu. Počkal, až odstoupila dost daleko, a potom pobídl Nabetha do vzduchu a při vzletu těm na zemi vesele mával.

Rozloučení si vlastně odbyli už na Istě, když na temné istanské obloze vycházel zelenozlatý kotouč Belioru, který byl v úplňku. B’lerion dopraví oba ranhojiče do jejich Síně i s nákladem jehlových trnů. Kdyby jich bylo potřeba ještě víc, tak je B’lerion s Oklinou a Desdrou diskrétně opatří na Neratu. Capiam musí sestavit zprávy pro Mistra Chovatele a pro všechny držby, které chovají nebo mají běhouny. Zprávy je potřeba doručit i do usedlostí, které nemají bubny.

Když vítr odvál prach, zvednutý při Nabethově odletu, vyšel ze stájí Tuero a v přátelské tváři měl překvapený výraz.

„To jste brzo zpátky,” řekl. „Alessane, nemůžeme připravit další dávku séra, dokud M’barak nenajde další sklenice. Nevím, proč mu to trvá tak dlouho.”

Tři cestovatelé časem sebou trhli jako jeden, ale než na to téma stačil Tuero něco poznamenat, objevil se Arith s M’barakem, svištěli přes pole k držbě a přistáli přesně na témže místě, odkud před chviličkou vzlétl Nabeth. Moreta sevřela Alessanovi paži, aby u něho našla oporu.

„Kdo to s ním přiletěl?” hlasitě se ptal Tuero. Když modrý drak dosedl, bylo vidět, že veze tři pasažéry a nějaké vaky s nákladem.

„Moreto!” volal M’barak a naléhavě na ni mával. „Pospěš. Potřebuji pomoci s těmi pitomými flaškami a mám tady nějaké lidi, kteří tvrdí, že umí zacházet s běhouny. A musíme sebou hodit, protože se ještě mám připravovat proti spadu. Jestli se zpozdím, tak mě F’neldril stáhne z kůže!”

Alessan, Tuero, Oklina a Moreta spěchali složit z Aritha náklad cestujících i zdobených lahvic, které vyfoukali sklářští učedníci. Potom Alessan pomohl Moretě na Arithův hřbet, a i když mu ruce zůstaly jako přilepené na jejím kotníku po celou dobu, než se pořádně usadila, nikdo se nad chováním Pána držby nepozastavil. Moreta se dívala Alessanovi do tváře, pozvednuté k ní nahoru, a toužebně si přála, aby mu na rozloučenou mohla věnovat víc než jen sladký úsměv. Nakonec od draka odstoupil a jedna z nově příchozích se dotkla jeho paže. Byla to vysoká, štíhlá žena s tmavými vlasy, ostříhanými nakrátko zrovna tak, jak je nosila weyrena. Někoho Moretě připomínala. Pak vzlétli a sotva měl Arith pod sebou trošku místa, M’barak ji upozornil, že vstupují do mezimezí.

Když se vrátili do Fortského Weyru, byl celý Žleb plný ruchu a chvatu, protože se připravovaly ke startu dvě letky, a nikdo si ani nevšiml, že přiletěli, protože M’barak to vzal těsně nad jezerem jako starý zkušený kozák. Arith klouzal dál a dál, aby se dostal až před jeskyni s líhništěm, kde Moreta sesedla. Ještě se zdržela, aby vděčně poplácala modráka po boku, a pak už pádila po písku ke své Orlith a ani ji příliš nepřekvapilo, že vedle ní vidí Leri.

Tady jsi! Tady jsi! Orlith úlevně zatroubila, rozvinula křídla a zahalila drobnou Leri do písečného oblaku.

„Všechno je v pořádku, Orlith. Už jsem tu! No tak, nedělej takový rámus!” Moreta doběhla ke královně, objala její hlavu a tiskla ji tak pevně, co jí síly stačily, a potom ji poškrábala na výstupcích nad očima, šeptajíc jí něžná slovíčka.

„U Prvního vejce!” houkla Leri, opřená o Orlithin bok, „to jsem ráda, že tě zase vidím! Copak jsi to prováděla? Ani Holth tě nedokázala najít. No tak, Orlith, buď už zticha! Holth!”

Tak ses konečně vrátila. Holth měla v hlase mnohem zřetelnější výtku, než kdy slyšela od Orlith.

„Nemohly jste najít Nabetha?” ptala se Moreta své královny, pak Leri i Holth. Orlith měla mizernou barvu a také Leri měla na tváři popelavé stíny. Moretu zaplavily výčitky, že jim připravila takové trápení. „Proč jste se nespojily s Nabethem?”

Já jsem chtěla tebe, ozvala se Orlith lítostivě.

„Mohla bys mně aspoň slůvkem vysvětlit, co se dělo?” ptala se Leri kousavě a její hlas řezal jako nůž. Kajícná Moreta položila Leri ruku na rameno. „Ta hodina byla hrozná,” brblala stará weyrena. „Musela jsem vynaložit všechen takt a trpělivost, abych Orlith zabránila vyletět tě hledat, ať jsi kde jsi - a to bylo kde?”

„Copak vám to Nabeth nevysvětlil? B’lerion říkal, že ano.”

Leri popuzeně zamávala rukou. „On řekl jen tolik, že musíš odletět na nějakou neodkladnou cestu, která nebude trvat déle než hodinu.”

„A za hodinu jsme skutečně byli zpátky na Ruathě.” Moreta věděla, že je to pravda, a teď, když byla zase u své Orlith, se jí zdálo uplynulých čtyřiadvacet hodin spíš jako sen než jako skutečnost. „Byla to jenom hodina?”

„No vlastně nebyla,” řekla Leri přísně. „Bylo to víc než hodina. O něčem jsi mluvila s Capiamem,” Leri významným odmlčením podtrhla, že neví, o čem se mluvilo, „a pak jsi s ním a tou jeho tovaryškou v pohodě odletěla s M’barakem na Ruathu. A za chvilku slyším, že sem cosi vzkazuješ po B’lerionovi a Nabethovi.” Podívala se přísně na Moretu, ale výsledný efekt poněkud selhal, protože musela při svém káráni přešlapovat z nohy na nohu.

„Mám dojem, že se ti na tom horkém písku nestojí dvakrát pohodlně, Leri. Asi bychom měly z líhniště kousek odejít. Mám ti toho dost co povídat. Ne, Orlith, nechci tě opouštět, ale to, co prospívá tvým vejcím, není příjemné tvé jezdkyni.” Moreta lehce postrčila Leri směrem ke svému dočasnému příbytku a pak polaskala Orlith na čenichu.

Než Moreta svou královnu náležitě upokojila, Leri už se stačila usadit. Potom Orlith jemně svou jezdkyni odstrčila a jala se překulovat královské vejce.

„Všechno to začalo,” povídala Moreta a usedala vedle Leri, „když přiletěl Mistr Capiam, aby se mě zeptal na stejnou otázku, na kterou se ptal Alessan,” Moreta se sotva stačila zarazit, aby nedodala ‘předevčírem’, „totiž na očkování běhounů.”

Leri otráveně zafuněla, „člověk by si myslel, že má dost co dělat, když léčí všechny ty lidi.”

„To má, ale největší malér na té mizerné nemoci se jmenuje antropozoonóza - to znamená, že zvířata přenášejí nákazu na lidi a další zvířata.”

Leri zůstala na Moretu koukat a ze samého úleku se jí rozechvěla brada. „Antropozoonóza říkáš? Už jen to slovo zní odporně!” Zavrtěla polštářem, o který se opírala zády. „Tak, už sedím docela pohodlně, takže mi můžeš vyložit všechny podrobnosti.”

Moreta povídala staré weyreně o Capiamově návštěvě, o jeho obavách o zdraví celého kontinentu, jak se může cestou antropozoonózy rozšířit druhá, ještě zhoubnější vlna virové nákazy, a proč je životně důležité zajistit masové očkování. Capiam jí nechal svou mapu a Moreta ji Leri ukázala, aby jí vysvětlila rozsah celé operace.

„Capiam všechno naplánoval tak, že bude potřeba jen minimum drakenů -” Zarazila se, protože viděla, jak se v Leriině obličeji objevil výraz zděšení: Leri si rychle uvědomila, jakým způsobem se plánuje distribuce séra po celém kontinentu.

„Ti jezdci by museli skákat mezi časy!” Leri se na ni nesouhlasně mračila a přímý, půvabně klenutý nos jí na nozdrách zaplál ruměncem. „Tys říkala, že Mistr Capiam přinesl tenhle - tenhle neuvěřitelný plán s sebou?” Když Moreta přikývla, Leri se zeptala tak zlostně, až jí hlas skřípal: „Jak to, smím-li se zeptat,  jak to, že Mistr Capiam ví o tom, že se draci mohou pohybovat mezi časy? Já z toho K’lona sedřu kůži až na kost!” Chybělo málo, aby Leri vyskočila z kamenné lavice bez ohledu na své bolesti. Shora rozčíleně zatroubila Holth.

„To nebyl K’lon,” řekla Moreta, chytila Leri za divoce gestikulující ruce a držela je ve svých. „Uklidni Holth. Ještě na nás přivolá Sh’galla!”

„Jestli jsi to řekla Capiamovi ty, Moreto…” Leri osvobodila jednu ruku a výhružně jí mladé weyreně pohrozila.

„Nebuď hloupá! On to přece dávno ví!” Připomněla si, jak ji samotnou rozhořčilo, když s tím na ni Capiam vyrukoval, a tak mohla docela dobře předvídat Leriiny reakce. „I mně musel připomenout, že o tom vědět musí, protože tuhle schopnost u draků vypěstoval právě jeho cech.”

Leri otevřela pusu, aby proti tomu tvrzení protestovala, pak se zhluboka nadechla a sklonila hlavu v bezmocném souhlasu. „No ale ještě mi musíš něco vysvětlit, Moreto. Kdepak jsi byla tu hodinu, že tě nemohly najít ani Orlith, ani Holth?”

Tu si náhle Moreta nebyla jista, jak bude Leri reagovat, když jí po pravdě poví, kde se zdržovala, zvlášť když už bylo jasné, že Nabethovo vysvětlení nebylo tak docela upřímné. A ona sama dala B’lerionovi víc než dobré důvody pro to, aby se vykrucoval.

„Letěli jsme na Istu. Skočili jsme časem dopředu na Istu proto, abychom mohli sklízet jehlové trny. Bylo by zbytečné připravovat vakcínu, kdyby ji nebylo čím očkovat.”

Moreta pokorně vzdorovala upřenému pohledu, který na ni Leri vrhala s výrazem, mísícímu v sobě nevíru, vztek, úzkost a nakonec rezignaci, která se odrazila i v očích staré weyreny.

„Tys jen tak ledabyle,” Leri zavlnila rukou v bezstarostném gestu, „skočila o čtyři nebo pět měsíců kupředu?”

„Vůbec ne ledabyle - B’lerion prověřil pozici Krvavice a obou měsíců, aby si byl jistý, že se dostaneme do času kolem podzimní rovnodennosti. A za hodinu jsme byli zpátky na Ruathě. Tolik ti snad Nabeth řekl, nebo ne?”

„Tolik?!” Leri bubnovala prsty o krátká stehna, aby dala najevo svou nelibost, kterou zřejmě nedokázala vyjádřit jinak.

Moreta k ní zkusmo vztáhla ruku, jako by ji žádala o odpuštění, a Leri se jí chopila, protože si poprvé všimla jemného síťoví škrábanců po trnech.

„Tohle potvrzuje, že mluvíš pravdu.” Se znechuceným frknutím jí ruku pustila. Pak se zdráhavým úsměvem dodala: „Už jsem si myslela, žes od K’lona pochytila tu hloupost, co dělal on. Opálená. Poškrábaná!”

„Tohle dneska odpoledne překryje ruděnka.” Ale Moreta přesto schovala obě dlaně pod stehna, aby si na kameni ochladila hlubší rýhy. „Nabeth ti nevzkázal, že odlétáme na Istu? Vybrala jsem takové místo, kam se skrz deštný les dá jen těžko dojít. Na Severním kontinentu jsou jenom dvě lokality, kde rostou jehlovce, a myslela jsem si, že ta strž na Istě je bezpečnější než Nerat. Po celou dobu jsme byli v naprostém bezpečí.”

„Kdo my?” Leri se znovu poplašeně podívala po Moretě.

„Těžko bych mohla sama nasbírat tolik jehlových trnů, kolik je potřeba.” Pozdě si Moreta uvědomila, že ve snaze Leri uklidnit řekla nakonec víc, než bylo nezbytně třeba.

„Kdo tam všechno byl?” Leri už se uklidnila a odevzdaně čekala, koho jí prozradí.

„B’lerion…”

„Ten tam asi musel.”

Moreta sebou při Leriině sarkasmu až cukla. „Mistr Capiam a Desdra, ta tovaryška. O skocích mezi časy ví taky, protože o tom objevila zmínky ve starých Letopisech.”

„Nemohly bychom Mistra Capiama požádat, aby tyhle Letopisy spálil?” zeptala se jí s nadějí Leri.

„Souhlasil s tím, že je ‘ztratí’. To byla podmínka, kterou jsem stanovila pro to, abych mohla svolit k té cestě.”

„Tak to bychom měly čtyři. No tak! Kdo dál? Známe se už příliš dlouho, má milá, než abys mě klamala!”

„Alessan a Oklina.”

Leri si ztěžka vzdechla a jednou dlaní si přikryla oči.

„Alessan dal příliš mnoho v sázku a je příliš čestný, než aby o téhle dračí schopností někde žvanil. A podle toho, jak se Arith točí kolem Okliny, mohla by se stát horkou kandidátkou pro Orlithino vejce.”

„Neměla bys - nemůžeš přece Alessanovi vzít jeho sestru. ..” Leri byla načisto ohromená.

„Já nemůžu, ale královna může. Alessan řekl, že by s tím souhlasil, pokud se Oklininy děti vrátí na Ruathu.”

„Výborně!” Leri vykřikla tak, že to znělo jako pochvala. „Za jednu hodinu jsi toho stihla docela dost, nezdá se ti?”

„B’lerion trval na tom, abychom se na Istě šest hodin prospali v tamním čase, a stejně jsme museli hodinu čekat, než jsme se mohli vrátit na Ruathu.”

„Takže jste se vysmátí vrátili na Ruathu s pytli plnými jehlových trnů a nikdo se na nic neptal?” Moretě se začínalo ulevovat. Jakmile Leri překonala počáteční šok, měla sklon dívat se na celé jejich dobrodružství na Istě z humornější stránky a přišla na to, že vlastně ty chvíle čisté bezstarostnosti pracovaly v jejich prospěch.

„B’lerion vyložil Alessana, Oklinu a mě a potom odletěl s Capiamem a Desdrou do Síně Ranhojičského cechu. Ještě se po nich neusadil prach a už tam byl M’barak s haldou lahví na krevní sérum a s dobrovolníky a… Mimochodem, kdo by asi mohl chtít po Pánu Ruathy, aby mu vysvětloval hodinovou nepřítomnost, anebo vyšetřovat, kde Mistr Capiam přišel k jehlovým trnům? Má je! A nikdo nepotřebuje víc vědět!”

„Tohle si budu muset zapamatovat.” Leri se vrátil obvyklý humor do té míry, že mluvila zase s obvyklou duchaplností.

„Tak,” řekla Moreta, když se jí podařil malý zázrak a takhle starou weyrenu uklidnila, „zítra jen musím požádat ostatní Weyry o pomoc při rozvážení vakcíny. Slíbila jsem to Capiamovi.”

„Má milá, nebyl problém vytratit se odsud na hodinovou tajuplnou výpravu, která ti ve skutečnosti zabrala tolik času, ale jakou výmluvu najdeš pro to, abys poskakovala z Weyru do Weyru?”

„Tu nejlepší. Máme tady královské vejce. Můžu Weyry navštívit jakoby při Pouti. Dokonce i Orlith bude souhlasit, že je to nutné! A pokud si přesně vzpomínám, vůdcové Weyrů při tom setkání na Tabulové hoře slíbili, že nám poskytnou pro Orlithinu snůšku své kandidáty.”

„No jo, ale to bylo tehdy,” namítla Leri sarkasticky. „My jsme ale teď. Jistě víš o tom, že M’tani je jaksi trošku mimo… Ten nám určitě nepostoupí ani toho největšího křupana, kterého ve Weyru má.”

„Už jsem na to myslela. Vzpomínáš na ty seznamy, které vůdcové Weyrů tehdy dali S’perenovi? Anebo jsi je nechala Sh’gallovi?”

„Nebuď směšná. Mám je bezpečně schované ve svém weyru.”

„Můžeme z nich zjistit, který z bronzových jezdců v Telgaru by přicházel v úvahu, aby pro Capiama skákal mezi časy. Nedokážu si představit, že by Bendenští nebo vůdcové z Výšin odmítli, když je požádáme o kandidáty…”

„Ovšemže tihle to neudělají. T’grel, to je myslím ten pravý bronzový jezdec, na kterého by ses v Telgaru měla obrátit. A v Igenu bys mohla zkusit Dalovu. Možná má tendence trošku tlachat, ale je ve své podstatě docela rozumná. Jenomže tohle všechno už sis určitě promýšlela, že?” Leri se uchechtla, protože dobře věděla, jak je Moreta mazaná. „Má milá, ty jsi opravdu ta nejlepší weyrena. Jenom se rychle zbav toho svého bronzového jezdce a najdi si někoho, s kým budeš šťastná. A teď nemyslím zrovna toho světlookého Pána držby, který má tak lákavé zásoby bílého bendenského. Musím ovšem přiznat, že je to šikovný chlapík!”

Venku se ozval Kadith hlasem břeskných bronzových trub, svolávaje bojové letky na okrajovou římsu Weyru.

KAPITOLA XV

Weyry Fort, Benden, Ista,

Igen, Telgar a Na Výšinách,

současné Míjení, 3.21.43

„Víš, M’baraku, jednoho dne, a nebude to tak dlouho trvat,” povídala následujícího jitra Moreta štíhlému mladému weyrlinkovi, „nebudeme my všichni mít na práci nic jiného než lenošit na slunci.”

„Mně ale nevadí, že převážím pasažéry, Moreto. Je to pro Aritha dobrý trénink.” Pak M’barak odvrátil oči a Moreta si všimla, jak mu na lících a na krku vystupuje ruměnec. „Včera večer mi F’neldril vysvětlil, jak je to s posláním draků při Pouti a proč se Arith choval tak nezpůsobně.”

„To přece nebyla nezpůsobnost, M’baraku.”

„No, ale nebylo to správné dračí chování a vypadá to nepěkně, když provádí takové věci lidem, jako je Paní Oklina.”

„Ale ona to chápe, M’baraku. Arith projevuje instinkt, který v něm musíme ze všech sil podporovat. Je to báječně citlivý modrák a ty budeš pro Weyr znamenat náramnou pomoc, a taky pro cechy i držby! Tak, dnes musíme zaletět na Pouť nejdřív do Bendenu. Vůdcové Weyrů nám slíbili kandidáty-”

„Ale napřed musí dostat očkování,” dodal M’barak spěšně.

Moreta si ho jednou rukou přivinula k boku, protože ji náramně pobavilo, jakou podmínku klade na první místo, pokud jde o vhodnost kandidátů. Pak nasedli na Aritha a odletěli z Fortského Weyru.

„V Bendenu jsi vždycky vítaná,” řekla Levalla, když Moreta vešla do jejího weyru, „zvlášť když jsi tady bez Orlith, která by zase mámila Tuzutha.” Bendenská starší weyrena vrhla po K’drenovi úskočný pohled. „Doufám, že sedí na líhništi jako přikovaná.”

„To je jeden z důvodů, proč jsem tady.” Moreta byla s K’drenem a Levallou sama, protože M’barakovi nakázala, aby na ni čekal i Arithem na dně bendenského Žlebu. Oba vůdcové zdejšího Weyru vypadali unaveně a bylo jí proti mysli ještě odčerpávat síly jejich Weyru, jenomže nebylo zbytí, protože jediný Weyr nebyl schopen distribuci vakcíny zajistit.

„Orlith že je důvodem, proč jsi nás navštívila?” usmál se K’dren. „No ano, ovšem. Kandidáti pro vaše líhnutí. Neměj obavy, svůj slib zpátky nevezmu. Máme tady několik slibných osvojenců. Teď už jsou všichni očkovaní…”

„To je druhý důvod, proč jsem přišla.” Moreta musela chtěj nechtěj vyrukovat s pravou podstatou své návštěvy a chopila se první příležitosti, která se naskytla.

K’dren a Levalla jí naslouchali v trudném mlčení, K’dren se škrábal v licousech a Levalla bezmyšlenkovitě proplétala mezi prsty hračku pro uklidnění, kousek tvrdého dřeva, který byl dlouhým užíváním dohladka vyleštěný.

„Nová epidemie, to je to poslední, co bychom… S tím naprosto souhlasím,” řekla Levalla, když Moreta skončila s výkladem hrubého obrysu Capiamova plánu. „Tady na Východě jsme nepřišli o tolik běhounů, ale jsem si jistá, že Pán Shadder rád přijme pro svoje stáda vakcínu. Nedovedu si představit, jak může být Alessan schopen ji připravovat po tom všem, co ho potkalo!”

„Jen nerada žádám po jezdcích, aby s vakcínou skákali mezi časy, Levallo.”

„Nesmysl, hned s K’drenem vybereme ty, kteří jsou k tomu nejvhodnější. Minulý oběh musela Oribeth pokárat V’mula, a to je jenom hnědý jezdec. On s tím svým drakem, to jsou lenoši k pohledání. Však víš, Moreto, jací někdy hnědí jezdci dokážou být. A ty víš naprosto přesně, K’drene, že M’gent skáče mezi časy, kdykoli se mu to hodí.”

„No tak ho postavíme do služby pro Síň Ranhojičského cechu za Bendenský Weyr,” řekl K’dren a luskl prsty. „To je právě taková služba, která mu nedovolí pokračovat v těch jeho neplechách. Víš, dost ho mrzelo,” zamrkal na Moretu, „že jsem se z té nemoci tak brzo uzdravil. Dělalo mu moc dobře, když mohl vodit Weyr proti Vláknům. Asi z něho bude co nevidět nový vůdce Weyru, co říkáš, děvče?” Vrhl na svou družku, půvabnou Levallu, pohled tak směšně podezřívavý, že bylo naprosto zjevné, že se v tomto směru ničeho nebojí.

Levalla se zasmála. „Jako kdybych v téhle době měla čas na nějaké koketování. Vypadáš velice dobře, Moreto. Měl váš Weyr při včerejším spadu nějaká zranění?”

„Pár spálenin od Vlákna a další vykloubené rameno. Říkám si, že tyhle společné vzlety každou letku vybičují k tomu nejlepšímu, co v ní je.”

„Moje řeč,” souhlasil K’dren, „ale byl bych nekonečně. vděčný, kdybychom už mohli obstarávat svoje tradiční regiony. To neříkám kvůli Sh’gallovi, to ti povím rovnou - je to naopak velice schopný velitel; to ta překyselená zapšklost Telgarského -”

„K’drene…” ozvala se Levalla s naléhavou námitkou.

„Moreta drby neroztrušuje. Ten chlap ale…” K’dren sevřel pěsti, zatkl zuby a v očích mu plála zřetelná nechuť k telgarskému vůdci. „Uvidíš, Moreto, že nepřistoupí ani na jednu z tvých žádostí!”

„On možná ne.” Moreta vytáhla seznamy. Když je K’dren uviděl, překvapeně vykřikl.

„Takže to přece jen nakonec bude k něčemu dobré. Dovol, ať do toho nakouknu.” Prolistoval seznamy a našel list s M’taniho hranatým a obráceně skloněným škrabopisem. „V Telgaru se obrať na T’grella, to je ten správný chlapík. Je to stoprocentně odpovědný jezdec, a i kdyby nebyl, tak by to udělal, jen aby se M’tanimu pomstil za jeho podrazy. Stejně budeš muset vyhledat v každém Weyru pár jezdců, kteří dokážou najít i osamělé chalupy, velké sotva jako díra v kopci, které vůbec nejsou vyznačené v mapách. No, můžeš si být jistá, že Benden tě podpoří. A já jsem si říkal, proč náš ranhojič zase loudí, abychom darovali krev!” S žalostným úsměvem si pohladil paži.

„A je si Capiam s tím svým očkováním jistý?” zeptala se Levalla. Jak velikou úzkost skrývá, to Moretě prozradil neklid v jejích prstech, které si teď s dřívkem pohrávaly znatelně rychleji.

„On tu metodu připodobňuje k boji s Vláknem. Když bacil nebude mít, čeho by se uchytil, tak musí zaniknout.”

„No, vrátím se k vašemu líhnutí. Máme tady velice schopného mladíka z hornické osady z lemoské vrchoviny, kterého jsme objevili při Pouti přede dvěma oběhy,” řekla Levalla, vracejíc se k veřejnému důvodu Moretiny návštěvy. „Nevím, proč se ještě nezasvětil, ale pokud se mu to nepodaří ani na vašem líhništi, budeme ho muset vrátit zpátky. Jmenuje se Dannell, a kdyby mohl, tuze rád by pokračoval ve svém hornickém řemesle.”

„Zalétáte teď při Pouti víc mezi řemeslníky než do držeb?”

„Když máme konec Míjení na dohled, je lepší mít tady lidi, kteří se ve volném čase dokáží zabavit tak, aby to bylo na prospěch Weyru.”

„Dostaneme přece desátky, ať je Míjení nebo ne,” řekla Moreta podmračeně.

K’dren vzhlédl od pročítání jmenných seznamů. „To jistě, ale jakmile bude Míjení pryč, nemusí už být Páni držeb tak štědří.” K’drenův výraz napovídal, že jeho Pánové držeb by měli raději kvalitu svých desátků zachovat. „Podtrhl jsem ty jezdce, o kterých si myslím, že jsou schopni cestovat mezi časy.” Trošku škodolibě se ušklíbl. „Tím se ovšem člověk moc nechlubí, ale T’grel to dělat musel když chtěl vyšplouchnout M’taniho. S L’bolem v Igenu vůbec neztrácej čas. Ten je doslova k ničemu. Jdi přímo za Dalovou, jezdkyni na Allaneth. Ztratila v Igenské mořské držbě spoustu příbuzných. Bude vědět, kdo z jejích jezdců dokáže skákat mezi časy. A v Igenu je zrovna spousta těch maličkých usedlostí a samot, ukrytých v poušti a po říčních březích. Na Istě máš určitě pár dobrých přátel. Byla jsi tam přece deset oběhů. Slyšela jsi, že F’gal je na tom dost mizerně, protože si nachladil ledviny?”

„Ano, chtěla jsem si s Wimmií promluvit pěkně od plic. Anebo s D’sayem, jezdcem na Kritithovi.”

„Ty s ním máš syna, ne?” řekla Levalla s chápavým úsměvem. „Vidíš, tyhle svazky někdy mohou nést ovoce i v těch nejneočekávanějších případech, co?”

„D’say je správný chlap a náš chlapec se zasvětil s hnědákem z poslední Torenthiny snůšky,” řekla na to Moreta s tichou hrdostí. Vstala. Ráda by s Bendenskými ještě poseděla, ale měla před sebou ještě dlouhý den.

„Dáme Dannellovi dost času, aby se sbalil, a zítra ho pošlu do Fortu. Při té příležitosti bys s M’gentem mohla projít nějaké podrobnosti. Co kdybych důvěrně prohodil pár slov s Pány našich držeb?”

„Doufáme, že Mistr Tirone je zpracuje, ale vaše přispění by jen pomohlo.”

Když ji K’dren doprovázel ke schodišti, Levalla jí netečně zamávala na pozdrav a při tom si levou rukou pořád pohrávala s magickým kouskem dřeva.

Podpora, které se Moretě dostalo od vůdců Bendenského Weyru, jí hodně pomohla při následujících třech návštěvách. Na Istě byl F’gal u Wimmie v jejím weyru a bronzový Timenth hřadoval na římse před weyrem, což byl zřetelný signál, že jejich soukromí nemá být rušeno. A tak Moreta navigovala M’baraka tak, aby Arith přistál před D’sayovým weyrem, kde ji vítal Kritith s modře zářícíma rozvířenýma očima, ba dokonce dřepl na zadní a rozvinul křídla. Vykukoval na římsu a zjevně mu uniklo, že Moreta namísto na své královně přiletěla na modrákovi. Potom z ložnice vyšel D’say. Zarmoutilo ji, že ho vyburcovala z tolik potřebného spánku. Byl jedním z mála jezdců, kteří se vyhnuli první vlně nemoci, a tak neustále vzlétal proti Vláknům, ošetřoval nemocné jezdce a snažil se hájit zájmy F’gala jako vůdce Weyru v době, kdy trpěl onemocněním ledvin.

Během dohadování s D’sayem o tom, že je nezbytné znovu pomáhat ranhojičské cechovní Síni, si nejednou přála, aby byl D’say také prodělal onu proklatou chorobu - jistě by mu netrvalo tak dlouho, než by jí vyhověl. D’say odolával jejím argumentům s takovou sklíčenou zamlklostí, že už se pomalu začínala připravovat na prohru, vtom ale náhle vyběhl do schodů jejich syn M’ray.

„Promiň, D’sayi, ale můj Quoarth mi řekl, že je tady Moreta.” Chlapec - ale postavou už spíše muž než mladík - se zastavil na prahu jen na tak dlouho, než dostal svolení vejít. Potom se vrhl k Moretě a s okouzlujícím nadšením ji objal. Starostlivě se jí díval do obličeje, do očí stejné barvy, jako měl on sám, vsazených ve stejně hlubokých důlcích a pod stejně vykrouženým obočím. Jinak se stavbou těla i vybarvením pleti více podobal D’sayovi. „Vím, žes byla nemocná. To jsem rád, že už jsi v pořádku.”

„Orlith sedí na líhništi u vajec. Nemám toho moc na práci, jenom dávám dohromady jezdce a draky poraněné Vlákny.”

M’ray povolil své objetí a díval se z otce na matku v naději, že uslyší odpovědi na své nevyslovené otázky.

„Moreta potřebuje pomoc, a myslím si, že od F’gala, alespoň v tom stavu, v jakém je teď, ji nedostane,” ozval se D’say vyhýbavě. Dolil Moretě pohár s klahem a mlčky jí dal svolení, aby synovi řekla, jaký je pravý účel její návštěvy.

Využila toho a chlapci se rozšířily oči úzkostí a narůstající tužbou odpovědět na takovou výzvu.

„Wimmia bude souhlasit, D’sayi - ty víš, že bude. Jenom jí musíme správně vyložit, jak je to naléhavé. Není tak pasivní jako F’gal. On se… on se nedávno hodně změnil.” M’ray ze sebe chrlil svůj názor na věc a při tom se díval na D’saye, jestli mu bronzový jezdec nebude odporovat. D’say pokrčil rameny. „Já bych chtěl taky pomoci, a velitel mé letky, T’lonneg, se narodil v držbě. Jestli někdo zná usedlosti roztroušené po deštném lese, tak je to právě on. Měl taky tu hroznou nemoc a ztratil díky ní celou rodinu. Ten by se o tom měl určitě dovědět, D’sayi, doopravdy. Tuhle žádost mi přece neodmítneš, že ne? Už od tebe nic víc nebudu chtít, aspoň dokud nepřestaneme létat proti Vláknům.” M’ray upřeně hleděl svému otci do tváře, ramena stahoval dozadu a bradu měl vystrčenou; přesně stejnou pozici kdysi zaujímala i ona, jak si dobře vzpomínala, vždycky když chtěla prosadit vlastní názor na to, co by se mělo dělat s běhouny doma na rodné držbě. „Vzlétám s istanskou letkou proti každému spadu. A zatím jsem si zpátky nedonesl nic horšího než prach na obličeji.”

„Jen ať ti to vydrží,” poznamenal D’say nevýrazným hlasem, pokoušeje se maskovat pýchu, kterou nad svým chlapcem pociťoval. „T’lonneg říká, že M’ray s Quoarthem létají dobře,” poznamenal k Moretě.

„To jsme taky čekali,” řekla Moreta něžně a usmála se na hocha ještě vřeleji. Byla velká škoda, že neměla možnost věnovat mu víc času, jenomže musela odejít do Fortského Weyru a D’say zase musel zůstat na Istě. „K’dren si myslí, že z každého Weyru bychom potřebovali šest nebo sedm jezdců.”

D’say vstal a postavil se vedle syna; byli navlas stejně vysocí. Moreta se ke svým dětem nikdy nechovala přehnaně mateřsky; jako jezdkyně na dračí královně je musela ihned předat k osvojení. Nikdo jí ovšem nemohl bránit, aby na srdnatého M’raye byla jak se patří hrdá. Tento její syn byl sice pevně připoután ke zdejšímu Weyru, ale náhle si uvědomila, že má i další děti a že by její rodová linie v Keroonu mohla přece jen přežít.

„Určíme jezdce, kteří vyhovují pro tento úkol, a svou povinnost k Síni splníme,” ujistil ji D’say. „Promluvím si o tom s Wimmií hned, jak to bude možné. Ona taky vybere osvojence jako kandidáty pro snůšku tvé královny, ale musím ti připomenout, že ve Weyru i v držbách jsme utrpěli veliké ztráty. Každý se chtěl podívat na to divné zvíře, když je odtud převáželi na Slavnosti nepadání.”

„Zarmoutilo mě, když jsem se doslechla, že jste měli tolik obětí.” Moreta pohlédla na hezkého mládence s vděčností, že právě on byl ušetřen. „Až tuhle záležitost vyřešíte, pošlete někoho se zprávou k Mistru Capiamovi. Musí ještě dát dohromady všechny podrobnosti.”

„Uvidíme se při líhnutí?” zamrkal na ni M’ray přidrzle.

„No samozřejmě!” rozesmála se Moreta a on ji znovu objal, jenže tentokrát už si byl trošku jistější v tom, kam vlastně patří jeho ruce a jak silně ji může stisknout.

Oba jezdci ji doprovázeli k východu z weyru.

„Teď letíš do Igenu?” ptal se D’say. „Jdi za Dalovou. Bude souhlasit.” V D’sayově úsměvu se ukázalo cosi z půvabu, který ji kdysi tolik přitahoval. Bronzovému jezdci vždycky chvíli trvalo, než se rozmyslel, ale když už to jednou udělal, tak nikdy nezklamal. „V Telgaru se vůbec nesnaž mluvit s M’tanim. Ptej se po T’grelovi. To je rozumný chlapík.”

Potom bronzový a hnědý jezdec spojenými silami pomohli Moretě nasednout na Arithův hřbet a v žertu varovali M’baraka, aby na svou pasažérku dával pořádný pozor. M’barak jim slavnostně odpověděl, že to je jeho povinnost, kterou odpřisáhl.

Pak se vynořili nad Igenským Weyrem a do očí, oslepených temnotou mezimezí, je bodalo slunce, zrcadlící se v dalekém jezeře; ale horko, výrazné, suché pouštní horko, bylo pro jejich zkřehlá těla příjemnou změnou. Arith zatroubil na strážného jezdce, aby ohlásil přílet.

Dalova čekala na římse před svým weyrem a opálenou tvář měla samou vrásku, jak se potěšeně usmívala na vítanou návštěvnici.

„Přišla jsi na Pouť?” volala, objímala Moretu a vedla ji do svého chladivého příbytku. Dalova měla od přírody mírnou a otevřenou povahu. I z jejího chování, z jejích grimas a gest, i z toho, jak neustále vyhledávala pozici těsně při své královně a jak nervózně bubnovala prsty na Allanethinu přední nohu, když poslouchala Moretino vysvětlení ke dvojité Pouti, se dala vyčíst trýzeň nedávno minulých útrap.

„Nesmí tě ani napadnout, že bych ti odmítala pomoc, Moreto. Silga, Empie i Namurra zrovna tak neodmítnou. Říkáš, že Capiam potřebuje šest jezdců? Vsadím se o cokoli,” rozesmála se vysokým, nervózním smíchem, „že P’leen skáče mezi časy. To člověk pozná, víš? Zrovna tak to poznáš ty, to jsem si jistá.” Usmála se a kolem smutných hnědých očí jí vyskočily vějířky vrásek od sluníčka. „Kdyby jen L’bol nebyl v té mizerné depresi. Pořád ho trápí, že kdyby byl neposílal jezdce, aby převáželi to děsné zvíře sem a tam…” Hlas se jí zlomil a rozhodila rukama, jako by tím gestem snad mohla odmrštit všechny ty nepříjemné pocity a skleslost. Bezmyšlenkovitě poplácala svou královnu po hlavě a Allaneth ji odměnila na oplátku něžností. „Mohu ti pomoci s distribucí té vakcíny, ale nezlob se, není možné, abychom ti dali jediného kandidáta. Máme tak málo mladých lidí, které by bylo možné postavit na líhniště, tím méně nabídnout mladé královničce. Mimoto se bude Allaneth brzy chystat k zásnubnímu letu a s tím musím taky počítat.” Živým Daloviným obličejem přeletěl stín zoufalství.

„Nic tak nepozvedne ducha celého Weyru jako vydařený zásnubní let,” poznamenala Moreta a myšlenkami zaletěla daleko kupředu, k příštímu zásnubnímu letu Orlith, který očekávala s narůstajícími nadějemi.

„Cože, má milá, ty taky? No ne!” ptala se Dalova a rozechvěle se zasmála. Ale ve výrazných hnědých očích se jí náhle objevily slzy a královna jí olízla ruku.

Moreta neváhala, vzala Dalovu do náručí a nešťastná žena se rozplakala; propukla v tichý, ztracený nářek jako ten, kdo pláče hodně často, aniž by tím došel úlevy.

„Bylo jich tolik, Moreto, tolik! A tak náhle. Ten šok, když odešli Ch’mon a Helith. A potom…” Pro vzlyky nemohla pokračovat. „A L’bol dočista propadl apatii. S igenskými letkami vzlétá P’leen. To není nic mimořádného, ale pokud L’bol nebude schopen řídit Weyr ani potom, co se naše společné vzlety skončí… A tak spoléhám už jen na Allanethin zásnubní let, a hlavně sama na sebe! Když se dočkáme správného zásnubního letu, všem se vrátí chuť do života. A jakmile zažehnáme hrozbu té zákeřné nákazy, všem se uleví.”

Dalova zvedla hlavu z Moretina ramene a osušila si oči. „Ty víš, že zápach ohňovce u mě vždycky vyvolá kýchání, a já je zadržuji tak, že mě to skoro roztrhne, protože kýchání lidi hrozně znepokojuje. Je to podivné, ale je to tak.” Dalova popotáhla, vyštrachala kapesník a s požitkem se vysmrkala. „Musím říct, že se mi přece trošku ulevilo, protože ty dobře víš, jaké to je. No, teď se koukneme na mapy, které máme tady ve Weyru. Ano, už vidím, co má Mistr Capiam v úmyslu, a produmal to do takových detailů, že v tom nemůže být žádný problém. Já to v Igenu zařídím. Poletíš teď do Telgaru? No, ptej se raději rovnou po T’grelovi. Pak budeš pokračovat na Výšiny? Už je na tom Falga líp? A bude Tamianth doopravdy ještě létat? No to je dobrá zpráva. Podívej, strašně ráda bych tě zdržela, ale bude lepší, když půjdeš, protože bych se s tebou zase rozbrečela. Snažím se to kvůli L’bolovi vydržet, protože Timenth o mně roznáší drby a to přivádí L’bola do ještě horší deprese. Nedokážeš si představit, jaká je to úleva, že jsem se u tebe mohla vyplakat. Poslyš, až si to všechno připravíme, pošlu Empii se vzkazem; a možná nebudeme   potřebovat   nikoho   dalšího   než   královny a snad ještě P’leena. Můžu jim všem důvěřovat, ale L’bol by nikdy nesouhlasil s tím, aby se skákalo mezi časy, ať by k tomu byl jakýkoli důvod, a teď stejně není zrovna vhodná doba na to otravovat ho s takovými záležitostmi.” Dalova doprovázela Moretu k východu z weyru a cestou se jí pevně držela za paži. Srdečně se usmála na M’baraka, pošimrala Aritha na čenichu a pomohla Moretě nasednout.

V Telgaru hnědý strážný drak varovně a zle na Aritha zatroubil a přikázal mu přistát na horním okraji Weyru, namísto aby ho propustil dolů do Žlebu.

„Zdravím tě, weyreno,” řekl C’ver bez náznaku omluvy. „M’tani nechce ve Weyru žádné cizince.”

„Odkdy je draken druhému drakenovi cizincem?” dožadovala se Moreta vysvětlení, dotčená jak rozkazem samým, tak i způsobem, jakým jí byl tlumočen. Arith zatrylkoval, protože se divil, jak je to přijali, a navíc cítil, jak se Moreta vzteká. „Přicházím, protože jsem na Pouti -”

„A svou královnu jsi nechala opuštěnou?” C’ver se k ní choval nepokrytě pohrdavě.

„Vejce tvrdnou na líhništi. Volám M’taniho k pořádku, aby čestně dodržel svůj slib S’perenovi, že nám pošle kandidáty k zasvěcení. Mám s sebou i vakcínu, pokud by bylo potřeba očkovat ty příslušníky vašeho Weyru, které vyberu.”

„Pro ty, co si to zaslouží, máme všechno, co potřebujeme.”

„Kdybych teď seděla na Orlith, C’vere -”

„I kdybys seděla na své královně, Moreto z Fortu, nebyla bys tady vítaná! Běž si se svou Poutí do svých držeb. Pokud v nich ovšem zůstali nějací držebníci, to se rozumí.”

„Tohle má být tvoje vyjádření soustrasti, C’vere?”

„Tak.”

„Měj se tedy na pozoru, C’vere, až tohle Míjení skončí. Měj se na pozoru!”

Cver se rozesmál, jeho hnědák se zvedl na zadní nohy a výsměšně zatroubil. Arith se rozechvěl od špičky čenichu až po koneček ocasu.

„Pojďme odsud, M’baraku,” procedila Moreta skrz zaťaté zuby. Ať si Telgar třeba shoří ve smrtící horečce, ale ona už tento Weyr nechce znát. Aťsi jim bude zbývat třeba poslední pytel s ohňovcem, od ní nedostanou ani drobeček. Tenhle Weyr může být až po okraj plný Vláken, ale ona… „Vezmi nás do Weyru Na Výšinách.”

Je to tak, nechali ji přistát na horním okraji Weyru! Ani krutý mráz mezimezí v Moretě nedokázal ztlumit zlost, ale Arith se přestal chvět hned potom, co jim strážný drak z Výšin zatrylkoval ria uvítanou.

„Ať Arith požádá o dovolení přistát dole ve Žlebu poblíž místa, kde se léčí Tamianth. Ať jim řekne, že důvodem našeho příchodu je Pouť.”

„Už jsem to udělal, Moreto,” řekl M’barak a pořád se ještě mračil nad tím, jak je v Telgaru odmítli přijmout. „Jsme dvakrát, dvakrát a ještě dvakrát vítáni na Výšinách. Arith říká, že Tamianth nás taky vítá.”

Jak Arith klouzal podél Sedmi jehel a míjel mávajícího strážného jezdce, skutečně zaslechli Tamianthin hlas, vytrubující složitý trylek. Ozval se i B’lerionův Nabeth a pak dokonce vylezl ze svého weyru na římsu před vchodem. S’ligarův Gianarth se objevil s takovým chvatem, jako by ho vypálili z praku, začal plácat křídly a vyrážel ze sebe vysoké trhané výkřiky po celou dobu, než Arith přistál.

M’barak se s úsměvem obrátil na Moretu a bylo zjevné, že nedávno otřesená sebejistota se mu při tak spontánním a radostném přivítání vrátila. Potom Moreta uviděla B’leriona, jak stojí v širokém vchodu do ubytovny weyrlinků, kde našla dočasné útočiště zraněná Tamianth. Nadšeně jí mával pravou rukou a pak se rozběhl, aby ji mohl přivítat.

„Jen pár slov mezi čtyřma očima,” řekl a objal ji zdravou rukou kolem ramenou s bezstarostnou nenuceností. „Včera pozdě večer jsem vzal Desdru a Oklinu na Neratské plantáže. Už máme zřejmě dostatek jehlových trnů na celou akci. Nemluvil jsem před Falgou a S’ligarem ani o jedné tvojí Pouti a nikdo jiný by ti neměl dávat nějaké nepříjemné otázky.” Přidal na hlase a plácal, co mu slina na jazyk přinesla. „Z Tamianthina křídla vesele kape ichor a dali jsme jí velikou káď, aby si je mohla máčet ve vodě; S’ligar se dobře uzdravuje, sluníčko nám svítí, celý Weyr je v pořádku, a s Pressenem jsme zrovna brali Falgu kousek na špacír. Pressen o tobě má nekonečně vysoké mínění, má milá Moreto. Cr’nor mi sice vykládal, jak se Diona snažila, ale známe přece Dionu, no ne? Pressen obchází draky, kteří při včerejším spadu chytili nějaká zranění. Volný čas věnuje tomu, že otravuje Falgu a tahá z ní rozumy o léčení draků, a to by ji mělo odvést od pocitu, že je zbytečná. No, tak jsme tady, Falgo, další nosič vody!”

Moreta si jako první věci všimla nesmírně veliké kádě, příhodně postavené k Tamianthině levému boku, naplněné až po okraj vodou. Potom uviděla úhledně srovnanou řádku kbelíků.

B’lerion se uchechtl. „Můj nápad. Každý, kdo chce navštívit Falgu, to vezme cestou kolem jezera a přinese plný kbelík. Prázdné kbelíky každou hodinu vrací weyrlinek k jezeru. Když spočítáš ten proud kbelíků, tak si uvědomíš, že Falga má společnosti až až. A že Tamianth konečně ukojila svou žízeň.”

Falga byla opřená v polštářích na velikém lůžku, zhotoveném z několika postelí pro weyrlinky, posvazovaných k sobě. Moretu potěšilo, že má Falga ve tváři zdravou barvu a že jí poctivě oplácí pevné objetí, ale trošku ji přivedlo do rozpaků, jak jí ta ubohá žena děkovala za to, že zachránila její královnu. Na horlivé Falžiny žádosti Moreta s Pressenovou asistencí zkontrolovala, jak postupuje uzdravování Tamianthina křídla, přičemž Tamianth potichu broukala a pozorovala Moretu měkce žhoucíma očima.

Holth říká, že Orlith spí. To promluvila Tamianth.

Překvapená Moreta se podívala po Falze, kterou počin její královny překvapil zrovna tak, ale vřele se na ni usmívala.

„Tak ty jsi přiletěla při Poutí,” začala Falga. „Ale jistě je to dost předčasné, a dokonce možná trošku nemoudré už teď shromažďovat kandidáty.” Falga pokynula Moretě, aby se posadila na jeden konec jejího lože, a B’lerionovi ukázala na druhý.

Moreta zaváhala a rozhlédla se po Pressenovi, ten měl ale napilno na opačném konci rozlehlého sálu.

„Mám dva důvody pro to, abych sem přišla.”

„Ale máte přece jen jedno královské vejce.” Pak se Falga odevzdaně zabořila zády do polštářů. „No tak, co se zase stalo špatného?”

„Nic, ba myslím, že by se dalo říct, že se naopak děje něco dobrého,” řekla Moreta co možná nejoptimističtěji, „jenom Mistr Capiam potřebuje, abychom mu v tom pomohli.” Moreta znovu rychle vyložila celý problém, ale trošku ji vyvádělo z konceptu, jak věrohodně B’lerion předváděl, že ho její zpráva překvapuje. „Dost velké části Nabolu, Cromu a Výšin jsou naprosto izolované. Mistr Capiam má za to, že tam není potřeba tolik spěchat, a proto vaše účast nebude tak veliká -”

„Víš, Moreto, po tom, co jsi mi zachránila Tamianth, můžeš od tohoto Weyra požadovat cokoli… kromě S’ligara a Gianartha. Naštěstí,” rozesmála se Falga nahlas, „už začíná pociťovat svůj věk. B’lerione, vím, že ty skáčeš mezi časy prakticky denně. Myslím, že zrovna tohle je záležitost, kterou ty zorganizuješ nejlíp. Mimoto dost pochybuji, že v západních držbách existuje nějaká chalupa, kterou bys neznal.”

„Ale Falgo!” B’lerion se pokusil napodobit ruměnec nad nezaslouženou křivdou, pokládaje si ruku na srdce. „Mohl bych se podívat na ten plán Mistra Capiama?”

Bronzový jezdec byl opravdu velice schopný herec, protože mapku zkoumal tak, jako by ji viděl poprvé. Moreta by byla raději, kdyby pro ni B’lerion nebyl v těchto chvílích tak velice přitažlivý.

„Poslyš, Moreto,” řekla Falga zamyšleně, „když Tamianth říká, že Holth říká, že Orlith spí, pak tady ve Výšinách nemáš první zastávku.”

„Ne. Nechala jsem si to nejlepší na konec.”

„Možná proto  mi  teď Tamianth  říká,  že jí Holth oznámila, že Raylinth a jeho jezdec přiletěli s velikým rozruchem do Fortu.” Když Moreta zachmuřeně přikývla, dodala: „M’tani nechce vyhovět ani jedné z tvých proseb?”

„Strážný jezdec v Telgaru přinutil Aritha přistát na horním okraji Weyru.”

B’lerion zaklel v nelíčeném rozhořčení, všechna jeho pobavená uhlazenost byla ta tam.

„Kdybych tam byla na Orlith, tak by ten C‘verův zakrslý plesnivý hnědák…”

„Považ ale, kdo stál proti tobě,” domlouvala jí naléhavě Falga. „Obyčejný hnědý jezdec! No tak, Moreto, šetři si zlost na něco horšího, nač budeš potřebovat všechnu energii. Nechápu, co tomu M’tanimu za poslední oběh vlezlo do palice. Možná je už unavený z toho, jak pořád dokola, oběh za oběhem, neustále vzlétáme proti Vláknům. Je doslova kyselý jako ocet, a už to postihuje celý jeho Weyr. To by bylo dost hrozné i za normálních okolností, ale ta epidemie jen naplno odhalila jeho chyby. Neměli bychom si vynutit, aby ho vystřídal někdo jiný? Však si o tom ještě později promluvíme. Ale protentokrát my z Výšin zajistíme distribuci séra i na západní části telgarského regionu. Bessera může létat mezi časy a taky to dělá, soudě podle toho, že se co chvíli tváří jako špión. A kdo z bronzáků, B’lerione?”

„Sharth, Melath, Odioth,” sklápěl B’lerion s každým jménem do dlaně jeden prst. „Nabeth, jak jsi nás správně podezírala, Ponteth a Bidorth. To dělá dohromady sedm, a pokud mi ještě slouží paměť, tak N’mool, jezdec na Bidorthovi, pochází z Homotelgarských planin. Je jisté, že T’grell není jediný telgarský jezdec, kterého rozčiluje M’taniho vůdcování. Už jsem ti přece říkal, Falgo, že jakmile jednou tihle jezdci přijdou na chuť opravdovému vůdci, bude z toho pěkná polízanice.” Vítězoslavně se usmál na Moretu. „Docela vážně se klaním před vůdcovskými schopnostmi Sh’galla. V jiných věcech je možná nemožný packal - no, přece nebudeš starého kamaráda B’leriona šálit, Moreto, ale je vynikající velitel. Jen na mě moc nehroz prstem, Falgo.”

„Přestaň s tím tlacháním, B’lerione. Holth zrovna povídá Tamianth, že by se Moreta měla raději vrátit do svého Weyru. No a my ti pošleme určitě pár weyrlinků z naší jeskyně. Můžeš si z nich vybrat. A kdybychom objevili další schopné kluky a děvčata, když se budeme zabývat tou zázračnou břečkou Mistra Capiama, tak je přivedeme s sebou až k vám.”

„Jenom pomůžu Moretě nasednout,” zavolal B’lerion přes rameno, když spěchal za ní ven na dno Žlebu.

„To je ohromný nápad, zvlášť když máš zdravou jen jednu ruku, B’lerione,” volala za ním rozesmátá Falga.

„Chci se cestou zpátky stavit na Ruathě,” řekla mu Moreta s podivnou úzkostí v hlase.

„Počítal jsem s tím, že na ně myslíš. Ale nemusíš se bát. Vedou si bezvadně. Capiam tam poslal další lidi na pomoc. Desdra na všechno dohlíží. Povídala, že Tirone se svými harfeníky odvedli náramný kus práce, když hustili rozumy do Pánů držeb a Mistrů v řemeslnických Síních.”

„Taky mě to napadlo. Neviděla jsem K’lona už pěkných pár dní.”

„Dobrý brach, tenhle Klon; a víš, že tohle já neříkám jen tak o kdejakém modrém jezdci.”

Došli k Arithovi a B’lerion, ať jednoruký nebo ne, ji zvedl tak, že ji přes modrého draka skoro přehodil.

Když se Moreta vrátila do Fortského Weyru, byla Orlith vzhůru, protože ji vzbudil Sh’gall. Hledal Moretu. Pochodoval sem a tam před kamennými lavicemi na líhništi, a jakmile vkročila dovnitř, vrhl se k ni jako divoká smršť.

„M’tani k nám poslal zeleného weyrlinka,” křičel, rozpálený jako sopka, „sotva víc než děcko, aby předal našemu strážnému jezdci tu nejurážlivější zprávu, jakou jsem kdy dostal! Neuznává platnost ničeho z dohody, která se uzavírala na Tabulové hoře, na tom setkání, u kterého jsem já nebyl.” Sh’gall zahrozil pěstí napřed Moretě a potom jen velmi přibližně směrem k místu, kde ležela Tabulová hora. „A je fakt, že se tam smluvilo několik svévolných rozhodnutí, se kterými nemůžu nikdy souhlasit, ačkoli jsem byl přinucen se jim podřídit. M’tani se zříká všech ujednání, smluv, dohod, porozumění a záruk. Nechce, aby ho někdo otravoval - otravoval, tak to doslova řekl - problémy nějakého jiného Weyru. Jestli prý jsme takoví ubožáci, že musíme žebrat při Pouti v ostatních Weyrech, tak prý si vůbec nezasloužíme mít nějakou snůšku.” Sh’gall svou tirádu zakončil gestem, při kterém kolem sebe máchal rukama jako bubenický učedník.

Moreta ho ještě nikdy neviděla tak rozzuřeného. Poslouchala, co jí říká, ale neodpovídala, protože doufala, že se ze svého vzteku vykřičí a odejde. Ještě dost dlouho se opakoval, pak přešel na nespokojenost s tím, že se odvážila tak hanebného jednání, které vyústilo v tu nesnesitelnou zprávu od M’taniho, a pokračoval obvyklými stesky na svou nemoc a na slabou snůšku. To už ho měla Moreta plné zuby.

„Máme tady královské vejce, Sh’galle. Musíme mít dost kandidátů, abychom mladé královničce mohli dát vybrat. Obrátila jsem se na Telgarský Weyr zrovna tak jako na Benden, Igen, Istu a Výšiny. Nikomu jinému nepřipadalo to, že jsem přišla a co jsem žádala, jako nějaká dotěrnost. A teď vypadni z líhniště. Na jeden den jsi rozčílil Orlith až dost.”

Když Moreta přibíhala přes horký písek ke své královně, byla Orlith viditelně rozrušená, ne ovšem kvůli Sh’gallovi, jak Moreta velmi dobře věděla. To kvůli Telgarskému Weyru. Přecházela neklidně před hromádkou vajec, a když své jezdkyni přeříkávala seznam všech špatností, které by provedla bronzovému Hogarthovi, točily se jí v očích oranžové a žluté víry a zacházela do takových detailů, že Moreta kolísala mezi smíchem a pocitem hrůzy. Draci v říji bývají divocí, ba krutí, k čemuž je v té situaci vede pud, ale dračí královna pečující o snůšku bývá spíše pasivní.

Moreta škrábala Orlith na nadočnicových hrbolcích a na šošolce na vrcholku hlavy, aby ji upokojila, a nabádala dračici, aby si spíš hleděla svých vajec, pěkně se k nim uložila a nechala se horkým pískem ukolébat do spánku.

Měla několik velice dobrých nápadů, ozval se jí v hlavě nezaměnitelný hlas Holth. Leri říká, že Raylinthův jezdec pochopil všechno, co je potřeba udělat. Říká, že máš zůstat na líhništi, aby se všechno uklidnilo, najíst se a pořádně se vyspat.

Chybí ti něco, Holth - Leri?

Nic. Kdyby to Orlith s Hogarthem neskoncovala, jak se patří, tak to dodělám já.

Leri říká, pravila Orlith a znělo to dost mrzutě, že nesmíme Holth v ničem bránit. A proč ne? Kdybys byla letěla se mnou, tak by se tě nikdo neodvážil urazit.

„Fakt je, že bych docela ráda měla C’verovu kůži na podlaze jako předložku,” pravila Moreta zadumaně. „Chlupatý je na to dost.”

Tenhle vtípek se stahováním jezdce z kůže vlastně vymyslela Leri, ale když si Moreta představovala, jak by se to asi dělalo, spravilo jí to náladu a zároveň to nepřímo uklidnilo i Orlith. Možná by takhle měla jít i po Sh’gallově kůži, jenomže královna měla ráda Kaditha a nejspíš se jí nelíbilo, kdyby ho tím měla zneklidňovat.

Přišla Kamiana, upozornila ji Orlith a z hlasu bylo znát, že je už klidnější, a také oči byly spíše zelené než žluté.

Moreta se rozhlédla a uviděla weyrenu, jak na ni naléhavě mává, aby přišla k ní do kamenné lavice.

„Leri mi povídala, že mám radši počkat, až obě vychladnete!” řekla Kamiana, obracela u toho oči v sloup a soucitně se na Moretu šklíbila. „Sh’gall se musí pořádně vykecat, když ho někdo namíchne, co? Člověk by si pomalu myslel, že tu epidemii vymyslel někdo jen proto, aby postihla jen jeho samotného, ne? A co tenhle M’tani? Všichni jsme z těch Vláken utahaní, ale pořád děláme to, co se od nás očekává. Může se mu taky stát, že naráz zjistí, že musí letět docela sám, a přitom jeho Weyr je sotva z poloviny schopný akce. Copak ho nemůžeme vyměnit? Anebo budeme muset čekat, dokud telgarská Dalgeth nevzlétne k páření, aby ho někdo vystřídal? No, ať je to jak chce, zítra odlétáme sloužit Capiamovi, já, Lidora a Haura. Přivítala bych, kdybys přesvědčila Leri, že nemůže letět s námi, jenomže právě ona zná ty zapomenuté díry v kopcích, kde taky žijí lidi, líp než kdokoli jiný z našeho Weyru. Říkala S’perenovi, aby odlétal taky několik okruhů, a taky K’lonovi, i když je to jenom modrý jezdec.” Kamiana se nad tou volbou pochybovačně zamračila. „Podle mého by bylo rozumnější požádat P’nina, jenomže je zraněný.”

„K’lon už si ve skákání mezi časy omočil; mimo to v poslední době hodně létal s pasažéry, však víš.”

„Vůbec jsem netušila,” Kamiana znovu výmluvně obrátila oči v sloup, „kolik se toho tady děje, Moreto, a přitom tvoje královna musí dřepět na líhništi a přihrnovat horký písek kolem vajec, aby je zahřívala!”

V  Hlavní síni Ruathské držby, která ještě docela nedávno sloužila jako lazaret, se točilo čtyřicet velkých vozových kol, přeměněných v centrifugy. Stovka, a možná víc, zdobených skleněných lahvic sloužila svému účelu a stála teď ve vyrovnaných řadách pod stěnou schodiště, kde kdysi zdobil vyvýšené pódium hodovní stůl Pánů Ruathy. Zuřivá činorodost posledních dnů v pozdních večerních hodinách třetího dne ochabla a začalo se s přípravami na ranní křečovité úsilí, kterým to všechno skončí. Těmhle unaveným lidem by asi nijak nepomohlo, kdyby věděli, že stejně unavení a plní obav jsou muži a ženy, kteří vykonávají stejnou práci v Keroonské chovatelské držbě a v Bendenské držbě.

V rohu nejblíže dveřím do kuchyně stál dlouhý stůl s trnoží, který v náležitých hodinách sloužil jako jídelní tabule a po zbývající dobu jako pracovní stůl. Při hraně přiléhající ke stěně se povalovaly zbytky jakéhosi večerního jídla a na háčcích na stěně visely mapy a seznamy. Na dlouhých lavicích kolem stolu sedělo osm lidí, kterým Alessan říkal „věrná posádka”, a odpočívali při pohárcích vína z Alessanova měchu bílého bendenského.

„Z tohodle Mistra Balfora nejsem vůbec nadšenej, Pane Alessane,” povídal Dag a oči upíral do vína ve své sklence. „Taky ho ještě nikdo v hodnosti nepotvrdil,” opáčil Alessan. Byl příliš unavený, než aby se pouštěl do podrobnější rozpravy, a příliš dobře si uvědomoval, že Fergal natahuje uši, aby si do mladé, ale prohnané hlavy uložil všechny drobty a útržky zdánlivě nicotných informací.

„Bojím se, že nikdo jiný tu hodnost nemůže dostat, když ani takovej Mistr Balfor nemá dost zkušeností.”

„Udělal všechno, co po něm Mistr Capiam žádal,” řekl Tuero a upřeně civěl na Desdru, která je zjevně neposlouchala.

„No jo, je to smutný, když si člověk vzpomene, kolik dobrejch chlapů a ženskejch to má za sebou.” Dag pozvedl sklenku k tichému přípitku. „A ještě hůř, když ti dojde, že to dočista vymazalo celý bezvadný rody běhounů. To si pak říkám, že hromadu dostihů může Kňoural normálně ledabyle odchodit a nenajde žádnýho soupeře, kterej by ho trochu prohnal…”

Alessan si přilil do pohárku ještě hlt vína, přičemž Fergal z něho nespouštěl oči. Nabídl i jemu, ale on odmítl tak drze, že mu to Alessan odpustil jen proto, že kluk přičinlivě a poctivě odvedl každou práci, kterou mu uložili. A navíc, tahle robota přece měla za cíl zachránit běhouny a chlapec zcela očividně zdědil po svém dědovi absolutní zaujetí pro chov těch krásných zvířat.

„Nepovídal jsi, že Runel umřel?” pokračoval Dag, který pořád nemohl pochopit, že mohlo přežít jen tak málo jeho starých kamarádů. „To pomřeli všici jeho příbuzní?”

„Nejstarší syn s rodinou je v bezpečí, tady v držbě.”

„No sláva, on je zrovínka ten správnej. Jen kouknu na tu hnědou březí klisnu. Mohla by mít hříbě už dneska v noci. Tak hejbni zadkem, Fergale, jdeme.” Dag sešoupl zraněnou, v dlaze sevřenou nohu z lavice a sebral berle, které mu udělal Tuero. Fergal se na kratičko zatvářil rebelantsky.

„Já s tebou půjdu, jestli smím,” řekla Rill a už se zvedala, aby nenápadně Dagovi pomohla. „Zrození je přece šťastná chvíle!”

V tu chvíli byl Fergal na nohou, protože měl za to, že Dag patří jenom jemu samotnému, a nehodlal se o něho s nikým dělit, dokonce ani s Nerilkou ne, byť se mu kupodivu docela zamlouvala.

Tuero pozoroval tu podivnou trojici, dokud nevyšli ze síně. „Jsem si jistý, že jsem tuhle ženu už předtím někde viděl.”

„Já jsem ji taky viděla,” řekla Desdra, „anebo možná některou z jejích příbuzných. Všechny ty obličeje už mi začínají splývat. Jsem jich předávkovaná!” Opřela se zády o stěnu, ruce měla bezvládně složené v klíně a z tmavých copů jí vyklouzlo několik pramínků vlasů. „Až to budeme mít zítra za sebou, tak budu jen spát a spát a spát. A jak se mě někdo, ať to bude kdo chce, pokusí vzbudit, tak ho… tak ho… Jsem tak unavená, že ani nedokážu vymyslet něco přiměřeně hnusného.”

„To víno bylo vynikající, Pane Alessane,” pravil Follen a vstával. Zatahal Deefera za rukáv. „Zbývá nám dnes večer už jen přelít tři dávky do lahví. Musíme přece mít nějakou rezervu, kdyby se něco rozbilo. Nebude to trvat dlouho.”

Deefer mohutně zívl, trošku opožděně si přikryl ústa dlaní a omluvně se podíval po ostatních. Ale zívání nevyvolávalo takovou ulekanou pozornost jako smrkání nebo kašel.

„Představte si,” začal Tuero a s hlubokým povzdechem zkoumal nitro svého prázdného pohárku, „že jsem se sem dostal proto, že jsem si myslel, že na ruathskych Slavnostech nepadání bych se neměl nadřít tolik jako na cromské svatbě. Tak si říkám, kam jsem to tehdy dal rozum?”

Alessan vzhlédl a ve světle zelených očích mu zajiskřilo. „Chceš tím naznačit, příteli, žes přemýšlel nad mou nabídkou, abys zůstal tady na Ruathě?”

Tuero ze sebe vyrazil krátké uchechtnutí. „Můj milý Pane držby Alessane, v životě harfeníka jednou přijde chvilka, kdy se mu začne zdát, že půvab stálé změny a všelijakých dočasných míst už jaksi vyčichl, a začne toužit po pohodlném životě někde, kde by oceňovali jeho schopnosti, kde by měl jistotu, že si u večeře bude mít s kým rozumně popovídat - to aby si šetřil prsty od brnkání na struny - a kde z něho nebudou ždímat všechny síly…”

„V tom případě bych se o místo na Ruathě moc nedrala,” poznamenala Desdra sžíravě, ale smála se při tom.

„Taky to po tobě zatím nikdo nechtěl,” opáčil Alessan a v očích mu rošťácky hrálo.

„To není žádná legrace, sloužit pod příliš opatrným pánem.” Tuero objal paží Alessana kolem ramenou. Je ovšem přece jen jedna podmínka, od které…” harfeník zvedl dlouhý ukazováček a před vyslovením své výhrady se významně odmlčel, „.. .nemůžu ustoupit.”

„U Prvního vejce,” bránil se Alessan, „už jsi mě dotlačil k tomu, že jsem ti slíbil ubytování v prvním podlaží hlavní držby, druhý díl z desátků našich cechovních Síní -”

„Jestli je znova obsadíš řemeslníky -”

„Běhouna podle vlastního výběru, plat tolika marek, kolik jen může tovaryš dostat, a až skončí tohle Míjení, možnost odejít, abys mohl složit mistrovské zkoušky. Co víc ještě můžeš žádat po ožebračeném Pánovi držby?”

„Nežádám nic víc, než co se patří muži mých kvalit.” Tuero si pokorně položil ruku na srdce,

„No tak, jaká je tvá poslední podmínka?”

„Že mě budeš zásobovat svým bílým bendenským!” Pokazil ale vážnost svého prohlášení tím, že škytl a naléhavě gestikuloval na Alessana, aby mu dolil pohárek. Honem usrkl vína, aby zastavil křečovité škytání. „Nuže?”

„Můj dobrý harfenický tovaryši Tuero, pokud budu schopen opatřit bendenské bílé, nikdy ti neodepřu, abys je pil se mnou!” Velebně pozvedl svou skleničku a Tuero o ni cinkl svou. „Smluveno?”

Tuero škytl. „Smluveno!” A hned se snažil zadusit další škytnutí.

Desdra se podívala na Alessana, potom se nahnula dopředu a dloubla do vinného měchu, na kterém měl Alessan položený loket. Vydala ze sebe zvuk, který měl značit výtku, ale znělo to pobaveně.

„Moc toho tam už nezůstalo,” ujistil ji Alessan.

„No to je dobře. Zítra musíte mít hlavy tak čisté, jak jen bude možné,” řekla. „Pojďme, Oklino, stejně už napolo spíš.”

Alessan si ji měřil očima v příjemně povznesené náladě, kterou mělo na svědomí několik pohárů jeho vynikajícího bendenského vína, a říkal si, jestli má Desdra skutečně takovou starost o jeho sestru anebo prostě potřebuje, aby ji cestou do schodů někdo podpíral. Krok obou žen byl pevný, leč nejistý, a neurčitý směr chůze ne zcela respektoval překážky v podobě vozových kol, přístrojů a ostatního zařízení, které se válelo všude po prostorné a vybílené Hlavní síni. To je další věc, kterou je třeba udělat, rozhodl se náhle Alessan - znovu síň vymalovat. Strohá bělost příliš živě připomínala spoustu bolestných scén.

„Povídám, Alessane,” ozval se Tuero a tahal Pána držby za rukáv, „kdepak jsi schrastil všechno to bílé bendenské?”

Alessan se na něho zašklebil. „Musím mít přece aspoň nějaké tajemství.” V hlavě cítil mírné houpání, a kdyby si nedával pozor, mohlo by se mu stát, že se sveze bokem na stůl.

„Tajemství? Dokonce před vlastním harfeníkem?” Tuero se pokusil o rozhorlený tón.

„Když na to přijdeš, tak ti povím, že máš pravdu.”

Tuero se rozzářil. „To je docela fér. Když na to harfeník nedokáže přijít - a tenhle harfeník je náramně práskaný, když má na něco přijít - když teda harfeník na to nedokáže přijít, tak nemá právo to vůbec vědět. Je to tak, Alessane?”

Ale Alessanova hlava konečně spočinula na stole a z pootevřených úst se mu ozývalo bohatýrské chrápání. Tuero na něho chvíli civěl a mísila se v něm lítost s výčitkou, potom šťouchl do vaku, který měl Alessan pořád pod loktem, a znechuceně zafuněl. Nezůstala tam ani kapka.

Za Tuerem se ozvaly kroky. Otočil se.

„Už ho to zmohlo?” zeptala se Rill.

„Jo, už je to vypité do dna a on jediný ví, kde jsou další!”

Rill se smála. „Hříbě je na světě, hřebeček, pěkný cvalík. Myslela jsem, že by to Pána Alessana zajímalo. Dag s Fergalem zůstali ve stáji, aby se ujistili, že se dobře postaví a bude od klisny pít.” Shlédla dolů na spícího Pána držby a ve tváři se jí objevil výraz nevýslovné něhy, takže byla náhle neobyčejně půvabná.

Tuero zamrkal, aby se ujistil, že je to jenom tím vypitým vínem, že mu ta dlouhá ženská naráz připadá tak krásná. Po chvíli perného soustředění ovšem musel konstatovat, že má správně tvarované kosti v obličeji. Kdyby si trochu dala záležet na oblečení, vzala si něco v jasnějších barvách, nechala si narůst delší vlasy než to ohavné strniště, tak by byla docela přitažlivá. Její výraz se nečekaně změnil, a iluze krásky se rozpadla - zase vypadala jako někdo, koho Tuero i Desdra znali.

„Já vím, že tě odněkud znám,” zahuhlal Tuero.

„Nejsem z těch, které mají známosti s harfenickými tovaryši,” odsekla mu. „Zvedej se, harfeníku. Nemůžu ho nechat spát v téhle nemožné poloze, potřebuje si pořádně odpočinout.”

„Není tak jisté, že můžu vstát.”

„Jen to zkus.” Lapidární odpověď zazněla tak autoritativně, že Tuero náhle zjistil, že ji poslechl, přestože se na vratkých nohou pěkně kymácel.

Rill byla jen o půl hlavy menší než Alessan, a tak si přehodila jednu jeho bezvládnou ruku přes ramena a pobízela Tuera, aby se chopil druhé. Takto dokázali Alessana zvednout, ačkoli byl jen zpola při vědomí a sotva vnímal jejich úsilí. Tuero se musel volnou rukou ze všech sil přitahovat nahoru po zábradlí, Alessanovy pokoje však byly naštěstí hned u vršku schodiště. Dovlekli ho až do ložnice, kde Rill jeho vláčné tělo co nejpohodlněji uložila a pak ho přikryla. Tuero na Alessana trošku žárlil, že se mu dostává takové péče.

„Já bych rád… rád bych…” začal, ale nějak nenacházel slova, kterými by osvětlil, co ho trápí.

„Nouzové lůžko je pořád ještě hned ve vedlejším pokoji, harfeníku.”

„A taky mě zakryješ?” ptal se Tuero toužebně.

Rill se usmála, mlčky ukázala na slamník na podlaze a roztáhla poskládanou pokrývku, která ležela nahoře. S mnohým vděčným vzdycháním se unavený Tuero uložil na bok.

Když cítil, že přes něho přetahuje přikrývku, zamumlal: „Jseš hodná na ožralého harfenického ochlastu. Já si jednou vzpommmm…”

To ráno začalo jako všechna ostatní rána ve Weyru. Ačkoli Nesso ještě zlobil vleklý kašel, ale jinak už se z nemoci uzdravila. Přinesla Moretě snídani a takovou spoustu stížností na to, jak Gorta během její nemoci řídila Dolní jeskyně, že Moreta musela její litanie utnout prohlášením, že musí jít za Leri a zkontrolovat jí bojový postroj.

„Nedokážu pochopit, že královské jezdkyně mohou létat s Telgarem i po tom, co provedl včera M’tani.”

Moreta blahořečila té náhodě, že spad Vláken maskuje skutečné počínání královské letky, a byla vděčná i za to, že Nesso očividně nepostřehla, že start proti spadu je jenom chabá záminka a že Telgar nemá s dnešním vzletem královen nic společného.

„Je to naposledy,” řekla Moreta a spěšně vyprázdnila svůj hrneček. „Máme přece vůči držbám i cechům své povinnosti!”

Orlith opatrně otáčela na horkém písku vejci ze své snůšky a zkoušela jejich skořápky jemnými doteky jazyka. Královskému vejci věnovala největší péči a otáčela je skoro každou hodinu; na menší vejce se dostalo jenom třikrát nebo čtyřikrát denně. Moreta už by nejraději viděla Leri bezpečně na její výpravě, aby mohla vzít Orlith na krmiště. Budou muset honákům nařídit, aby obnovili krmné stádo Weyru hned, jak bude zažehnáno nebezpečí nákazy. Teď už se mezi zbylými zvířaty moc vybírat nedalo. Musí si o tom promluvit s Peterparem. Možná by se někde poblíždali najít divocí werýsi, kteří se pásávají na jarní travičce; na nižších pahorcích už vyrazila. Jak jen bude dnešek za nimi, bude muset věnovat pozornost mnoha drobným záležitostem a všechno dění ve Weyru uvést zpátky do normálního stavu. Potom teprve bude moci zahájit skutečnou Pouť k vyhledání kandidátů pro zasvěcení.

Leri už měla oblečený svůj letecký úbor, ale byla celá nabručená.

„Možná by bylo lepší, kdybys dnes neletěla, když tě klouby tolik zlobí. Dala sis do vína dost felysové šťávy?”

„Ha! Věděla jsem, že jednou přijde den, kdy mě budeš prosit, abych si vzala felysovou šťávu!”

„Já tě přece neprosím -”

„No ale nemusíš mi to ani připomínat. Jen jsem v noci na dnešek mizerně spala. Pořád se mi v hlavě převalovaly všechny ty podrobnosti, kam všude se má letět a s kým. M’tani si nemohl vybrat lepší chvíli, kdy se má zachovat tak odporně.” Leri byla neobyčejně sarkastická. „Víš, že se dneska budeš muset vypořádat se Sh’gallem a se vším jeho zraněným důstojenstvím, že? Ještěže jsme to tak zplánovaly, že zůstaneš na líhništi, jinak už by tě začal podezřívat.”

„On přece spí.”

„To by tedy měl! Gorta mi říkala, že od něho odnášela dva prázdné vinné měchy. Tak, můžeš mi podat tenhle úpon? Tamten!”

Holth skláněla hlavu, aby jí bylo možné nasadit krční popruh, a při tom se o Moretu nečekaně jemně otírala čenichem, takže ji Moreta na oplátku musela poškrábat na nadočnicovém hrbolku.

„Budeš dnes na Leri dávat dobrý pozor, že, Holth?”

To se rozumí!

„No to je ale drzost! Takhle si povídat jezdkyni za zády!” Leri předstírala rozhořčení, ale vřele se na Moretu usmívala a pak zatahala za postroj, aby se přesvědčila, že karabiny pořádně drží. „No tak!” Plácla Holth po krku. „Nejlíp bude, když vypadneme. Musíme to vzít až na horní kopce. Když budu na Ruathě nakládat tu vakcínu, mám tam předat nějakou zprávu?”

„Popřej jim všechno nejlepší, to se ví. A zeptej se Holth, co si myslí o Oklině.”

„Přirozeně!”

Moreta doprovázela Leri až na římsu, a když se Holth trochu skrčila, pomáhala staré weyreně nasednout. Leri zahákla popruhy postroje k očkům na opasku letecké kombinézy, uvelebila svou postavičku v ůžlabině Holthina krčního hřebene a nedbale zamávala Moretě na pozdrav. Moreta couvla až ke stěně, Holth odskočila a mávala velkými křídly mocnými a jistými vzmachy. Mířila ke krmišti, ale náhle zmizela. Moretu znepokojoval tenhle Holthin zvyk vstupovat do mezimezí tak brzy po vzletu, ale byla to hodně stará dračice. Když už to marně zkusili všichni, chystala se Moreta vyrukovat na Leri s těmi nejtěžšími možnými kalibry, jestli by se úplně neměla zříci dalšího létání. Moudrá a zkušená stará weyrena by byla nesmírně užitečná dole na Istě, kde by navíc tamní podnebí bylo mnohem přívětivější jak ke staré královně, tak k její jezdkyni.

Když Moreta dospěla k pevnému rozhodnutí o Leriině budoucností, všimla si, že ostatní draci jsou na krmišti. Chabé zbytky stáda, které mělo uživit Weyr, pádily k jezeru a některé kusy dokonce zaběhly až do vody. Pozorovala zelenou dračici, jak se tam hodnou chvíli s mohutným cákáním brodila za jedním werýsem a rozstřikované spršky vody se v dopoledním slunci blyštěly barvami duhy. Vítězný ryk zelené samice trošku ztlumilo mokré tělo, kterého měla plnou tlamu. Namísto aby odlétla na svou římsu a tam se pustila do krmení, zelená zatočila na druhou stranu a položila werýse k nohám modrého draka na opačném konci jezera. Tigrath lovila pro Dilentha, A’dan s F’durilem stáli poblíž. Pokud Moretu nešálil zrak, třetím mužem, pozorujícím odevzdání kořistí, byl Peterpar, chovatel Fortského Weyru.

Když se ke trojici připojila, smlouval Peterpar podrobnosti honu na werýse, který se měl konat odpoledne, pokud se udrží slušné počasí.

„Víš, Moreto, asi budou poschovávaní v hnízdech, která si vyhrabali nahoře ve stržích,” vysvětloval Peterpar. „Kdyby zůstalo takhle slunečno,” otočil se a zrakem přejel horizont bez mráčku, „a zdá se, že by mohlo, tak budou venku a budou se pást. Tady A’dan říká, že by na ně šel.”

„Říkal jsem si, že bych požádal S’gora, aby šel s námi,” řekl A’dan. „Malth by přišlo vhod, kdyby si mohla protáhnout křídla, a lov by mohl S’gorovi jen prospět!”

„Neměl by zůstávat tak uzavřený, jak je teď,” souhlasil F’duril a podíval se nahoru, směrem ke S’gorovu weyru v západním koutě Žlebu. „Něco s tím uděláme,” dodal, zamrkal na Moretu a kývl hlavou. „Tuhle A’dan když si umane, tak by naučil i hada chodit.” S úsměvem provlékl ruku pod paži svého přítele.

„Jenomže za pár dní vychytáme všechny werýse z celých vrchů, Moreto,” poznamenal Peterpar a vrtěl hlavou. Zamračil se a nohou pošťuchoval pár kamenů na hromádku. „Co myslíš, jak brzo by držebníci mohli poslat nějaké stádo?”

„Nemohli bychom zatím jen požádat o svolení k lovu, když už není obava, že bychom mohli šířit tu nemoc?” ptal se A’dan. Ani on, ani F’duril si nemoc neprotrpěli, protože při nejhorším rozmachu epidemie se zdržovali pořád poblíž zraněného modrého Dilentha.

„To by mohlo držebníkům ušetřit starosti se stády, když jejich teď tak málo a mají na krku jarní práce,” souhlasila Moreta a přidala další drobnost k těm všem, které už v duchu shromažďovala.

„Taky bychom měli lidem z Keroonu a Telgaru sehnat dohromady zbloudilé kusy,” řekl Peterpar a moudře pokyvoval hlavou. „Slyšel jsem, že když bylo tolik lidí nemocných a o zvířata se neměl kdo starat, nechali je prostě rozběhnout po kraji.” Pak ukázal na oblohu. „Kampak letí weyreny na královnách? A není to s nimi S’peren?”

„Letí na Pouť,” řekla Moreta lhostejně.

„Královny přece na Pouť nelétají,” odporoval jí troufale Peterpar.

„Ale létají, když se někdo ke starší weyreně zachová tak nezdvořile, jak si to dovolili v Telgaru ke mně,” prohlásila Moreta přísně, aby zkrotila Peterparovu všetečnou zvědavost. „Orlith se bude potřebovat nakrmit. Prosím vás, pamatujte na ni při lovu s několika šťavnatými samci.”

S úsměvem od mužů odcházela. Věřila, že Peterpara všechno tohle dění zajímá. Nevzpomněl ale Holth a Leri, a tak měl možná ten krkolomný Holthin skok do mezimezí přece nějaké opodstatnění. Klon už musel z Weyru odletět dřív, jenomže on převážel pasažéry a odlétal a přilétal tak často, že jeho odlet zaručeně nevyvolal žádnou pozornost. Moretu trošku pobavilo, že dokázala M’taniho neslušnost obrátit ve výhodu, takže jí byl vlastně k užitku, namísto aby ji prostě urazil. Teď jen aby Sh’gall pěkně prospal celý den…

Cítila se toho rána až nenormálně dobře, vdechovala voňavý jarní vzduch, těšila se z teplého slunce, ze smíchu dětí, které si hrály poblíž Jeskyně. Jakmile draci skončí s krmením, děti přeběhnou zpátky na jezerní břeh, kde si hrávaly nejraději. Atmosféra ve Žlebu se vracela k normální utěšené čilosti, kde už nemělo místa úzkostné mlčení. A přesto na ošetřovně, kam se zašla podívat na Jalloru, která očkovala jezdce, zraněného Vláknem předešlého dne, visela ve vzduchu nějaká předtucha, potlačované vzrušení.

„Dobré ráno, Moreto,” pozdravila ji Jallora. „Načasovala sis návštěvu úplně přesně. Můžu ti rovnou dát druhé očkování, které Capiam Weyrům nařídil. Drakeni tolik cestují sem a tam,” povídala s lehce omluvným úsměvem. Nic v jejím výrazu nenaznačovalo, že by za tímhle ranhojičským  úkonem  bylo   něco  víc   než  běžná  rutina. Naočkovala Moretu příslušnou dávkou tak zručně, jak odpovídalo její dlouholeté praxi.

„Chceš, abych ti s tím pomohla?”

„To neodmítnu. Mám ještě očkovat všechny v Dolní jeskyni. Jezdkyně na královnách jsem naočkovala ještě dřív, než odlétly na svou pochůzku.”

Zamžikala při tom Jallora nebo se to Moretě jenom zdálo? Alespoň měla co na práci, když tovaryšce pomáhala, a tak jí dopoledne rychle uběhlo. Když zahlédla Peterpara s A’daném a S’gorem, zašla za Orlith, aby jí řekla, že pozdrží-li svůj apetit do podvečera, bude si moci lépe vybrat.

Divocí werýsi mají tuhé maso, poznamenala Orlith trošku nedůtklivě, ale jinak jsou celkem dobří, dodala, když vycítila Moretino zaváhání, a honem se se svou jezdkyní pomazlila. Kadith spí. Holth říká, že jim jde práce zatím dobře.

Moretě přišlo velmi vhod, že Kadith spí. Sh’gall nevyhnutelně zjistí, že se rozvážení Capiamovy vakcíny zúčastnili i jezdci z Fortského Weyru - ale ona bude raději, když na to přijde až potom, co se probere z kocoviny a uklidní se po M’taniho urážce. Mohla se přirozeně mýlit, ale měla takový dojem, že Sh’galia nějak podivně potěšilo, jak se M’tani k Moretě zachoval.

Náhle se Orlith vztyčila a v očích jí rudooranžově zahořelo tak poplašeně, že se Moreta prudce otočila ke vchodu do líhniště, odkud čekala téměř jistě nějaký útok.

On nedovolí bronzákům odletět. Sutanith se bojí. Je teď moc nebezpečný. Dalgeth, starší královna, všechny zadržuje. Orlith byla podle tónu sdělení ohromená a zaražená.

„To s tebou mluví Sutanith?” užasla Moreta. Sutanith byla královna Miridany, nejmladší weyreny Telgarského Weyru. Moreta ji téměř neznala, protože Fort se příliš často s Telgarem nestýkal ani tehdy, když Weyry hlídkovaly každý nad svým tradičním územím.

Jejich vůdce všechny přesunul přes mezimezí ke spadu Vláken, a tak tě Sutanith upozorňuje, že se můžou objevit problémy - že jejich bronzáci nebudou moci pomáhat.

„M’tani zjistil, že T’grel chce rozvážet vakcínu?”

Sutanith odletěla. Orlith se z vypjatého postoje zase uvolnila.

„A Dalgeth jim v tom brání? Jak na to mohl M’tani přijít? Myslela jsem, že se Leri s Tgrelem domluvili na každé podrobnosti. A Keroon musí dostat vakcínu!” Moreta začala přecházet sem a tam a škrábala se v nakrátko ostříhaných vlasech, jako by odtud mohla vydolovat nějaký nápad. „Když Keroon nedostane vakcínu, celý plán může zkrachovat!” Přeběhla přes písek ke kamenné lavici a vyhledala Capiamovy poznámky. Keroon i Telgar musely být pokryty očkováním a byla tam spousta držeb, usedlostí i řemeslnických Síní. Kdo z jejích jezdců by mohl znát Telgar a Keroon dost dobře, aby –

Přiletěla Oribeth. Tentokrát Orlith přeskočila hromádku vajec, postavila se před ně, rozpřáhla křídla a prohnula krk v instinktivním obranném gestu - musí přece svou snůšku v blízkosti cizí královny chránit!

„Nebuď pitomá, Orlith. Levalla je tady proto, že přišla za mnou!”

Moretu navýsost udivilo, že bendenská weyrena přiletěla až do Fortského Weyru, a spěchala ven z líhniště, aby Levallu uvítala. Přistály uprostřed Žlebu, v náležité vzdálenosti jak od líhniště, tak od Dolních jeskyní. Ve chvíli, kdy Moreta vyběhla z líhniště, aby se s návštěvou pozdravila, Levalla očima měřila polohu slunce ve vztahu ke Hvězdným kamenům a potom teprve sklouzla po rameni své královny na zem a čekala na Moretu.

„Skočila jsem mezi časy skoro dokonale přesně, fakt. Nechtěla jsem tě zbytečně plašit víc, než je třeba.”

„Ty jsi sem skočila mezi časy? Orlith mi zrovna předala tu tajuplnou zprávu od Sutanith. Víš ty o tom něco víc?” Moreta musela řvát ze všech sil, aby překřičela hluk, který tropili fortští draci, zmatení Orlithiným poplachem i přítomností Oribeth a vytrubující jako o závod. Moreta své královně v duchu odesílala mohutné impulzy plné útěchy, takže nakonec přestala troubit.

„Všechny tady zklidni, prosím tě. Vůbec jsem nechtěla vyděsit celý Weyr. Omlouvám se Orlith i strážnému drakovi i všem ostatním, ale musela jsem s tebou mluvit hned teď. Tak jsem přeletěla mezi časy celý kontinent, víš, protože je to hrozně důležité.” Levalla si stáhla jednu rukavici a teď jí mezi prsty poletovalo hrací dřívko. „Ano, my na východě jsme se to dověděli taky. Kolem půlky dopoledne našeho času M’genta napadlo, že se něco zadrhlo, když mu Pán Shadder řekl, že nikdo z Telgarského Weyru si nebyl vyzvednout vakcínu od něho ani od Mistra Balfora - a tak jsme dostali malé upozornění předem.  Sutanith předávala svoje  varování i  Oribeth, Wimmii a Allaneth, takže jsem v duchu Miridan musela obdivovat, jakou má odvahu. Ale pak K’dren prozradil, že teď žije s T’grelem a ten stojí ostře proti M’tanimu. „A tak jsme si vzali trošku času navíc,” Levalla se výmluvně na Moretu usmála, „a určili jsme dva hnědé jezdce, kteří znají Telgarské  planiny a usedlosti kolem řeky.  D’say souhlasil s tím, že pošle jednoho ze své skupiny na rozvážku kolem telgarského pobřeží až k deltě. Dalova řekla, že může rozšířit svoje teritorium pro dodávku séra tak, aby obstarala i horské části, když skočí mezi časy kousek zpátky, aby se stihla připravit na spad, protože zrovna tam si dnes usmyslela padat Vlákna. Nemáme ale nikoho, kdo by znal dost dobře keroonské pláně.” Zarazila se ve svém chvatném výpočtu nouzových opatření, která zatím stihli udělat, a upřeně se zahleděla na Moretu. „Ty to tam znáš. Nemohla bys tam zaletět tuhle na tom mladém modrákovi?”

Přilétá Holth. Už se vracím, řekly Orlith a Holth sice různými hlasy, ale jakoby jedním dechem.

„Ohó, a támhle se blíží další problémy, a dokonce bez košile.” Levalla se dívala vzhůru na schody do weyru a odtáhla Moretu trošku stranou, aby byla schovaná za Oribethiným tělem. „Ví o tom Sh’gall nebo ho probudilo to Orlithino bláznění?”

„Neví nic.” Moreta si nebyla tak docela jistá, jestli úplně chápe, co se vlastně přihodilo, anebo alespoň polovinu z toho, co na ni tak lapidárně vychrlila Levalla. Pak přiletěla Holth, a vyloupla se z mezimezí sotva na jedno rozpětí křídel nad zemí.

„U všech skořápek, ta ale létá hodně těsně!” Levalla instinktivně ucouvla. „Sh’gall si myslí, že jsi včera byla jen na Pouti, že mám pravdu?” Když Moreta přikývla, pokračovala: „V pořádku. Já ho trošku zdržím. Ty obleť Keroon na čemkoli, co tě unese. Ty chovatelské držby musí dostat vakcínu. Mistr Balfor ji má připravenou, všechno je v pořádku, a ve všech držbách už čekají stájníci, aby ti pomohli. Najdi si nějakého draka, na kterém můžeš letět. Oribeth i já už jsme udělaly všechno, nač nám dneska stačil čas!”

Potom Levalla schovala hrací dřívko zpátky do kapsičky na opasku a vykročila v ústrery Sh’gallovi, který klel a hulákal, že ho tak hrubě probudili a že jakási cizí královna narušuje pořádek v jeho Weyru.

Holth se klouzavým letem nesla přímo ke vchodu do líhniště a shlížela na Oribeth, která už se začala ježit pod vlivem nenávistné atmosféry, obklopující ji ze všech stran. Moreta běžela, aby zadržela Leri dřív, než ji uvidí Sh’gall.

„Co se to tady děje? Orlith volala Holth úplně zpanikařená kvůli Sutanith a Oribeth…” spustila Leri.

Moreta dělala divoká gesta směrem ke schodům, aby Leri naznačila, že se objevil Sh’gall. Holth se přikrčila co nejníž k zemi, takže Moreta nemusela na Leri moc hlasitě křičet, a stará královna konejšivě syčela směrem k Orlith.

„M’tani přikázal Dalgeth, aby zadržela T’grela a ostatní bronzové jezdce. Do Telgaru a Keroonu se nedostala žádná vakcína. Sutanith dokázala varovat některé královny, ale to už M’gent z Bendenu vytušil, že se něco stalo, protože z Telgaru nepřiletěl žádný jezdec, aby vyzvedl vakcínu. Levalla zařídila distribuci po Telgarských planinách a kolem řeky, D’say si vzal na starost pobřeží a deltu a Dalova oblétá hory -”

„Takže mi do počtu zbývají už jen keroonské pláně a ty! Utíkej si pro kombinézu. Na východě už je půl dne pryč. Povím Kamianě, aby za mě vzala zbytek mého okruhu. S’peren může obstarat pobřeží na západ od delty. Měla jsem celou dobu takové pitomé tušení, že se něco pomrvilo. Obletěla jsem napřed všechny ty mrňavé samoty hluboko v horách. Ostatní se dají lehce najít. Poběž, děvče! Já tady zůstanu s tvou Orlith. Po pravdě řečeno,” Leri ztěžka přetahovala nohu přes Holthin hřbet, aby mohla sesednout, „mé ubohé kosti už toho mají dneska tak akorát dost a budu docela spokojená, když budu moci jen sedět u Orlith a v klidu popíjet své víno s felysovou šťávou.”

„Peterpar odešel na lov divokých werýsů, takže Orlith musí dostat krmení. Dohlédni na ni, aby se nažrala.”

„Schovám pár tučných kousků pro Holth, až se vy dvě vrátíte zpátky. Taky se potom bude potřebovat pořádně nacpat.” To už Leri volala Moretě do zad. Dívala se za ní, jak běží pro svou leteckou kombinézu. Vydala se napřed směrem k Orlith, aby ji na rozloučenou polaskala, ale Leri ji zarazila: „Není času nazbyt a máš moc co dělat. Já se s ní pomazlím, až z toho bude vedle.”

Musíš letět do Keroonu, řekla jí Orlith, která jedním očkem pořád ostražitě pokukovala po bendenské zlaté královně, dřepící uprostřed fortského Žlebu. Holth tě tam odnese. Já musím hlídat svoje vejce.

„Oribeth přece tvoje vejce vůbec nechce,” křikla na ni Moreta, škrábajíc se po Holthině boku nahoru.

Taky už jsem jí to říkala, prohlásila Holth.

Moreta rychle prodloužila řemení postroje, aby je přizpůsobila svým tělesným rozměrům, zajistila je a oznámila Holth, že je připravena. Holth se otočila a poodešla několik délek směrem k jezeru, přičemž se trošku vyhnula Oribeth, a pak se vymrštila do vzduchu. Moreta koutkem oka zahlédla Levallu, jak stojí na schodech a velice vážně rozpráví se Sh’gallem, který se ani neohlédl, když se Holth odlepila od země. S úlevou si uvědomila, že bronzový jezdec si její záměny s Leri vůbec nevšiml.

„Prosím tě, Holth, odnes mě do Keroonské chovatelské držby,” řekla Moreta a představila si návodný vzor polí, který znala stejně dobře ze země jako ze vzduchu. Neměla ani čas odříkávat svoje verše - myslela na to, kolik času si bude muset „vypůjčit” skákáním mezi časy. Mapa keroonského regionu jí žhnula v mozku, protože ji jako dítě denně vídala v největší síni své rodné držby. Znala ji dokonce lépe než severněji položené držby, vždyť široké okolí projela zamlada i na běhounovi, zatímco sever znala jenom ze hřbetu dračí královny.

Samotná chovatelská držba, když ji člověk vnímal uprostřed celého komplexu ohrazených pastvin, nebyla ničím víc než robustním slepencem kamenných budov a nízkých čtvercových stájí, pokrytých břidlicovými střechami. Sem přivlekli onu podivnou kočku, aby ji identifikovali, a z těchto polí roznesli nevinní běhouni bacila doširoka. Po pastvinách přecházelo jen málo zvířat, ale přesto víc, než čekala. Možná do držby, patřící donedávna její rodině, sehnali lidé z okolí všechny zatoulané kusy a třeba otcův pečlivě šlechtěný chov tak docela nezanikl. Holth klouzala na přistání co nejblíž budově, před níž postával hlouček mužů, očividně čekajících právě na ně, a vedle nich ležela na zemi sešikovaná řádka vaků.

Moreta poznala Balfora, muže, který se snad nikdy neusmál a svoje poznámky zpravidla omezoval na jednoslabičné výrazy. Není vyloučeno, že se vždycky diplomaticky podroboval přívětivému a hovornému Mistru Sufurovi. Balfor ale v této chvíli dozajista podlehl nutkání být trochu hovornější, když spěchal k Moretě a Holth a mával na svoje muže, aby přinesli první z vaků.

„Máme pro tebe všechno v pořádku připraveno, weyreno,” řekl, „jen jestli znáš všechny usedlosti, co tady na západě i na východě máme. Potili jsme krev, jen abychom měli dost vakcíny pro všechny lidi i všechny běhouny podle sčítání, které jsme dostali bubnovými zprávami. Ale pospěš si, protože půlka odpoledne už je za námi.”

Balfor ovšem poněkud přeháněl, protože slunce se sotva překlonilo za zenit.

„To bych měla stihnout. Nikam se odsud netoulejte. Budu hned zpátky.”

Moreta otočila Holth ke vzletu tak, aby obě dobře viděly výšku slunce nad obzorem. Potom se podívala na visačku na vaku se sérem: Keroonská říční držba, ta leží v místě, kde řeka protéká úzkým hrdlem do prvních peřejí z vyšších planin dolů do údolí. Holth vyskočila vzhůru a zakrátko se vnořila do mezimezí, přičemž Moreta držela pevně v mysli obraz onoho hrdla před peřejemi. Čekali tam na ni, zejména ranhojič z Keroonské říční držby, který od ní zásilku převzal s mnohými díky. Už se začínali strachovat, protože měli dodávku vakcíny slíbenou na časné dopoledne. Moreta se ale nezdržela ani na chviličku.

Další skok směřoval poněkud severněji, do držby Na Vysokých pláních, kde měli běhouny prozíravě zavřené v ohradě v kaňonu a čekali, až jim přivezou vakcínu. Držebník žádal, aby ho ujistila o všem, co se „toho krámu” týče, protože byl odkázaný od začátku karantény jen na bubnové zprávy a neměl kontakt s nikým „zezdola”, a prahl po podrobnějších zprávách o tom, co se děje „tam dole”. Zkrátka mu pověděla všechno podstatné, hlavně mu ale řekla, že jakmile všichni dostanou očkování, může sejít dolů a tam se na všechno podrobně přeptat. Příští její zastávka ležela západněji, na zlomu velké plošiny, v držbě Pod Křivým kopcem, odkud vždycky obesílali silná dostihová družstva po všech Slavnostech nepadání - a to byla poslední zastávka z jejího prvního okruhu.

Pak obletěla další čtyři držby a pokaždé, když přistála v chovatelské držbě pro další dávku vakcíny, pokleslo slunce o další hodinový oblouk, ačkoli s Holth byly na cestách o celé hodiny déle, než kolik podle slunce měly být. A zdálo se, že každý další skok Holth bere méně a méně důkladně. Moreta se staré královny dvakrát ptala, jestli si nechce odpočinout. Holth pokaždé upjatě odpověděla, že může klidně pokračovat.

Výška slunce nad obzorem se stala dominantním orientačním prvkem, který Moreta vizualizovala Holth, a ta potom statečně skákala mezi časy: ze sluníčka se stával žhavý maják, který se pomalu klonil k západu a nabíral oranžovou barvu. Moreta už začala na sluneční kotouč myslet jako na svého nepřítele, bojovala s časem, během kterého musela Holth jasně rozeznat nový cíl, doplachtit k držbě, usedlosti nebo samotě, předat jim lahvice s vakcínou a balíčky s jehlovými tmy a vysvětlovat, trpělivě pořád dokola, jak přesně dávkovat očkovací látku pro zvířata a pro lidi, opakovat instrukce, které už předtím dostali bubnovou zprávou nebo jim je přinesl posel. Moreta si ovšem musela přiznat, že bez ohledu na úsilí, které vynaložil Mistr Tirone se svými lidmi, v izolovanějších usedlostech pořád ještě trvala panika, přestože se jich nemoc zatím ještě vůbec nedotkla, a děsili se jí víc pro hrůzu z neznámého než pro skutečné její důsledky, které ani nezakusili. U některých osadníků mírnil jejich podezření jedině ten fakt, že přiletěla na zádech dračí královny. Draci i pro ty nejodlehlejší osady vždycky platili za synonymum bezpečí. Drahocenný čas musela věnovat uklidňování Holth a pak zase skočit do chovatelské držby pro další dávku vakcíny pro následující okruh.

Během posledního okruhu se snažila časovat skoky mezi časy tak, aby slunce držela pořád v pozici odpovídající polovině odpoledne, cítila už ale z neustálých přesunů mezi časy nesmírné napětí v kostech a Holth už se taky pohybovala jen velice ztěžka. Když se ale Holth zeptala, jestli by si neměly udělat přestávku, stará dračice opáčila, že by si jen přála, aby v Keroonu byla taky sem tam nějaká hora a ne jenom pořád ty odporné roviny.

A přece se dočkaly toho, že rozvážely poslední dávku vakcíny a měch na Holthině hřbetě byl konečně prázdný. Byly v malé rozdrbané farmě daleko na západě, ztracené uprostřed nesmírné zvlněné plošiny, kde se běhouni tísnili v ohradě kolem bahnitého jezírka, které bylo jediným zdrojem vody. Držebník řešil dilema, zdali se má pustit do očkování, dokud je ještě světlo, anebo se jako hostitel věnovat dračí královně a její jezdkyni.

„Jen utíkej, máš toho na práci až až,” povídala tomu chlapíkovi. „Tohle byla naše poslední zastávka.”

Zahrnul ji díky a začal rozdávat obsah vaku svým stájníkům. Neustále se ukláněl jí i Holth a ustupoval pozpátku směrem ke svému stádu, jako by jinak nedovedl vyjádřit svou vděčnost, že přiletěly i k němu.

Dívala se za ním, jak se vzdaluje, a znecitlivělýma nohama vnímala, jak se pod ní Holth chvěje. Pošimrala starou královnu na krku.

„Je všechno v pořádku, Orlith?” Tuhle otázku pokládala v posledních hodinách hodně často.

Jsem příliš unavená, abych se myšlenkami dostala tak daleko.

Moreta se unaveně podívala na slunce, které stálo nad keroonskymi pláněmi někde uprostřed svého odpoledního oblouku, a zděšeně si říkala, do jakého času se vlastně má vracet.

„Už jen poslední skok, Holth, nic víc už nás nečeká.” Stará královna se přinutila k unavenému startu. Stejně unavená Moreta vděčně spustila svou litanii.

„Černá, černější, nejčernější -”

Skočily do mezimezí.

„Neměla by už být Moreta zpátky, Leri?” Modrý jezdec chodil nepokojně ‘křížem krážem mezi kamennými lavicemi a sem tam se o ně praštil do holeně.

Leri zamrkala a raději se od K’lona odvrátila. Jeho neklid ještě prohluboval úzkost, která ji trápila přesto, že celé odpoledne popíjela víno s felysovou šťávou. To sice uchlácholilo bolest nemocných kloubů, připomínajících jí namáhavé dopolední létání, ale strach zapudit nedokázalo. Nazlobeně pokrčila rameny, ohnula se v zádech a upřeně zírala na Orlith, která ležela u své snůšky a klimbala.

„Podívej na Orlith. Je docela klidná. A myslím, že by byla hloupost rušit jejich soustředění zbytečnými otázkami třeba právě v kritické chvíli,” odpověděla nedůtklivě. „Budou hrozně unavené. Musely skákat mezi časy a z každé minuty jich udělat dvacet, aby stihly rozdělit všechnu tu vakcínu.” Leri zaťala pěst a udeřila se do stehna. „Já toho M’taniho roztrhnu jako hada.” Zaťala prsty do vzduchu, jako už by svírala M’taniho kolem krku. „Holth rozsápe toho jeho bronzáka na hadry.”

K’lon se po ní překvapeně a vylekaně podíval. „Ale já jsem si myslel, že Sh’gall -”

Leri si  opovržlivě  odfrkla.  „L’mal  by nepotřeboval ‘probírat’  tuhle záležitost s K’drenem a S’ligarem. Už by dávno byl v Telgaru a požadoval zadostiučinění.”

„Ano? A za co?”

„Žádný vůdce Weyru nesmí odmítnout pomoc, pokud je stav nouze pro celý kontinent Capiam ještě platnost své nejvyšší moci neodvolal. No, však uvidíš, M’tani si ještě bude přát, aby byl raději spolupracoval. A Dalgeth,” usmála se zlomyslně Leri, „ta se bude muset odpovídat před ostatními královnami.”

„Doopravdy?”

„Hmm. Ano. Doopravdy!” Leri bubnovala prsty na stopku vinné sklenky. „Jen počkej, jak se vrátí Moreta, tak uvidíš ten tanec.”

K’lon se podíval k východu z líhniště. „Slunce už je skoro na obzoru. V Keroonu už musí být tma…”

Vzápětí K’lon viděl, že jezdkyně i královna současně zareagovaly, jenomže Orlithina reakce byla razantnější. Zařvala tak, že se mu zvuk jejího hlasu zařízl do napjatých nervů jako nůž, takže se prudce otočil, aby se stal svědkem její bolesti nad nekonečnou ztrátou, která ji postihla. Až do té chvíle Orlith ležela v zadní části líhniště s vejci roztroušenými před sebou. Teď se ale postavila na zadní nohy a při zoufalém nářku zaklonila hlavu tak hluboko ke hřbetu, že jedině nemotorně stočený ocas ji držel, aby se nepřekotila. Z tlamy jí vycházelo příšerné skučení, plné nepřirozených tónů, jako by se jí mělo rozervat celé hrdlo. Potom Orlith předvedla neuvěřitelný výkon, protože přímo ze své vypjaté polohy skočila kupředu, přes vejce, která minula sotva na šířku dlaně. Plazila se po zemi s čenichem zarytým do písku a její zlatá kůže rychle ztrácela všechnu barvu. Pak se začala svíjet a švihat ocasem i hlavou ze strany na stranu, aniž by si všímala toho, že si přišlápla pravé křídlo, zatímco levým mlátila do vzduchu.

Holth už není, řekl Rogeth K’lonovi.

„Holth je  mrtvá? A co  Moreta?”  Mozek se vzpíral pochopit hroznou zprávu a K’lon se zuřivě vzpíral tu skutečnost připustit, přestože se neustále díval na žalem zdrcenou královnu.

Pozor na Leri!

„Ne, to ne!”

K’lon se otočil jako na obrtlíku. Leri ležela bezvládně na polštářích, lapala po dechu, křečovitě otevírala ústa a měla vyvalené oči. Jednu ruku si tiskla na prsa, druhou měla zaťatou do hrdla. K’lon k ní přiskočil.

Nemůže dýchat!

„Dusíš se?” ptal se K’lon a zmocňovala se ho čím dál větší hrůza, protože viděl, jak se Leri křečovitě stahuje tvář. „Chceš snad taky umřít?” K’lona tak vyděsilo, že by mu snad měla Leri umřít před očima, že ji chňapl za ramena a zuřivě s ní zatřásl. Tím pohybem se jí znovu dostal vzduch do plic. Leri se mu bezvládně zhroutila do náručí, tělem jí škubaly vzlyky a její lítostivé tiché kvílení bylo ještě strašnější než Orlithiny drásavé skřeky.

Drž ji, nabádal ho Rogeth, ale znělo to tak zvláštně, jako by se mu hlas zmnohonásobil.

„Proč?” vykřikl K’lon a naráz si uvědomil, že ve své sobecké panice zkřížil Leri její plány. Když je Holth mrtvá, má i ona právo zemřít. Srdce se mu dmulo ochromujícím a bolestným soucitem, trýzní a lítostí. Jak se to stalo?” ptal se naléhavě, protože nedokázal pochopit, co mohlo oloupit Orlith o Moretu a Leri o Holth.

Byly příliš unavené. Létaly příliš dlouho, déle, než kolik mohly. Odešly do mezimezí… do nicoty, odpověděl mu monohočetný hlas - na tom smutném závěru se shodli všichni draci z celého Weyru.

„Och, co jsem to provedl?” K’lon kolébal v náručí křehké drobné tělo staré weyreny a po tvářích mu stékaly proudy slz. Je mi to hrozně líto, Leri. Odpusť mi. Je mi to tolik líto! Rogethe! Tak mi pomoz! Co jsem to jen udělal?”

To, co bylo nutné, odpověděl mnohohlasně Rogeth s nevýslovným smutkem. Orlith potřebuje, aby tu zůstala s ní.

Vzduch se chvěl nářkem všech fortských draků, kteří se připojili k srdcervoucímu křiku. Ten hluk jako by chtěl zničit celé líhniště, divoce se ozvěnami převaloval obrovskou jeskyní sem a tam. K’lon houpal Leri v objetí a díval se, jak se u všech vchodů do líhniště uctivě shromažďují draci z celého Fortu. Skláněli veliké hlavy k zemi a oči jim pohasly do šediva, jak sdíleli zármutek s dračí královnou, která nemůže následovat ve smrti svou jezdkyni, protože je připoutána k líhništi snůškou tvrdnoucích vajec.

Vzadu za draky se začali scházet lidé z Weyru, aby projevili Orlith svou soustrast. K’lon rozpoznal S’perena a F’neldrila, jimž v patách šly ostatní královské jezdkyně a Jallora. Kamiana se obrátila a rozhodným gestem zarazila ostatní lidi z Weyru, aby zůstali u vchodu. Jallora zatím spěchala po schodech a vklouzla do lavice ke K’lonovi. Ranhojička něžně k Leri promlouvala, hladila ji po vlasech a potom plačící ženu převzala z K’lonova náručí do svého.

„Chtěla umřít,” koktal K’lon a pozvedl bezmocně ruce, jak se mlčky Kamianě omlouval. „Skoro umřela.”

„Víme o tom.” Kamiana měla tvář staženou do lítostivé grimasy.

„Nalej jí nějaké víno, Kamiano,” řekla Jallora a houpala Leri v náručí zrovna tak, jak to předtím dělal K’lon. Tomu se nesmírně ulevilo, když ho ujistili, že vlastně udělal to nejlepší, co mohl. „Namíchej tam hodně felysové šťávy. Tam z té hnědé lahvičky. A nalej trošku i K’lonovi.”

„Kapka by neuškodila nikomu z nás,” mumlala Lidora, když pomáhala Kamianě s vínem.

Když ale Jallora přiložila skleničku Leri ke rtům, stará weyrena pevně sevřela rty, dusila vzlyky a odvracela hlavu.

„Napij se, Leri,” domlouvala jí Jallora a hlas jí zastírala nesmírná lítost.

„Musíš, Leri,” naléhala Kamiana přerývaně. „Jsi to jediné, co Orlith zůstalo.”

Leri se objevila v očích výčitka, která přesáhla míru toho, co mohl K‘lon snést - zabořil hlavu do paží a rozechvěl se v neovladatelném pláči. F”neldril ho něžně objal kolem ramenou, aby ho utěšil.

„Milá Leri, L’mal by jistě čekal, že to uděláš. Snažně tě prosím. Napij se toho vína. Pomůže ti to,” přemlouval ji chraplavě S’peren.

„No tak, buď odvážná, Leri, vždycky jsi byla,” mumlala Jallora, a když K’lon zvedl hlavu, viděl, že Leri skutečně víno přijala.

Lidora vnutila pohárek s vínem do ruky i jemu. Muselo být smícháno s felysem půl na půl, napadlo ho, když apaticky polkl první doušek. Ale nebude to k ničemu dobré. Ani všechno víno, co ho na Pernu je, by nedokázalo utišit bolest a zármutek, kterým mu srdce přetékalo. Přijal nápoj jen proto, aby otupil smysly, plakat ale musel dál. Dokonce i F’neldrilova jizvami zbrázděná tvář byla zmáčená slzami, přestože sám se snažil konejšit zdrceného S’perena.

„Odneseme ji do jejího weyru,” řekla Jallora a otočila se na S’perena a F’neldrila, aby jí pomohli.

„To ne!” odporovala Leri vehementně. Také Orlith protestovala a její ryk se odrazil mnoha ozvěnami.

Ne, pravily dračí hlasy a K’lon se zachytil S’perenovy paže.

„Zůstanu tady.” Leri ukázala na Orlith. „Musím zůstat.”

„A co ona?” zeptala se Jallora ostatních královských jezdkyň a myslela tím královnu na líhništi.

„Orlith tu zůstane taky,” řekla Kamiana tak tiše, že ji bylo sotva slyšet, a Leri pomalu souhlasně přikývla. „Zůstane tady, dokud nebudou vejce připravena k vylíhnutí.”

„Potom spolu odejdeme,” dodala Leri potichu.

K’lon dobře věděl, že mu její slova navždycky zůstanou v mysli, tak nezahladitelná jako všechny ostatní momenty celé dnešní hrůzné scény. Po boku mu stáli S’peren a F’neldril, pokleslí ve své bolesti, a ve tváři jako by náhle zestárli. Haura a Lidora se objímaly a plakaly, zatímco Kamiana stála osamocena, tělo vypjaté jako struna. Za nimi, v obloucích vchodů na líhniště, se tísnili draci, celí šediví žalem, a hloučky lidí z Weyru, zmatených z dvojí tragické ztráty, která je nenadále postihla. V té chvíli se lidé rozestoupili a na líhniště pomalu vešli tři jezdci - Sh’gall doprovázený S’ligarem a K’drenem. Sh’gall pokračoval kupředu sám a žal ho skláněl k zemi. Padl na kolena a ukryl tvář do dlaní, ale neutěšitelná Orlith ho neviděla, protože se pořád ještě svíjela na písku v srdcervoucí agónii, protože přišla o svou milovanou jezdkyni, o Moretu.

NÁSLEDKY

Současné Míjení, 3.23.43

Líhnutí by měla být událost veselá, říkal si Mistr Capiam, a přitom v sobě necítil ani zbla radostného očekávání, jak tak pozoroval draky, kteří klouzali k hloučkům pasažérů, čekajících na převoz do Fortského Weyru.

Nevěnoval příliš velkou pozornost tomu, co mu Tirone povídá. Pak mu prosákla do otupělé mysli věta, kterou se s ním Mistr Harfeník rozloučil.

„Budu zpívat novou baladu, složenou k Moretině oslavě.”

„Oslava?” zařval Capiam. Desdra ho chytila za ruku a možná ho tím zachránila před podupáním, protože mířil rovnou pod přistávajícího Rogetha. „Doopravdy říkal oslava? Copak se ten Tirone zbláznil?”

„No tak, Capiame!” Desdra, která byla čerstvou Mistryní Ranhojičského cechu, zpravidla dáma hodně sžíravá, vykřikla nezvykle jemně. Capiam se rychle rozhlédl kolem sebe, aby zjistil, proč to. Pak si všiml, že K’lon, který právě sesedal ze svého draka, má obličej strhaný zármutkem.

„Leri a Orlith za svítání odešly,” řekl K’lon zlomeným hlasem. „Nikdo jim nemohl - a ani nechtěl - bránit. Ale museli jsme se na ně všichni dívat, být při tom s nimi. Víc jsme pro ně udělat nemohli!” K’lonovy oči, plné slz, jako by žadonily o útěchu.

Desdra ho objala, Capiam ho povzbudivě plácal po zádech a nabízel mu kapesník, který ovšem on sám potřeboval téměř stejně nutně. Desdra neplakala, ale ve tváři byla ruměnná, pevně zatínala zuby a nos měla celý červený.

„Zůstávaly tady jenom kvůli těm vejcím, aby se v pořádku dočkala líhnutí. My jsme se ale museli dívat, jak odcházejí,” štkal K’lon.

Capiam váhal, jestli mu nemá nabídnout nějaký prostředek pro uklidnění, a očima se na to ptal Desdry, ta ale jen lehce zavrtěla hlavou.

„Byly to opravdové hrdinky. Tak oddané! Bylo hrozné myslet pořád na to, že se člověk jednou ráno probudí a ony budou pryč! Zrovna jako Moreta a Holth!”

„Mohly přece odejít už toho dne…” začal Capiam, dobře věda, že to není zrovna nejšťastnější konstatování, ale snažil se přijít na něco, čím by zdrceného K’lona upokojil.

„Orlith nemohla, dokud všechna vejce ze snůšky pořádně nevytvrdnou,” řekla Desdra. „A Leri zůstala s ní. Měly tady poslání, které dnes dovršily. Ale dnešek musí být i Šťastný den, protože se budou líhnout draci. Až to přijde, jistě to bude radostné. Když dnešní den začal tak velkým zármutkem, musí skončit stejně velkou radostí. Pro pětadvacet - ne, pro padesát - drakenů začne přece nový život, protože se dnes mladí lidé zasvětí se svými draky!”

Capiam hleděl překvapeně na Desdru. On by to nikdy nedokázal tak výmluvně vyjádřit Desdra příliš často nemluvila, ale když už se do toho pustila, vždycky dokázala najít ta správná slova.

„Ano, to je pravda,” souhlasil K’lon a utíral si oči, „na tohle se musíme soustředit. Musím myslet na to, co dnes začne, ne na to, co skončilo!” Rezolutně se napřímil v ramenou a nasedl zpátky na zarmouceného Rogetha.

Draci nepláčou, jak to dělají lidé, ale Capiam si říkal, že by možná dal přednost slzám před tím šedým nádechem, který se jim objevil v očích i na kůži. Rogeth vyjadřoval smutek celou svou barvou. Nasedli a K’lon je odvezl do Fortského Weyru. Staré slzy na okamžik Capiamovi zmrzly na tváři, aby se opět oživily, když pod sebou uviděl horní okraj Fortu, lemovaný draky. Neměl čas je spočítat, ale musel tady být někdo i ze zlořečeného Telgarského Weyru, aby se dalo dohromady takové shromáždění. K’lon vedl Rogetha na přistání tak blízko k líhništi, jak jen bylo možno, což bylo dost nebezpečné, protože všude po celém Žlebu startovali a přistávali draci. Dnešek dá všem tady pořádně zabrat, napadlo Capiama a znovu se mu na lících objevily slzy. Desdra ho hladila po ruce. Dobře věděl, že sdílí jeho silné citové pohnutí. Věděl i to, že nezůstává celou tragédií nedotčena, ale zármutek je možné vyjádřit mnoha způsoby a její tichý proslov ke K’lonovi utěšil nakonec i Capiama.

Rychle sklouzli z Rogethova hřbetu a usmáli se na K’lona, který ovládl alespoň svoje slzy, když už se mu to nedařilo s tragickým výrazem obličeje. Potom se modrý drak znovu vznesl k obloze.

Capiam si všiml, že na prostranství před Dolními jeskyněmi jsou připravené stoly a lavice k tradičnímu hodování, které vždycky líhnutí doprovází. Doufal, že se stačí opít tak, aby neslyšel páně Tironovu novou baladu. Capiam už cítil pečené maso, ale nevyvolalo to v něm zdaleka takovou chuť k jídlu jako jindy. Co do počasí se den vydařil. Dnes muselo být opravdu krásné svítání, říkal si a hned si dlaní otíral obličej, aby zarazil slzy, které se už už draly z očí. Kdyby ani Mistr Ranhojič celého Pernu nedokázal ovládnout své city, to by byl věru žalostný příklad. Tento den se má přece nést ve znamení začátku, ne konce!

Když ho Desdra napolo táhla s sebou na líhniště, podvědomě se ohlédl vpravo, do míst, kde Moreta prožila poslední dny života. Mocně se vysmrkal a díval se raději rovnou před sebe, a teď naopak on vedl Desdru do lavice co nejvzdálenější od toho místa, jak prostor líhniště dovoloval.

Zahleděl se na vejce. Klidně tam ležela, úhledně uspořádaná, jen královské  vejce  bylo  kousek stranou, na kopečku písku, láskyplně uložené v pískovém loži tak, aby na ně bylo dobře vidět. Znovu zatroubil do kapesníku a skoro by minul první stupínek schodiště mezi kamennými lavicemi.

Zdálo se mu, že je tentokrát všude kolem vidět spoustu červených nosů a mnohobarevných kapesníků. Smrkání nebralo konce. Capiama jaksi zvláštně potěšilo, že tragédie zjevně dojímá tolik lidí.

Dokázali by všichni ti draci, kteří se tlačili na horním okraji Žlebu, zabránit Orlith a Leri v odchodu? Capiam sám sebe pokáral za to, že se zaobírá tak zbytečnými úvahami. Ne, ztracené poloviny páru není nikdy možné nahradit. Orlith truchlila za Moretou, Leri za Holth. Capiam musí přijmout to, co bylo nevyhnutelné, zrovna jak to udělal K’lon.

Potom pod podrážkami bot ucítil zachvění a podíval se na zem. V příštím okamžiku si uvědomil, že líhnutí začalo. Draci začali mručet. Nejen ti uvnitř líhniště, kteří seděli kolem dokola pod stropem jeskyně, ale i ti venku, takže začala rezonovat i rostlá skála, která hostila Fortský Weyr. Draci vydávali neobyčejný tón, který byl nevysvětlitelně dvojaký - melancholický a zároveň plný očekávání. Znělo to hodně zhluboka, tohle dračí crescendo, provázející každé líhnutí, ale překypovalo silou. Diváci se chvatně hrnuli dovnitř.

Capiam se znovu rozhlédl kolem, aby se podíval po známých obličejích, které se zbavily svého maskování za kapesníky. Vlevo, poněkud výš, než seděl on, viděl Pána Shaddera s jeho manželkou, za ním Levallu, K’drena a M’genta, sedící vedle Mistra Balfora, který odmítl hodnost Mistra Chovatele. Někteří se nechali slyšet, že je to proto, že se cítí spoluodpovědný za to, že Moreta zemřela, když pomáhala jeho držbě.

Desdra ho zatahala za ruku, a když sledoval směr jejího pohledu, uviděl na líhniště přicházet Alessana s Paní Nerilkou. Tvořili krásný pár, přičemž Alessan byl o půl hlavy vyšší než jeho společnice, ale i na tu vzdálenost Capiam zřetelně viděl, jak je Alessan pobledlý. Kráčel pevně, byť pomalu, a vedl se s Nerilkou pod paží. Vpravo od něho šel Tuero a za nimi následovali Dag a Fergal, který šel protentokrát zcela vážně a uctivě. Capiama překvapilo, koho si Alessan vyvolil za ženu, ale Desdra řekla, že Rill dokáže Alessana podpořit a ten že to potřebuje.

Dostavil se Mistr Tirone s Pánem Tolocampem a jeho směšnou malou ženuškou. Capiam si nebyl tak docela jistý, zdali ukončení izolace, kterou si Pán Tolocamp sám naordinoval, byla jeho daň téhle události anebo to měla být jakási zkouška, ale zkrátka sem tu cestu dnes vážil. Jak Nerilka jednou řekla Capiamovi, ten člověk ani nevěděl, že přišel o dceru. Když mu řekli, že se Nerilka stala Alessanovou ženou, Tolocamp na to prohlásil, že Ruatha spolykala spoustu žen z jeho rodiny, a když Nerilka dává přednost ruathskému způsobu pohostinnosti před jeho, tak už ji v životě nechce vidět.

Přijel i Pán Ratoshigan, osamocený jako vždycky, a afektovaně kráčel přes horký písek k rychle se plnícím řadám pro diváky. Mručení draků mohutnělo, bylo teď spíš přátelské a méně zarmoucené. K lavicím cupitali další Pánové držeb a Mistři řemeslnických cechů. S’ligar podpíral Falgu, která pořád ještě hodně napadala na nohu, přestože už vzlétala proti každému spadu Vláken; B’lerion šel sám a rychle usedl, aniž by se, byť krátce, rozhlédl kolem sebe. V zástupu tovaryšů, drobných držebníků, učedníků a lidí ze všech Weyrů viděl Capiam jen pár osob oblečených do Telgarskych barev, tím více jich však přišlo z Keroonu.

Draci už hlučeli hodně rozčíleně, protože i oni podlehli kouzlu této události a chtěli uvítat své novorozené druhy. Jedno z vajec se začalo kymácet a shromáždění zahučelo v očekávání, zatímco draci mručeli už doslova nadšeně.

Sh’gall přivedl kandidáty, oblečené v bílých róbách, vpředu čtyři dívky, z nichž si má vybrat malá královnička. Capiam chvatně počítal chlapce: dvaatřicet. Není to takový výběr jako jindy, ale přece…

Capiam si říkal, že Oklina vypadá naprosto báječně. Pamatoval si ji jako plachou dívku, která se mu tehdy zdála vcelku nanicovatá a zcela nepodobná zbývajícím příslušníkům oné kypící, bujaré rodiny, obývající kdysi Ruathskou držbu. Ale rozkvetla v někoho docela jiného. Pak si všiml, jak upřeně ji pozoruje B’lerion. Ten se taky po Moretině smrti dramaticky změnil. Tam se přece choval docela jinak. Tam, to slůvko vyvolalo z paměti všechny bolestné vzpomínky. Z očí mu opět vystoupily slzy. Desdra mu znovu konejšivě stiskla ruku. Copak vždycky pozná, kdy ho přemůže lítost?

Lidé se začali neklidně vrtět a ukazovali na první vejce, které se pořád houpalo a na němž už bylo zřetelně vidět křivolaké praskliny. Vzrušené dračí hučení ještě o stupínek zesílilo a Capiam si všiml, že se mu zrychluje dech. Začalo se pohybovat další vejce… a třetí. Člověk nevěděl, kam se dívat dřív. Dračí mručení už nebylo pouhou změtí různých vibrací - stal se z něho jednolitý zvuk, který zahltil každého, kdo byl na líhništi, a téměř viditelně se koncentroval do prostoru kolem vajec. Ta reagovala divokým kymácením a převalováním.

První vejce prasklo a objevila se vlhká hlava dráčete, které lítostivě kňouralo, jak se snažilo zbavit i zbytku pevné skořápky. Byl to bronzáček! Ze všech hrdel se vydral úlevný vzdech. Když se jako první vylíhl bronzák, je to dobré znamení! A Pern potřebuje každé příznivé znamení, jaké se ukáže. Maličké stvoření se potácivě vydalo rovnou k vyčouhlému chlapci s houštinou světle hnědých vlasů. To bylo taky dobré znamení, že dráče přesně vědělo, koho chce. Chlapec ani nechtěl věřit svému štěstí a zmateně se rozhlížel po svých sousedech. Jeden z nich ho postrčil dráčkovi v ústrety. Chlapec už dál nedokázal vzdorovat osudu, rozběhl se, klekl vedle malého bronzáčka a hladil ho po hlavě.

Capiam měl znovu v očích slzy, ale tentokrát to byly slzy radostného dojetí. Zázrak zasvěcení se podařil, zaplavil přihlížející pocitem úlevy a rozmělnil zármutek. Zatímco si Ranhojič utíral oči, našel si i druhý draček, modrý, svého jezdce. Hučení dospělých draků se mísilo s kňouravými trylky čerstvě vylíhnutých dráčat a nadšenými výkřiky budoucích jezdců na dracích.

Náhle nový rozruch ohlásil, že se něco děje s královským vejcem, které už se taky houpalo, a jak se Capiamovi zdálo, mnohem rozhodněji než všechna ostatní. Vlastně se překývlo jen třikrát ze strany na stranu a puklo přesně uprostřed, úlomky skořápky odlétly stranou a ze zbytků vejce jako by vyskočila zlatá královnička. Další výborné znamení! Dvě dívky zakolísaly a zůstaly na místě jen s náramným přemáháním, ale Capiam v duchu vůbec nepochyboval, které děvče si královnička vybere.

Pootočil se k Desdře, aby ji nadšeně objal. Zůstali si v náručí a společně se dívali, jak Oklina zvedla rozzářené oči a v ohromné spoustě lidí, kteří ji obklopovali, pohledem instinktivně vyhledala B’leriona.

„Jmenuje se Hannath!”

DRAKODEX

HLAVNÍ DRŽBY V POŘADÍ,

V NĚMŽ BYLY ZALOŽENY,

A PODLE PODŘÍZENOSTI WEYRŮM

Fortský Weyr

barva: hnědá

Vůdce Weyru: Sh’gall, bronzový drak Kadith Weyrena: Moreta, zlatá královna Orlith

Velitel letky: S’peren, bronzový drak Clioth

Fortská držba (nejstarší), Pán držby Tolocamp

Ruathská držba (druhá nejstarší), Pán držby Alessan držba Jižní Boll, Pán držby Ratoshigan

Bendenský Weyr

barva: červená

Vůdce Weyru: K’dren, bronzový drak Kuzuth

Weyrena: Levalla, zlatá královna Oribeth

Velitel letky: M’gent, bronzový drak Ith

Weyr Na Výšinách

barva: modrá

Vůdce Weyru: S’ligar, bronzový drak Gianarth

Weyrena: Falga, zlatá královna Tamianth

Velitel letky: B’lerion, bronzový drak Nabeth

Tillekská držba, Pán držby Diates

Igenský Weyr

barva: žlutá

Vůdce Weyru: L’bol, bronzový drak Timenth

Weyrena: Dalova, zlatá královna Perforth

Istanský Weyr

barva: oranžová

Vůdce Weyru: F’gal, bronzový drak Sanalth

Weyrena: Wimmia, zlatá královna Torenth

Velitel letky: T’lonneg, bronzový drak Jalerth

Velitel letky: D’say, bronzový drak Kritith

Istanská držba, Pán držby Fitatric

Neratská držba, Pán držby Gram

Telgarský Weyr

barva: bílá

Vůdce Weyru: M’tani, bronzový drak Hogarth

Weyrena: Miridan, zlatá královna Sutanith

Velitel letky: T’grel, bronzový drak Raylinth

NĚKOLIK ZAJÍMAVÝCH TERMÍNŮ

Belior: větší z měsíců obíhajících kolem Pernu

běhoun: tažné a jízdní zvíře. Někdejší pozemský kůň, adaptovaný na pernské podmínky z oplodněných vajíček, která s sebou přivezli první kolonisté. Bylo vyšlechtěno jen několik variant: těžký tažný typ do zápřahu k vozům a polním pracím, klidný a mírný lehčí typ k běžné jízdě a štíhlý typ jako dostihové zvíře.

Denní sousetří: trojice hvězd pozorovatelných z Pernu, zvaných též Jitřní sousestří

Dlouhé mezidobí: časové období trvající většinou dvakrát tak dlouho co Mezidobí, kdy nepadají žádná Vlákna a drakenů početně ubývá; poslední Dlouhé mezidobí mělo podle všeobecně rozšířeného názoru ohlašovat konec spadu Vláken

drak: okřídlený tvor, dštící oheň, který chrání Pern před Vlákny. Draci byli uměle vyvinuti původními kolonisty Pernu dříve, než lidé ztratili schopnost manipulovat s DNA. Drak se líhne z vejce a ihned navazuje se svým jezdcem nesmírně silný citový a telepatický svazek, který přetrvává po celý jejich život. Draci se vyskytují v těchto barevně rozlišených variantách:

zelená: Samice (20-24 metrů). Zelené dračice jsou nejmenší a nejpočetnější z draků. Jsou subtilní, velmi obratné a agilní a v dračím rodě zastupují sprintery. Vydechují krátké zášlehy plamene. Zelené samice jsou sterilní, nejsou schopny početí v důsledku trvalého užívání ohňovce.

modrý: Samci (24-30 metrů). Tažní koně mezi draky. Modří draci, středně velcí, jsou stejně houževnatí jako zelené dračice, ale nejsou při letu tak obratní. Jsou schopni déle chrlit oheň a ve vyhrocených situacích jsou srdnatější.

hnědý: Samci (30-40 metrů). Jsou větší než zelené a modří, někteří dobře vyvinutí dosahují velikosti menších bronzáků a dokáží se pářit s královnamipokud k tomu najdou odvahu. Hnědáci se dají v porovnání s ostatními draky připodobnit k vůdčím koním ve spřežení, jsou přiměřeně hbití a dost silní na to, aby absolvovali celý spad Vláken bez problémů s produkováním plamenného dechu. Jsou inteligentnější než zelené nebo modří a dokáží se velice dobře soustředit. Hnědáci a jejich jezdci občas působí jako Mistři weyrlinků, kteří cvičí mladé draky a jezdce.

bronzový: Samci (35-45 metrů). Uznávaní vůdci bojových draků. Všichni bronzáci bez výjimky jsou schopni se pářit se zlatými dračími královnami; jezdec, jehož drak při zásnubním letu uspěje, se stává vůdcem Weyru. Bronzáci jsou všeobecně cvičeni do funkcí velitelů letek a zástupců velitelů letek (tam spolu s hnědáky). Bronzáci a jejich jezdci často působí jako Mistři weyrlinků a cvičí mladé draky s jejich jezdci.

zlatá: královny, plnohodnotné samice (40-45 metrů). Zlaté královny, nositelky dračího života, se páří s kterýmkoli bronzovým drakem, který je dokáže při zásnubním letu dostihnout. Ačkoli se s královnami mohou pářit i hnědí draci - a občas, u mladých královen, to i svedou - není to běžným jevem a není žádoucí, aby se běžným stal. Královny jsou značně plodné a snášejí vejce, na která po nakladení dohlížejí až do vylíhnutí. Snůšky se pohybují od desíti do čtyřiceti vajec; početnější snůšky bývají všeobecně v čase Míjení. Starší královna, obvykle dračice nejstarší královské jezdkyně, je nejrenomovanějším drakem celého Weyru a je odpovědná za všechny tamní draky a za rozmnožování svého druhu.

držba: místo, kde žijí na Pernu „normální” lidé. Původně za držby sloužily jeskyně ve skalních útesech, kde se neměla Vlákna čeho zachytit, a zpočátku to byla místa, kde lidé hledali záchranu. Postupně se z nich vyvinula střediska správní moci a pod vedení Pánů držeb nakonec přešli prakticky všichni ostatní lidé, a to jak během Míjení, tak i po něm.

felys: pernský strom

felysová šťáva: šťáva vyráběná z plodů tohoto stromu; uspávací droga

harfeník: harfeníci zastávají na Pernu funkci učitelů a řečníků či bavičů. Vyučují mládež v cechovních Síních, v držbách, ve Weyrech i na usedlostech; starším lidem slouží jako rádci při výkonu jejich tradičních povinností. Mistr Harfeník celého Pernu je odpovědný za výchovu harfeníků, jejich jmenování do Weyrů, držeb, Síní a usedlostí a za kázeň harfeníků. Mistr Harfeník působí též jako soudce, arbitr a smírčí prostředník ve sporech mezi Pány držeb a mezi Weyry a držbami či cechovními Síněmi, ale je-li toho třeba, může být ke zprostředkování při sporu povolán kterýkoli harfeník.

hlídací wher: neobratný a zapáchající výsledek nevydařeného pokusu vyšlechtit větší a užitečnější zvířata z genetického materiálu ohňových dráčků, kteří patří do původní pernské fauny. Wherové jsou noční plazi, po vyrušení mimořádně zlí, kteří obětavě chrání ty, v nichž rozeznají přátele. Wher je schopen rozlišovat obyvatele své držby, cechovní Síně nebo usedlosti a varovat, že přichází někdo cizí, ať je to kdokoli. Užívá se namísto hlídacího psa a zpravidla bývá upoután na řetězu při vchodu do držby, síně či usedlosti. Hlídací wherové mohou komunikovat s draky, ovšem protože jsou poněkud triviální a tupí, draci se s nimi jen neradi telepaticky spojují.

Hvězdné kameny: systém menhirů, podobný observatoři ve Stonehenge, zbudovaný na horním okraji každého Weyru. Když je za úsvitu vidět Krvavice skrz menhir s otvorem, tzv. Kamenné oko, začíná Míjení. Jitřní sousestří: trojice hvězd pozorovatelných z Pernu, zvaných též Denní sousestří

klah: horký povzbudivý nápoj, vyráběný ze stromové kůry s příchutí skořice

Krvavice: nevlastní dvojče Pernu; má nepravidelnou oběžnou dráhu

ledkovec: na Pernu běžná chemikálie, HNO3. Ledkovcem se plní vrhače plamene, užívané pozemními družstvy ke spalování Vláken. Jsou jimi tradičně vybaveny též jezdkyně v královské letce.

měsíc: čtyřikrát sedmidenní

Mezidobí: časové období mezi Míjeními, obvykle 200 oběhů

mezimezí: prostor mezi zde a tam, kde vládne pouze nicota a smysly nereagují

Míjení: časové údobí, během něhož se Krvavice přiblíží k Pernu natolik, že spouští na jeho povrch svá Vlákna. Míjení zpravidla trvá padesát oběhů a nastává přibližně každých dvě stě oběhů. Míjení začíná tehdy, když je za úsvitu vidět Krvavici v Kamenném oku v systému Hvězdných kamenů.

Mistr weyrlinků: většinou starší jezdec, vyhlášený svými schopnostmi v boji, který umí inspirovat mladé jezdce a udrží jejich kázeň. Je odpovědný za výcvik mladých jezdců a jejich draků.

nesvětlen: pitomec, trouba (odvozeno od světlen)

oběh: pernský rok

ohňovec: minerál obsahující fosfor. Když jej drak sežvýká a natráví, produkuje fosfinový plyn, který při styku se vzduchem vzplane. Draci tak dosahují plamenného dechu.

Pern: třetí z pěti planet hvězdy Rukbat. Pern má dva přirozené satelity.

představená: příslušnice Weyru pověřená weyrenou řízením Dolních jeskyní. Dohlíží na veškeré domácí práce ve Weyru a v individuálních weyrech jednotlivých jezdců. Mezi její povinnosti patří též péče o děti, dohled nad opatřováním potravin, jejich skladováním a přípravou, starost o udržování Weyru v pořádku a čistotě a rovněž péče o nemocné (to pod vedením ranhojiče svého Weyru).

Rukbat: žlutá hvězda v souhvězdí Střelce, má pět planet a dva pásy asteroidů

sedmidení: název pernskéhó týdne

strážný drak: drak, jehož jezdec vykonává hlídkovou službu podle rozpisu služeb příslušného Weyru. Tato služba trvá zpravidla čtyři hodiny. Weyry jsou v podstatě vojenské základny a strážní služba patří k jejich koloritu. V průběhu Míjení střeží před nepravidelnými spady Vláken a též prověřují každého, kdo přichází do Weyru nebo ho opouští.

světlen: svítící nerost, přenášený v košíku jako zdroj světla

Timor: menší z měsíců obíhajících kolem Pernu

tuneloví hadi: představují na Pernu menší (po Vláknech) ze dvou pohrom a nepříjemností. Z nespočetného množství druhů tunelových hadů jsou nejhorší ty druhy, které žijí v tunelech a chodbách držeb a usedlostí, a potom ty druhy, které si samy tunely razí vrtáním v písku na plážích. Tento druhý typ se specializuje na plenění snůšek vajíček ohňových dráčků.

uspavec: léčebná mast, která po rozetření na rány umrtvuje veškerý cit; používá se jako anestetikum

velitel letky: draken, který velí bojové letce Weyru. Je podřízen vůdci Weyru. Hodnostní označení: dvojitá příčka na výložce

Vlákno: bakteriální spora, výtrus z Krvavice, který dopadá na Pern a zarývá se do hlíny, kde pohlcuje všechny organické látky

vůdce Weyru: zpravidla jezdec bronzového draka, který se spářil se starší královnou Weyru při jejím zásnubním letu. Vůdce Weyru velí bojujícím letkám Weyru, je odpovědný za jejich řízení v průběhu spadů Vláken a za výcvik a kázeň všech jezdců. Během Mezidobí odpovídá za uchování znalosti všech taktických manévrů boje proti Vláknům a za udržování bojových schopností draků i jezdců. Hodnostní označení: drak

Výšiny: pohoří na severním světadílu Pernu (viz mapa)

werýs: druh ptáka, vzdáleně připomínající pozemského krocana, ovšem velikosti pštrosa

Weyr: domov draků a jejich jezdců

weyr: dračí doupě a byt jezdce na drakovi

weyrena: jezdkyně na dračí královně. Hodnostní označení: zlatá hvězda.

Jezdkyně starší královny Weyru se podílí se svým druhem, vůdcem Weyru, na řízení Weyru. Je odpovědná za velení letce královen během spadu Vláken, a to podle příkazů vůdce Weyru, odpovídá za péči o draky, jezdce a ostatní obyvatele Weyru a za klid a pořádek ve Weyru v průběhu Míjení i Mezidobí. Jmenuje všechny svoje podřízené, zajišťuje, aby byly odevzdány nebo vybrány všechny desátky, urovnává všechny spory mezi jezdci vyjma sporů o čest. Je odpovědná za výchovu, osvojování a pracovní uplatnění dětí a za nelátající personál ve Weyru, kontroluje spolu s vůdcem Weyru výcvik weyrlinků a jeho řízení Mistrem weyrlinků. Protože každý drak i dračice respektují svou královnu, dokonce i proti vůli svých jezdců, jsou weyreny de facto nejvlivnějšími osobami na celém Pernu. Weyreny mají ve svém Weyru značně autonomní postavení, ale zpravidla postupují v souladu s ostatními weyrenami, zejména v záležitostech společných pro všechny Weyry.

Počet zlatých dračích královen ve Weyru se pohybuje od dvou do pěti, přičemž v průběhu Míjení jejich počet narůstá k horní hranici. V případě smrti nebo dobrovolného odstoupení hlavní weyreny nastupuje na její místo nejstarší z ostatních weyren příslušného Weyru. Ačkoli kandidátky na zasvěcení většinou přicházejí z blízkých držeb a cechovních Síní, může Pouť k vyhledání kandidátek pro zasvěcení královny obsáhnout celý kontinent.

weyrlinek: nezkušený draken, podrobený ve výuce Mistrovi weyrlinků. Hodnostní označení: přetočený prýmek.

Weyrský pěvec: weyrský harfeník, zpravidla jeden z drakenů

witýs: vodní rostliny, připomínající pozemské rákosí

zasvěcení: propojení myslí draka a jeho budoucího jezdce. V okamžiku drakova vylíhnutí si drak, nikoli jezdec,volí svého partnera a telepaticky svou volbu oznámí vybranému jezdci.

zástupce velitele letky: draken, který jako druhý v pořadí velí bojové letce Weyru. Hodnostní označení: jednoduchá příčka na výložce.

OBYVATELÉ PERNU

A’DAN: jezdec, FortskýWeyr, zelená dračice Tigrath

ALESSAN: Pán držby, Ruathská držba

A’MURRY: jezdec, Igenský Weyr, zelená dračice Granth

BAID: držebník obilnářské farmy, Ruathská držba

BALFOR: Mistr cechu, Keroonská chovatelská držba

BARLY: ranhojič, Weyr Na Výšinách (zemřel)

BERCHAR: Mistr ranhojič, FortskýWeyr (zemřel)

BESSEL: muž z Mistrovské chovatelské držby

BESSERA: weyrena, Weyr Na Výšinách, dračí královna Odioth

B’GREAL: weyrlinek, Fortský Weyr

B’LERION: velitel letky, Weyr Na Výšinách, bronzovýdrak Nabeth

BORANDA: ranhojič, Ranhojičská držba

BREGARD: ranhojič, Peytonská držba

BURDION: ranhojič, Igenská mořská držba

CAMPEN: syn Tolocampa, Pána Fortské držby, a jeho dědic

CAPIAM: Mistr Ranhojič, Fortská držba

CH’MON: jezdec, Igenský Weyr, bronzový drak Helith (zemřeli)

CLARGESH: Mistr cechu, sklář, Tillekská držba

CR’NOT: Mistr weyrlinků, Weyr Na Výšinách, bronzovýdrak Caith

CURMIR: harfeník, Fortský Weyr

C’VER: jezdec, Telgarský Weyr, hnědý drak

DAG: stájník u běhounů, Ruathská držba

DALOVA: weyrena, Igenský Weyr, dračí královna Perforth

DANGEL: bratr Alessana, Pána Ruathské držby (zemřel)

DANNELL: kandidát na zasvěcení z lemoské  těžařské Síně, Bendenský Weyr

DECLAN: kandidát, FortskýWeyr

DEEFER: správce, Ruathská držba

DESDRA:  ranhojičská  tovaryška,   příslušná do   Fortské držby

DIATIS: Pán držby, Tillekská držba

DIONA:  weyrena,  Weyr Na Výšinách,  dračí královna Kilanath

D’LTAN: weyrlinek, FortskýWeyr

D’SAY: velitel letky, Istanský Weyr, bronzový drak Kritith

EMPIE: weyrena, Igenský Weyr, dračí královna Dulchenth

EMUN: harfenický tovaryš, Ruathská držba

FALGA: weyrena,  Weyr  Na Výšinách,   dračí  královna Tamianth

FARELLY: harfeník, Ruathská držba

F’DURIL: jezdec, FortskýWeyr, modrý drak Dilenth

FELLDOOL: ranhojič, Brumská držba

FERGAL: vnuk Daga, stájníka v Ruathské držbě

F’GAL: vůdce Weyru, Istanský Weyr, bronzový  drak Sanalth

FITATRIC: Pán držby, Istanská držba

F’NELDRIL: Mistr weyrlinků, Fortský Weyr, hnědý drak Mnanth

FOLLEN: ranhojičský tovaryš, Ruathská držba

FORTINE: Mistr Archivář, Fortská držba

GALE: ranhojič, držba Ve Velkém zálivu

GALLARDY: ranhojič, Ranhojičská držba

GALNISH: ranhojič, Garská držba (zemřel)

GENJON: Mistr cechu, foukač skla, Tillekská držba

GORBY: ranhojič, Keroonská chovatelská držba

GORTA: učednice u představené, FortskýWeyr

GRAM: Pán držby, Neratská držba

HAURA: weyrena, Fortský Weyr, dračí královna Werth

HELLY: dostihový jezdec, Ruathská držba

H’GRAVE: jezdec, Bendenský Weyr, zelená dračice Hallath

IND: ranhojič, Istanský Weyr

JALLORA: ranhojičská tovaryška, příslušná do Fortského Weyru

J’TAN: jezdec, Weyr Na Výšinách, bronzový drak Sharth

KAMIANA: weyrena,    Fortský   Weyr,    dračí   královna Pelianth

K’DALL: jezdec, Telgarský Weyr, modrý drak Teelarth

K’DREN: vůdce Weyru, Bendenský Weyr, bronzový drak Kuzuth

KILAMON: harfenický tovaryš, Ruathská držba

K’LON: jezdec, FortskýWeyr, modrý drak Rogeth

KULAN: drobný držebník, Ruathská držba

KYLOS: ranhojič, mořská držba Na Útesech (zemřel)

L’BOL: vůdce  Weyru,   Igenský Weyr,   bronzový drak Timenth

LEEF, Pán: otec Alessanův, předešlý Pán držby, Ruathská držba

LERI: odstoupivší weyrena, Fortský Weyr, dračí královna Holth

LEVALLA: weyrena,  Bendenský Weyr,  dračí královna Oribeth

LIDORA: weyrena, Fortský Weyr, dračí královna Ilith

L’MAL: předešlý vůdce Weyru, Fortský Weyr, bronzový drak Clinnith (zemřel)

LOREANA:  ranhojička, mořská držba V Zálivu lebek (zemřela)

L’RAYL: jezdec, Forlský Weyr, hnědý drak Sorth

L’VIN: jezdec, Bendenský Weyr, bronzový drak Jith

MAKFAR: bratr Alessana, Pána Ruathské držby (zemřel)

MARL: stájník u stádovců a běhounů, Ruathská držba

MASDEK; harfenický tovaryš, Fortská držba

MAYLONE: kandidát, Fortský Weyr

M’BARAK: weyrlinek, Fortský Weyr, modrý drak Arith

MELLOR:  weyrena,   Telgarský   Weyr,   dračí   královna Dalgeth

MENDIR: ranhojič, Zemská držba

M’GENT: velitel letky, Bendenský Weyr, bronzový drak Ith

MIBBUT: ranhojič,    Keroonská    chovatelská    držba(zemřel)

MIRIDAN:  weyrena,   Telgarský  Weyr,   dračí   královna Sutanith

MORETA: weyrena, Fortský Weyr, dračí královna Orlith

MOSTAR: syn Tolocampa, Pána Fortské držby

M’RAY: jezdec, Istanský Weyr, Imědý drak Quoarth; syn Morety a D’saye

M’TANI: vůdce Weyru, Telgarský Weyr, bronzový drak Hogarth

NAMURRA: weyrena, IgenskýWeyr, dračí královna Jillith

NATTAL: vysloužilá představená, Weyr Na Výšinách

NERILKA (Rill): dcera Tolocampa, Pána Fortské držby

NESSO: představená, Fortský Weyr

N’MEN: jezdec, Weyr Na Výšinách, modrý drak Jelth

N’MOOL: jezdec,  Weyr Na Výšinách,  bronzový drak Bidorth

NORMAN: pořadatel dostihů, Ruathská držba (zemřel)

NTAR: jezdec, Weyr Na Výšinách, bronzový drak Melath

OKLINA: sestra Alessana, Pána Ruathské držby

OMA, Paní: matka   Alessana,   Pána   Ruathské   držby (zemřela)

PENDRA: Paní na Fortské držbě (zemřela)

PETERPAR: chovatel, Fortský Weyr

P’LEEN: jezdec, Igenský Weyr, bronzový drak Aaith

P’NINĚ: jezdec, Fortský Weyr, bronzový drak Ixth

POLLAN: ranhojič, držba U Velkého zálivu

PRESSEN: ranhojič, Weyr Na Výšinách

QUITRIN: ranhojič, držba Jižní Boll

RAPAL: ranhojič, Campbeilovo Pole (zemřel)

RATOSHIGAN: Pán držby, držba Jižní Boll

RILL: viz Nerilka

R’LEN: jezdec, Weyr Na Výšinách, bronzový drak Ponteth

R’LIMEAK: jezdec, Fortský Weyr, modrý drak Gionth

RUNEL: starý stájník u stádovců, Ruathská držba (zemřel)

SCAND: Mistr Ranhojič, Ruathská držba (zemřel)

SEMMENT: ranhojič, držba U Velké výšiny

S’GOR: jezdec, Fortský Weyr, zelená dračice Malth

SHADDER: Pán držby, Bendenská držba

SH’GALL: vůdce Weyru, Fortský Weyr, bronzový drak Kadit

SILGA: weyrena, IgenskýWeyr, dračí královna Brixth

SIM: sloužící, Fortská držba

S’KEDEL: jezdec, Fortský Weyr, hnědý drak Adath

S’LIGAR: vůdce Weyru, Weyr Na Výšinách, bronzový drak Gianarth

SNEEL: ranhojič, Zelenopolská držba (zemřel)

SOOVER drobný držebník, držba Jižní Boll

S’PEREN: velitel letky, Fortský Weyr, bronzový drak Clioth

SUFUR: Mistr Chovatel, Keroonská chovatelská držba

SURIANA:  tragicky zemřelá manželka Alessana,  Pána Ruathské držby

TALPAN: ranhojič zvířat, Keroonská chovatelská držba (zemřel)

TELLANI: žena z Fortského Weyru

T’GREL: velitel letky, Telgarský Weyr,  bronzový drak Raylinth

THENG: velitel stráže, Fortská držba

TIRONE: Mistr Harfeník, Fortská držba

T’LONNEG: velitel letky, Istanský Weyr, bronzový drak Jalerth

T’NURE: jezdec, Fortský Weyr, zelená dračice Tapeth

TOLOCAMP: Pán držby, Fortská držba

TONIA: ranhojič, Igenská mořská držba

T’RAGEL: weyrlinek, Fortský Weyr, modrý drak Keranth

T’RAL: jezdec, Fortský Weyr, hnědý drak Maneth

TRUME: Mistr Chovatel, držba Na Výšinách (zemřel)

TUERO: harfenický tovaryš, Ruathská držba

TURVINE: držebník obilnářské farmy, Ruathská držba

TURVING: drobný držebník, Ruathská držba

VANDER: drobný držebník, Ruathská držba (zemřel)

VARNEY: kapitán lodi Větroplach (zemřel)

V’MAL: jezdec, Weyr Na Výšinách, hnědý drak Koth

V’MUL: jezdec, Bendenský Weyr, hnědý drak Tellath

WIMMIA: weyrena, Istanský Weyr, dračí královna Torenth

W’TER: jezdec, Bendenský Weyr, bronzový drak Taventh

W’VEN: jezdec, Fortský Weyr, zelená dračice Balgeth

MÍJENÍ A MEZIDOBÍ

Přistání na planetě plus 8 let, začátek letopočtu

První spad Vláken 58 První míjení

258 Druhé míjení 508

Třetí míjení

758 Čtvrté míjení

První Dlouhé mezidobí

1208 Páté míjení

1458 Šesté míjení

1505 Moretina doba (epidemie)

1758 Sedmé míjení

2008 Osmé míjení

Druhé Dlouhé mezidobí

2405 Zasvěcení Lessy

2408 Deváté míjení

PERNSKÉ KLETBY

U vejce

U Prvního vejce U Faranthina vejce

Veliká Faranth U všech skořápek

U skořápky

U střepin všech skořápek U střepin vejce mého draka

Aby to drak spálil Skrze smog, spad a oheň