Draci oko

McCaffrey Ann

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

fan překlad Jana

při čtení kor. strucks

ANNE MCCAFFREYOVÁ

DRAČÍ OKO[1]

Shrnutí:

Když na Pernu začnou dunět sopky a schyluje se k silným bouřkám, znamená to jedinou věc: Vlákna. Od přistání uplynulo 257 let, a Pern je už dlouho bez život ničících Vláken, ale teď se na obloze znovu objevila Krvavice a smrtící Vlákna ji budou brzy následovat. V Držbách a Weyrech po celé zemi začínají geneticky upravení pernští draci se svými lidskými jezdci horečně cvičit boj proti Vláknům, protože jen dračí oheň může stříbřité vetřelce zničit. Ale stalo se neuvěřitelné – jeden z Pánů Držby odmítne uvěřit, že Vlákna budou padat znovu, a může tak ohrozit celou planetu.

Tahle kniha je s velkým respektem

věnována Dieteru Clissmannovi,

který dává do pořádku nejrůznější moje počítače

a nikdy neodmítne odpovědět na mou prosbu o POMOC!

Prolog

RUKBAT V SEKTORU souhvězdí Střelce byla zlatá hvězda typu O. Měl pět planet, dva pásy asteroidů a zatoulanou planetu, která byla přitažena a zadržena v nedávném tisíciletí. Když se lidé poprvé usadili na třetí planetě Rukbatu a nazvali ji Pern, věnovali malou pozornost cizí planetě, která se otáčela kolem primárního Rukbatu po divoce nevyrovnané oběžné dráze. Až dokud ta zoufalá dráha nepřivedla poutníka do blízkosti své nevlastní sestry v přísluní. Pokud aspekty při konjunkci s jinými planetami byly harmonické a bez jakýchkoli narušení, tento poutník přinesl formu života, která se snažila překlenout vesmírnou mezeru k mírnější a pohostinné planetě.

Počáteční ztráty, které kolonisté utrpěli, když se na ně vrhl nenasytný mykorhizoidní organismus, byly ohromující. Byli zcela odtrženi od své domovské planety Země, a jejich kolonizační lodě, Yokohama, Bahrajn a Buenos Aires, byly vybrakované, takže museli improvizovat s tím, co měli.

Jejich první potřebou byla letecká obrana proti Vláknům, jak tuhle hrozbu nazvali. Za použití vysoce sofistikovaného bioinženýrství vyvinuli speciální variantu původní pernské formy života, která měla dvě neobvyklé a užitečné vlastnosti: tzv. ohňoví dráčci dokázali strávit fosfinovou horninu v jednom ze svých dvou žaludků. Ven potom chrlili hořlavý plyn, a vytvářeli ohnivý dech, který spálil Vlákna na neškodný popel. Druhá jejich neobvyklá vlastnost byla schopnost teleportace a empatie, která dovolila omezené porozumění s lidmi. Bioinženýrstvím vytvoření draci – říkalo se jim tak proto, že se podobali mýtickým bytostem ze Země – byli při vylíhnutí empaticky spárováni s člověkem, a vytvořili tak symbiotický vztah neobvyklé hloubky a vzájemného respektu.

Kolonisté se přestěhovali na severní kontinent, kde našli úkryt před záludnými Vlákny v jeskynních systémech, kterým se říkalo držby. Draci a jejich jezdci přišli také a zabydleli se ve starých sopečných kráterech, nazvaných Weyry.

První Spad Vláken trval téměř padesát let, a podle vědeckých informací, které dokázali kolonisté shromáždit, měla být Vlákna cyklickým problémem, který se objeví každých 250 roků, kdy se zatoulaná planeta opět přiblíží k Pernu.

Během tohoto intervalu se draci rozmnožili, a každá další generace byla o něco větší, než ta poslední. I když bude trvat ještě mnoho, mnoho dalších generací, než dosáhnou optimální úrovně. A lidé se rozšířili po severním kontinentu, zakládali držby, kde žili, a síně, kde se mladí lidé učili řemeslům a profesím.

Občas lidé dokonce zapomínali, že žijí na ohrožené planetě. Nicméně, jak v Držbách, tak ve Weyrech byly spousty záznamů, deníků, map a grafů, které ten problém Pánům i Vůdcům Weyrů připomínaly, a hlavně měly pomáhat sdělit jejich potomkům, kdy se toulavá planeta znovu přiblíží k Pernu a jak se připravit na invazi.

To se stalo o 257 let později.

Kapitola 1

Začátek podzimu na Fortském Shromáždění

DRACI V LETKÁCH se proplétali a míjeli na vzdušných stezkách, klesali a zase stoupali v křídlech, každý oddělený přesnou minimální bezpečnou vzdáleností tak, že si diváci občas mysleli, že vidí nepřetržitou linii draků, zatímco výcvik v blízkém řazení pokračoval.

Obloha nad Fortskou Držbou, nejstarší z lidských sídel na Severním Kontinentu, byla v tento časně podzimní den zářivě jasná: tím zvláštním druhem jasu a hloubky barev, které by jejich předkové v Nové Anglii, části severoamerického kontinentu, okamžitě poznali.

Slunce se lesklo na zdravé kůži draků a zesilovalo zlatou dračích královen, které létaly nejníž, občas jako by se dotýkaly vrcholků okolních hor, když kroužily nad Fortem. Byl to pohled, který vždycky vyvolal vzrušení a pýchu u těch, kdo obraz sledovali – s jednou nebo dvěma výjimkami.

„No, tak to bychom prozatím měli.“ Chalkin, Pán Držby z Bitry, jako první sklopil oči, i když letecké představení ještě neskončilo. Otočil krk a pohladil si kůži v místě, kde ho škrábal ozdobný vyšívaný okraj jeho nejlepší tuniky. Ve skutečnosti se mu během některých obratů párkrát málem zastavilo srdce, ale nikdy by to neřekl nahlas. Drakeni byli dost samolibí i bez podlézání jejich egu a nafukování jejich pocitu důležitosti. Neustále se objevovali v jeho Držbě a předávali mu seznam toho, co nebylo provedeno, a musí být provedeno, než přijdou Vlákna. Chalkin si odfrkl. Kolik lidí se jen nechalo nachytat na všechno to žvanění? Bouře v loňském roce byly neobvykle tvrdé, ale nakonec, to samo o sobě není nic nečekaného, tak proč by tvrdé bouře měly být předehrou k Míjení?

Zima prostě znamená bouře.

A ta posedlost vybuchujícími sopkami. Přece to dělaly pravidelně. Byl to jakýsi přirozený jev, pokud si správně vzpomínal na své vědecké školení. No a co, že právě teď jsou aktivní tři nebo čtyři? To přece nemusí nutně způsobovat blízkost vesmírného souseda! A on nebude žádat po strážích, aby mrzly při držení východních hlídek kvůli té zatracené planetě, zvlášť když všechny ostatní držby jsou taky v pohotovosti. No a co, že obíhá blízko Pernu? To nemusí znamenat, že je dost blízko, aby byla nebezpečná, bez ohledu na to, jak předkové omílali její cyklické vpády.

Draci byli jen další z podivných experimentů osadníků, kteří pozměnili ptačí druhy, aby zaujali místo letadel, která měli kdysi. Viděl vzdušný kluzák, který opatrovala Telgarská Slévárna jako exponát. S tím by se létalo mnohem pohodlněji, než na dračím hřbetě, kde musel snášet tmu a chlad při teleportaci. Otřásl se. Neměl rád ten vrcholný chlad, i když se díky tomu vyhnul únavě z cestování po zemi. Ve všech těch záznamech, které Akademie sbírá, aby je lidé kopírovali, se určitě najdou nějaké jiné materiály, které by nahradily to, co předci používali k napájení toho vozidla. Proč nenašel nějaký chytrý mladík odpověď dřív, než byly poslední kluzáky úplně zničeny? Proč nějaký inteligent nevyvinul nový typ plavidla pro létání? Plavidla, které by nečekalo díky za to, co je jeho povinnost!

Pohlédl dolů na širokou silnici, kde byly postaveny stoly a stánky pro Shromáždění. Ty jeho byly prázdné. Dokonce i jeho hráčská obsluha sledovala představení. Bude si s nimi muset později promluvit. Měli by být schopni udržet nějaké zákazníky u různých hazardních her i při letech Drakenů. Jistě už je každý někdy viděl.

Nicméně, dostihy šly dobře, a s každým, kdo si u jeho provozovatelů vsadil, mu šly ohromné zisky z procentního podílu.

Zatímco kráčel zpět ke svému místu, všiml si, že na každém stole jsou umístěny nádoby na chlazení vína. V potěšeném očekávání si promnul prsty ověšené prsteny, až se černé diamanty z Isty zatřpytily ve slunečních paprscích. Víno bylo jediným důvodem, proč byl ochoten přijít na tohle Shromáždění; a napůl podezíral Hegmona, že se v této záležitosti nějak vykrucuje. Dnes mělo mít svou premiéru šumivé víno, něco jako šampaňské na staré Zemi, o kterém slyšel. A samozřejmě, jídlo by mělo být taky úžasné, i když víno se těšilo jeho přednostnímu zájmu. Paulin, Pán Fortské Držby, nalákal do svých kuchyní jednoho z nejlepších kuchařů na kontinentu a večerní jídlo bude jistě výborné: pokud mu nezkysne v žaludku, až bude později sedět na povinném setkání. Chalkin se ucházel o mužovy služby, ale Chrislee nabídku Bitry odmítl, a to odmítnutí už Chalkina dlouho v duchu užíralo.

Bitranský Držebník v duchu procházel všemožné výmluvy, aby mohl odejít hned po večeři: měla by být dost věrohodná, aby ji ostatní přijali. Při blízkosti domnělého Spadu Vláken si musel dávat pozor, aby si neznepřátelil nesprávné lidi. Kdyby odešel před večeří… Ale pak by neměl příležitost ochutnat to víno šampaňského typu. A to si nehodlal nechat ujít.

Dal si tu námahu a zašel na Hegmonovu vinici s bendenským vínem, s jasným záměrem nakoupit celé bedny sklizně. Ale Hegmon se s ním odmítl setkat. Oh, jeho nejstarší syn se omlouval – mluvil něco o kritické době v procesu, vyžadující Hegmonovu přítomnost v jeskyních. Ale závěr byl, že Chalkin ani nemohl zapsat své jméno na kupní seznam pro šumivé víno. Vzhledem k tomu, že Bendenský Weyr z něho získal pravděpodobně lví podíl, Chalkin musel s Vůdci Bendenského Weyru držet v dobrém. Pak bude pozván na Líhnutí, které mělo nastat během dalších pár týdnů, a může vypít tolik z jejich přídělu vína, kolik dokáže.

Je víc jak jeden způsob, jak stáhnout werýse!

Zastavil se, aby zakroužil jednou z lahví v jejím ledovém hnízdě. Téměř dokonale chlazené. Jezdci museli pro Paulina přinést led z hor Držby Na Výšinách. Kdykoliv ho potřeboval on, nedokázal najít žádného jezdce, ochotného pro něj, Bitranského Pána Držby, udělat tak jednoduchou službu. Pche!

Ale samozřejmě, některé pokrevní linie měly vždycky zvýhodněné zacházení. Postavení neznamenalo tolik, jak by mělo, to bylo jisté!

Pokradmu si prohlížel etiketu láhve, když se náhle od diváků ozvalo překvapené nadechnutí plné obav, okamžitě následované divokým jásotem. Vzhlédl a viděl, že právě propásl jakýsi druh nebezpečného manévru. Ah, ano, dělali vzájemnou vzdušnou záchranu. Viděl, jak se bronzový drak prudce stočil zpod modrého, který napodoboval zraněné křídlo: oba jezdci teď bezpečně seděli na bronzákově krku. Ten odvážný ďábel byl docela pravděpodobně Vůdce Telgarského Weyru.

Jásot byl teď přerušován potleskem a trochou bubnování, kterým přispěli muzikanti na pódiu na širokém nádvoří, které se rozprostíralo od schodů k Držbě dolů ke dvěma pravoúhlým přístavbám. Pokud se dalo soudit podle lešení, obě budovy, ošetřovna i akademie pro učitele, byly znovu rozšiřovány. Chalkin si odfrkl, protože stavby byly rozšiřovány směrem ven, dokořán všem Vláknům, která by údajně měla začít opět padat. Opravdu by měli být důslední! Samozřejmě, ražení tunelů do skály trvá déle, než stavba venku. Ale příliš mnoho lidí káže jednu věc a praktikuje jinou.

Chalkin si zabručel pro sebe a kysele přemýšlel, jestli Vůdce Weyru architektům tu konstrukci schválil. Vlákna! Znovu si odfrkl a přál si, aby si Paulin, který příjemně rozprávěl se dvěma Bendenskými Držebníky, zatímco je spolu s manželkou doprovázel zpět do čela stolu, pospíšil. Umíral touhou ochutnat to šumivé bílé. Poklepával prsty na stole a čekal na návrat svého hostitele a otevření lákavých lahví v chladicích nádobách.

K’vin, jezdec na bronzovém Charanthovi, přiložil rty k uchu mladého modrého jezdce, sedícího před ním.

„Příště čekej na můj signál,“ řekl.

P’tero se jen usmál, ohlédl se a jasně modré oči mu hrály veselostí.

„Věděl jsem, že mě chytíte,“ zahulákal zpátky. „Dívalo se příliš mnoho lidí, abyste mě nechali houpat a prozradili tajemství Weyru!“ Pak povzbudivě zamával na Ormontha, který teď letěl úzkostně nad koncem Charanthových křídel. Ačkoliv to ze země nebylo vidět, modrý jezdec byl bezpečnostním postrojem stále svázán se svým drakem. P’tero si odepnul konce popruhů a ty zůstaly volně viset.

„Máš štěstí, že jsem se právě v té chvíli podíval nahoru,“ řekl K’vin tak ostře, že drzému mladíkovi zrudly špičky uší. „Podívej se, jakou hrůzu jsi způsobil Ormonthovi!“ A ukázal směrem k modrákovi, jehož kůži pokrývaly nevzhledné zarudlé skvrny z nedávného zděšení.

P’tero zakřičel něco, co K’vinovi uniklo, a tak se naklonil dopředu a natočil pravé ucho blíž k ústům modrého jezdce.

„Nebyl jsem v žádném nebezpečí,“ opakoval P’tero. „Použil jsem zbrusu nové popruhy a on mě sledoval, jak je splétám.“

„Pche!“ Jako každý jezdec věděl, že draci mají mezery ve schopnostech dát si do vzájemného vztahu příčinu a následek. Takže Ormonth by si sotva spojil nové popruhy s maximální bezpečností svého jezdce.

„Oh, díky,“ dodal jezdec, když K’vin zaklapl jeden ze svých vlastních popruhů na P’terův opasek. Ne že by se chystali na víc, než na přistání, ale K’vin si chtěl dát záležet na P’terově bezpečnosti.

Zatímco odvahu K’vin schvaloval, neoceňoval nedbalost, zvlášť pokud byl ohrožen drak tak blízko k začátku Spadu. Díky pečlivému dohledu jeho Weyr ještě neztratil žádného dračího partnera a on měl v úmyslu ten rekord zachovat.

Tím, že P’tero seskočil ze svého modráka dřív, než dal K’vin pokyn, na sebe vzal zcela zbytečné riziko. Naštěstí K’vin P’terův skok viděl. Srdce mu poskočilo v hrudi, i když věděl, že je P’tero vybaven obzvlášť pevnými a dlouhými záchrannými popruhy. I kdyby s Charanthem neodhadli leteckou záchranu přesně, ty dlouhé popruhy by zachránily Modrého jezdce od smrtelného pádu.

Dnešní manévr byl spíš unáhlený, než dobře provedený.

A kdyby Charanth nebyl v křídle zběhlý, mohli teď P’terovi kvůli jeho pošetilosti ošetřovat zlomené kotníky nebo silné otlaky. Bez ohledu na šířku, popruhy s člověkem ve vzduchu opravdu pořádně škubly.

P’tero stále neprojevil lítost. K’vin jen doufal, že tenhle kousek bude mít aspoň na P’terova přítele takový účinek, jak si přál. Jeho druh ho bezpochyby sledoval se srdcem v krku, a P’tero by dnes večer aspoň nějaký čas mohl sklízet úrodu takových obav.

K’vin si přál, aby bylo k dispozici víc dívek pro Zasvěcení zelených draků. To by podstatně zjednodušilo aspekt vedení Weyru. Vždycky jich bylo málo, samozřejmě, ale teď, kdy se rodiče nadšeně zajímali o získání nové půdy, aby tu postavili držební domky pro dospělé děti, bylo stále méně dívek povzbuzováno, aby se postavily do prostor Líhniště. Zatímco být Drakenem nebránilo dívkám mít děti, pokud si to přály, bránilo jim to vlastnit půdu. Přesto vnoučata, třeba i narozená ve Weyru, mohla půdu nárokovat. Ve skutečnosti však většina těch, kdo se ve Weyru narodili, zde zůstávalo, i když se jim nepodařilo Zasvěcení.

Draci, kteří se zúčastnili hromadné letecké přehlídky, teď vysazovali své jezdce na široké cestě mimo nádvoří. Pak se znovu vznesli, aby si našli místo, kde si užijí posledního tepla podzimního slunce. Mnoho přilehlých útesů, stejně jako prostor na Fortském vrcholu, bylo po jedné straně zaplněno solárními panely. Drakům se naštěstí dalo věřit, že to, co zbylo z nenahraditelných zařízení, nepošlapou.

Ty Fortské, byly samozřejmě nejstarší, a Držba ztratila dva panely minulou zimu za nezvykle divokých bouří. Fort, který byl nejen nejstarším, ale i největším zařízením na severu, potřeboval, aby všechny jeho sady byly v plně provozuschopném stavu, a dodávaly teplo pro bludiště chodeb, a energii pro přístroje na cirkulaci vzduchu a všechna zařízení, která ještě pracovala. Naštěstí v průběhu první velké vlny výstavby nových Weyrů a Držeb byly vyrobeny obrovské zásoby panelů. To by mělo stačit pro celé generace.

Vůdci Weyrů vyhledali své stoly na vyvýšené úrovni s Pány Držeb a s odborníky, zatímco jezdci se připojili – bez ohledu na to, jaké společnosti dávali přednost, ke stolům, které byly umístěny na obrovské vnější ploše.

Na celém centrálním prostoru nebyl jediný výhonek vegetace, jak si K’vin všiml s uspokojením. S’nan, Vůdce Fortského Weyru, byl vždycky úzkostlivý, a tak je to správně.

Hudebníci spustili rozvernou muziku a páry už tančily na dřevěné podlaze, položené na dláždění. Kolem tanečního čtverce byly stánky, stany a stoly, kde se prodávalo nebo vyměňovalo zboží. Tady se čile obchodovalo po celý den, hlavně se zbožím potřebným pro zimní měsíce, kdy bude velkých Shromáždění méně. Jednotliví řemeslníci budou spokojeni, a bude méně těch, které teď draci musí odnášet zpět.

Charanth právě kroužil nad přístavbami, které měly zvýšit obytnou plochu pro výzkumné zařízení hlavní Pernské ošetřovny a pro vzdělávání učitelů. Koleje se také chystaly ubytovat dobrovolníky, kteří se vytrvale snažili zachránit záznamy, poškozené během loňského jara, kdy po stěnách unikla voda z obrovské zásobní jeskyně pod Fortem. Jezdci nabídli, že věnují tolik času, kolik jim umožní jejich tréninkové plány, aby při tomto projektu pomohli.

Každý, kdo měl čitelný rukopis byl přijatelný a Pán Paulin si dal pořádnou práci, aby připravil opisovačům pohodlí. Ostatní Držby přispěly materiálem a pracovními silami.

Vnějšek budov školy byl navržen tak, aby odolaly Vláknům, s vysokými ostrými střechami z Telgarské břidlice a s okapy, které vedly do podzemní nádrže, kde by se případná zatoulaná Vlákna utopila.

Všichni zapojení Řemeslníci, včetně těch, kdo měli zařízení obývat, by raději zvětšili jeskynní systém. Měli tu však dva závažné případy zhroucení jeskyní a důlní inženýři vetovali vnitřní rozšiřování ze strachu, že by podkopali celý okraj útesu. Dokonce i hlídací wherové, mutanti s tupými křídly neschopnými letu a s citlivostí na světlo, odmítli provádět další podzemní průzkum, a jejich vodiči tvrdili, že to znamená nebezpečí, které lidské oko nedokáže vidět.

Vytvořili tedy budovy venku: zdi na úrovni země silné víc jak dva a půl metru se zužovaly, a těsně pod střechou měly necelé dva metry. Pro Telgarské železné doly, které pracovaly naplno, nebyl žádný problém vyrobit potřebné podpůrné konstrukční trámy.

Nové ubikace měly být dokončeny do měsíce. I dnes se tam pracovalo, i když si lidé udělali pauzu na vzdušné představení a museli skončit brzy, aby stihli večeři a zábavu.

Charanth ladně přistál s Ormonthem po pravé straně, takže P’tero mohl odstranit bezpečnostní úvazy z popruhů dřív, než si jich někdo všiml. Během toho k němu přišel M’leng, jezdec na zelené Sith, a plísnil ho, jak se kvůli němu vyděsil. A pokračoval v nadávkách daleko tvrději, než by P’tera vyplísnil Vůdce Weyru.

K’vin se usmál sám pro sebe, hlavně když viděl, jak je P’tero po takovém kázání kajícný. Pak sroloval jezdecké popruhy a přivázal je ke kroužku postroje.

„Užij si slunce, příteli,“ řekl a poplácal Charantha po širokém rameni.

Užiji, Meranath už je tam, řekl bronzový drak s lehkou arogancí, zatímco se mohutně odrazil a vyskočil vzhůru, až osprchoval svého jezdce pískem.

Charanthův postoj vůči své partnerce, Meranath, jeho jezdce pobavil a potěšil. Nikdo nečekal, že se K’vin ujme vedení Telgarského Weyru, které se uvolnilo po smrti B’nera před devíti měsíci. Kdo by také očekával, že silný jezdec, teprve v šesté dekádě věku, bude mít nějaké problémy se srdcem? Ale přesně tohle, jak řekli zdravotníci, B’nera zabilo. Proto, když se Meranath znovu chystala k páření, vedoucí Telgarská Weyrena Zulaya vyzvala k otevřenému letu, nechávajíc tak rozhodnutí, kdo se stane novým Vůdcem, na dracích. Trvala na tom, že nemá žádné osobní preference. Byla s B’nerem skutečně spojena a pravděpodobně pro něj stále truchlila.

Nápadníků rozhodně nebyl nedostatek.

K’vin poslal Charantha do vzduchu při zásnubním letu, protože se očekávala účast všech Vůdců křídel z Telgarského Weyru, stejně jako bronzových jezdců z ostatních Weyrů. Neměl skutečnou touhu vést Weyr do Míjení, neboť se považoval pro takovou odpovědnost za příliš mladého. Za B’nera vypozoroval, že i běžné povinnosti v Mezidobí byly dost zlé, ale vědět, že vysoké procento z vašich kolegů – jezdců může být zraněno, nebo zabito, že životy tolika lidí stojí na vašich odborných znalostech a vytrvalosti, to už bylo příliš mnoho k přemýšlení.

Někdy v noci ho teď trápily děsivé sny, a to ještě Spad Vláken ani nezačal. Při příležitostech, kdy byl přitom v Zulayině posteli, ho vyslechla s pochopením a uklidňujícím klidem.

„B’ner měl taky starosti, jestli tě to utěší, Keve“ používala jeho starou přezdívku a uhlazovala mu potem zkroucené vlasy, když se reflexivně třásl. „Taky měl noční můry. To je otázka funkce. Bývalo pravidlem, že ráno po zlých snech B’ner procházel Seanovy poznámky. Počítám, že je musel znát nazpaměť. Viděla jsem, že děláš totéž. Budeš to dělat dobře, Keve, až půjde do tuhého. Já to vím.“

Zulaya dokázala působit velice jistě, ale nakonec, byla téměř o deset let starší než on a jako Vůdce Weyru měla víc zkušeností. Někdy se její intuice zdála naprosto neskutečná: dokázala přesně předpovědět velikost snůšek, rozdělení barev, pohlaví dětí narozených ve Weyru a občas určila i počasí v budoucnosti. Koneckonců, narodila se ve Fortském Weyru, byla v přímé linii potomkem jedné z prvních jezdkyň, Aliany Zuleity a vyznala se.

Bylo zvláštní, že zlaté královny, jak se zdálo, vždycky dávaly přednost ženám mimo Weyry. Někdy však měla královna svou vlastní hlavu a navzdory zvyklostem si vybrala ženu narozenou ve Weyru.

Nicméně, on sám, stejně jako jeho předchůdce, stále přezkoumával záznamy o jednotlivých Spadech, jak se lišily, kdy se dá mluvit o Náběžné hraně Spadu a kdy padají Vlákna nepravidelně. Záznamy byly nejčastěji suchým popisem skutečnosti, ale prozaický jazyk nezamaskoval velkou odvahu: hlavně u těch Prvních jezdců, kteří museli přijít na to, jak se vypořádat s Vlákny, lehce nebo tvrdě.

Skutečnost, že byl pra pra pra… synovcem Sorky Connellové, První Weyreny – a Zulaya na to často poukazovala – představovala vedlejší a nepatrný pocit jistoty pro celý Weyr.

„Možná to byl důvod, proč Meranath nechala Charantha, aby ji chytil,“ řekla Zulaya se smrtelně vážnou tváří, ale oči jí tančily.

„Mělas, tedy… myslela sis o mně… mám na mysli…“ Dva týdny po tom významném letu se K’vin snažil dát dohromady vhodná slova. Ohromila ho její reakce na něj tu noc, ale později vypadala při jednání s ním velmi nenuceně, a ne vždy ho pozvala do svého příbytku, navzdory skutečnosti, že jejich draci byli nerozluční.

„Kdo dokázal vůbec myslet, během zásnubního letu? Ale domnívám se, že jsem ráda, že byl Charanth tak chytrý. Pokud je tu nějaká dědičnost, přes vzdáleného prasynovce První Fortské Weyreny a přes rodinu, která postavila na území Líhniště mnoho přijatelných kandidátů – pak nám všem jako Vůdce Telgarského Weyru dáváš nový impuls.“

„Nejsem moje pra pra pra… teta, Zulayo.“

Zasmála se. „Naštěstí, jinak bys nebyl Vůdce Weyru, ale krev promluví!“

Zulaya byla znepokojivě přímočará, ale nedala mu žádný skutečný náznak, co – jako žena, ne Weyrena – k němu osobně cítí. Byla laskavá, ochotná, dávala konstrukční návrhy, když hovořili o programech výcviku, ale byla tak neosobní… že K’vin došel k názoru, že se ještě nedostala přes B’nerovu smrt.

Sám sebe nejasně utěšoval, že když se jeho vzdálené pratetě podařilo přežít Spad, on se pokusí udělat totéž. Stejně – jak si byl jistý – se o to pokusí jeho dva sourozenci a čtyři bratranci, kteří byli rovněž Drakeni. I když nikdo z nich nebyl Vůdcem Weyru. Zatím. Přesto, pokud v sobě mají Ruathskou krevní linii, pocházející od Sorky, M’hall, M’dani, Sorana a Mairian nabízí pro jeho Weyr pocit jistoty, která ho bude posilovat v každém Oběhu během Míjení.

Teď, při pravděpodobně posledním velkém Shromáždění na Pernu, kdy si užívali rozlehlé oblohy bez Vláken zřejmě na příštích padesát let, sledoval svou Weyrenu, jak opustila skupinu Telgarských držebníků, s kterými hovořila, a kráčí k němu přes otevřené nádvoří.

Zulaya byla na ženu vysoká, s dlouhýma nohama – jenom dobře pro pohodlnou jízdu na dračím krku. Sám byl o hlavu vyšší, než ona, což, jak říkala, se jí na něm líbí: B’ner byl jen stejně velký, jako ona. K’vina však fascinoval její barevný typ: inkoustově černé kudrnaté vlasy, které – když sundala helmu – jí spadaly až do pasu. Vlasy rámovaly širokou tvář s výraznými lícními kostmi, které se rýsovaly pod hladkou béžovou kůží. A velké, lesklé oči, skoro černé a široká, smyslná ústa nad silnou bradou, dávaly její tváři sílu a výraz, který u všech posiloval její autoritu.

Kráčela dlouhými kroky, na rozdíl od některých žen z držby, které cupitaly kolem, ocelí okované podpatky jejích bot hlučně klapaly na dláždění, paže se jí kývaly po bocích. Našla si čas přehodit přes jezdeckou výstroj dlouhou sukni, která se při chůzi otvírala a ukazovala dobře vyvinuté nohy v kožených kalhotách a vysokých botách. Manžety vysokých jezdeckých bot obrátila dolů přes lýtka a červená srst pěkně doplňovala její kostým, oblemovaný stejnou kožešinou na manžetách a zvednutém límci. Jako obvykle měla na krku safírový přívěšek, který zdědila jako nejstarší žena svého Rodu.

„Takže vyhrál P’tero tím kouskem M’lengovu nehynoucí náklonnost?“ zeptala se s ostrostí v hlase. Odcházeli společně… a ona se dívala za dvěma jezdci, jak míří k dočasným stanům podél řady domků.

„Můžeš si s oběma promluvit později. Z tebe mají strach,“ řekl K’vin s úsměvem.

„Však já jim ukážu pořádný strach, kvůli tomu hloupému kousku,“ řekla rychle a o kousek poskočila, aby se vyrovnala s jeho krokem. „Opravdu by ses měl naučit, jak se hrozivě mračit.“ Podívala se na K’vina a pak se smutným povzdechem potřásla hlavou. Kdysi ho škádlila, že je příliš hezký, aby někdy vypadal skutečně hrozivě, s rudými vlasy Hanrahanů, modrýma očima a s pihami. „Ne, ty na to prostě nemáš tvář. Ať je to jak chce, Meranath se chystá vyřídit si to se Sithem, že dovolil modrému jezdci dostat sám sebe do nebezpečí.“

„Dostat je tam, kde se jich to dotkne,“ přikývl K’vin, protože Meranath měla na draky mnohem víc zastrašující účinek, než jakýkoli člověk, včetně drakova vlastního jezdce. „Zatracený bláznivý kaskadérský kousek!“

„Nicméně,“ a teď si Zulaya odkašlala, „Telgarští si myslí, že to bylo ‚prostě úžasné‘!“ dodala nadšeným hlasem. „Hlavně dokud nebudou mít moc příležitostí vidět ten skok při skutečné akci.“ Teď se ušklíbla.

„No, aspoň Telgarští věří,“ řekl K’vin.

„Kdo ne?“ zeptala se Zulaya a vzhlédla k němu.

„Chalkin, například.“

„Ten!“ K Pánu Bitranské Držby neměla absolutně žádnou úctu a nikdy se to neobtěžovala skrývat.

„Pokud existuje jeden, můžou být i další pro všechny ty řeči, které o nás vedou.“

„Cože? S druhým Spadem jen pár měsíců před námi?“ ptala se Zulaya. „A proč potom, prosím tě, máme vůbec draky, ne-li na vzdušnou obranu kontinentu?“

„Oh, zajišťujeme přepravní služby, ale to zdaleka nestačí ospravedlnit naši existenci. Jednoduché, paní,“ řekl K’vin. „Děláte kázání oddaným.“

Hluboko z hrdla jí vyšel zvuk znechucení a pak došli ke schodům na horní nádvoří. Položila mu paži přes rameno, aby prezentovala správný obrázek o jednotě Vůdců Weyru. K’vin potlačil povzdech, protože ta dohoda byla pouze pro předvedení veřejnosti.

„A Chalkin už je u toho nového Hegmonova šumivého vína,“ řekla Zulaya podrážděně.

„Proč jinak si myslíš, že přišel?“ zeptal se K’vin, zatímco ji obratně vedl pryč od Bitrana, který se plácal po rtech a sledoval svou vinnou sklenku s nenasytnými úvahami. „I když dnes je to taky příležitost na zisk pro jeho karbaníky.“

„Jedna věc je jistá. Jak jsem slyšela, není na Hegmonově seznamu,“ řekla, když došli ke svému stolu, který Telgarští sdíleli, dle svého výběru, s Vůdci Weyru a Držby Na Výšinách a z Tilleku. Vrchní Kapitán rybářského loďstva z Tilleku a jeho nová manželka doplňovali plný stav jejich stolu.

„To byla pořádná show, co jste si připravili,“ řekl žoviálně Velitel loďstva Kizan, „viď, Cherry, má drahá?“

„Ach, to byla, opravdu,“ odpověděla dívka a zatleskala. Zatímco to gesto mělo blízko k přetvářce, mladá žena byla zjevně ohromena společností, u které se drželi zde na Shromáždění, a všichni se snažili jí pomoci situaci zvládnout. Kizan nechal uvést ve známost, že pochází z malé rybářské držby, a zatímco na lodi byla zkušeným velitelem, měla málo zkušeností s okolním světem. „Často jsem viděla draky na obloze, ale nikdy tak zblízka. Jsou tak krásní.“

„Už jsi na některém letěla?“ zeptala se Zulaya vlídně.

„Oh, nebesa, ne,“ odpověděla Cherry a skromně sklopila oči.

„Můžeš, a brzy,“ řekl její manžel. „Přišli jsme sem do Fortu na Shromáždění po zemi, ale myslím, že bychom měli vidět, jak dobře je zúročen náš příspěvek.“

„Výborně, Kapitáne,“ řekl G’don, Vůdce Weyru Na Výšinách, „ještě nikdy jste u nás nenárokoval ani polovinu toho, na co máte nárok.“ Mari, jeho Weyrena, přikývla a povzbudivě se usmála Cherryině téměř zděšeně reakci.

„Copak?“ škádlil Kizan svou nevěstu. „Žena, která se plavila skrze vichřici o Síle devět bez stížností, je nervózní z létání na drakovi?“ Cherry se snažila odpovědět, ale nemohla najít slova.

„Neškádlete ji,“ řekla Mari. „Jízda na drakovi se podstatně liší od toho, když člověk stojí na vlastní palubě. Ale neznám moc lidí, kteří odmítají jízdu na drakovi.“

„Ach, já neodmítám,“ vyhrkla spěšně vylekaná Cherry. Stejně jako když dítě vystrašeně odmítá slíbený pamlsek, pomyslel si K’vin a snažil se na ni usmívat.

„Vy všichni, nechte ji na pokoji,“ zamračila se na ně Paní Telgarské Držby. Sama si pamatuji svou první jízdu na drakovi.

„Hmm, to už bylo dávno,“ řekl její manžel, Pán Tashvi a dobromyslně na ni hleděl. „A přesto si nemůžeš vzpomenout, kam jsi dala ten balík náhradních přikrývek.“

„Nezačínej s tím zase!“ začala Salda a mračila se, ale všem u stolu, dokonce i mladé Cherry, bylo jasné, že Telgarští Držebníci se oddávají takovému špičkování často.

„Ještě jste si neotevřeli víno?“ zeptal se dychtivý hlas a když se rozhlédli, uviděli Vinaře Hegmona, tlustého, středně vysokého muže s šedivými vlasy, zardělým obličejem a zarudlým nosem, kterému vtipně říkal Riziko povolání.

„Prokážeš nám čest,“ ukázal Tashvi na chlazené lahve.

Hegmon vyhověl a v jeho zkušených rukou zátka se škytnutím rychle vystřelila z láhve. Víno kypělo vzhůru, ale on umístil hbitě pod okraj skleničku, dřív než mohla přetéct jediná kapka.

„Myslím, že tentokrát jsme to vyřešili,“ řekl a plnil podávané sklenky.

„Musím říct, že to vypadá vzrušující,“ zvedla Salda skleničku a sledovala stoupající bublinky.

Thea, Paní Držby Na Výšinách, udělala to samé a přičichla ke sklence. „Ach, moje slova,“ vykřikla a dala ruku k nosu právě včas, aby zachytila kýchnutí.

„Bublinky lechtají. Zkuste to víno,“ naléhal Hegmon.

„Hmmmm,“ ozval se uznale Tashvi a Kizan mu v mínění přizvukoval.

„Taky je suché,“ řekl Kapitán. „Do toho, Cherry,“ pobídl svou ženu. „Je docela jiné, než vína z Tilleku. Ty mají sklon být nakyslé a drsné. Tohle klouže dolů snadno.“

„Aáách,“ Cherryina reakce byla čirým potěšením. „Oh, chutná mi to!“ Hegmon se usmál její bezelstnosti a přijímal souhlasné pokývnutí od ostatních u stolu.

„Taky mi to docela chutná,“ řekla Zulaya, když nechala doušek sklouznout do krku. „Docela příjemné.“

„Povídám, Hegmone, nevadilo by mi dolití,“ objevil se u stolu Chalkin, a natahoval sklenku k ústí lahve, kterou Vinař držel.

Hegmon nechal láhev ve svislé poloze a chladně Pána Držby pozoroval „U tvého vlastního stolu je toho víc, Chalkine.“

„To je pravda, ale já bych raději ochutnal různé láhve.“

Hegmon ztuhl a Salda zasáhla.

„Přestaňte, Chalkine. Jako kdyby Hegmon nabízel někomu podřadné lahve,“ mávla rukou.

Chalkin váhal mezi zamračením a úsměvem, ale pak udržel tvář bez výrazu, uklonil se a vycouval od stolu s prázdnou sklenkou. Nevrátil se však ke svému stolu, ale přemístil se k dalšímu, kde se nalévalo víno.

„Mohl bych…“ začal Hegmon.

„Jen ho nezásobuj, Hegmone.“

„Už tak byl natolik neústupný, že jsem mu dal sazenice vinné révy, aby mohl pěstovat svou vlastní,“ řekl Hegmon, rozzuřený jako neodbytností. „Ne že by to udělal líp, než kterýkoli z dalších projektů, které začal.“

„Ignoruj ho,“ navrhla Zulaya s mávnutím ruky. „M’shall a Irene to dělají. Je to takový patolízal.“

„Bohužel,“ ušklíbl se Tashvi, „se mu podařilo najít podobně smýšlející…“

„Usadíme ho na zasedání,“ řekl K’vin.

„Doufám, že ano,“ povzdechl Tashvi. „I když takového člověka není snadné přesvědčit proti jeho vůli. A on má následovníky.“

„Ne tam, kde je to důležité,“ vložila se Zulaya.

„To doufám. Ah, a tady je jídlo, abychom nasáli všechny ty úžasné věci dřív, než budeme příliš zmámení, aby naše smysly tento večer vnímaly.“

Zulaya mávla k chladicí nádobě s vínem. „Pochybuji, že je toho víc, než dvě skleničky na jednoho, sotva dost, aby nás to nějak omámilo, i když je to příjemný nápoj.“ A uvážlivě usrkla. „Hegmon je velkorysý, ale ne přehnaně. A tady je naše večeře…“ Opřela se, zatímco zástup mužů a žen v barvách Fortu začal mezi stoly roznášet tácy s kouřícím jídlem. A lahve červeného vína.

„Mluvila jsi o omámení příliš brzy, Zuli,“ zazubil se K’vin, zatímco jí naložil plátky pečeně z tácu, než ho předal dál kolem stolu.

Dojedli a dopili všechno víno dřív, než se Paulin zvedl od stolu, a pokynul těm na horním nádvoří, aby ho následovali do Držby k zasedání. Tanec na náměstí byl právě v plném proudu, a hudba je vesele vyprovázela.

K’vin doufal, že muzikanti ještě budou hrát, až setkání skončí. Navzdory své výšce Zulaya tančila velmi lehce a byla pro partnera potěšením, a protože byl sám tak vysoký, také mu jako partnerovi dávala přednost. A profesionální orchestr byl mnohem zábavnější, než napůl vyškolení, i když nadšení hráči, kteří byli v současné době ve Weyru.

A taky zvládli různorodou hudbu.

„Aha,“ řekla Zulaya uznale, když dorazili do Velké Síně Fortu. „Odvedli skvělou práci při oživení nástěnné malby.“

„Hmmm,“ souhlasil K’vin, natahoval krk a bránil tak Chalkinovi vstoupit do Síně. „Omlouvám se.“

„Hm,“ byla Chalkinova odpověď. Podíval se kysele na Zulayu, když je míjel, a přitáhl si oděv, aby se jí nedotkl.

„Zvažuj příčinu,“ řekl K’vin, když měl pocit, že Zulaya vystřelí po Pánu Držby ostrý komentář.

„Chtěla bych být na Bitře, až na jeho Držbu udeří první Spad,“ řekla.

„Není potom štěstí, že není zavázán nám, ale Bendenu?“ zeptal se K’vin sarkasticky.

„Vskutku,“ souhlasila Zulaya a nechala se vést k obvyklému místu Telgarského Weyru u velkého konferenčního stolu. „Zajímalo by mě, jestli v této Držbě vůbec někdo spal, během posledního týdne,“ pohladila prapor v Telgarských barvách, kterým ozdobili jejich část stolu. „Je to takový milý projev,“ zamumlala, když vytáhla jednu z židlí, které také předváděly Telgarské barvy, černé obilí na bílém poli.

Stůl sám byl poskládán z mnoha menších, napojených k sobě a vytvářejících mnohostranný kruh, Telgarští Vůdci Weyru a Držby byli mezi Vůdci Na Výšinách a Tillekem, protože byli nejsevernějšími osadami. Naproti nim byly Weyr a Držba z Isty a Keroonská Držba se svými zářivými barvami. Bendenský Weyr byl usazen s Bitrou po jedné a s Neratem a Bendenem po druhé straně.

Hlavní Inženýr, Nejvyšší Zdravotník a Ředitel školy byli do jednání zahrnuti také. Fort, tradičně hlavní Držba, s Ruathou a Jižním Bollem po stranách, byl u středového stolu a tentokrát jednání předsedal.

„Takže, dokud někteří z nás ještě nemají v hlavě z Hegmonova jemného mladého vína, začněme, ať to máme za sebou, a můžeme se dostat k nějakému tanci,“ usmál se Paulin kolem stolu.

Chalkin bouchl do stolu před sebou s velmi hlasitým výkřikem: „Poslouchejte, poslouchejte!“

K’vin potlačil zasténání. Ten muž byl napůl opilý, ne-li úplně, a jeho obličej byl celý zrudlý.

„Jsem si jistý, že si všichni uvědomujeme bezprostřednost Spadu Vláken…“ Chalkin vydal neslušný zvuk.

„Podívej, Pane Chalkine,“ mračil se Paulin na opozičníka, „pokud se ti podařilo dostat pod kůži příliš mnoho šampaňského, můžeme tě omluvit.“

„Ne, to je přesně to, co chce,“ vyhrkl rychle M’shall, Vůdce Bendenského Weyru. „Pak může tvrdit, že co se dnes rozhodlo, bylo provedeno za jeho zády.“

„Pokud nedokáže být zticha, vždycky mu můžeme podržet hlavu pod tekoucí vodou, dokud nevystřízliví natolik, aby si vzpomněl na společenskou zdvořilost,“ vložila se Irene, Bendenská Weyrena. „Nelíbilo by se mu, kdyby měl svůj oděv pro Shromáždění mokrý.“ Její výraz naznačoval, že má dost zkušeností, aby to věděla.

„Chalkine!“ řekl Paulin ocelovým hlasem.

„Jo, v pořádku,“ řekl Bitran nevlídně, usadil se na židli víc zpříma a opřel si lokty o stůl.

„Pokud se chystáš chovat takhle, jen proto, že jsi…“ odsekla Irene…

Paulin na ni vrhl přísný pohled a ona ztichla, ale ještě chvíli se na Chalkina dívala zúženýma očima.

„Byly provedeny tři nezávislé výpočty, a není pochyb o tom, že Krvavice, prostorově vzato, se přibližuje.“

„Je nějaká možnost srážky?“ zeptal se Jamson z Výšin.

„Hrome, Jamsone,“ řekl Paulin, „nebudeme to tu nadhazovat.“

„Proč ne?“ rozjasnil se Chalkin.

„Protože tahle… nepravděpodobnost, už byla probírána tolikrát, že je mi z toho zle,“ odpověděl Paulin. Žádné informace, které shromáždili naši předkové, neobsahují jediný náznak nějaké možnosti kolize mezi dvěma planetami. Nebo že by o té… nepravděpodobnosti z jakéhokoliv důvodu uvažovali.

„Ano, ale nikde se neříká, že nemůže existovat?“ Chalkin byl samozřejmě tou možností potěšen.

„Rozhodně ne,“ řekl Paulin současně s Clisserem, který nebyl jen hlavou Univerzity, ale i vedoucím vyškolených astronomů. Paulin pokynul Clisserovi, aby pokračoval.

„Kapitáni Keroon a Tillek,“ uctivě se odmlčel, „oba opatřili poznámkami zprávu AIVASe, která zahrnovala data ze záznamů Yokohamy. Opakovaně jsem příslušné rovnice přepracoval a toulavá planeta bude míjet Pern po eliptické dráze, která nemůže pozměnit směr ke střetu s námi. To je otázkou zákonitosti nebeských těles a gravitačního pole Rukbatu. Přinesl bych schéma zmíněných oběžných drah, kdybych byl upozorněn.“ Clisser se znechuceně podíval na Chalkina.

„Je dost zlé, že Krvavice přináší Vlákna. Toužíš být ještě rozházen na kousíčky, Chalkine?“ zeptal se Kalvi, vedoucí strojních inženýrů. „A také jsem zkontroloval výpočty, takže souhlasím s Clisserem a všemi dalšími, kdo výpočty dělali. Proč ne ty, když máš takový strach?“

Chalkin posměšek ignoroval, protože nikdy nebyl známý vzdělaností v jakémkoli oboru. Taky byl velice spokojen s reakcí na svou poznámku. Bez ohledu na to, co říkají, nebyl žádný důkaz, že jsou opravdu v bezpečí.

„Takže, výpočty naznačují, že počátek jara přinese první Spad Vláken tohoto Míjení. Existuje několik Spadů, které by se nás mohly týkat, v závislosti na povětrnostních podmínkách, zejména na teplotě prostředí v době Spadu.“ Pak Paulin sáhl pod stůl a vytáhl tabuli, na které byly oblasti Spadu Vláken pečlivě ohraničeny.

S’nan si odkašlal a neklidně se vrtěl, jako by měl pocit, že by si Paulin neměl přivlastňovat výsadu Fortu.

„První dva budou v oblasti hlídané Fortským Weyrem, druhé dva Na Výšinách, a třetí dva v oblasti Bendenu. Tyhle všechny očekáváme v prvních dvou týdnech, zhruba po třech dnech. K druhému Spadu na území Fortu a prvnímu Na Výšinách dojde ve stejný den – jsou to různé proudy toho samého Spadu. Také ze záznamů víme, že bude živý Spad na Jižním Kontinentu asi týden před tím, než začnou Spady tady na severu. S’nane,“ a Paulin se obrátil k Vůdci Fortského Weyru, „můžeš nám přednést svou zprávu o vývoji?“

S’nan vstal a zvedl svou všudypřítomnou psací podložku. (Říkalo se, že byla děděna až od samotného Connella). Chvíli se na ni zadíval. Starý Vůdce prvního Weyru na Pernu se podobal svému pra pra… dědečkovi, i když jeho postříbřené vlasy byly spíš pískové, než červené.

Soukromě si K’vin nemyslel, že Sean Connell byl takový puntičkář, dokonce i když vyhlásil pravidla, podle kterých se Weyry řídily. Většina jich byla běžně rozumná, i když S’nanovi se podařilo držet se jich až ke směšnosti.

„První Spad,“ začal S’nan s náznakem hrdosti v hlase, „začne nad mořem východně od Fortské Držby a přejde na souš u ústí řeky, projde napříč přes poloostrov a na západě ven do moře. Druhé dva Spady, o tři dny později, přejdou nad jižním cípem Jižního Bollu.“ Použil své pero a s největší povýšeností se dotkl Paulinovy mapy.

„Tento může projít dost daleko jižně, aby pevninu zcela minul; každopádně bude nad zemí jen krátkou dobu – a nad západním cípem oblasti Na Výšinách bude opět pokračovat nad moře. Třetí Spad začne na jižním pobřeží poloostrova Tillek, východně od Držby, bude postupovat k moři a opět bude nad pevninou jen krátkou dobu.“

„Možná nám všem Vlákna dávají šanci, abychom si na boj s nimi přivykli,“ ozval se B’nurrin z Igenu.

„Tvoje lehkovážnost není na místě,“ řekl S’nan, ale kolem stolu bylo příliš mnoho úšklebků, aby jeho pokárání mělo na mladého nezkrotného Vůdce Weyru vliv. Odkašlal si a znovu spustil svůj projev. „Další dva Spady budou pro nezkušená křídla nejnebezpečnější,“ střelil přísným pohledem na B’nurrina, jakoby našel správnou dráhu pro Vlákna.

„První začne nad mořem na východě, bude pokračovat přes Bendenský Weyr a Držbu na Bitře, a skončí téměř nad Igenským Weyrem. Zde by běžně měly letět společně Weyry z Bendenu a z Igenu. Druhý začne na severním konci poloostrova Nerat, přesune se přes něj nad východní pobřeží Keroonu a východní špičku Igenu a skončí právě v pobřežních vodách Igenu. Tady to je také obvykle společný Spad, kdy Benden letí přes Nerat, Igen přes severní část Keroonu a Ista přes jižní části Keroonu.“

„My opravdu víme, které Spady létáme, S’nane,“ řekl M’shall.

„Ano, ano, samozřejmě,“ odkašlal si S’nan znovu. „Nicméně,“ a jeho pohled zalétl k Pánům Držeb, kteří seděli kolem stolu, „pro všechny z nás to bude První Spad. Proto bylo na posledním zasedání Vůdců Weyru rozhodnuto, že všechny Weyry dodají na úvodní střetnutí dvojitá křídla. Tak bude mít každý Weyr bezprostřední zkušenosti.“

„Stále si myslím, že bychom je všichni mohli získat tím, že udeříme na ty první Jižní Spady,“ začal B’nurrin. „Pokud draci minou, nebude to padat nikomu na hlavu, ani to nezničí žádnou zemědělskou půdu.“

„B’nurrine!“ řekl M’shall přísně, než mohl překvapený S’nan otevřít ústa.

K’vin si v duchu pomyslel, že B’nurrinův nápad je dobrý a podpořil ho, ale byli přehlasováni staršími Vůdci Weyru. K’vin měl podezření, že kdyby vzal nějaká křídla dolů na Jih na ten první Spad, pravděpodobně by tam našel trénovat i B’nurrina.

„Pořád si myslím, že je to dobrý nápad,“ pokrčil Igenský Vůdce rameny.

S’nan předstíral, že vyrušení neslyšel a pokračoval. „Jak bylo obvyklé v prvním Míjení, Páni Držeb dodají dostatek pozemních posádek a shromáždí je podle pokynů Vůdců Weyru. V tomto případě Vůdce Weyru M’shalla.“ Mírně pokývl směrem k bronzovému jezdci z Bendenu. „Mistr Kalvi,“ zdvořile se uklonil Vrchnímu Inženýrovi, „mě ujistil, že jeho slévárna vyrobila dostatek nádrží pro HNO_3, aby vybavila pozemní posádky, ale sama kyselina musí být vyráběna na místě. Stejně jako v době prvního Míjení budou práci a materiál poskytovat jednotky techniků jako součást svých veřejných povinností. Vy všichni byste měli obdržet plný příděl nádrží na konci Konci Oběhu.“ S’nan se odmlčel a zadíval se na Kalviho, který se zvedl na nohy. Vůdce Fortského Weyru byl v používání jazyka přesný, a opovrhoval používáním výrazu Oběh pro rok, který začínala používat mladší generace.

„Naplánoval jsem pro všechny hlavní Držby tři dny výcviku v údržbě a opravách plamenometů a praktické cvičení, což si myslím,“ Kalvi se usmál, „shledáte jak vyčerpávající, tak i zajímavé.“ Přenesl váhu a chtěl pokračovat, ale S’nan zvedl ruku a pokynul mu, aby se posadil. Kalvi s mírným odfrknutím a úšklebkem poslechl.

Vůdce Fortského Weyru teď obrátil pohled ke Corey. „Věřím, že jsi také naplánovala třídenní seminář, kde bude personál hlavních i menších držeb poučen, jak zvládnout spáleniny od Vláken – a první pomoc.“

Corey nevstala, ale přikývla.

„Páni Držeb musí přiřadit vhodné zdravotníky ke každé pozemní kontrolní jednotce, nebo v nich mít vždy jednoho člena, vyškoleného v poskytování první pomoci a dobře zásobeného soupravami, obsahujícími uspavec, fellisovou šťávu a další léky první pomoci,“ pokračoval S’nan. „A teď,“ otočil vrchní list, „udělal jsem preventivní kontroly všech Weyrů před začátkem Míjení a shledal jsem je dostatečně silné, s postačujícím množstvím kadetů, kteří budou jezdcům dodávat fosfinový kámen během Míjení. Mluvil jsem s příslušnými Vůdci Weyru o všech aspektech letecké taktiky a údržby Weyru.“

K’vin se na židli trochu zavrtěl, když si vzpomněl na vyčerpávající inspekci, kterou prováděli S’nan a Sarai: zkontrolovali dokonce i recyklační zařízení! Pak si všiml, že G’don, nejstarší Vůdce Weyru, se taky kroutí. Takže Fortský pár neušetřil nikoho, ve svém horlivém hledání dokonalosti.

Dobrá, směřovali k Míjení a bylo správné, že Fortští Vůdci chtěli dovést každý aspekt ježdění na dracích na nejvyšší možnou úroveň a připravenost. Co se týče množení draků, pár nemohl Telgarskému Weyru nic vytýkat: v posledních třech letech měli největší snůšky ze všech Weyrů, jako by draci sami reagovali na vlnu příprav na nadcházející boj.

K’vin doufal, že Charanthova první snůška bude větší, než jakákoli, kterou zplodil B’nerův Miginth; možná by pak Zulaya byla k němu vřelejší.

Dvě mladší královny si při své poslední snůšce vedly dobře, a vyprodukovaly víc užitečných zelených a modrých dráčat. Telgarský Weyr bude brzy plný! Možná budou muset přesunout některé z přebytečného obyvatelstva do jiných Weyrů, ale to může počkat až do ročního vyhodnocení.

„A na závěr mi dovolte, abych konstatoval, že jsme připraveni jak nejlépe můžeme být.“

„Mnohem připravenější, než první jezdci,“ poznamenal G’don suše.

„Samozřejmě,“ přizvukovala Irene z Bendenu.

K’vin se spokojil s úsměvem. Otřásl se, jak se mu nečekaně sevřely vnitřnosti a zamrazilo ho obavami. Pocházel z Krve Prvních jezdců, kteří do Weyrů přispěli mnoha syny a dcerami.

A jsi můj jezdec, řekl Charanth důrazně. Budu ve vzduchu hrozivý. Vlákna poletí na druhou stranu, když uvidí můj plamen.

Nebylo to všechno jen drakovo vychloubání, protože Charanth držel mezi Weyry rekord v délce plamene při ohňovém výcviku.

Půjdeme proti Vláknům společně, ne jen ty na vlastní pěst. Budu s tebou, a překonáme je.

Díky, Charrie.

Rádo se stalo, Keve.

„Máš v očích ten pohled, K’vine,“ zamumlala mu Zulaya do ucha. „Jaký je Charanthův názor na tohle všechno?“

„Je dychtivý jít do toho,“ zašeptal K’vin a usmál se.

Charanth měl pravdu, když mu připomněl, že nepoletí sám: byli spolu, tak jako už od okamžiku, kdy se bronzák vyloupl ze skořápky a vykročil přímo ke čtrnáctiletému Kevinovi z Hanrahanů, který čekal na horkém písku v Prostorách Líhniště. A Kevin si uvědomil, že celý jeho život byl zaměřen na tento okamžik – na Zasvěcení. Viděl Zasvěcení svého staršího bratra, a druhé nejstarší sestry, a také tří ze čtyř bratranců byli jezdci. Od okamžiku, kdy byl Vyhledán, část jeho samého si byla naprosto jistá, s veškerým zápalem dospívajícího, že jeho Zasvěcení bude úspěšné.

Negativní stránka jeho osobnosti mu zvráceně naznačovala, že kdyby zůstal stát na horkém písku, už nikdy by se přes tu ponižující zkušenost nepřenesl.

„Na závěr mi dovolte,“ řekl S’nan, „abych ujistil toto Shromáždění, že Weyry jsou připravené.“ S tím se posadil za souhlasného potlesku.

„Doufám, že Držby také.“ Nebyl to jeho hlas, kdo pronesl tu poznámku, ale zvedl jen tázavě husté obočí k Držebníkovi Fortu.

Paulin se znovu postavil, chvíli hledal, než našel správné papíry a odkašlal si. „Mám hlášení o připravenosti od všech hlavních Držeb, kromě dvou,“ pohlédl nejprve na Franca, Pána Držitele Neratu, a pak naklonil hlavu k Chalkinovi. „Vím, že jste obdrželi formuláře k vyplnění v…“

Vysoký, hubený Neraťan s bronzovou pletí zvedl ruku. „Říkal jsem ti o problémech, které máme s vegetací, Pauline a pořád se snažíme udržet ji pod kontrolou… Ušklíbl se. Není to snadné, při tom skvělém počasí, které máme, a s omezením chemických postřiků. Ale mohu vás ujistit, že ji budeme udržovat. Jinak máme nouzové zastřešení pro školky se sazenicemi a dostatečné zásoby životaschopných semen na opětovnou výsadbu, pokud to bude proveditelné. Také pokračujeme v našem výzkumu zakrslých rostlin pro vnitřní pěstování. Všichni drobní držebníci si jsou plně vědomi problémů a spolupracují. Všichni se přihlásili do kurzů pozemních posádek.“

Paulin, který dělal zápis, přikývl. „Zemědělství stále ještě pracuje na problému inhibitoru pro vaše druhy tropických plevelů, Frane.“

„To doufám. Ty plevely vyrůstají z čistého písku naprosto bez jakékoli kultivace.“

Pak se Paulin obrátil k Chalkinovi, který si leštil prsteny, aby dokázal, že se nudí.

„Od tebe nemám vůbec nic, Pane Chalkine z Bitry,“ řekl Paulin.

„Oh, je spousta času.“

„Zpráva byla požadována k tomuto datu, Chalkine,“ připomněl Paulin, a zamával dokumentem.

Chalkin pokrčil rameny. „Vy všichni si tu hru hrajte, pokud chcete, ale já nevěřím, že Vlákna budou padat na jaře příštího Oběhu, tak proč bych měl obtěžovat své lidi zbytečnými úkoly…“ Nebyl schopen dokončit větu kvůli prudkým reakcím všech u stolu.

„Tak se podívej sem, Chalkine –“

„Hej, počkej zatracenou chvíli. Jen kam potom unikneš.“ Bastom rozhořčením vyskočil na nohy.

Chalkin ukázal tlustým, prstenem ozdobeným ukazováčkem na Pána Tilleku. „Držby jsou autonomní, ne? Není to zaručeno Chartou?“ dožadoval se Chalkin a otáčel se po Paulinovi.

„V běžných časech, ano,“ odpověděl Paulin a mávl rukou k ostatním, aby byli zticha. Musel zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet přes rozzlobené poznámky a protesty. „Nicméně, s Vlákny, která přicházejí…“

„To říkáte vy, ale není žádný důkaz…“ Chalkin se samolibě zašklebil.

„Důkaz? Jaký další důkaz potřebuješ?“ ptal se Paulin. „Tahle planeta už pociťuje odchylky kvůli toulavé planetě.“

Chalkin to odmítl pokrčením ramen. „Zima přináší zlé bouře, sopky vybuchují… a nemůžeš tak snadno odbýt fakt, že ta planeta je stále víc vidět.“

„Pche, to nic neznamená.“

„Takže,“ a Paulin musel znovu potlačit vzteklé mumlání, aby bylo slyšet, „ty zcela popíráš rady našich předků? Masivní důkazy, které zanechali, aby nás poučili?“

„Zanechali hysterické…“

„Sotva byli hysteričtí…“ zařval Tashvi. „A zvládli nouzový stav, a dali nám konkrétní pokyny, abychom se jimi řídili, až se planeta vrátí. A jak vypočítat Míjení.“

„Zadrž, zadrž,“ vykřikl Paulin a zdvižením obou rukou obnovil pořádek. „Připomínám, že já jsem předseda,“ zíral na Tashviho, dokud se Pán Telgaru nevrátil na své místo a ostatní neztichli. „Jaký druh důkazu požaduješ, Pane Chalkine?“ zeptal se velmi rozumným tónem.

„Padající Vlákna…“ zamumlal kdosi, ale ztichl dřív, než mohl být identifikován.

„No, Chalkine?“ vyzval Paulin.

„Nějaký důkaz, že Vlákna budou padat. Zprávu z toho AIVASe, o kterém jsme všichni slyšeli.“

„Přistání je pod tunami sopečného popela,“ řekl Paulin a pak si všiml, jak S’nan naléhavě žádá o slovo.

„Bylo uspořádáno devět expedic, aby prozkoumaly budovy na Přístání a získaly informace z AIVASe,“ řekl S’nan svým obvyklým odměřeným tónem. Zatímco mluvil, hledal, až našel svazek plastikových listů a podržel je. „Tady jsou zprávy.“

„No a?“ zeptal se Chalkin, zjevně potěšený neklidem, který vyvolal.

„Nebyli jsme schopni lokalizovat administrativní budovu, ve které byl AIVAS umístěn.“

„Proč ne?“ trval na svém Chalkin. „Vzpomínám si na nahrávky z Přistání před prvním Spadem Vláken…“

„Potom jistě oceníš velikost toho úkolu“, řekl S’nan. „Hlavně proto, že nános sopečného popela pokrývá celou plošinu a my jsme nebyli schopni najít jakýkoliv orientační bod, podle kterého bychom mohli posoudit pozici administrativní budovy. A protože obytné budovy jsou podobné, bylo obtížné určit, kde se nacházíme, když jsme jednu z nich vykopali zpod dvaceti stop popela a suti. Proto jsme nebyli schopni stanovit umístění budovy.“

„Zkuste to znovu,“ Chalkin se obrátil k S’nanovi zády.

„Takže jsi neudělal vůbec nic, abys svou Držbu připravil na útok?“ zeptal se Paulin klidně a rozumně.

Chalkin pokrčil rameny. „Necítím potřebu ztrácet čas a úsilí.“

„A peníze,“ zamumlal původní provokatér.

„Přesně tak. Vydělat marky je dost těžké, abych s nimi plýtval na beznadějné…“

„Benadějné?“ Tashvi vyrazil ze svého křesla. „Budeš mít na svých rukách vzpouru.“

„O tom pochybuji,“ řekl Chalkin s poťouchlým úsměvem.

„Protože jsi zpropadeně nepovažoval za nutné varovat své držebníky?“ zeptal se Tashvi.

„Pane z Telgaru,“ ozval se Paulin rázně, „já jsem předseda.“ Obrátil se zpátky k Chalkinovi. „Pokud zbytek z nás, třebas i chybně, věří ve varování předem – opírající se o nezvratné astronomické důkazy o hrozícím Míjení – jak je můžeš ty popírat?“

Chalkin se povýšeně usmíval. „Organismus zrozený ve vesmíru? Ten, co spadne na planetu a sní všechno, čeho se dotkne? Proč nebyl Pern úplně zničen během předchozích návštěv? Proč je to jednou za 200 roků? Jak to, že Průzkumný Tým, který dříve zkoumal planetu, ji vydal našim předkům ke kolonizaci… Jak to, že neviděli žádné důkazy? Ach, ne,“ Chalkin máchl rukou plnou prstenů, jako by tu představu chtěl zahnat pryč, „je to směšné!“

„Mé výpočty byly ověřeny –“ řekl Clisser s pocitem, že je očerňován.

„Existují důkazy o Spadu Vláken,“ vyskočil Tashvi znovu z křesla. „Četl jsem zprávu. Byly tu stovky kruhů, kde vegetace teprve začínala růst…“

„Neprůkazné,“ mávl Chalkin znovu rukou. „To mohly způsobit některé z mnoha porostů plísní.“

„Dobrá, tak až ty neprůkazné důkazy začnou z nebe padat na tvou Držbu, pak nás neobtěžuj,“ řekl Bastom.

„Nebo nechoď brečet do mé Držby o pomoc,“ ozval se Bridgely, zcela znechucený Chalkinovým přístupem.

„To si můžete si být jisti,“ řekl Chalkin a s posměšnou úklonou Paulinovi opustil sál bez dalšího slova.

„Co s ním budeme dělat?“ zeptal se Bridgely. „Protože je jisté, tak jako noc střídá den, že přiběhne pro pomoc k Francovi a ke mně.“

„V Chartě existuje ustanovení…“ začal Paulin.

Jamson z Držby Na Výšinách na něj nevěřícně zíral rozšířenýma očima.

„Jenom pokud v Chartu věří…“ řekl Bastom.

„Oh, Chalkin bezpochyby věří v Chartu,“ řekl Paulin ironicky. „Patentem udělený titul ‚Pán Držitel‘ od původních hlavních severních Zúčastněných stran je to, co dává jeho linii právo na Držbu. A on už použil Chartu jako zdůvodnění své autonomní pozice. Zajímalo by mě, jestli taky zná trest za nepřipravení Držby. To představuje zásadní porušení důvěry…“

„Kdo důvěřuje Chalkinovi?“ poznamenal Jamson.

„… důvěry držebníků, kterou vkládají v Pána své Držby na oplátku za svou práci,“ dokončil Paulin.

„Ha!“ řekl Bridgely. „O jeho držebnících si nemyslím nic dobrého. Vcelku za moc nestojí. Většinu z nich vyhodili z jiných držeb kvůli špatnému hospodaření, nebo prostě pro lenost.“

„Bitra je taky špatně řízena. Zpravidla musíme vracet plnou polovinu jeho desátků,“ řekl M’shall. „Polovina obilí je plesnivá a dřevo nevysušené, kůže nesprávně vyčiněné a často zatuchlé. Každého čtvrt Oběhu je to bitva, abychom z něj dostali slušné dodávky.“

„Opravdu?“ zeptal se Paulin a zapsal si to do poznámek. „Neuvědomil jsem si, že vás krátí na desátcích.“

M’Shall pokrčil rameny. „Proč bys to měl vědět? Je to náš problém. Bojujeme s ním.“

„Budeme s ním taky muset bojovat, víš. Není možné nechat ho naprosto být, bez ohledu na blížící se nebezpečí. Ne každý držebník z Bitry je k ničemu, Bridgely.“

Bridgely pokrčil rameny. „Dobrá jablka jsou v každém košíku, stejně jako špatná. Ale já bych se opravdu nerad s tím problémem musel vyrovnávat, až přijde jaro a Spady Vláken. Benden je příliš blízko Bitry, pro klid mé duše.“

„Tak jaký je trest za to, co Chalkin dělá? Nebo spíš nedělá?“ zeptal se Franco.

„Obžaloba,“ řekl rezolutně Paulin.

„Obžaloba!“ Jamson vypadal zděšeně. „Neveděl jsem –“

„Článek čtrnáct, Jamsone,“ řekl Paulin, „‚zanedbání povinností ze strany Pána Držby‘. Můžeš mi dát pár výtisků, Clissere? Možná, že bychom si všichni měli v tomto bodě osvěžit paměť.“

„Jistě,“ a ředitel Akademie si udělal poznámku do své složky. „Zítra je budete mít.“

„Takže váš systém ještě pracuje?“ zeptal se Tashvi.

„Kopie nejdůležitějších úředních dokumentů provedl ve velkém množství můj předchůdce,“ odpověděl Clisser a s úlevou se usmál. „Mám seznam, pokud budete nějaký potřebovat… ručně, ale čitelně.“

Paulin si odkašlal, a zavolat je k pořádku. „Takže, moji Páni Držitelé, jak budeme postupovat proti Chalkinovi?“

„Slyšel jsi ho. Jaké řešení máme?“ chtěl vědět M’shall, rozhlížejíc se kolem stolu.

„Počkejte chvilku,“ začal Jamson a mračil se. „Já bych chtěl mít nevyvratitelný důkaz o jeho neefektivnosti jako Pána Držby, a stejně tak o jeho neschopnosti reagovat na tuto krizovou situaci. Myslím, že obžaloba je extrémní krok.“

„Ano, a Chalkin bude dělat všechno, co umí, aby z toho vyklouzl,“ řekl Bastom cynicky.

„Určitě je tu nějaký zkušební postup, pro takové události,“ ptal se Jamson a díval se úzkostlivě kolem. „Určitě nemůžeme jednat bez toho, aby měl možnost reagovat na případné obvinění.“

„Ve věci Obžaloby věřím, že jednomyslná shoda všech hlavních Držebníků a Vůdců stačí, aby ho připravila o jeho pozici,“ prohlásil Paulin.

„Jsi si jistý?“ zeptal se Jamson.

„Pokud ne on, já si jistý jsem,“ bouchl Bridgely silně pěstí do stolu. Jeho manželka, Paní Jane, důrazně pokývala hlavou. „Nechtěl jsem to dřív nadnášet v Radě,“ začal Bridgely.

„Jemu je těžké čelit i v nejlepších časech,“ řekla Irene, a sevřela rty do úzké linky z dlouho nesené frustrace.

Bridgely směrem k ní ostře přikývl a pokračoval. „Dospěl velmi blízko k ohýbání, nebo lámání, když na to přijde, těch pár zákonů, co na Pernu máme. Podezřelé aktivity, represivní smlouvy, neobvykle drsné podmínky pro jeho držebníky.“

„Měli jsme několik uprchlíků z Bitry s příběhy, z kterých vstávají vlasy na hlavě,“ řekla Jane, Paní Bendenského Držebníka, a mačkala si nervózně ruce. „Nechala jsem pořídit záznamy.“

„Ano?“ řekl Paulin. „Moc rád bych je viděl. Autonomie je privilegium a odpovědnost, ne licence na autoritářství nebo despotická pravidla. A rozhodně autonomie nedává komukoli právo zbavit své jednotlivce základních potřeb. Jako je ochrana před Spadem Vláken.“

„Nevím, jestli jít tak daleko, jako je jeho Obžaloba. Myslím, že takový extrémní prostředek může mít demoralizující vliv na všechny Držby,“ řekl Jamson, s prohlubující se neochotou.

„Možná…“ začal Paulin.

„Nepřipravenost na Vlákna určitě Bitru demoralizuje mnohem víc!“ vyštěkl Tashvi.

Paulin zvedl ruku, zatímco se obrátil na M’shalla. „Prosím, dodej mi konkrétní případy, kdy Držba na Bitře selhala v dodávkách Weyru. Jane, rád bych se podívat na záznamy, které uchováváte.“

„Taky mám nějaké,“ dodala Irene.

Paulin přikývl a rozhlédl kolem stolu. „Zanedbáním své prvořadé povinnosti, co se týče příprav proti Spadu Vláken, by ohrozil nejen svou vlastní Držbu, ale i ty sousední. Cítím, že musíme tento problém přezkoumat co nejrychleji a obvinit ho…“ Jamson zamával rukou na protest, ale Paulin zvedl smířlivě ruku. „… pokud to bude znamenat, že ho prostě donutíme k činnosti. Právě teď jednal, jako by měl v sobě příliš mnoho Hegmonova mladého vína.“

„Cha!“ zareagovala Irene z Bendenu okamžitě, a cynickou odezvu opakovali i ostatní u stolu.

„Nemůžeme si dovolit, aby tuto záležitost podbarvovaly osobní pocity,“ řekl Paulin pevně.

„Počkejte, až budete číst moje poznámky,“ odpověděla ironicky.

„A moje,“ dodal Bridgely.

„Ale kdo by zaujal jeho místo?“ zeptal se Jamson nespokojeně a s obavami.

„To není úkol, který by mě těšil, tak krátce před Vlákny,“ přiznal Bastom.

Paulin se ušklíbl. „Ale to se může zvládnout.“

„Ach, jestli můžu,“ Clisser zvedl ruku. „Charta požaduje, abychom našli vhodného kandidáta ze současné krevní linie…“ začal.

„On má příbuzné?“ zeptal se Bridgely, napodobujíc překvapené zděšení.

„Myslím, že ano,“ řekl Franco, „mimo dětí.“

„Příbuzní, pokud jsou stejné krve jako Chalkin, to by mělo být zlepšení?“ chtěl vědět Tashvi.

„Říká se, že nové koště dobře mete,“ poznamenala Irene.

„Slyšel jsem, že Chalkin obral svého strýce o posloupnost tím, že mu dal izolovanou držbu… dostal ho z cesty tak rychle, jak to šlo, to je jisté,“ řekl Bridgely. „Některé horské držby jsou cestou do záhrobí.“

„Celá Bitra je cestou do záhrobí,“ poznamenal Azury z Bollu s úšklebkem.

„Výměna by nemusela následovat bezprostředně,“ řekl Paulin, který znovu převzal vedení, „pokud se nám podaří Chalkina přesvědčit, že my všichni se nemůžeme o Spadu Vláken mýlit.“

Tentokrát si odfrkla Zulaya nad tou malou pravděpodobností. „Ten připustí, že udělal chybu, pouze tehdy, když ho budou požírat Vlákna… což by mohlo vyřešit problém tím nejefektivnějším způsobem. Bitra je v cestě prvního Spadu.“

„S tím, jak se Chalkin zdá být nedbalý,“ řekl Jamson, „by se Držba v Bitře možná měla lépe s ním, než bez něj. Nenaučíte se řídit Držbu přes noc, víte.“

Paulin se na Pána z Výšin dlouze podíval. „To je naprostá pravda, ovšem pokud dokonce ani neřekl svým lidem, že se blíží Vlákna…“ Rozevřel ruce, aby dal najevo zděšení nad takovým opomenutím. „To je zanedbání povinností přímo tam. Jeho hlavní povinnosti a hlavního důvodu, aby byl Vůdcem během krize. Jako skupina jsme také odpovědní ujistit se, že každý z nás plní povinnosti spojené s naší hodností a postavením.“

Zulaya pokrčila rameny. „Právě za to by si zasloužil, aby ho zaskočil první Spad.“

„Ano, dobře,“ Paulin šustil papíry. „Budu přijímat zprávy o provinění a nesrovnalostech v jeho jednání na Držbě v Bitře. Uděláme to řádně, shromáždíme důkazy a vypracujeme úplnou zprávu o problému. Teď dokončíme dnešní program. Kalvi, chceš otevřít téma nových dolů?“

Hubený inženýr s orlím nosem vyskočil na nohy. „Já určitě ano. Máme před sebou padesát let Spadu a budeme potřebovat víc rudy: rudy, která je blíž k povrchu než Telgarská ložiska.“

„Myslel jsem, že nám vydrží celé tisíciletí,“ ozval se Bridgely z Bendenu.

„No, v hlavních šachtách je rudy určitě ještě víc, ale není tak přístupná, jako tyhle horská ložiska, která by mohla být zpracovávána efektivněji.“ Rozvinul neprůhlednou plastovou mapu Velkého Západního pohoří, v němž zakroužkoval oblast za hranicemi Ruathy. „Tady! Vysoce kvalitní ruda a téměř čeká, aby skočila do vozíků. Budeme tuhle kvalitu potřebovat, pokud máme obnovovat plamenomety. A to budeme muset.“ Řekl to s určitou mírou rezignace. „Mám školený personál a jsem připraven se tam přestěhovat – což bych chtěl udělat, aby se doly rozjely, než začne Spad Vláken. Vše, co potřebuji, je váš souhlas.“

„Ptáš se na založení držby, nebo jen dolu?“ zeptal se Paulin.

Kalvi se poškrábal na nose a usmál se. „No, byl by to zdlouhavý způsob cestování, po skončení směny, zvlášť v případě, že budou všichni draci zaneprázdněni bojem s Vlákny.“ Rozvinul další mapu. „Jedním z důvodů, proč jsem podpořil toto místo, je dobrý jeskynní systém pro bydlení, stejně jako uhlí v blízkosti pro zpracování rudy. Hotové pruty se mohou dodávat dolů po řece.“

Ozvalo se mumlání, jak ostatní projekt projednávali.

„Dobře, že Chalkin odešel,“ poznamenal Bridgely. „Má doly ve Steng Valley, které se snaží uvést znovu do provozu.“

„Jsou nebezpečné,“ řekl opovržlivě Kalvi. „Prohlédl jsem je sám, museli bychom strávit příliš mnoho času vyztužením šachet a výměnou strojního zařízení. Navíc má ruda nízkou kvalitu. Není čas doly obnovit… tím méně hádat se s Chalkinem kvůli smlouvám. Víte, jaký dokáže být – handrkuje se o drobné detaily celé týdny, než udělá rozhodnutí.“ Zkřivil dlouhou tvář do grimasy. „Pokud mi vy,“ obrátil se k ostatním u stolu, „toto oprávnění udělíte, budu mít šanci rozhlásit to dnes večer na Shromáždění a zjistit, kdo by měl zájem jít s námi a podpořit tak kapacitu pracovníků a nezbytná řemesla.“

„Já to podpořím,“ řekl Tashvi velkoryse a zvedl ruku.

„Dobře. Navrženo a podpořeno. Teď kdo všechno hlasuje ve prospěch založení důlní držby?“ Ruce vystřelily a Paulin je svědomitě spočítal.

„Chalkin bude tvrdit, že to bylo zmanipulované,“ poznamenal jízlivě Bastom, „a že jsme ho vyhnali z jednání dřív, než na to přišla řeč.“

„Tak?“ řekl Paulin. „Nikdo ho nežádal, aby odešel, a má kopii programu, stejně jako ostatní.“ Bouchl pěstí do stolu. „Návrh byl schválen. Informujte svého inženýra, že může spustit projekt. Weyr Na Výšinách,“ obrátil se na G’dona, „a Telgar,“ a teď se podíval na K’vina, „můžete teď zajistit dopravu?“

Oba Vůdci Weyru souhlasili.

„Pokud má být zřízena nová držba, co nejvíc jezdců by se mělo seznámit s jejím územím.“

„Nebudeme moc potřebovat ochranu proti Spadu Vláken,“ usmál se Kalvi na drakeny. „Bude tu všechno v podzemí nebo v rámci skalních jeskyní. Pro začátek budeme používat hydroponii, abychom měli čerstvé potraviny.“

„Nějaké další nové podnikání?“ zeptal se Paulin.

Clisser zvedl ruku, a když ho vzali na vědomí, vstal a podíval se na shromážděné. To vypadá, že se dočkáme přednášky, pomyslel si K’vin.

„Postoj Pána Chalkina by nemusel být až tak neobvyklý,“ začal s překvapujícím důrazem na svá slova. „Alespoň ne v nadcházejících časech. My, tady a teď, nejsme příliš vzdáleni od událostí Prvního Míjení. Máme z té doby aktuální vizuální záznamy, se kterými můžeme kontrolovat postup toulavé planety. O tom, že je toulavá, víme z vynikajících a vyčerpávajících zpráv Kapitánů Keroona a Tilleka. Ty dokazují, nepravděpodobnost toho, že se tato planeta vynořila z našeho Slunce. Její dráha sama tuto teorii dokazuje, protože není na stejné ekliptické rovině, jako ostatní satelity Rukbatu.

Školím vytrvale minimálně šest studentů v každé třídě v základech astronomie a v používání sextantu, a stejně tak se ujišťuji, že mají dostatečné matematické znalosti pro výpočet deklinace a rektascenze a dokážou přesně v hodinovém kruhu určit postavení každé hvězdy. Máme ještě tři použitelné dalekohledy, s nimiž lze pozorovat oblohu, ale kdysi jsme jich měli víc.“ Odmlčel se.

„Jsem si jist, že si všichni musíme upřímně přiznat, že ztrácíme víc a víc technologií, které nám odkázali naši předkové. Ne díky nesprávnému zacházením,“ zvedl ruku proti námitkám, „ale díky přirozenému úbytku věkem, a neschopností – jakkoli hodně se můžeme snažit to kompenzovat – dostat se zpět na stejnou technickou úroveň, jaké si užívali naši předkové.“

Kalvi se zašklebil neochotným souhlasem s touto skutečností.

„Proto navrhuji, abychom nějak, nějakým způsobem, s tou technologií, která nám zbyla k dispozici, zanechali co nejtrvalejší a nezničitelné záznamy budoucí generaci. Vím, že některé z nás,“ Clisser se odmlčel a významně se podíval na dveře, kterými nedávno prošel Chalkin, „baví představa, že naši předkové se mýlili v domněnce, že ke Spadu Vláken dochází, když Krvavice prochází kolem Pernu. Ale stěží můžeme ignorovat odchylky již patrné na povrchu naší planety; extrémní počasí, sopečné erupce, další vesmírná vodítka.

Pokud by se během staletí, kdy nic nebude ničit prosperující ekonomiku a šťastnou existenci, objevovalo příliš mnoho pochyb o tom, že se Vlákna vrátí, pak všechno, co jsme se snažili dosáhnout, vše, co jsme postavili holýma rukama,“ vyzvedl dramaticky, „vše, co máme kolem sebe dnes,“ a pokynul směrem k hudbě, slabě slyšitelné zvenčí, „to vše bude zničeno.“

Ozvaly se hlučné námitky.

„Ah,“ držel jednu ruku nad hlavou, „ale to by se mohlo stát. Pán Chalkin je toho dokladem. Už jsme ztratili tolik z naší technologie. Těžko si můžeme dovolit ztratit cenné a kvalifikované muže a ženy jen proto, že jejich znalosti a dovednosti podlehly nemoci nebo stáří. Musíme mít proti Vláknům pojistku! Něco, co přetrvá a bude našim potomkům připomínat, aby byli nachystaní, připravení a aby přežili.“

„Takže, je nějaká šance, že bychom mohli najít administrativní budovu?“ zeptal se Paulin S’nana.

„Teď je příliš blízko k Spadu Vláken,“ odpověděl M’shall. „A s tím, jaké se chystá horké období, bude kopání velice vyčerpávající. Nicméně velmi důrazně souhlasím s Clisserem. Potřebujeme nějakou pojistku. Něco, co by pochybovačům, jako je Chalkin, ukazovalo, že Vlákna nejsou jen mýtus, který si naši předci vymysleli.“

„Ale uchováváme záznamy…“ řekla Laura z Weyru na Istě.

„Kolik plasfilmů vám zbylo?“ zeptal se jízlivě Paulin. „Vím, že zásoby ve Fortu dochází. A víte všichni, co se stalo s naším Archivem.“

„To je pravda. Ale máme papír…“ a pohlédla na Telgarské Držebníky, Tashviho a Saldu.

„Podívejte, jak můžeme odhadnout, kolik hektarů lesa přežije Spad Vláken?“ zeptal se Tashvi a zvedl ruce v pochybách. „Naše zvedáky dřeva pracují non-stop, nařežeme a vyprodukujeme v mlýnech tolik řeziva a buničiny, kolik dokážeme.“

„Víte, my se budeme snažit chránit lesy co nejlépe,“ řekl K’vin, i když v duchu uvažoval, jak dobré by to jejich nejlépe mohlo být, protože i jedno zavrtané Vlákno mohlo zničit celý pás zarostlé půdy během několika minut.

„Samozřejmě, že budete,“ řekla vřele Salda, „a my nahromadíme předem tolik papíru, kolik dokážeme. Staré hadry jsou vždycky vítané.“ Pak její výraz zvážněl. „Ale nemyslím si, že kdokoli z nás může vědět, co přežije, nebo nepřežije. Průzkum Tarviho Andiyara, když získal Držbu, uvádí, že většina svahů byla obnažena. Deset let před koncem Spadu měl sazenice v každém koutě Držby, připravené k venkovní výsadbě. Měli jsme prostě štěstí, že přirozená obnova se zvládla za tři dekády po skončení Prvního Míjení.“

„To je další bod, který musíme zaznamenat pro budoucí generace,“ řekl Clisser.

„Hlavní je, jak na to,“ vložila se Mari z Výšin.

„Pardon?“

„Co dělat, až Spad Vláken projde, je ještě důležitější než to, co dělat, když se to děje,“ řekla, jako by to by mělo být zřejmé.

„Musíme nejprve přežít padesát let…“ začala Salda.

„Vraťme se k tématu,“ vstal Paulin. „Jako předseda souhlasím, že bychom měli mít nějaký trvalý, nezničitelný, jednoznačný a jednoduchý způsob, jak předvídat návrat toulavé planety. Má někdo nějaké nápady?“

„Můžeme vyrýt kovové desky a dát je do každého Weyru, Držby a Síně, kde budou dostatečně zjevné, než aby je někdo ignoroval,“ navrhl Kalvi. „A napsat nastavení sextantu, které indikuje Míjení.“

„Dokud bude nějaký sextant, a někdo, kdo ho umí správně použít, tak je to v pořádku,“ vložil se Pán Bastom. „Ale co se stane, až bude poslední z nich rozbitý?“

„Není tak složité je vyrobit,“ odpověděl Kalvi.

„Co když tam nebude nikdo vyškolený v jeho používání,“ zeptala se Salda.

„Kapitáni mé flotily používají sextanty denně,“ řekl Bastom. „Ty přístroje jsou na moři neocenitelné.“

„Matematika je základní kurz pro všechny studenty,“ dodal Clisser, „nejen pro rybáře.“

„Musíte znát způsob, jak získat odpovědi, které potřebujete,“ promluvila poprvé Corey, Hlavní Zdravotník. „A vědět, kdy je použít.“ Její profese se snažila udržet vysoký standard, zatímco čím dál víc zařízení se stávalo nepoužitelným a přicházely tak ve známost neobvyklé postupy.

„Musí být nějaký způsob, jak předat tyhle životně důležité informace budoucím generacím,“ podíval se Paulin nejprve na Clissera a pak přejížděl po tvářích u stolu. „Pojďme se pořádně zamyslet. Lept na kovu je jeden způsob… a zřetelné umístění tabulí v každém Weyru a Držbě, tak, aby nemohly být uschovány a zapomenuty.“

„Jakási Rosettská deska?“ Clisserův tón byl spíš konstatováním, než otázkou.

„Co to je?“ zeptal se Bridgely. Některé lidi rozčilovalo, že Clisser měl ve zvyku vkládat do konverzace neobvyklé odkazy: odkazy, které dobře znal jen on sám. A pokud by mu někdo dal šanci, vedlo by to k dlouhé přednášce.

„Na Zemi, na konci osmnáctého století, byl objeven kámen se třemi starověkými jazyky, který poskytl vodítko k rozluštění těchto jazyků. My, samozřejmě, bychom udrželi náš jazyk čistý. A jsme znovu u leptu,“ řekla Corey s úsměvem.

„Pokud je to jediná cesta…“ začal Clisser a pak se zamračil. „Ne, musí být nějaká zabezpečovací metoda. Prozkoumám možnosti.“

„Dobře, Clissere, ale neodsouvej ten plán,“ řekl Paulin. „Raději ať spustí stovka sirén, zvonků a píšťalek, než vůbec žádné varování.“

Clisser se pomalu usmál. „Zvonky a píšťalky jsou snadné. Zato siréna bude nějakou dobu trvat.“

„Dobrá tedy,“ Paulin se rozhlédl kolem stolu. Nohy roztančující taneční hudba byla příliš dobře slyšet a mladší držitelé a lidé z Weyrů byli zřetelně neklidní. „Žádné další nové záležitosti?“ Nečekal na odpověď, ale odklepl kladívkem konec schůze. „To je prozatím vše. Užijte si to, lidi.“

Rychlost, s jakou se Síň vyprázdnila, ukázala, že přesně na tohle všichni čekali.

Kapitola 2

Shromáždění ve Fortu

„CLISSI, CO TĚ TO PROBOHA popadlo?“ mračil se Sheledon. Byl vedoucím fakulty Umění na Vysoké škole a neustále si žárlivě střežil volný čas, ve kterém mohl skládat.

„No,“ Clisser se odvrátil od Sheledonova přímého a obviňujícího pohledu, „máme víc záznamů a víc znalostí s technikou přístupu k nim, než kdokoliv jiný. Tato akademie byla založena za účelem poskytovat informace a vzdělávání.“

„Naší hlavní úlohou,“ řekla nespokojeně Danja, která chtěla volný čas věnovat práci se svým smyčcovým kvartetem, „je učit mladé, kteří by raději jezdili na dracích nebo získávali spoustu kilometrů Pernských pozemků, používat rozum, se kterým se narodili. A vymýt mozek dostatečnému množství mladých, aby šli ven a učili vše, co vědí, naši stále víc se rozšiřující populaci.“

Taneční hudba kroužila kolem, ale Sheledon a Danja byli tak rozzlobení, až se zdálo, že nevnímají rytmy, které donutily ostatní tři u stolu poklepávat nohou či rukou. Danja střelila podrážděným pohledem po Lozellovi a ten zastavil klepající prsty, mozolnaté od strun harfy.

„Nemyslím si, že bude tak obtížné najít nějaký způsob, jak ukazovat návrat toho nebeského tělesa,“ snažil se uklidnit hněv Sheledona a Danji.

„‚Obtížné‘ není to, co mě trápí,“ řekla Danja kysele, „ale kde na to vezmeme čas?“ Bodla prstem ke stále nedokončenému rozšíření výukového objektu. „Hlavně proto, že je tu časový limit,“ a střelila dalším nevraživým pohledem po Clisserovi. „Zimní slunovrat.“

„Aha,“ ušklíbl se Lozell. „Dobrý postřeh.“

„Všichni pracujeme každou volnou hodinu, kterou dokážeme ušetřit při vyučování, na tom, co je právě teď naléhavé,“ pokračovala Danja, dramaticky gestikulovala a pochodovala nahoru a dolů podél stolu.

Zatímco Sheledon, když se cítil ohrožený, se uzavřel do sebe, Danja byla výbušně akční. Nyní při svém nervózním pohybu vrazila do židle, na které si položila housle. Rychle však zareagovala, aby zachránila cenný nástroj před pádem na dlažbu. Znovu se ošklivě podívala na Lozella, jako by za to byl zodpovědný.

Sheledon se natáhl, vzal od ní housle i smyčec a velmi opatrně je dal na stůl, zbavený všeho kromě skleniček s vínem. Bezmyšlenkovitě otřel pár kapek rozlitého vína poblíž drahých houslí, jedněch z mála, které pamatovaly dny Přistání. Pak je láskyplně pohladil, zatímco Danja pokračovala.

„Například dneska,“ začala znovu přecházet, „jsme dopoledne učili, podařilo se nám něco sníst na oběd, a pak jsme strávili odpoledne malováním, aby byly hotové nějaké prostory pro letní semestr. Měli jsme pět minut na převlečení, a přesto jsme zmeškali letecké představení, které jsem, pro jednou,“ odmlčela se a udeřila palcem do své hrudní kosti, „já chtěla vidět. Hráli jsme dvě sady,“ pokračovala vážně, „a nepochybně ještě budeme hrát, dokud nevyjde slunce. A zítra bude repríza dneška s výjimkou Shromáždění. Takže si dáme pořádný noční odpočinek, abychom se připravili na většinu výše uvedeného, snad kromě některých prací, které mají být hotovy v příštím pololetí. To začíná za týden, a pak už nebude na nic čas, protože musíme připravit učitele, kteří ukončí studium, aby donesli Texty do vzdálených okrajů kontinentu.“ Teatrálně ukázala k východu a pak se sesula do židle, kde měla prve housle. „Tak jak máme najít čas na další výzkum, Clissere?“

„Vždycky najdeme čas,“ řekl Clisser, a jeho klidná odpověď byla jemnou kritikou její tirády.

„Co to použít jako projekt pro třídu dějin?“ navrhl Lozell rozzářeně.

„Tady máte odpověď,“ ozvala se Bethany, která, jak bylo jejím zvykem, pouze sledovala ohnivou Danju, jak se vymrštila nahoru. „Moji studenti mohou být k dispozici pro nezávislý projekt.“

„Tak dlouho, dokud budeme mít energii pro spuštění knihovny,“ dodala Danja kysele.

„Budeme, budeme,“ řekl Clisser s jasným povzbuzením. „Kalvi měl při letecké přehlídce své inženýry nahoře na vršcích, kde pracovali na slunečních panelech. Připojí je k hlavnímu panelu zítra. I jiní lidé dnes pracovali, víš.“

„No, to je velká útěcha,“ řekl Danja kysele.

Clisser jí dolil sklenku. „A taky budeme potřebovat nějaké chytlavé melodie a dobré texty, řekl bych. Něco k výuce žáků od velmi útlého věku, aby se naučili všechny znaky Míjení dřív, než se naučí na to vyptávat.“

„Jedna a jedna dají dvou, dvě a dvě pak čtyři jsou?“ zazpívala Danja starou početní píseň a ironicky se usmála.

„Píseň je pořád účinnou učební pomůckou,“ doplnil Clisser i svoji skleničku. „Shele, nasadil by sis svůj skladatelský klobouk a vytáhl nějaké jednoduché a účinné melodie?“

Sheledon nadšeně přikývl. „Už roky říkám, že bychom měli začlenit víc základních materiálů do hudebního formátu. Jemmy je dobrý na malé populární popěvky.“

Bethanina tvář se rozzářila širokým úsměvem. Jemmy byl její oblíbený žák, a ona byla jeho nejvěrnějším zastáncem. I Danja vypadala uklidněně.

„Takže,“ pokračoval Clisser poté, co vyřešil jeden ze svých naléhavých problémů, „co budeme hrát v příští sadě?“

„Prostě jen tak?“ zeptala se Danja. „Co budeme hrát v téhle sadě? Clissere, probuď se!“

Clisser se na ni ublíženě podíval. Bethany se naklonila a s povzbudivým úsměvem ho pohladila po ruce.

„Co jsi tím myslela, Danjo?“ zeptal se Clisser.

„Copak si neuvědomuješ, jakou obrovskou zodpovědnost jsi jen tak mimochodem…“ a Danja zvedla v podráždění široce paže k nebi, „… položil na nás všechny?“

„Všechno se dá vyřešit, drahá,“ řekla Bethany svým jemným způsobem. „S trochou přemýšlení a času.“

„A jsme zase zpátky u času. Máme čas?“ zapojil se Lozell zpět do diskuse. „Zvlášť pokud by byla zima třeba jen zpoloviny tak zlá, jako v minulém roce… a to asi bude, s tím, jak na nás pošilhává ta zatracená Krvavice… jak to budeme zvládat?“

„Budeme. Vždycky jsme to zvládli,“ řekl Sheledon s odevzdaným povzdechem. „Paulin nám vypomůže. A určitě i Weyry.“

Danja se na něj podívala. „Změnili jsme názor, co? Domnívala jsem se, že jsme si mysleli, že nemáme čas.“

Sheledon pokrčil nesměle rameny. „Myslím, že Lozellův nápad udělat průzkum jako projekt třídy ten problém vyřeší. A pokud Jemmy dokáže stvořit nějaké texty, určitě dokážu chrlit nějaké melodie. Nebo to možná Jemmy zvládne obojí ve svém volném čase.“ Sheledonova tvář změkla ironickým úsměvem. Bojoval sám se sebou, aby nežárlil na Jemmyho, který byl brilantní ve všech možných směrech. Ačkoli oficiálně v Síni neabsolvoval, už rozběhl několik menších studijních skupin a zdálo se, že je schopen dělat od všeho trochu – na vysoké úrovni. Dokonalý ‚Všeuměl‘, nazýval ho Clisser.

„A co když – pokud to necháme na studentech, kteří jsou většinou liknavými badately – bude nejlepší představa přehlédnuta?“ zeptala se Danja.

„To je důvod, proč jsme učitelé, má milá,“ řekla Bethany. „Ujistit se, že nepřehlédnou vhodné řešení. Mohou nás alespoň ušetřit třídění mnoha kil materiálu a předložit nám nejvíc životaschopné možnosti. Můžeme to dát na starosti Jemmymu, on čte nejrychleji a má mladší oči.“

Právě v té chvíli hudebníci na jevišti skončili své poslední číslo a dostalo se jim nadšených ovací od zpocených tanečníků i diváků, popíjejících u stolu. Odkráčeli z pódia.

„Dobře, kterou sadu zahrajeme, Clissere?“ zeptal se Sheledon, hodil do sebe zbytek vína a vyskočil na nohy.

„Tihle starší hráli hodně rychlé taneční hudby,“ řekl Clisser. „Dáme všem šanci chytit dech a uděláme nějaké pomalé věci… staré tradicionály, myslím. Začneme s ‚Dlouhá a klikatá cesta‘. To každého dostane do sentimentální nálady.“

„Hmmm… pak bychom mohli dostat něco k večeři, zatímco mladí budou hrát to, co tak mylně nazývají ‚hudbou‘,“ ozvala se Danja, která značně opovrhovala současnou hlasitou a diatonickou hudební módou.

„Není možné se vždycky každému zalíbit,“ zvedl Clisser svou kytaru. Odtáhl Bethany křeslo a nabídl jí rámě.

S jemným úsměvem nad tou zdvořilostí zvedla flétnu v opotřebovaném tvrdém pouzdře, záznamy v kožených deskách a malou rákosovou píšťalku, která tento rok vyhrála svému tvůrci cenu. Měla zvlášť sladký, jasný tón, který se mladý Jemmy snažil napodobit s jinými rákosy. Pak se belhala vpřed, zdánlivě lhostejná ke svým zdeformovaným nohám a těžkopádné chůzi, s hlavou vztyčenou a pohledem upřeným přímo před sebe.

Jemmy se k nim připojil od svého stolu a automaticky převzal od Bethany pouzdro s flétnou. Byl bubeníkem jejich skupiny, i když hrál s ostatními i na kytaru. Fyzicky neatraktivní, se světlými vlasy i pletí a s nadměrnými rysy, byl skromný a lhostejný ke svým studijním úspěchům. Přesto, že ani v nejmenším nevypadal atleticky, v posledních třech letech vyhrál dálkové závody při Letních Hrách. S nikým příliš nekomunikoval, dokonce ani se svými vrstevníky.

„Nemyslí stejným způsobem jako já,“ bylo jeho ostýchavé sebehodnocení.

To bylo, samozřejmě, přesné, protože byl zkoušen nad rámec standardní zkoušky způsobilosti, jako potenciální učenec.

Jeho rodina, rybáři z Držby na Tilleku, mu vůbec nerozuměli a v jedné chvíli ho považovali za duševně zaostalého. Ve čtrnácti letech následoval své sourozence do výcviku v rodinném povolání. Vydržel tři cesty. I když se ukázal jako schopný navigátor, trpěl neustálou nevolností – nikdy nezískal odolnost proti mořské nemoci – takže byl na palubě nepoužitelný. Pro jeho rodinu to bylo zdrojem mnoha rozpaků.

Kapitán Kizan, který se o chlapce zajímal, doporučil, aby se šel školit na učitele a poslal Jemmyho do Fortské Držby na vyhodnocení. Clisser ho přijal s radostí – nalezení tak zaníceného žáka bylo skutečnou vzpruhou pro jeho morálku. A když viděl, jak se Jemmy tryskem žene i přes ty nejtěžší lekce, zřídil pro něj nezávislý studijní program.

I když měl Jemmy absolutní sluch, nedokázal zpívat a začal proto hrát na hudební nástroje, aby ten nedostatek vyrovnal. Nebylo nic, co by po pár hodinách základního výcviku nedokázal přehrát.

Ačkoli jeho rodina, a dokonce i Pán Držby Bastom očekávali, že se vrátí učit na Tillek, Clisser tvrdě argumentoval, že děti v držbě může základy naučit kdokoli: on sám že dodá vhodně vyškoleného kandidáta. Ale Jemmymu musí být umožněno pokračovat v Síni Akademie, ve prospěch celého kontinentu.

Co nikdo v Síni nezmínil, kromě nejuzavřenějších setkání bylo, že Jemmy, jak se zdálo, intuitivně věděl, jak doplnit mezery, které zůstávaly po nesprávném kopírování záznamů, nebo při jejich poškození. Jeho zápisy, krátké a stručné, byly vzorem přehlednosti.

Vysoká škola si nemohla dovolit fungovat bez jeho dovedností a inteligence. Nebyl dobrým učitelem, neboť jej frustrovaly duševní procesy pomalejší než jeho vlastní, ale dokázal, a dělal to, vytvářet manuály a příručky, jež vylepšovaly základní texty, které si osadníci přinesli s sebou.

Jemmy překládal ‚Zemi‘ na ‚Pern‘. Jestliže si skupina jeho vrstevníků neužívala jeho společnost, on si ji užíval u svých učitelů a rychle všechny překonával znalostmi i praktickým využitím.

Bylo také dobře známo, pokud ne mlčky ignorováno, že Jemmy zbožňuje Bethany. Ta byla neustále laskavá a pro každého měla povzbuzení, ale odmítala přijmout jakéhokoli partnera. Už dávno se rozhodla, že nikdy nepřenese svou deformaci na potomstvo a odmítala jakékoliv intimnosti, i jako bezdětná.

Clisser uvažoval, zatímco spolu s Bethany kráčeli svým klidným způsobem k pódiu, zda by dokázal Jemmy porušit zeď jejího panenství. Byl si jistý, že Bethany záleželo na tom chlapci z Tilleku víc, než na komkoliv jiném během těch třiceti let, co ji znal – jako studenta i učitele. Byla to krásná, jemná žena, která si zaslouží být milována a milovat na oplátku.

Vzhledem k tomu, že existovaly způsoby, jak předcházet početí, mohlo být o její prvořadé obavy postaráno. Clisser se domníval, že věkový rozdíl nehrál žádnou roli. A Jemmy zoufale potřeboval rovnováhu, kterou by mu její vyzrálé životní zkušenosti mohly dát.

Clisser s Jemmym poskytli Bethany oporu, když stoupala po schodech bez zábradlí k jevišti a pak se se zavířením dlouhých sukní, skrývajících nadstavené boty, které nosila, usadila v křesle. Položila pouzdro s flétnou a noty, kde je chtěla mít, a malou rákosovou píšťalu do hudebního stojanu. Ne, že by tato skupina hudebníků musela číst vytištěné listy, ale ostatní skupiny to dělaly.

Danja zvedla housle pod bradu, nachystala smyčec a podívala se na Jemmyho, který se svým perfektním sluchem zabroukal A, aby si mohla naladit struny. Sheledon tiše zahrál na kytaru, aby zkontroloval ladění a Lozell přeběhl arpeggio na své stojací harfě. Jediné na kontinentu zbylé piáno – nástroj, kterému dával přednost – bylo na opravě kladívek: zatím se jim nepodařilo napodobit stejný druh plsti, která byla použita původně.

Clisser kývl na Jemmyho, ten zavířil na svém ručním bubnu, aby přilákal pozornost a pak na Clisserovu první dobu začali svou sadu.

Bylo to před několika dny, když měl Clisser možnost prodiskutovat projekt s Jemmym.

„Divil jsem se, proč nepoužíváme baladické prostředky k výuce historie,“ odpověděl Jemmy.

„To není historie, kterou budeme zhudebňovat.“

„Ale ano, je,“ odporoval mu Jemmy svým kategorickým a netaktním způsobem. Clisserovi nějaký čas trvalo, než si na to zvykl.

„Dobře, bude to historie, až přijde příští generace – a po ní další.“

„To je fakt, samozřejmě.“

Jemmy si něco broukal, ale najednou zmlkl a skočil naproti ke stolu, kde popadl list papíru a otočil ho na nepopsanou stranu. Načrtl přes něj pět linek, přidal houslový klíč a okamžitě začal dolů vyplňovat noty. Clissera to fascinovalo.

„Aha,“ řekl ledabyle Jemmy, zatímco mu prsty létaly nahoru a dolů po linkách. „Tahle melodie mě otravovala celé měsíce. Je to skoro úleva, dát ji na papír, když mám teď pro ni využití.“ Oddělil další takt, pero se jen krátce vznášelo nad papírem, a už byl zase mimo. „V každém případě to může být poučná skladba. Začnou soprány – chlapecké, samozřejmě, aby nastínily scénu. Pak přijdou tenory – to budou Dračí jezdci, samozřejmě, a barytony, jako Páni Držebníci, s několika basy, což budou Odborníci… každý popisuje své povinnosti… pak závěrečný sbor, s.a.t.b. opakování prvního verše, celý Pern potvrzující to, co dluží drakům. Ano, to bude naprosto stačit.“

Clisser pochopil, kdy ho není potřeba a opustil místnost, usmívajíc se sám pro sebe. Teď, pokud měla Bethany pravdu a studenti v semestru dokážou uspokojivě provádět průzkum, by mohl pěkně pracovat na svém bezstarostném slibu, který dal Radě. Doufal, že počítače vydrží dost dlouho pro komplexní vyhledávání. V poslední době byly tak nevyzpytatelné, že jejich výkon byl po většinu času pochybný. Některé materiály se definitivně pomíchaly a ztratily mezi soubory. A nikdo nevěděl, jak řešit problém náhradních dílů. Samozřejmě, ty přístroje byly tak staré a sešlé, že byl opravdu zázrak, že doposud fungovaly. Mělo v těchto dnech nějaký smysl udržovat kurzy počítačové elektroniky?

Tahle myšlenka mu připomněla rozhovor s dvěma páry rodičů, kteří trvali na tom, že jejich potomci musí být umístěni do počítačového kurzu, protože to bylo to nejprestižnější, co se nabízelo. A také to nejméně namáhavé, protože zbývalo tak málo počítačů. Kde by si procvičovali naučené dovednosti? uvažoval Clisser. Navíc ani jeden z obou studentů neměl nadání pro práci s mechanickými předměty. Prostě si mysleli, že právě tohle chtějí. Podobných případů bylo v akademickém roce vždycky několik.

A byl tu i jeden pár rodičů Držebníků, kteří si nepřáli, aby se jejich dcera družila s ‚nízko postavenými‘… jak to vyjádřil Sheledon. Jako kdyby existovalo nějaké místo, nebo zařízení se školou s více než jedním učitelem. Nebo když někteří Držebníci měli pocit, že kvůli jejich postavení by jim měli být posláni soukromí učitelé. Ha! Zatím se učitelé celoročně přesouvali, a snažili se děti v odlehlých osadách naučit aspoň základy.

No, možná jednoho dne dokážou vytvořit druhý kampus – je to správné slovo? – na východním pobřeží. Samozřejmě, s tím jak se blížil Spad Vláken, musel revidovat všechny plány, a stejně tak poučit ty, kdo cestovali, jak se vyhnout zabití Vlákny. Viděl záběry – když ještě fungoval projektor – skutečného Spadu Vláken. Otřásl se.

I když byl celý život zvyklý na vyhlídku té hrozby, stejně se mu ta nevyhnutelnost nelíbila. A realita už byla skoro u nich.

Vůdci Weyru můžou tlachat o tom, jak dobře jsou Držby a Weyry připraveny, s maximální dračí silou, pozemním personálem a organizovanou technikou, ale ví někdo opravdu jaké to bude? Potichu zaklel, zatímco mířil do pokojů, které se ještě musely dokončit pro nové obyvatele. Ti dorazí za pět dní. Měl by v polední přestávce pracovat na učebních osnovách.

Najednou ho něco napadlo, takže se zastavil s nohou nakročenou k dalšímu kroku. To, co opravdu potřebují, je zcela nový přístup ke vzdělávání na Pernu! Jaký smysl má vyučovat studenty předměty, které jsou tady na Pernu k ničemu? Třeba jako programování a údržba elektroniky? K čemu bude Pernským chlapcům a dívkám znalost starého geografického a politického rozdělení Země? Zbytečné informace. Nikdy se tam nevrátí!

Takové věci nezasahují do jejich každodenního života. Potřebují kompletní revizi priorit vzdělávání, vhodného pro ty, kdo byli pevně a nenávratně usazeni na této planetě. Proč by měl někdo teď znát základní příčiny vesmírné války s Nathii? Nikdo tady se do vesmíru nechystá – dokonce i draci byli omezeni vzdáleností, na kterou mohli cestovat, než by měli nedostatek kyslíku.

Proč nestudovat prostorové mapy Pernu a nezapomenout na mapy Země a jejích kolonií? Proč nestudovat Chartu a její ustanovení, vztahující se na Pernské občany, než na prehistorické vlády a společnosti?

Dobrá, některé z významnějších skutečností by mohly být zahrnuty do přednášek, aby ukázaly, jak se vyvíjely současné vládní systémy, jako je tento. Ale bylo tam tolik zbytečností – není divu, že jeho učitelé výuku nedotáhli do konce. Není divu, že se studenti nudili. Tak málo z toho, co se po nich v současnosti při výuce vyžadovalo, mělo význam pro život, který žili a pro planetu, kterou obývali.

Historie by měla opravdu začít přistáním na Pernu, s nějakým souhlasným seznámením se vznikem homo sapiens. Ale proč se zabývat cizinci ze Země, kteří tohle místo při průzkumu objevili, když je jen mizivá šance, že někdy přiletí do systému Rukbatu?

A dál, rozhodl se Clisser, když se tou představou začal zabývat, měli bychom podporovat odbornou výuku – povýšit zemědělství a veterinární péči na prestiž počítačových věd. Chovatelství v Pernských podmínkách a zvládnutí Pernských parazitů bylo mnohem důležitější, než vědět, co kdysi obtěžovalo zvířata na Zemi. Naučit horníky a kovodělníky, kde prostorové mapy ukázaly ložiska rud a k čemu jsou dobré. Neučit dějiny umění – hlavně proto, že mnoho diapozitivů Mistrovských děl už bylo poškozeno do šedavého rozostření – ale to, jak používat Pernská barviva, materiály, design a krejčovství. Vyučovat o Velkých proudech, oceánografii, uchovávání ryb, námořnictví, námořním inženýrství a meteorologii všechny ty, kdo loví ve vodách ryby… Co se toho týče, proč neoddělit různé obory, aby se každý student dozvěděl to, co potřebuje vědět, a ne spoustu v podstatě zbytečných faktů, čísel a teorie?

Například, přimět Kalviho, aby vzal… jak byl ten starý výraz… ah, učedníci… aby vzal k sobě učedníky, které naučí výrobu a zpracování kovů? A musel by tu být taky obor pro hornictví, a stejně tak pro obrábění kovů. Jeden pro tkalcovství, zemědělství a chov, a pro rybolov. A taky nějaký pro učitelství.

Samozřejmě, vzdělání samo o sobě bylo navrženo tak, aby naučilo, jak řešit problémy každodenního života, ale co se týče specializace, bylo zredukováno opravdu jen na základní dovednosti potřebné pro každého.

V současnosti byl jakýsi učednický systém téměř na každém místě, kde rodiče zaučovali své děti v rodinném povolání nebo přiměli zkušeného souseda, aby to dělal. Kalvi měl teď oba syny v dozorčích funkcích ve svých Telgarských provozech.

A tady by mělo existovat opatření, které by ochránilo jiné děti, třeba jako Jemmyho, a zajistilo, aby měly možnost rozvíjet svůj potenciál nejen v tom, co je hlavním předmětem podnikání jejich rodné držby. Provést základní zkoušku způsobilosti u každého dítěte v šesti letech, a konkrétnější v jedenácti nebo dvanácti, aby dokázali rozpoznat zvláštní schopnosti a umístit ho nebo ji tam, kde by se mohli učit od nejlepších kvalifikovaných lidí, a maximalizovat svůj vrozený potenciál.

Dokonce i v medicíně by měl být stanoven nový učební plán, na základě toho, co je v současnosti na Pernu k dispozici, a ne toho, co měli První Osadníci. Všiml si, že Corey neustále lituje, že chybí ten či onen lék nebo vybavení a postupy, které by mohly zachránit životy, jenže už nebyly k dispozici. Clisser si odfrkl; příliš mnoho času stráveného nadáváním na to, co ‚bylo‘ a ‚kdybychom měli‘, místo aby se dělalo to nejlepší, co bylo k dispozici tady a teď.

Jak bylo to staré přísloví? Nepřemýšlejme, co je v životě spravedlivé, ale najděme vše, co se dá, abychom ho udělali spravedlivý naším přičiněním?

No, nemohl si vzpomenout, kdo to řekl, nebo k čemu to použil. Ale význam rozhodně platí!

Pern měl velké bohatství, které často ignorovali v lítosti nad tím, co bylo kdysi. Dokonce i Corey musela přiznat, že zdejší množství léčiv se ukázalo jako dostatečné pro většinu běžných nemocí a v některých případech ještě lepší, když teď byly pečlivě shromažďované chemikálie ze Země vyčerpány.

Základní pojmy o matematice, historii, odpovědnosti a povinnosti by skutečně mohly být přeloženy do hudby, aby se lépe předávaly a pamatovaly. Tak by každý, kdo umí zabrnkat na nějaký nástroj, mohl dávat úvodní výuku na držbách, učit děti číst, psát a dělat nějaké výpočty, a pak je nechat, aby se věnovaly podstatě svého životního povolání.

A hudba tady byla vždycky důležitá.

Položil nohu na schod, potěšený tímto okamžikem prozření. Zcela nový způsob pohledu na vzdělávání a odbornou přípravu mladých lidí, a zcela vhodný pro tuto planetu a její potřeby. Opravdu se bude muset posadit, a nechat si to všechno projít hlavou… až najde čas.

Zasmál se, jako by se svým velkolepým nápadům posmíval, a přesto by měli tady na Pernu revidovat a reformovat ty prastaré koncepce: proč ne metodou, kterou by vzdělání bylo dávkováno? Dá se to takhle nazvat: dávkováno? Jako lék?

Povzdechl si. Přál by si, aby učení nebylo považováno za nevyhnutelnou dávku. Takoví jako Jemmy rozhodně dokazují, že učení může být příjemné. Jenže tak nenasytná chuť po vědomostech, kvůli sobě samému, byla vzácností.

Clisser vyběhl do posledního patra ve značně lepší náladě. Najde si čas, u všeho, co je mu svaté, najde.

Kapitola 3

Pozdní podzim v Telgarském Weyru

ZULAYA SE ZÁŘIVĚ usmívala na Paulina. „Ano, poněkud překonala sama sebe, že?“ Obrátila se a láskyplně pohlédla na svou královnu, zatímco zlatý drak majetnicky postával nad jednapadesáti vejci, která by se, podle všech známek, měla vylíhnout někdy během tohoto dne.

Celé dopoledne draci dopravovali hosty a kandidáty.

„Nejsou teď Weyry maličko nadproduktivní?“ zeptal se Paulin. V uplynulém měsíci měly Líhnutí i Weyry v Bendenu a na Istě. Sám ztratil z držby do Weyrů dva velmi slibné chlapce; ztráta to byla o to citelnější, že chlapci už nemohli tak snadno cestovat mezi Držbou a Weyrem, jako Drakeni, kteří byli svobodnější, a učit se a procvičovat ostatní profese během Mezidobí.

„Časté snůšky jsou jedním z nejjistějších znamení, že se blíží Míjení,“ řekla Zulaya, která se očividně těšila na dny, kdy Pernští draci začnou vykonávat to, pro co byli vyšlechtěni. „Slyšel jsi tu písničku, kterou poslala ven Akademie?“

„Hmmm, ano, slyšel,“ ušklíbl se Paulin. „Ve skutečnosti ji nemůžu dostat z hlavy.“

„Clisser říká, že pro nás mají několik dalších, které zahrají dnes večer.“

„Jen hudbu?“ zeptal se Paulin zamračeně. „Žádali jsme je o nějaký způsob… o něco trvalého, takže by nikdo nemohl popírat blízkost Míjení.“

Zulaya ho povzbudivě poplácala po ruce. „Můžeš se ho zeptat, jaký pokrok s tím projektem dosáhl.“

K’vin přišel za nimi a nenuceně položil Weyreně ruku na rameno. Působil stejně majetnicky, jako její drak u své snůšky. Pobavený Paulin si odkašlal do dlaně a rychle se omluvil.

„Má obavy ze selhání bezpečnosti,“ řekla Zulaya, kterou taky pobavila K’vinova ukázka žárlivosti, ale nezmínila se o tom.

„Vypadáš moc krásně v těch nových šatech,“ upřel na ni pohled.

„Ano? Páni, díky, Key,“ zatočila boky, aby rozvířila sukni. „Což mi připomíná…“ a natáhla záhyb bohatě rudě vzorovaného brokátu, který si nechala zhotovit pro tohle Líhnutí „… Fredig navrhl gobelíny, které by visely v každém Weyru a Držbě, zachycující návrat Krvavice – se vzorci po okrajích. Rozhodně vytvořil zajímavý design.“

„Barvy vyblednou a tkaniny určitě stárnou.“

„Máme některé, které zdobily domy na Přistání. Třeba ten s výjevem Měsíce u Země…“

„Které byly vytvořeny, jak mi bylo řečeno, ze syntetických vláken, která jsou odolnější než to, co máme teď – bavlnu, len a vlnu. A dokonce i ty jsou opotřebené a ztrácí barvu.“

„Nechám je vyprat…“

„Opotřebuješ vlákna – ooops,“ a K’vin se zazubil nad tou slovní hříčkou.

„… což není to, co jsme chtěli, ale není žádný důvod, Key, nemít stovky různých připomenutí –“

„Něco vytesaného do kamene,“ řekl Vůdce Weyru střízlivějším tónem.

„Dokonce i kameny se hýbou…“

„Jenom před Míjením. Jenomže jak udržovat tu důležitou informaci?“

„Myslím, že se tím všichni moc znepokojují. Mám na mysli, jsme přece tady,“ ukázala Zulaya kolem a zeširoka zahrnula prostory Líhniště a Weyru kolem nich. „Proč jinak máme draky? A proč se vyčlenily Weyry, aby je udržovaly, když ne z velmi, velmi dobrého důvodu? Oni jsou jedinou obranou planety.“

Náhle je zalarmoval zvuk – spíš podprahově vnímaný, než skutečný hluk. Vydávala ho Meranath, která se vzepjala na zadní, roztáhla široká křídla a jasně zeleně zářící oči jí začaly vířit vzrušením.

„Už to začíná,“ usmívala se Zulaya v očekávání. „Ach, jak já miluju Líhnutí!“

Ruku v ruce se oba Vůdci Weyru rozběhli ke vchodu a vykřikli zprávu, téměř zbytečně, protože Telgarští draci už reagovali na mateřské broukání královny svým hlubokým mužským hučením.

Kotel Weyru se najednou probral k životu: draci vzrušeně poletovali, tu a tam se obrátkou vyhnuli zdánlivě nevyhnutelné srážce, Mistr Weyrlinků hnal dopředu kandidáty, a rodiče a přátelé těch šťastných chlapců a dívek se řítili přes horký písek, aby zaujali místa v amfiteátru: spěchali, aby dostali ta nejlepší sedadla pro Zasvěcení, které bylo na spadnutí.

K’vin poslal Zulayu zpět, aby dělala Meranath společnost, zatímco sám pobízel lidi uvnitř, kontroloval nervózní, bíle oděné kandidáty, které zastavili v hloučku nedaleko vchodu, dokud se všichni diváci neusadí.

„Budete i tak čekat dost dlouho na horkém písku,“ řekl jim T’dam, Mistr Weyrlinků. „Mohli byste si tam připálit nohy.“

Celou tu dobu nabýval hukot na síle: k Meranath se připojili všichni ostatní draci v chóru tónů, které se Sheledon – i jiní – snažili napodobit, ale nikdy se jim to úplně nepodařilo. Meranath už měla oteklé hrdlo od zvuku, který vydávala v nezmenšené míře a zdánlivě bez potřeby nabrat dech. Brzy, jak síla zvuku vzroste, jí taky začne intenzitou hučení vibrovat hruď a břicho.

K’vin si uvědomoval svou obvyklou reakci – změť emocí: radost, ze které mu srdce málem vyskočilo z hrudi, pýchu, naději, strach, touhu – kupodivu její součástí byl i hlad – a smutek, který ho v některých případech dokázal i rozplakat. Zulaya vždycky při Líhnutí plakala – aspoň než začalo Zasvěcení. Pak byla rozradostněná, a navazovala na souhlas své královny s navazovaným partnerstvím svých potomků.

Ve skladišti Fortské Držby byly celé sady krabic s časnými psychologickými profily o vlivu Líhnutí na jezdce, draky i nové weyrlinky. Spojení, které bylo navázáno, dosahovalo takové složitosti a hloubky, kterou ve srovnání s tím nemohl mít žádný jiný svazek. Téměř naprosté ohromení v počátečním okamžiku rozpoznání a určitě nejintenzivnější emoce, kterou kdy mladí kandidáti zažili.

Některým mladým lidem nedělalo žádné potíže přizpůsobit se tomu intenzivnímu a ovládajícímu spojení, někteří zase trpěli pocity neschopnosti a pochybností. Každý Weyr měl svůj vlastní souhrn informací o tom, co dělat v té či oné situaci. A všichni weyrlinci byli během prvních měsíců vztahu vytrvale cvičeni a podporováni, dokud Vůdci Weyru a Mistr Weyrlinků neuznali, že on či ona jsou dostatečně vyrovnaní, aby převzali zodpovědnost za sebe i za svého draka.

Ale pak se jezdec stal drakem a drak jezdcem, v partnerství, které bylo tak neochvějné, že pro draka, který ztratil svého druha, mělo za následek sebevraždu. Nešťastný jezdec byl stejně nakloněn vzít si život, jako se tomu současně bránil. Pokud zůstal naživu, byl už jen napůl mužem, zcela oslabený svou ztrátou. Ženy jezdkyně byly k sebevraždě méně náchylné; mohly aspoň nahradit svou ztrátu tím, že měly děti. Dokud ještě byli k dispozici malí ohňoví dráčci, z jejichž genetického materiálu vytvořili bioinženýři větší draky, bývalý jezdec mohl v takové společnosti najít útěchu. Jenže během posledních pěti desetiletí byly v Istě nalezeny jen tři snůšky ohňových dráčků. Přestože panoval názor, že na Jižním kontinentu by jich mohli najít víc, zatím bylo hledání marné. Veterináři se domnívali, že tvory na severních teplých plážích napadla nějaká zvláštní nemoc, která jejich počty nebo snůšky snížila. Ale bez ohledu na důvod, nikdo už jako společníky ohňové dráčky neměl.

Jakmile většina hostů přešla horký písek, T’dam povolil kandidátům, aby vytvořili kolem vajec volný kruh. V této snůšce nebylo žádné zlaté vejce – tato okolnost pro oba Vůdce znamenala úlevu i obavy. Měli pět mladých královen, což bylo dost pro Telgarská nízko létající křídla. Ve skutečnosti mít hodně chovných draků znamenalo bezpečí.

V prostorách Líhniště stálo jen pět dívek, aby soupeřily o přilákání pozornosti zelených. Mělo jich být šest, ale rodina jedné dívky ji odmítla nechat jít na Vyhledávání, protože prohlásila, že už má domluveno manželství a oni nemůžou ten slib vzít zpět.

S tím jak K’vin předpokládal, že dobrá třetina či dokonce polovina této snůšky mohou být zelené, doufal, že tu bude dostatek vhodných chlapců, aby Zasvětili zelená mláďata. Studie taktiky boje s Vlákny také uváděly, že zelené s mužskými jezdci mají tendenci být roztěkanější a ve vzrušení ze Spadu občas ignorují příkazy Vůdců Weyru: v krátkosti, inklinovali ke zbytečnému předvádění svého hrdinství zbytku Weyru.

Na druhou stranu, zelení draci byli pro Weyr cenní pro svou rychlost a obratnost, i když neměli vytrvalost větších draků. Opatrný Vůdce Křídla střídal své zelené jezdce tak, aby každý aspoň hodinu během Spadu odpočíval. Existovala monografie o výhodách zelených jezdců – žen nad muži při Spadu Vláken. I když text dovolil čtenáři udělat vlastní rozhodnutí, K’vin padl na stranu preferující ženy, pokud jim je Vyhledávání poskytlo. Rozhodně měly stabilnější osobnost a dělaly Vůdcům Weyru méně potíží.

Mladí mužští jezdci na zelených se mohli dostat do citového pádu, pokud ztratili svého partnera ve Weyru, a při Spadu pak byli k ničemu. Na druhé straně, protože zelené jsou sexuálně velmi aktivní, bylo větší nebezpečí, že jezdci-ženy otěhotní, pokud nebyly velmi opatrné.

Dokonce i samovolné potraty z extrémního chladu v mezimezí potřebovaly rozumnou rekonvalescenci. Udělat ‚krátkou dračí jízdu‘ byl teď eufemismus pro ukončení nežádoucího těhotenství. Další dobrý důvod, proč mít ve Weyru několik zelených jezdců – žen: méně potíží.

I když podle Zulayi bylo jen pár takových ukončení od té doby, kdy se stala Weyrenou. Asi kvůli tomu, že příliš mnoho držeb ztratilo během poslední zlé zimní horečky příbuzné. Nebo možná proto, že všichni chtěli mít dostatek dětí, aby rozšířili své legitimní hospodářství nebo vytvořili nové.

Dračí hučení – Clisser to nazýval ukolébavkou před narozením, dosahovalo téměř nesnesitelné hladiny, vrcholící, když prasklo první vejce. Diváci projevovali obvyklé vzrušení, poskakovali kolem, plakali nebo zpívali spolu s draky. Uklidnili se, až když začalo Líhnutí.

A to začalo. Tři skořápky se současně rozpadly tak prudce, že úlomky pršely na okolní vejce a přiměly je také se otevřít. K’vin napočítal devět draků, z toho šest vlhce zelených, a zrevidoval svůj odhad třetiny zelených spíš na polovinu.

Mláďata byla v této fázi tak nebezpečná, vyhladovělá z pobytu ve skořápce, že někteří z kandidátů se potácivě postupujícím dráčatům rychle vyhýbali. Dvě zelené, jak se zdálo, mířily k dívkám narozeným ve Weyru, ale blondýna z Isty, známá ve Weyru pro bystrý důvtip, k jedné vykročila, a mezi oběmi došlo k Zasvěcení.

Tři další zelené se vydaly k chlapcům, kteří ve svých držbách prokázali homosexuální preference. Zbývající zelená po vypadnutí ze skořápky vstala, vrtěla hlavou sem a tam a žalostně naříkala.

T’dam zavolal na zbývající dívky, aby se k ní seběhly. Brunetka z Isty k ní zamířila a malá zelená okamžitě urazila zbylou vzdálenost a úlevně pískala.

K’vin polkl, aby uvolnil emocionální sevření krku. Ta chvilka rozpoznání mu vždycky připomněla okamžik, kdy zažil šok ze Zasvěcení s Charanthem. A nádheru toho, že ta neuvěřitelně milující mysl se propojila s jeho: to vědomí, že jsou teď nerozlučně jednou bytostí, srdcem, myslí i duší.

A to jsme, že? řekl Charanth a jeho hlas ho vytrhl ze vzpomínek na své nadšení. Přestože Charanth, stejně jako ostatní draci Weyru, seděl nahoře podél stropu, mohl K’vin slyšet dračí povzdech.

Zulaya se na K’vina usmála, vědoma si toho, co se odehrává v jeho nitru. Po tvářích jí stékaly slzy, jak ji ovládlo vysoké emoční vypětí Líhnutí.

K’vin si roztržitě pomyslel, že zářící mohutná Meranath za Zulayou dělá skvělé pozadí pro její krásné nové šaty… červená proti zlaté.

Pak se doširoka rozpukl další tucet vajec a drsné pískání hladových malých dráčat se odráželo od stěn Líhniště. Člověka až mrazilo z těch výkřiků, připomínajících ztracené duše. Když mláďata našla svého jezdce, přerušila křik a začala jemně broukat. To rychle přešlo do žalostného hladového dožadování, které bylo skoro ničivější, než nejsilnější vřískot, jaký dokázali dělat weyrlinkové. K’vinův žaludek se stále stahoval empatickou křečí z hladu.

Hluk z Líhnutí, napadlo K’vina, byl jedinečný. Naštěstí netrval příliš dlouho, protože lidské bubínky nebyly určeny k přijímání takových decibelů a kakofonie. Vždycky měl pocit, že do konce Líhnutí trochu ohluchne; minimálně ho bolely uši.

Najednou si uvědomil jiný druh halasu a povyku mimo prostory Líhniště. K’vin se snažil zjistit, co se děje, ale viděl, že T’dam už to kráčí vyšetřit, takže obrátil pozornost zpátky k párování posledních mláďat, dvou hnědáků a poslední zelené. Dva chlapci mířili k zelené se zoufale toužebným výrazem ve tvářích. Náhle se zelená od nich odvrátila a rozhodně vyrazila po písku k dívce, která právě vstoupila.

K’vin se zarazil. Bylo tu jen pět dívek, ne? Ne že by nebyl rád, že vidí další. A ona byla tou, kterou chtěla zelená, protože mládě odstrčilo chlapce, kteří se ho snažili odvést. Pak vstoupili do Líhniště tři muži se zuřivými výrazy ve tvářích, spolu s T’damem, který se snažil zadržet jejich rozzlobený postup k právě Zasvěcenému zelenému páru.

„Debero!“ zařval první muž, natáhl se a odtrhl ji od zeleného dráčete.

To byla jeho první chyba, pomyslel si K’vin, běžící po písku, aby odvrátil katastrofu. K čertu s tím vším. Proč musel být ten úžasný moment tak náhle přerušen? Líhnutí by mělo být nedotknutelné.

Než se tam K’vin stihl dostat, zelená zareagovala na pokus muže oddělit ji od její vyvolené. Vzepjala se na zadních, bez ohledu na to, že si na vratkých nohách nebyla úplně jistá. Natáhla krátké předloktí s tasenými drápy a vrhla se na muže.

K’vin zahlédl šok na jeho tváři, a obavy dívky, než drak srazil muže na zem a snažil se otevřít čelisti tak široce, aby se vešly kolem jeho hlavy.

T’dam, který byl blíž, se vrhl na pomoc. Dívka, Debera, se taky snažila oddělit dráčka od svého otce, protože takhle na něj volala.

„Otče! Otče! Nech ho na pokoji, Morath. Nemůže se mě dotknout, teď jsem dračí jezdec Morath, slyšíš mě?“ Bez ohledu na to, že byl K’vin plný úzkosti, zda Morath už toho muže nezranila, měl chuť se zasmát autoritativnímu tónu Debery. Dívka instinktivně přijala správný postoj ke svému čerstvě vylíhlému svěřenci. Není divu, že byla Vyhledaná, a evidentně v nějaké nepříliš vzdálené držbě.

K’vin pomáhal Debeře a T’damovi dostat ležícího muže z dračího dosahu. Pak ho jeho společníci odtáhli ještě dál, zatímco Morath stále vřískala a zmítala se v touze pokračovat ve svém útoku.

„On by ti ublížil. Vlastnil by tě. Ty jsi moje a já jsem tvoje a nikdo mezi nás nevstoupí,“ říkala Morath tak zuřivě, že ji slyšel každý jezdec.

Zulaya se připojila ke skupině a ohnula se, aby zkontrolovala zranění otce. Zavolala zdravotníky, kteří se zabývali menšími řeznými ranami, ke kterým v této době obecně docházelo. Naštěstí Morath ještě neměla zuby, a i když měl muž na tváři rozedřené podlitiny a hruď měl ošklivě poškrábanou tasenými drápy – navzdory jejich novosti, byl trochu chráněn koženou vestou, kterou měl na sobě.

Do této chvíle už byla většina nově vylíhnutých dráčat nakrmena prvním jídlem od svých životních společníků. Divákům, kteří začínali odcházet z amfiteátru, se podařilo nakouknout na zraněného muže. Nepochybně budou tu událost líčit při každé příležitosti. K’vin doufal, že příkrasy zůstanou v rozumném rámci. Teď se musel vypořádat s fakty.

„Takže, možná bys nám měla říct, co to všechno znamenalo?“ zeptal se Debery, kterou při konfrontaci s Vůdcem Weyru a Weyrenou přepadly výčitky a pochybnosti.

„Já jsem byla Vyhledaná,“ řekla a naléhavě hladila Morath, která se snažila zavrtat hlavu do dívčina těla. „Měla jsem právo přijít. Chtěla jsem přijít,“ a pak mávla rozhořčeně rukou k vyčerpanému otci, „a oni mi neukázali dopis, kde se říká, že mám přijít! Chtěl mě kvůli spojení, protože měl dohodu s Borisem na těžební místo, a s Ganmarem, že se mě ujme. Nechci Ganmara a nevím nic o těžbě. Byla jsem Vyhledaná a mám právo se rozhodnout.“ Vyhrkla ta rozhořčená slova, doprovázejíc je výrazy nechuti, zášti a hněvu.

„Ano, vzpomínám si na tvé jméno na seznamu Vyhledaných, Debero,“ zařadila se Zulaya vedle dívky v jemném náznaku podpory. Ta pozice neušla staršímu z obou mužů, kteří pečovali o zraněného přítele. „Ty jsi Boris?“ zeptala se ho. „Takže ty musíš být Ganmar,“ pokračovala, zaměřujíc se na mladšího. „Copak jste si neuvědomili, že Debera byla Vyhledaná?“

Ganmar vypadal, že se cítí velmi nepříjemně a sklopil oči, zatímco zamračení Borisovy tváře se prohloubilo a vzdorně vystrčil bradu.

„Lavel mi řekl, že odmítla.“

V tuto chvíli přišel Maranis, zdravotník Weyru, aby se podíval na zraněného muže. Když ho prohlédl, poslal pomocníka pro muže s nosítky. Pak se začal zabývat zraněním; odtáhl potrhanou vestu, což u omámeného muže vyvolalo zasténání.

„No, Borisi,“ řekl Zulaya co nejpřísněji. „Zdá se, že jste si vědomi, že Debera má právo… –“.

„To je to, co vy lidé z Weyru vždycky říkáte. Ale jsme to my, kdo trpí tím, co nazýváte právo.“

„Děláš další potíže, Borisi?“ zeptal se Tashvi, který právě přicházel se Saldou.

„Souhlasil jsi, Tashvi,“ řekl Boris s nepatrnou zdvořilostí ke svému Pánu Držby. „Říkal jsi, že bychom mohli vykopat ten nový důl. Byl jsi rád, že já a tady můj syn začneme. A Lavel byl ochoten dát Ganmarovi svou dceru.“

„Ah, ale dcera, zdá se, nebyla tak ochotná,“ poznamenala Lady Salda.

„Byla naprosto ochotná, že, Deb?“ zíral Boris se zlostným obviněním na dívku, která mu pohled vrátila s hrdě zvednutou bradou. „dokud nepřišli na Vyhledávání.“

„Vyhledávání má přednost,“ řekl Tashvi. „Víš to, Borisi.“

„Měli jsme to všechno zařízené,“ promluvil teď otec, když bolest polevila díky uspavcové masti, kterou mu Maranis natřel zranění. „Měli jsme to zařízené!“ a vrhl na svou dceru ostrý pohled plný hořkých výčitek.

„Vy jste to měli všechno zařízené,“ řekla Debera stejně hořce, „mezi sebou, ale ne se mnou, dokonce ještě před Vyhledáváním.“

Tesklivé zasténání její rozzlobené argumenty přerušilo.

„Je hladová, musím ji nakrmit. Pojď,“ dodala mnohem láskyplnějším tónem. Bez ohlédnutí vedla své zelené dráče pryč z prostor Líhniště.

„Řekl bych, že ta záležitost rozhodně nebyla dobře sjednaná,“ podotkl Tashvi.

„Ale byla,“ vykřikl Lavel, a pěstí ukazoval ne drakeny, „dokud se nezastavili tihle, a nenasadili jí myšlenku do hlavy, byla to dobrá, tvrdě pracující dívka, která vždycky udělala, co se jí řeklo. Pak jste jí vy jezdci řekli, že je vhodná pro draky. Vhodná! Vím, co vy jezdci vyvádíte a Debera je hodná holka. Není jako spousta z vás…“

„Tak už bylo dost takových řečí,“ řekla Zulaya a uraženě se napřímila.

„To opravdu bylo,“ souhlasil Tashvi a rozzlobeně se mračil. „Snad Weyrena pochopí, že s tím zraněním nejsi ve své kůži.“

„Rány nemají nic společného s mým spravedlivým hněvem, Pane Držiteli. Vím, co vím, a vím, že jsme měli všechno zařízené, a ty by ses měl postavit za své držebníky, a ne za tyhle lidi z Weyru a všechny jejich podivné zvyky a skutky, a já nevím, co se stane s mou dcerou.“ V tom okamžiku začal plakat, deptaný víc hněvem, než bolestí z teď už znecitlivělého zranění. „Byla to hodná holka, než přišli, dobrá poslušná holka!“

Tashvi ukázal rázně dvěma nosičům, aby vzali muže ven. Pak se otočil zpátky k Vůdcům Weyru. „Schválil jsem nový důl, a Borise s Ganmarem jako vlastníky, ale netušil jsem, že je do toho zapojen Lavel. Je to odedávna potížista,“ přesouval Tashvi nepřítomně nohy na horkém písku.

Zulaya všem pokynula, aby opustili Líhniště. I přes další vycpávku, kterou si ráno dala do bot, bylo nepříjemné tam stát, a Tashvi měl na sobě jen lehké natahovací boty.

„A není to tím, že by neměl jiné dcery,“ řekl Salda a vzala manžela za paži, aby ho popohnala. „Má víc než tucet dětí a už měl dvě manželky. Při rychlosti, s jakou dělá tyhle dohody, bude mít sám dostatek půdy mezi svými příbuznými, aby založil vlastní Držbu. Ne že by ho někdo se zdravým rozumem chtěl za Pána Držitele.“

Mimo Líhniště se hned zastavili. Zulaya a K’vin si šikovně vybrali místo, ze kterého mohli vidět i na nově vylíhlá dráčata, která s pomocí svých jezdců rychle hltala hromady kousků masa, připravených pro jejich první krmení.

Debeřina situace byla neobvyklá. Většina rodin byla velice potěšena, pokud bylo jejich dítě vybráno při Vyhledávání. Hlavně kvůli výhodám, které draken v rodině přinášel: kombinace prestiže z příbuzenství a dopravní dostupnosti.

Lavelova jedovatá kritika života Weyru rozzlobila jak Vůdce Weyru, tak i Pána Držby. Je pravda, že určité zvyky a návyky se ve Weyrech vyvinuly podle dračích potřeb, ale promiskuitu rozhodně nepodporovali. Ve skutečnosti se v rámci Weyru velmi přísně dodržoval kodex chování. Nemusela existovat formální smlouva o svazku, ale žádný jezdec by neporušil své slovo ženě, ani by se nevyhýbal zaopatřit narozené děti. A jen málo dětí, narozených ve Weyru, opouštělo po dosažení puberty Weyr, aby odešli do držby svých prarodičů, i když se jim nepodařilo Zasvěcení.

Právě teď byly v Hlavní jeskyni zahájeny Slavnosti, a instrumentalisté hráli šťastnou melodii, odrážející triumf úspěšného Líhnutí. Ačkoli noví jezdci ještě krmili své draky nebo se usazovali v ubytovně weyrlinků, jakmile nasycená dráčata usnou, noví drakeni se připojí ke svým příbuzným.

Zulayu napadlo, jestli by neměla Lavelovi připomenout, že jezdci – ženy jsou umístěny odděleně od mužů. Zřejmě vůbec netušil, kolik péče vyžaduje nový dráček od svého člověka. Většinu dní weyrlinkové padnou do postele příliš vyčerpaní, aby dělali cokoli jiného než spali, a ráno je Mistr Weyrlinků musí vytahovat z paland, pokud se jim nepodaří reagovat na volání svého hladového draka.

Mladý Ganmar byl rozmrzelý a rozhodně nevypadal, že je mu současná situace příjemná. Zulaya však pochybovala, že by měl tím zvratem událostí třeba jen trochu zlomené srdce. Samozřejmě, pokud by musel s tímto otcem pracovat na budování jeho nové držby, možná by hezká holka v noci do postele byla hlavní kompenzací.

„Co bych ráda věděla,“ říkala Salda, „je, proč sem Debera přišla tak pozdě, na vlastní pěst a evidentně vámi pronásledovaná. Uvědomuješ si určitě,“ a v očích Saldy se objevil přísný výraz, který Zulaya dobře znala, „že Pán Tashvi a já nebudeme vůbec s potěšeni, když zjistíme, že Debeře byly upřeny její držebnická práva.“

„Držebnická?“ Lavel si odfrkl a pak zasténal, jak si nerozumným pohybem způsobil bolest. „Teď nebude držebníkem, ne? Pro nás bude navždycky ztracená.“

„A žádná šance zabrat její legální příděl pozemků,“ řekla Salda s předstíranou lítostí. Lavel zavrčel a pokusil se od Paní Držby odvrátit. „Nárokoval jsi víc než většina. Doufám, že Gise se daří dobře? Nebo s ní čekáš další dítě? Utaháš ji stejně, jako Millu, víš. Ale věřím, že existují ženy dost hloupé, aby se přetrhly kvůli tvým stále rostoucím pozemkům. Ssshish,“ Salda se od něj v znechucení odvrátila. „Dostaňte mi ho z očí. Uráží mě. A špiní ducha této příležitosti.“

„Není tak zraněný, aby nemohl cestovat,“ prohlásil zdravotník ochotně.

„Cestovat?“ vykřikl Boris a předstíral zděšení, zatímco se podíval směrem k Dolní jeskyni, kde se podávala pečeně.

„Můžu mu najít místo na přenocování,“ začal Maranis váhavě.

Právě v tu chvíli vedli čtyři mladíci z Weyru koně hostí, které se jim podařilo odchytit.

„Á, tady jsou vaši koně, Borisi,“ řekla Zulaya. „Nebudeme vás zdržovat od bezpečné cesty domů. Měli byste se snadno dostat zpět před setměním. Maranisi, dej Lavelovi dost felisové šťávy, ať si ji vezme s sebou do držby. Hoši, pomozte mu nasednout. Pojď, K’vine, už jsme příliš dlouho gratulovali šťastným rodičům.“

Zavěsila se pravou rukou do K’vina a levou do Paní Saldy a táhla je s sebou přes kotel.

„Velmi dobré Líhnutí, řekla bych,“ začala bez jediného ohlédnutí na tři propuštěné držebníky. „Devatenáct zelených, patnáct modrých, deset hnědých a sedm bronzových. I rozložení je dobré. A stejně tak bronzáci mají dobrou velikost. Věřím, že každá snůška produkuje o něco větší draky, než ta předchozí.“

„Draci ještě nedosáhli svou plánovanou velikost,“ odpověděl K’vin. „Pochybuji, že ji uvidíme během našeho života.“

„Přece už jsou dost velcí, ne?“ zeptal se Salda s rozšířenýma očima.

Zulaya se zasmála. „Větší o několik dlaní než ti první, kteří bojovali s Vlákny, a díky nimž to teď pro nás bude mnohem jednodušší.“

„Taky víte, co máte čekat,“ přikývl Tashvi souhlasně.

Zulaya si s K’vinem vyměnila krátký pohled. „Doufejme, že to, co se dá čekat, nezahrnuje nějaké nevítané překvapení.“

„Opravdu v tom máme před našimi předky výhodu,“ řekl K’vin rozhodně. Zulaya mu lehce stiskla paži, než ho pustila a vykročila k prvnímu stolu, kde seděly rodiny dvou nových hnědých jezdců. K’vin pokračoval se Saldou a doprovodil ji a Tashviho do čela stolu, kde se usadili. Později, až udělají se Zulayou povinné kolečko kolem stolů, se k nim připojí. Potom, když uzavřel sázku sám se sebou, začal na opačném konci široké Jeskyně. Při čtvrté zastávce svou sázku vyhrál: novinky z netradičního Zasvěcení posledního zeleného draka už byly v oběhu.

„Je to pravda,“ zeptala se jedna držebnice, matka bronzového jezdce, „že ta dívka musela utéct ze své držby?“ Ona i ostatní u tohoto stolu byli zjevně takovou okolností zděšeni.

„Dostala se sem včas, a to je důležité,“ komentoval K’vin tento dotaz.

„Co kdyby nepřišla?“ zeptala se jedna z dospívajících se zaníceným výrazem. „Drak by –“ náhle se zarazila, jako by ji někdo kopl pod stolem, pomyslel si K’vin a potlačil úsměv.

„Aha,“ řekl, aby přerušil krátkou pauzu, „ale jsem si jistý, že jste viděli ostatní chlapce, shluknuté kolem, připravené a ochotné. Dráče by si vybralo jednoho z nich.“ To nebyla tak docela pravda, a to byl důvod, proč měl každý Weyr během Líhnutí v prostorách Líhniště víc než dostatečné množství kandidátů. Počáteční záznamy uváděly pět případů, kdy dráčata nenašla odpovídajícího partnera. Jejich následná smrt rozrušila Weyr natolik, že pak zaměřili veškeré úsilí na to, aby se podobná událost neopakovala. Včetně toho, že akceptovali výběr dráčete i z řad diváků.

Byly také případy, kdy se vajíčko nevylíhlo. V prvních dnech, kdy byla ještě stále k dispozici technologie, se prováděly pitvy kvůli stanovení příčiny. Ve většině zaznamenaných případů tam bylo zjevné poškození žloutku, nebo byl tvor špatně vyvinut, takže by vylíhnutí nepřežil. Ve třech případech však příčinu smrti nedokázali stanovit, protože plod byl bezchybný, bez zdánlivého nedostatku nebo postižení. Zpráva byla zveřejněna, aby se nevylíhlá vejce mohla okamžitě zlikvidovat v mezimezí: tato povinnost spadala při těch vzácných příležitostech na Vůdce Weyru a jeho bronzáka.

„Viděla jsem, jak jela sem nahoru,“ líčila dívka tu epizodu s potěšením. A pak ty muže, kteří se ji snažili zastavit.

„Musela jsi mít to nejlepší místo,“ usmál se na ni K’vin.

Dívka střelila pomstychtivým pohledem kolem stolu. „Ano, to jsem měla, že? Viděla jsem to všechno! I to, jak se dráče pokoušelo kohosi sežrat. Byl to její otec?“

„Suze, to už by stačilo,“ řekl její vlastní otec a starší chlapec vedle ji musel štípnout, protože se na lavici natočila a zírala na něj.

„Ano, byl to její otec,“ řekl K’vin.

„Copak neznal nic lepšího, než zaútočit na dračího jezdce?“ zeptal se Suzin otec, šokovaný takovým chováním.

„Myslím, že si svou chybu uvědomil,“ podotkl K’vin suše a zachytil Suzinu překvapenou reakci. „Pro jaké jméno jezdce se váš syn (a Charanth, jako vždy, mu napověděl chlapecké jméno ze své dračí mysli tak rychle, že pauza byla téměř neznatelná), Thomas, rozhodl?“

„No, nemyslím si, že se Thomas odvážil doufat,“ odpověděla jeho matka, ale její výraz vyjadřoval i pýchu na jeho skromnost a potěšení z jeho úspěchu.

„Nikdy se mu nelíbilo, že je Thomas,“ řekla Suze nezkrotně. „Vybere si nové jméno,“ a jízlivě se podívala úkosem na rodiče.

„A tady je, jestli se nepletu,“ ukázal K’vin směrem k chlapci, který k nim kráčel přes jeskyni. K’vin přednášel kandidátům o jejich povinnostech vůči dráčatům, takže mnoho z nich znal. Tento Thomas, nebo jakkoliv, nesl dostatečně silnou podobu se sestrou i bratrem, takže byl snadno k poznání. Jen doufal, že podoba v obličeji bylo to jediné, co Thomas sdílel se svou sestrou. Byla pěkně zlomyslná.

„Výborně, mladý muži,“ podal mu K’vin ruku. „A jak ti teď máme říkat?“

„S’mon, Vůdče Weyru,“ řekl nový bronzový jezdec, ještě zrudlý nadšením. Měl pořádně pevný stisk ruky. „Uvažoval jsem na T’om, ale nikdy se mi ta přezdívka nelíbila.“

„Říkal jsi, že…“ Suze dostala další kopanec pod stolem, protože tentokrát vyjekla a vhrkly jí slzy do očí.

„Líp se to vyslovuje,“ řekl S’mon. „Tiabethovi se to líbí.“ Teď předvedl nádhernou směsici pýchy a majetnictví, kterým jsou zbrusu noví weyrlinkové vystaveni při zvykání si na svůj nový stav a povinnosti. K’vin si to pamatoval tak živě, jako by to bylo nedávno. „A T’mas už existoval v první skupině na Bendenu.“

„Ten už je dávno mrtvý,“ řekl jeho otec, nespokojený se synovou volbou. „Thomas je rodinné jméno,“ přiznal K’vinovi. „Já jsem Thomas, devátý v linii.“ Chlapec se podíval na otce s tou zvláštní odtažitou nezávislostí, která přišla s tím, že nově spárovanému dračímu jezdci už nikdo nemůže říkat, co má dělat. „To je moje věc, tati, to bys nepochopil.“

„Na Tiabetha a S’mona,“ zvedl K’vin sklenici, kterou nosil od stolu ke stolu a připíjel novým partnerům. Ostatní si pospíšili a připojili se. „Jez, S’mone. Budeš potřebovat každé jídlo, které dostaneš šanci sníst,“ dodal a nechal chlapce, aby se té velmi dobré rady držel.

U každého dalšího stolu zaslechl další spekulace o pozdním příchodu Debery. Příběh byl stále víc přikrašlován: jednou měl její otec vykrvácet k smrti. Podruhé se tvrdilo, že Debera se zdráhala přijít a její rodina trvala na tom, aby se zkusila Zasvětit, když byla Vyhledaná. Mladá Suze měla nakonec opravdu nejlepší místo v Líhništi; sice byla tak daleko od centra, že neměla dobrý výhled na líhnutí, zato perfektně viděla vše, co se dělo kolem.

K’vin tedy opravoval fakta, aby se ten incident nezačal vymykat z ruky. Naštěstí hrála kapela, a texty zajistily šťastné rozptýlení. Většina hudby byla nová. Clisserovi hudebníci odvedli svou práci velmi dobře.

K’vin se vyhýbal příliš častému popíjení a přikusoval plátky pečeného werýse a hovězího, což bylo považováno za povinné pečínky pro nové jezdce.

Téměř už dokončil svou obchůzku, když uviděl Telgarské Držitele a T’dama, jak přivádí Deberu a všichni mířili k hlavnímu stolu. Salda a Tashvi vstali a šli ji uvítat na půl cesty. Pořád měla ve tváři omámený pohled a rozhlížela se téměř divoce po přeplněné jeskyni.

Někdo jí dal zelené šaty, které podtrhovaly její ženské tělo; střih i barva Debeře seděly. Sytá jasně zelená zvýrazňovala její jemnou pleť a zvlněné bronzové vlasy teď měla pěkně upravené, a ne nepořádně roztroušené kolem propocené rozrušené tváře. Nebylo pochyb, že v té přeměně měla prsty hospodyně Tisha. Zulaya jednou řekla, že Tisha zachází se všemi dívkami ve Weyru jako s živými panenkami, obléká je a upravuje jim vlasy. I když Tisha sama byla bezdětná, její přebytek mateřských instinktů byl pro Weyr přínosem.

Salda objala Deberu kolem ramen a naklonila k menší dívce hlavu, jak jí něco povídala. Evidentně se jí snažila nahradit nepřítomnost členů rodiny při události, která byla obecně pro Držebníky nebo Řemeslníky vnímána jako velmi šťastná. Viděla Debera své příbuzné naposledy? Bez ohledu na to teď měla ve Weyru větší, širokou rodinu a mohla najít přívětivější a soucitnější náhradu.

Zulaya zavedla Deberu k místu, kde seděla Sarra z Isty, se sluncem vyšisovanými blond vlasy, která vykládala s takovým nadšením, až se Debera usmála – váhavě, pomyslel si K’vin, ale s rostoucím sebevědomím.

„Morath už v pořádku spí?“ zeptal se, když se připojil k ženám.

„Myslela jsem, že nikdy nepřestane jíst,“ zamračila se Debera trochu nervózně. K’vin si všiml, že barva šatů zdůrazňovala i její zelené oči. Tisha jí dala hrdost.

„Jsou nenasytní,“ usmála se Zulaya laskavě. „A já taky. Pojďme se všichni posadit, než na nás nic nezbude.“

Salda si dobromyslné odfrkla a usmála se na Deberu. „To není pravděpodobné. V posledním týdnu jsme vám v očekávání poslali tučná telata.“ Obrátila se k dívce, zatímco ji předešla ke K’vinovi. „Jedna věc je jistá, děvče, tady v Telgaru budeš jíst víc vepřového, než jsi kdy snědla doma. A nemusíš vařit!“

Debera byla tím vtipkováním tak očividně překvapená, že ji K’vin vzal za ruku a vedl ji po schodech až na plošinu, kde stál hlavní stůl. „Myslím, že tady budeš velmi šťastná, Debero,“ řekl jemně, „s Morath, jako svým přítelem.“

Dívčin obličej hned změkl radostí a oči jí zvlhly. Její vzhled zranitelného úžasu v něm udeřil na citlivou strunu, takže klopýtl, když ji následoval.

„Oh, ona je víc než přítel,“ řekla spíš jako modlitbu, než konstatování faktu.

„Pojď, sedni si vedle mě,“ vytáhla Zulaya židli a naznačila K’vinovi, aby si vzal jednu dál. Nebyli na svém obvyklém místě uprostřed stolu, ale když se rychle podívala na Saldu a Tashviho, Držitelé si vytáhli židle, jako by takové rozmístění bylo normální. „Poslouchej tu melodii. Jak krásné…“ dodala a naklonila hlavu, zatímco hudba, ne přímo bojová, ale tvrdá, zastavila konverzaci v celé jeskyni.

„Takže taková jsou slova…“ řekla Salda a oči se jí rozšířily překvapením i potěšením z toho, co slyšela. Když její manžel začal něco říkat, umlčela ho.

K’vin taky spokojeně poslouchal.

Sheledon, který trval na tom, že Telgarské Zasvěcení využije jako debut pro nějakou novou hudbu, byl velmi potěšen, že rozhovor utichl a všichni poslouchali, co se zpívá. Teď přišel čas vytáhnout na ně to největší.

Jakmile skončilo finále toho, co Jemmy nazval ‚Dračí láska‘, zvedl noty k ‚Baladě o Službě‘ a ukázal je Sydře, která zpívala chlapecký sopránový part. Zatím ještě nenašli chlapce s vhodným hlasem, ale ona dokázala svůj hlas vyčistit, aby se tomu tónu přiblížil.

Na Sheledonův signál Bethany zahrála na píšťalu neodbytnou melodii předehry a Sydra rozezpívala úvodní verš.

Dobrá, neměli dost školených hlasů, aby publiku Baladu opravdu předvedli – v duchu Sheledon slyšel, jak by zněl celý sbor – ale vynikající akustika v jeskyni jim velice pomohla. A ta hudba byla uchvacující. Sydře se podařilo znít velmi mladě a užasle…

Gollagee nastoupil se svým jemným tenorem jako dračí jezdec, Sheledon hned za ním s barytonovým partem a pak, s Bethany zpívající alt a s hudebníky Weyru, kteří přidali své hlasy, všichni společně došli k závěru.

Na zlomek sekundy zavládlo absolutní ticho – ten druh, který umožňuje umělci se radovat – a pak všichni vstali, divoce jásali, tleskali a souhlasně dupali. Dokonce i draci venku se připojili, když zachytili nadšení svých jezdců.

Sydra se stále ukláněla a nutila zbytek hudebníků, aby stáli a přijali pocty. I Bethany se postavila a po tvářích jí steklo pár slz za to jednomyslné přijetí.

Dali pět přídavků Balady – a lidé připojovali ke sboru své hlasy, neboť rychle pochytili slova. Když Sheledon žalostně mávl rukou k šestému opakování, byli požádáni o ‚Dračí lásku‘, píseň, která byla pro tento večer tolik vhodná.

Celkem vzato, usoudil Sheledon, když zachytil usmívající se tvář Sydry, je to velmi úspěšný debut! Jemmy překonal sám sebe a Clisser bude potěšen. Možná přece jen něco bude na té Clisserově představě o změně vzdělávacího systému, tak aby se neplýtvalo časem na nepodstatné věci a mohl se dříve řešit skutečný smysl života.

Kapitola 4

Telgarský Weyr a Vysoká škola.

BYLA TO WEYRENA Zulaya, kdo si všiml Debeřiny zvyšující se nervozity. „Jdi zpátky za Morath, drahá. Jsi vyčerpaná a spánek budeš potřebovat.“

„Děkuji… ah…“

„My ve Weyru nepoužíváme tituly,“ dodala Zulaya. „Stačí jít. Dala jsem ti svolení, pokud to je to, nač jsi tak zdvořile čekala.“

Debera zamumlala díky, vstala a chtěla vyklouznout pokud možno nenápadně. Cítila se trapně a nespolečensky, i když všichni byli tak neuvěřitelně laskaví a pohodoví. Dokonce i Pán a Paní Držby – nedokázala skloubit jejich chování s historkami svého otce o nich, ale měla v úmyslu zapomenout na všechno, co jí kdy řekl. Myslela si, že budou očekávat, že podá vysvětlení svého neobvyklého chování, ale oni ji okamžitě podpořili. Opravdu se zdá, jako by její skutečný život začal ve chvíli, kdy se s Morath do sebe zaklesly očima.

A to začal, usoudila, zatímco kráčela podél zdi jeskyně, se skloněnou hlavou, aby nemusela s kýmkoli navazovat oční kontakt. Viděla jen úsměvy lidí, když je míjela, úsměvy a zdvořilost. A rozhodně žádné lascivní chování, které, jak často otec říkal, prý ve Weyru převládá.

Samozřejmě, řekl jí spoustu věcí. A jiné jí zase neřekl. Stejně jako skutečnost, že oficiální oznámení o Vyhledaných, kde figurovalo i její jméno, bylo dodáno do držby tak, aby věděla, kdy přijít, a byla k dispozici při Líhnutí. Ne, musela ho najít sama nacpané ve skříni, kde se schovávaly kousky a útržky, které se daly znovu použít. Nikdo na Balanově Držbě, zejména její otec a nevlastní matka Gisa, by nevyhodil celý list papíru, který měl čistou stranu, a mohl tak být znovu použit. Jak nenáviděla to slovo! Cyklus, re-cyklus. Použití, znovu použití. Toto pojetí ovládalo každý aspekt Balanovy Držby. A nebyli chudí, co se materiálních věcí týče – ne způsobem, jako byli někteří držebníci. Chudá však byla Balanova držba duchem, od té doby, co zemřela její matka.

Hledala něco úplně jiného, když našla ten list. Ne, že by na něm bylo datum, ale bylo zřejmé, že oznámení muselo přijít před nějakým časem, neboť papír byl zašpiněný a dost pomačkaný. Možná už to byly týdny. Byla připravená přijmout Ganmara jako alternativu k pokračujícímu životu v domě svého otce. Věděla, že bude muset při zřizování nové držby pracovat stejně tvrdě, ne-li víc, vysekat ji ze skály nad dolem, ale mělo to být něco jejího – a Ganmarovo – a něco, co by mohla navrhnout podle svého vlastního přání. Ne, že by byla nakloněna věřit některým z lehkovážných a výstředních slibů, které jí Ganmar nebo Boris dali. Jediné, co chtěli, bylo silné tělo pro spoustu tvrdé práce.

Viděla však den předtím na obloze spoustu draků a většina jich přepravovala cestující. Balanova Držba nebyla tak daleko od Telgarského Weyru – dokonce ani cestou po zemi. Takže ve chvíli, kdy si přečetla zprávu, udělala si vlastní plány, o kterých nikdo nevěděl. Byla Vyhledaná: měla právo tam být. Bez ohledu na to, jaký život by ve Weyru mohl být, to nemohlo být horší než co snášela doteď. A mohla se stát drakenem.

Debera zastrčila papír do kapsy u kalhot a praštila do zavřené zásuvky. Byla sama v kuchyni a slunce proudilo dovnitř, skoro jako by přidávalo své světlo k jejímu odhodlání.

Ani se nevracela do pokoje, který sdílela se třemi nevlastními sestrami, ale popadla bundu a zamířila do výběhu, kde drželi jezdecké koně. Dvůr byl prázdný: všichni byli v práci. Úkoly se rozdávaly u snídaně, a všichni museli ukázat jejímu otci dokončenou práci, protože dokud nebyla hotová, nebyla žádná přestávka na oběd. Dokonce se ani neodvážila sebrat ze stodoly sedlo nebo uzdu, protože její nejstarší bratři přerovnávali seno – napoprvé tu práci udělali nedbale. Prostě popadla kožený řemínek. Vzhledem k tomu, že v držbě se koňmi zabývala nejvíc, neměla by mít potíže řídit některého z nich jen otěží v hubě.

Bilwil bude nejrychlejší. Měla asi tři hodiny do poledního jídla, kdy si její nepřítomnosti všimnou. Do té doby už bude mít kus cesty do Weyru za sebou.

S pohledem přes rameno, aby zjistila, zda ji někdo nepozoruje, kráčela svižně k výběhu, jako by byla na pochůzce. Bilwil nebyl daleko od plotu, který přelezla – brána byla příliš blízko zeleninové zahrady, kde plely její dvě nevlastní sestry. Nic by neudělaly raději, než ohlásily její zahálku matce nebo otci.

Dva bratři byli ve stodole, další pár s otcem venku v lese a nevlastní matka v mlékárně vyráběla sýr. Debera mlela mouku z obilí, když praskla závlačka. To se snažila najít v šuplíku; hřebík nebo něco na výměnu závlačky, aby mohla pokračovat ve svém úkolu. Takže Gisa ji chvíli nebude postrádat, a nespustí poplach. Dokud není mouka, nemůže se péct chleba a Gisa nebude chtít otáčet tím těžkým kamenem – zvlášť když je těhotná.

Bilwil tiše zaržál, když se k němu přiblížila a chytila ho za pramen hřívy. Nikdo se včera večer neobtěžoval ho vytřít, takže měl drsnou srst od potu ze včerejšího vožení dřeva. Možná by si měla vzít některého z ostatních. Ale Bilwil sklonil hlavu, aby přijal stočenou otěž kolem spodní čelisti. Sotva mohla riskovat pronásledováním lépe odpočinutého a méně přístupného koně po výběhu, takže vložila otěž, popadla ho za hřívu a vyhoupla se mu na hřbet. Vyhoupne se zítra na hřbet draka? Lehla si co nejníž na jeho krk, jen pro případ, že by se někdo podíval přes výběh a koleny ho pobídla k lesu. Těsně předtím, než dorazili k propleteným zábranám, které označovaly vzdálené hranice, ohlédla se krátce na budovy držby – okna vytesaná do samotné skály, nerovný vchod do hlavní obytné části, širší do prostoru pro zvířata. V dohledu nebyla živá duše.

„No, Bilwile, vypadneme odsud,“ zamumlala, kopla ho ostře do klusu a vedla ho přímo k plotu, na místo nedaleko lesní stezky.

Bylo dobře, že Bilwil rád skákat přes cokoli, protože mu dala sotva dost prostoru, aby se vzpamatoval. Ale svižně vyskočil s nataženýma předníma nohama, mírně se zhoupl vlevo v reakci na tah na hubu a její pravou patu, zatímco nohama dopadl na zem. V momentě byli mezi stromy a rychle dorazili na stezku. Bilwil se jednou pokusil uhnout doleva a vrátit se do držby, ale prudce ho kopla a vrátil se doprava.

Byli dost daleko od držby, takže by nikdo neměl slyšet dusot jeho kopyt – pokud by nepřiložil ucho k zemi, což bylo nepravděpodobné. Mířili přímo ke zvětralým kamenům, kde už nikdy nebyla. Při tom pomyšlení se usmála, i když ještě nebyla v bezpečí před objevením.

Jakmile se stezka rozšířila, pobídla Bilwila ke cvalu, užívajíc si jedné z činností, které jí přinášely radost. Několikrát zastavila, aby ulevila své vlastní zadnici, stejně jako Bilwilovi, a našla pozdní plody k jídlu. Opravdu měla popadnout zbylý sýr od snídaně, nebo i jablko nebo dvě, aby se na cestě posilnila.

Měla před sebou závěrečný úsek cesty do Telgarského Weyru, když si uvědomila, že je pronásledována. Nebo aspoň sledována třemi jezdci na cestě. Mohli by to být i návštěvníci, přicházející na Líhnutí, ale bylo rozumnější předpokládat to nejhorší. Jeden mohl být její otec, další dva případně Boris a Ganmar. Ať tak či onak, musela se dostat do bezpečí Weyru dřív, než ji chytí.

Jak to, že měli tolik času ji sledovat? Viděl ji někdo nakonec a běžel upozornit Lavela?

V nejtenčí stěně Telgarského kráteru byl vytesán dlouhý tunel jako přístup pro pozemní dopravu. Osvětlovaly ho světlenové koše.

Bilwil byl unavený z posledního dlouhého a strmého stoupání na vrchol při včerejší práci. Zdálo se jí, že zaslechla mužské hlasy, jak na ni křičí a pobídla Bilwila do unaveného klusu. Bez ohledu na to, jak tvrdě používala podpadky na jeho žebrech, nechtěl prodloužit krok. Pak uslyšela bzučení – jako kdyby vycházelo ze zdí kolem ní. Věděla, co to znamená a zoufale vykřikla.

Po tom všem přijde příliš pozdě a nezbude žádný drak, kterého by Zasvětila… i když byla Vyhledaná. Jak by se mohla případně vrátit? To by neudělala. Znala svá práva. Mohla zůstat ve Weyru až do další snůšky. Cokoliv bylo lepší, než se vrátit k tomu, od čeho právě odešla. Spojení s Ganmarem by nebylo žádné skutečné zlepšení, i když byla rozhodnuta vytvořit s mladým horníkem řádný vztah. Vypadal ovlivnitelný. Její vlastní matka jí řekla, že existují způsoby, jak s člověkem manipulovat tak, že ani neví, že je řízen. Ale Milla zemřela dřív, než mohla ty způsoby předat dceři. A Gisa, která se pravděpodobně vzdala všech myšlenek, když byla tak zoufalá, že jako partnerka vstoupila do druhého svazku jejího otce, byla přirozená oběť, která si užívala, že je ovládána.

V tunelu zazněly kroky dalších kopyt a Debera, zoufale se snažíc dosáhnout svého cíle, kopla Bilwila do slabin. Statečné zvíře padlo do těžkého cvalu, který jí roztřásl všechny kosti v těle, ale dostali se do kotle. Debera mohla vidět nejen prostory Líhniště, plné lidí, ale i nová ohromující dráčata. Ale když se dostala dost blízko, viděla, že je tam ještě několik vajec.

Její pronásledovatelé ji doháněli. Nepotřebovala Bilwila u vchodu zastavovat – zastavil se v okamžiku, kdy ho přestala kopat. Sklouzla a rozběhla se směrem k Líhništi, právě když ji otec, Boris a Ganmar dohnali a křičeli, aby zastavila. Aby byla rozumná… Vykroutila se ze sevření rukou právě včas, aby se dostala k Morath. A konečně se realizovala.

Teď, když se vracela do kasáren weyrlinků, byla unavená jako nikdy v životě a mnohem šťastnější! Když zarachotily dveře, které nervózně otevřela, T’dam vystrčil hlavu z vedlejších dveří chlapecké části ubytovny.

„Jsi zpátky? No, nepohnula ani svalem, a myslím, že ty taky nepohneš, viď?“

Zavrtěla hlavou, příliš unavená, aby promluvila. Když otevřela jednu stranu dveří, dostatečně širokých pro křídla dráčat, otočila se, že za sebou zavře, ale T’dam současně vešel dovnitř, a sáhl nahoru, aby otevřel světlenový koš. Dobře že to udělal, protože Debera zakopla o první lůžko pro dráčata.

Byly to v podstatě jednoduché dřevěné plošiny, zvednuté půl metru nad zemí, dostatečně velké pro draky, než budou dost staří, aby byli převedeni do trvalých bytů ve Weyru. Postel jezdců byla přiražena k jedné straně dračího lůžka, s úložným prostorem pod sebou a hlubokou truhlou u paty.

Obešla lůžko s úlevou, že neprobudila jeho uživatele, a dostala se k vedlejšímu, které patřilo Morath. A jí.

Na truhle leželo několik kousků oblečení.

„Tisha poslala nějaké další věci, protože sis nemohla donést náhradní oblečení,“ řekl T’dam. „A noční košile, myslím. Otevři si světlo nad postelí a pak zavřu tohle.“

Když to udělala, zavřel větší světlo a pak i dveře za sebou. Debera okamžitě začala zkoumat Morath, pevně stočenou na plošině, s křídly přes oči. Takhle spí dráčata? Přemýšlela o štěstí, kterého se jí dnes dostalo, a sledovala spícího dráčka s vroucností, jako když matka, která moc toužila po dítěti, sleduje svého novorozence.

Morath měla břicho stále vypouklé a nerovné od všech kousků masa, které snědla. T’dam se smál, když se Debera obávala, že dráček tou nenasytností onemocní.

„První měsíc ten proces opakují šest až sedmkrát denně,“ varoval ji. „Skončíš s pocitem, že strávíš celý svůj život sekáním kousků masa, dokud se neusadí na obvyklých třech jídlech denně. Ale neboj se. Do konce prvního Oběhu bude žrát pouze dvakrát týdně – a bude si to chytat sama.“

Debera se usmála, když si na ten rozhovor vzpomněla a pomyslela si, že T’dam neměl ponětí, jaká bude úleva mít tak snadnou práci, kterou navíc bude dělat s láskou a proto ji přijme s vděčností.

Natáhla ruku k Morath a toužila tu milovanou bytost pohladit, ale nechtěla ji rušit – zvláště když sama skoro spala. Navzdory únavě však otálela a jen sledovala, jak se Morath zvedají a klesají žebra v rytmu spánku. Pak už nedokázala odolat vyčerpání.

Byla jediný člověk ve stodole pro weyrlinky… ne, v kasárnách. No, ostatní oslavovali se svými rodinami. Kdo by si pomyslel, že Debera z Balanovy Držby bude tuhle noc spát s draky? Ona určitě ne.

Vyklouzla teď z pěkného oblečení a naposledy pohladila měkkou tkaninu zelených šatů, když je složila. Byly tak příjemné na těle a měly tak slušivou barvu: úplně nejkrásnější věc, jakou kdy nosila. Gisa dostala všechny šaty její matky, které podle zvyku měly patřit jí.

Debera si oblékla noční košili a cítila jemnou vůni bylin, ve kterých byla uložená. Kdysi s matkou měly také čas sbírat voňavé květy a listy do sáčků. Odtáhla tlustou vlněnou deku a ohmatávala její měkkost. Ani v nejmenším se jí nestýskalo po seprané, tenké přikrývce, kterou sdílela se svými nevlastními sestrami. Polštář, na který položila hlavu, byl také tlustý a měkký, a voněl ještě více vůněmi. To bylo jediné, na co stihla pomyslet.

Zpátky na Akademii dorazili Sheledon, Bethany a Sydra na dračím hřbetě, plni dojmů z vroucího přijetí, kterého se jim dostalo na Telgarském Weyru.

„Nevím, proč jsme nevymysleli Poučné Balady dřív,“ řekla Sydra hlasem lehce ochraptělým ze všeho toho večerního zpívání.

„Škoda, že jsme ten výběr neměli připravený i na další dvě Zasvěcení,“ prohlásil Sheledon, protože vždycky všude viděl nedostatky. „Připravuje se nějaké další?“

„No, budou tu oslavy Konce Oběhu,“ odpověděla Bethany.

„Obvykle při nich zůstáváme tady,“ řekl Sheledon, který si nechtěl nechat ujít hostinu, kterou Chrislee obyčejně pro tyto svátky vystrojila. Vrchní učitelé Univerzity byli vždy zařazeni na seznam hostů Fortu a nikdy takovou příležitost nevynechali. Ani když měli možnost vrátit se na třídenní oslavy k rodnému krbu.

„Možná,“ začala Sydra a podívala se na Sheledona, „bychom pro tentokrát měli jít domů a šířit texty.“

Bethany se zamračila. „Kompletní sbor a doprovod, to je to, co dělá písně tak působivé…“

Sheledon nakrčil čelo. „Určitě můžeme zorganizovat velké skupiny pro hlavní Držby. Drakeni stejně vždycky přijdou jako hosté, takže by všichni měli šanci to slyšet…“ Pak se usmál se na svou ženu a láskyplně jí položil ruku na rameno. „Ten chlapecký soprán jsi zvládla rozhodně dobře. Ale myslím, že by bylo nejlepší, kdybychom sehnali mladistvý hlas pro Konec Oběhu. Dnes jsi ochraptěla.“

„Halóóó, tam dole!“ Všichni vzhlédli a uviděli Clissera, jak se vyklání hluboko z horního okna a mává na ně. „Zabraly Balady?“ zařval s rukama u úst.

Hudebníci se na sebe podívali, Sheledon naznačil rytmus a všichni zařvali zpátky. „MILOVALI NÁS!“

Clisser naznačil rukou gesto OK a pak jim pokynul, aby šli do jeho kanceláře v původní části objektu.

Dorazili tam první, stále ještě rozradostnění úspěchem svého výkonu, v eforii, která se začala rozplývat, když viděli Clisserův výraz.

„Co se děje?“ zeptala se Bethany a napůl vstala z křesla.

„Spadly počítače a Jemmy si myslí, že jsou už úplně zničené,“ řekl Clisser pochmurně a klesl na židli u svého stolu, tělo ochablé zoufalstvím.

„Co se stalo? Fungovaly,“ mračil se Sheledon. „Co Jemmy –“

Clisser zvedl. „Jemmy ne.“

„Některý z těch studentů se naboural dovnitř?“ Sheledonův výraz sliboval hrozivé tresty.

Clisser zavrtěl hlavou. „Blesk.“

„Blesk? Ale neměli jsme žádné varování před bouří.“

„Taky to spálilo všechny solární panely, i když ty můžeme aspoň nahradit. Corey přišla o systém, tedy to, co z něj zbylo, včetně diagnostických postupů, které se tak zoufale snažila přepisovat.“

Sheledon, oněmělý takovou katastrofou, ztěžka dosedl na roh stolu, zatímco Sydra se bezútěšně opřela o zeď.

„Kolik je toho pryč?“ zeptala se Bethany a snažila se vstřebat katastrofu.

„Všechno.“ Clisser švihl prsty, než je sepjal na hrudi a sklonil bradu.

„Ale… ale určitě je to jen otázkou –“ začal Sheledon.

„Ze základových desek je uhlí a lepidlo,“ řekl sklesle Clisser. „Jemmy prohledal všechny krabice s čipy, které nám zbyly, a nestačí to ani k obnovení pár mega – natož k provozu systému. Ani části systému. Je to pryč,“ a znovu bezmocně mávl rukou.

Na dlouhou chvíli nastalo ticho, jak se všichni v místnosti snažili vyrovnat s tak masivní ztrátou.

„Kolik studenti stihli…“ začala Bethany, ale přerušila větu, když Clisser téměř podrážděně zamával, aby ji umlčel.

„Určitě něco zachránili. Něco, ale zdaleka ne to, co potřebujeme, co čekalo na kopírování, pouhý zlomek toho, co bychom měli vědět.“

„Podívej, Clissere,“ řekla Bethany jemně, „co jsme opravdu ztratili?“

Prudce zvedl hlavu a podíval se na ni. „Co jsme opravdu ztratili? Proboha, všechno!“

Sheledon a Sydra pozorovali Bethany, jako kdyby utekla z blázince.

„Historii, kterou už vidíme jako nepodstatnou pro náš současný život?“ zeptala se tiše. „Popisy archaických zařízení a postupů, které nemají pro Pern žádný význam, protože už nefungujeme jako pokročilá technologická společnost? Není to právě to, co jsi stejně dělal, Clissere? Změna směru výuky v souladu s tím, co je potřeba v této době, na této planetě, a bez ohledu na to, nevím, kolik giga uložených informací z toho bylo nepotřebných! Teď, když se o to všechno nemusíme starat,“ a mávla lehkomyslně rukou nad tou ztrátou, „můžeme vyrazit kupředu a nemusíme se zabývat překladem nepotřebných vědomostí pro příští generace. Takže se vás ptám, co jsme opravdu ztratili?“

Mlčení se prodloužilo, dokud se Sheledon ostře nezasmál.

„Víte, ona může mít pravdu. Sráželi jsme sami sebe kopírováním věcí, které tady na Pernu stejně nebudou fungovat. Zvlášť,“ a jeho hlas ztvrdl, „když se nikdo na Zemi nestará, aby zjistili, co se s námi stalo.“

Sydra se na manžela s mrknutím podívala. „Zase ta záležitost s naváděcí trubicí starého Tubbermana?“

Sheledon přešel do obrany. „No, víme ze…“

„Ze záznamů,“ řekla Sydra se zlomyslným úsměvem a Sheledon zrudl, „že tuba se zprávou byla odeslána bez oprávnění admirála Bendena. Bez podpisu vůdce osady by jí nikdo na Zemi nevěnoval jakoukoli pozornost, pokud se vůbec dostala na Zemi.“

„Někdo mohl přijet a zkontrolovat to,“ řekl Sheledon.

„Ale jdi, Shele,“ usmála se Bethany, pobavená jeho náhlým obratem, protože teorii Tubbermanovy trubice se vždycky vysmíval. „Pern není dost bohatý, aby se o něj kdokoli staral.“

„Tak drahocenné záznamy,“ řekl aspoň, aby si zachoval tvář. „Měli by nás aspoň zkontrolovat, aby viděli, jak se nám daří. Na Shavianskou kolonii, která byla základním důvodem vesmírné války s Nathii jezdili zatraceně často.“

„To bylo před třemi sty lety, Shele,“ řekla Bethany svým trpělivým učitelským tónem.

„A pro tuhle chvíli je to zcela vedlejší,“ dodala Sydra. „Podívejte, ztráta počítačů je pro nás nepochybně rána, ale není to nic, co nepřekonáme.“

„Ale všechny ty informace…“ zvolal Clisser, a do očí mu vhrkly slzy.

„Clissere, drahý,“ Bethany se k němu naklonila a jemně mu pohladila ruku, „pořád ještě máme ty nejlepší počítače, které kdy byly vymyšleny…“ poklepala si na čelo, „a jsou plné informací: víc, než opravdu potřebujeme, abychom fungovali.“

„Ale… ale teď už nikdy nezjistíme, jak uchovat životně důležité informace – stejně jako o včasném varování před návratem Krvavice.“

„Něco vymyslíme,“ prohlásila sebejistým tónem, který pronikl přes Clisserovu úzkost, takže chvilku vypadal trochu veseleji. Pak se sesunul do ještě hlubšího zoufalství.

„Ale zklamali jsme důvěru, kterou do nás vložili, že udržíme dostupné údaje.“

„Nesmysl!“ řekl Sheledon prudce a bouchl pěstí do stolu. „Udrželi jsme optimum věcí, které byly navrženy v minulosti. Dočetl jsem se ve starých příručkách dost, abych to ocenil. Každý rok z posledních padesáti byl zázrak. A jak říká Bethany, nemáme vše ztraceno. Přístroje z minulosti selhaly, tak jako mnohé z nich měly už dávno. A my se teď budeme muset obejít bez snadného přístupu k údajům, které poskytovaly, a potit se nad knihami! Knihy! Knihy, kterých máme spousty.“

Clisser zamrkal. Zavrtěl hlavou, jako by v duchu tu myšlenku odmítal.

„Měli jsme v plánu ignorovat hodně staré údaje,“ řekla Bethany jemně. „To, co je pro nás nejdůležitější…“ a rukou obsáhla současný Pern, „bylo stejně zkopírováno – aspoň většina toho,“ doplnila, když Clisser otevřel ústa. „Pokud jsme to nepotřebovali doteď, už to nebudeme potřebovat nikdy.“

„Ale ztratili jsme souhrn všech lidských…“ začal Clisser.

„Ha!“ skočila mu Sydra do řeči. „Dávná historie, člověče. My jsme přežili na Pernu, a je to Pern, co je důležité. Jak řekla Bethany, Pokud jsme to nepotřebovali doteď, už nikdy nebudeme. Tak se uklidni.“

Clisser si rukama podepřel hlavu. „Ale jak to řeknu Paulinovi?“

„Copak blesk zasáhl i Fort?“ zeptal se Sheledon a sám si odpověděl. „Zdálo se mi, že jsem viděl pracovníky na solárních vršcích.“

Clisser vymrštil ruce do vzduchu. „Řekl jsem mu, že kontrolujeme poškození.“

„Které je totální?“ zeptal se Sheledon.

„Totální!“ A Clisser znovu rezignovaně sklonil hlavu k hrudi.

„Tu bouři jsi přece nezpůsobil ty, Clissi,“ řekla Bethany.

Podíval se na ni spalujícím pohledem.

„Systém byl v té době spuštěn?“ zeptal se Sheledon.

„Samozřejmě, že ne,“ řekl Clisser důrazně a zamračil se na Sheledona. „Znáte pravidlo. Veškerá elektronika musí být při jakékoli bouři vypnuta.“

„A byla?“

„Samozřejmě, že ano.“

Bethany si vyměnila pohled s Sheledonem, jako kdyby tomu ujištění nedůvěřovali. Oba věděli, že Jemmy pracuje, dokud neusne na klávesnici.

„Říkám vám,“ pokračoval Clisser, „že všechno poháněné proudem je zničené. Je jenom štěstí, že generátory mají všechny ty chrániče přepětí, ale ani to nezachránilo počítače. Přepětí přišlo přes datové sběrnice, ne přes elektrické vedení.“

„Což je stejně zničilo. Teď jsou mrtvé, opravdu totálně mrtvé,“ řekl pevně Sheledon. „Odpočiň si. Půjdu to říct Paulinovi, jestli se bojíš.“

„Ne,“ Clisser bouchl pěstí do stolu, „nebojím se Paulina. A je to moje povinnost říct mu to.“

„Pak mu také řekni, že naše nové vyučovací techniky fungují a že jsme neztratili nic, co budou příští generace potřebovat vědět,“ řekla Sydra.

„Ale… ale jak víme, co by měli vědět?“ zeptal se Clisser, zjevně stále zoufalý. „Nevíme ani polovinu toho, co bychom měli vědět.“

Bethany vstala a udělala dva kroky k nápojovému pultu.

„To taky nefunguje,“ máchl Clisser znechuceně rukou k přístroji.

„To pohodlí mi bude chybět,“ povzechla.

„Všem nám bude chybět pohodlí,“ vydechl Clisser prudce a netrpělivými prsty si znovu prohrábl vlasy z čela.

„Tak místo toho použijeme plynový vařič,“ pokrčila Sydra rameny. „Ohřeje vodu stejně, i když ne tak rychle. A teď, co kdybychom si všichni dali šálek na povzbuzení?“ Vzala Clissera za ruku a táhla ho z křesla. „Vypadáš, že povzbuzení potřebuješ.“

„Všichni jste nějak povznesení, po tom včerejším úspěchu,“ řekl jim vyčítavě, ale postavil se.

„To jsme,“ řekl Sheledon. „Aspoň lépe utěšíme starého přítele.“

„Clissere,“ začala Bethany svým jemným přesvědčivým hlasem, „víme ze zápisů z Druhého Přechodu, že umělá inteligence, AIVAS, se sám vypnul. Víme proč. Protože moudře poznal, že lidé si začali myslet, že je neomylný: že obsahuje všechny odpovědi na všechny problémy lidstva. Nejen v historii. Lidstvo ho začalo posuzovat nejen jako věštce, ale záviselo na něm mnohem víc, než bylo moudré. Pro nás. Tak umlkl. Nechali jsme se příliš dlouho vést tím, co jsme si mohli přečíst a vytáhnout z údajů, které nám zůstaly v počítačích. Byli jsme na nich příliš závislí. Je nejvyšší čas, abychom se postavili přímo na vlastní nohy…“ odmlčela se a ironicky se ušklíbla, podtrhujíc svůj vlastní křivý postoj… „a dělali vlastní rozhodnutí. Zvlášť když to, co nám počítače říkaly, mělo stále menší význam pro naše současné problémy.“

„Dobře jsi to řekla, Bethany,“ pokývl souhlasně Sheledon.

Clisser si znovu uhladil vlasy a smutně se usmál. „Bylo by lepší, kdyby se to všechno mohlo stát jen o maličko později,“ a naznačil mezeru mezi palcem a ukazováčkem. „Až bychom zjistili, co potřebujeme, pro drakeny.“

„Myslíš nezničitelný systém, který by prokázal, že Krvavice je v kurzu klesání?“ zeptal se Sheledon a pak pokrčil rameny. „Na tom problému pracují nejlepší mozky na kontinentu.“

„Najdeme řešení,“ řekla Bethany znovu se svou klidnou odhodlaností. „Lidstvo ho zpravidla najde, víš.“

„To je důvod, proč máme draky,“ řekla Sydra. „Opravdu bych dokázala vraždit pro šálek klahu.“

Kapitola 5

Kasárna weyrlinků a Držba v Bitře

NEODBYTNÝ, STÁLE NALÉHAVĚJŠÍ pocit hladu vytrhl Deberu z hlubokého spánku, takže byla naprosto zmatená. Postel byla příliš měkká, byla v ní sama a zvuky ani vůně kolem jí nebyly povědomé.

Opravdu jsem strašlivě hladová a vím, že jsi moc unavená, ale můj žaludek je prázdný, prázdný, prázdný…

„Morath!“ Debera se zprudka posadila a praštila hlavou do spodní čelisti dráčete, protože Morath se nakláněla nad její postelí. „Au! Ach, drahoušku, neublížila jsem ti?“ Vstala z postele, omluvně Morath objala, hladila ji po tvářích s uklidňujícím mumláním lítosti a slibovala, že jí nikdy znovu neublíží.

Malý drak znovu zaostřil oči, které lehce vířily, ale jen s nejslabším nádechem červené z bolesti a poplachu, který se rychle rozptýlil při tak horlivém ujišťování.

Tvoje hlava je mnohem tvrdší, než vypadá, otřásla se trochu.

Debera třela místo pod čelistí, kam ji udeřila. „Je mi to líto, miláčku,“ a pak zaslechla za sebou smích a otočila se, napůl v hněvu, napůl v reflexivní obraně. Všimla si, že není v ubytovně weyrlinků sama. Blondýnka z Isty… Sarra, to bylo její jméno… seděla na okraji postele a skládala si oblečení do truhly. Její dráče bylo ještě schoulené do těsné hromádky, ze které se ozývalo mírné chrápání.

„Jejda, nic ve zlém…“ usmála se Sarra s takovou přirozeností, že se Debera okamžitě uvolnila. „Měli jste vidět svůj výraz ve tvářích. Morath se málem zkřížily oči, když jsi ji praštila.“

Debera si s úšklebkem třela temeno hlavy, zatímco slézala z lůžka. „Spala jsem tak tvrdě… v první chvíli jsem si nemohla vzpomenout, kde jsem.“

„Morath byla moc hodná,“ řekla Sarra. „T’dam řekl, ať se oblečeme na špinavou práci. Po jejich prvním zdřímnutí během dne je máme vykoupat a naolejovat.“

Tehdy si Debera vzpomněla na hromadu věcí, kterou si předchozí noc neposkládala.

Bude oblékání trvat dlouho? zeptala se Morath smutně.

„Ne, to nebude, lásko.“ Debera se otočila zády pro případ, aby Sarra nebyla na rozpacích, svlékla si noční košili a hodila ji na oblečení v horní části hromady – nebylo nové, samozřejmě, ale vhodné pro hrubé práce.

Obzvlášť vděčná byla za nové ponožky, pletené z pevné bavlny, protože pár, který měla na sobě včera, už nosila několik dní. Skočila nohama do vlastních bot a vstala.

„Jsem připravená, drahoušku,“ řekla malé zelené, která sestoupila z vyvýšené plošiny a okamžitě padla na nos. Sarra přeskočila lůžko ležící mezi nimi, aby Morath pomohla, a tak bojovala, aby se nerozesmála, že se málem udusila. Když Debera viděla, že se Morath nezranila, oplatila dívce z Isty úsměv. „Jsou vždycky tak…?“

Sarra přikývla. „Teda T’dam to říkal. Hned za dveřmi najdeš kbelík masa… Dnes ráno jsme mohli odpočívat,“ nakrčila v grimase nos, „ale od zítřka vstáváme za úsvitu a budeme našim miláčkům krájet snídani.“

Od druhé zelené se ozvalo dlouhé frkavé zachrápání a Sarra se otočila a čekala, jestli se dráček probudí. Ale chrápání přešlo do tichého sopránového Ooooooh, a pak pokračovalo ve svém rytmu.

„To dělala celou noc?“ zeptala se Debera.

„Jsem TAK hladová!“

Debera byla samá omluva, a tak Sarra, která sprintovala dopředu, aby otevřela obě křídla dveří, udělala při jejich odchodu graciézní úklonu.

Morath se okamžitě natlačila na Deberu a strkala ji doprava, kde její mladý nos ucítil lákavou vůni ze dvou kbelíků, položených na polici před kasárnami. Debera sundala jedno vědro dolů, zatímco Morath netrpělivě šťouchala do víka a vypadala, jako by kousky masa inhalovala.

Debera jí dovolila nacpat si pusu a pak zakryla kbelík tělem. „Musíš to jídlo žvýkat, Morath, slyšíš mě? Mohla by ses udusit, a kde bych pak byla?“

Morath se na ni zak bolestně a vyčítavě podívala, že Debera nedokázala zůstat přísná.

„Žvýkej,“ hodila několik kousků Morath do otevřené tlamy. „Žvýkej!“ opakovala a Morath poslušně pracovala čelistmi, než je doširoka otevřela pro další dávku.

Debera by se nemohla ve své držbě starat o osiřelá mláďata bez znalosti některých triků. Ten, kdo rozhodl o množství masa, pomyslela si Debera, znal přesnou velikost dráčkova břicha. Morathino dožadování se výrazně zpomalilo, když Debera dosáhla na dno nádoby a dráček si znaveně povzdechl, než polkl poslední sousto.

„Vidím, že už posnídala,“ řekl T’dam, který se objevit zezadu tak náhle, až Morath překvapeně zaskřehotala a Debera se snažila vyskočit na nohy. T’dam ji rukou na rameni zatlačil zpátky dolů. „Ve Weyru si nepotrpíme na formality, Debero,“ řekl laskavě. „Teď ji doveď támhle k jezeru,“ ukázal napravo, kde Debera rozeznala velké hromádky spících dráčat. „Pak, až se probudí po tomhle krmení, budete přesně tam, kde ji můžeš vykoupat a naolejovat.“ T’dam se ušklíbl. „Než ji začneš krmit znovu. I když…“ ukázal doleva. „Nejsi háklivá?“ zeptal se. Debera se pořádně podívala směrem, kam ukázal a uviděla šest stáhnutých mrtvých zvířat, houpajících se na trojnožce. Weyrlinkové měli plné ruce práce, jak s noži odkrajovali maso z kostí, nebo na stolech sekali syrové maso na sousta pro dráčata.

„Já?“ Debera si cynicky odfrkla. „To těžko.“

„To je dobře,“ pokývl T’dam souhlasně. „Někteří z tvých kolegů jsou. Tak pojď, Morath,“ dodal naprosto jiným tónem, milujícím, laskavým a vemlouvavým, „musíš si trochu odpočinout a písek u jezera je vyhřátý sluncem.“

Morath zvedla hlavu a oči se jí modrozeleně leskly, když si prohlížela Mistra Weyrlinků.

Je to milý muž, řekla a začala se kolébat směrem k jezeru: břicho se jí houpalo, hrbolatě vyboulené jídlem.

„Až ji uložíš, Debero, ujisti se, že dostaneš v kuchyni svou vlastní snídani. To je dobře, že nejsi háklivá,“ otočil se k odchodu, ale jeho smích se nesl zpátky k Debeřiným uším.

K jezeru je to strašně daleko, že, Debero? funěla Morath.

„Vlastně ani ne. V každém případě, přímo tady je to moc kamenité, aby sis tu mohla udělat pohodlné lůžko na zdřímnutí.“

Morath se podívala přes svůj dlouhý nos dolů a levou přední odkopla kámen z cesty. Povzdechla si. Šla dál a Debera ji povzbuzovala při každém pomalém krůčku, než dorazili na písčitou zem kolem jezera. Místo bylo nedávno rozhrabané, a neslo viditelné otisky dráčka od tlap až po ocas. Debera naléhala na Morath, aby šla po písku dál, na prázdné místo mezi dvěma hnědými, kteří byli pevně stočení s křídly přes oči, jak se chránili před podzimním sluncem, které na ně zářilo.

S hlubokým povzdechem padla Morath zadkem do písku, v postoji ‚Dál už nejdu ani o krok‘ a klesla pomalu na pravý bok. Stočila ocas kolem sebe, hlavu pod levé křídlo a se sladkým dětinským broukáním, dunícím v hrdle, upadla do spánku.

Debera se sotva dokázala přimět, aby dráčka opustila, ztracená v zázraku, že byla přijatelná pro tak úžasně roztomilého tvora. Tak dlouho byla osamělá a chyběla jí láska – od chvíle, kdy jí zemřela matka a nejstarší vlastní bratr opustil rodinnou Držbu. Teď měla Morath, byla celá její, a ty dlouhé roky izolace se rozplynuly v triviální chvíli.

„Je tady naprosto v bezpečí,“ zamumlala si Debera nakonec a přinutila se opustit Morath a kráčet přes tuto část kotle ke kuchyňské jeskyni. Lákavé vůně čerstvého chleba a dalších pochoutek její kroky urychlily. Doufala, že bude mít dost sebeovládání, aby nehltala jídlo jako dráčci.

Kuchyňské jeskyně v Telgarském Weyru byla vlastně řada jeskyní, každá se vstupem, které se lišily velikostí, šířkou i výškou.

Když Debera zastavila u vchodu do té nejbližší a nejmenší, viděla, že ohniště a pece byly rozmístěny proti vnější stěně, každý se samostatným komínem, vyčnívajícím až nad útesem. Spousta dlouhých stolů uvnitř, kde se včera večer bavili hosté, bylo zredukováno na množství potřebné pro stálou populaci Weyru. Ale muži i ženy uvnitř byli zaneprázdněni přípravou pokrmů.

„Snídaně je támhle,“ ukázala žena, usmívající se na Deberu. „Kaše je ještě horká a klah je čerstvý. Posluž si.“

Debera se podívala vlevo k nejvzdálenějšímu ohništi, vedle kterého v lákavé blízkosti stály stoly a židle.

„Brzy bude i čerstvě upečený chleba, nějaký přinesu,“ dodala žena a pokračovala ve své práci.

Debera se právě obsloužila vrchovatou miskou kaše – nebyly v ní žádné hrudky, ani spálené kousky – a šálkem klahu, když vešli dovnitř dva chlapci, zmatení a nejistí, co mají dělat.

„Misky jsou tam, poháry tam,“ ukázala Debera. A použijte na chycení hrnce kus ručníku, než si naberete kaši. Je horký.

Nesměle se na ni usmáli – musí být sotva dost staří na Zasvěcení, pomyslela si a cítila se přece jen o trochu starší a moudřejší. Podařilo se jim nabrat dost do misek a nalít klah do šálků – ale ne bez toho, že jim kousky kaše vyšplíchly do ohně, odkud se zvedlo syčení a smrad.

„No, sedněte si tady, neukousnu vás,“ poklepala na svůj stůl.

Nebyli ani trochu mrzutí nebo nabručení, jako její mladší poloviční bratři.

„Ty máš zelenou, že?“ zeptal se první. Měl bohaté černé kadeře, nedávno přistřižené velmi nakrátko.

„Samozřejmě, že má zelenou, hlupáku,“ řekl druhý chlapec, a dloubl prvního do žeber. „Jsem M’rak a Caneth je můj bronzák,“ dodal s pochopitelným úšklebkem hrdosti.

„Můj bronzák je Tiabeth,“ ozval se černovlasý chlapec, stejně hrdý na svého draka, ale se skromností, „a já jsem S’mon. Jak se jmenuje ta tvoje?“

„Morath.“ Debera se přistihla, že se široce usmívá. Cítí se všichni noví jezdci tak zmámeně, jako oni?

Chlapci se usadili na židle a začali jíst, skoro stejně dychtivě jako dráčci. Debera záměrně zpomalila tempo své lžíce. Tahle ovesná kaše byla skutečně příliš dobrá, než aby ji do sebe naházela: nebyly v ní žádné plevy, ani zrnka písku. Telgar zřejmě posílá své desátky Weyru z toho nejlepšího, dokonce i u takových plodin, jako je oves na ovesnou kaši. Povzdechla si, víc než vděčná za to, že včera Zasvětila Morath.

Kluci se náhle zastavili se lžící zvednutou napůl k ústům a upozornili tak Deberu, aby se rychle otočila. K jejich stolu mířila nezaměnitelná objemná postava Tishi, hlavní hospodyně z Dolní jeskyně. Její široká tvář byla ověnčena úsměvem, stejně štědrým, jako ona sama.

„Jak se dnes máte? Zabydleli jste se v pořádku? Nepotřebujete něco ze skladů? Rodiče vám nabalili na Shromáždění to nejlepší, ale ve skutečnosti budete potřebovat to nejhorší oblečení.“ Její bohatý kontraalt překypoval dobrou náladou. „Snídaně je v pořádku? Chleba se právě vyhuje z pece a můžete mít vše, co chcete.“ Zastavila se u židle Debery a rukama, souměrnýma s dlouhými silnými prsty, pohladila lehce Deberu po ramenou, jako by jí tím dotykem předávala nějakou zvláštní zprávu. „Když ti bude něco chybět, přijď za mnou, nebo to řekni T’damovi. Vy weyrlinkové se nemusíte starat o nic, než pečovat o svá dráčata. To je dost tvrdá práce, řeknu vám, takže se teď nemusíte stydět.“ Než sundala ruce z Debeřiných ramen, lehce ji poplácala.

„Nenapadlo mě vzít s sebou šaty, které jsi mi včera večer půjčila,“ řekla Debera a přemýšlela, jestli ta jemná zpráva znamenala tohle.

„Nebesa, dítě,“ řekla Tisha a velké oči v kulatém obličeji se jí ještě víc rozšířily. „Proč, ty šaty byly pro tebe, i když jsme nevěděli, že přijdeš.“ Její hluboký smích se odrazil od mohutných prsou a břicha.

„Ale to jsou příliš pěkné šaty…“ začala Debera protestovat.

Tisha jí znovu poklepala na rameno. „A tobě dokonale padnou. Miluji vyrábět nové šaty. Je to moje opravdová vášeň, uvidíš. Pořád na něčem pracuji. Ale vzhledem k tomu, že jsem je loni nestříhala a nešila pro nikoho konkrétního, nemohly se mi pro tebe podařit lepší, i kdybych se snažila. Šaty jsou tvoje. Všichni chceme mít na sebe něco hezkého pro Sedmý Den. Umíš šít?“ upřela na Deberu nadějný pohled.

„Ne, obávám se, že ne,“ sklopila Debera oči, když si vzpomněla na svou matku, jak po večerech s jehlou v ruce vyšívala nebo jemně sešívala oblečení na Shromáždění. Gisa sotva dokázala opravit trhliny a rozhodně žádnou ze svých dcer nenaučila, jak oblečení upravit nebo ušít.

„No, já nevím, co dnes ženy v držbách mladé učí. Protože já jsem držela jehlu v ruce už když jsem měla tři roky,“ pokračovala Tisha.

Oči chlapců pohasly hned, když se rozhovor stočil na tohle téma.

„A vy se naučíte šít postroje, moji drazí mladí přátelé,“ zavrtěla na ně prstem. „A boty a bundy taky, pokud si dokážete navrhnout vlastní oblečení na létání.“

„Cože?“ ozval se M’rak ohromeně. „Šití je pro ženy.“

„Ne, tady ve Weyru není,“ řekla rozhodně Tisha. „Jak dost brzo uvidíte. To všechno je součástí toho, že jste se stali dračími jezdci. Naučíte se to. Aha, tady je chleba, máslo a hrnec s džemem.“

A skutečně, další statná žena, usmívající se potěšením nad tím, co se jim chystala dát, položila na stůl naložený tác.

„To by mělo pomoci, děkuji, Allie,“ řekla Tisha.

Debera přidala zamumlané poděkování a také S’mon si vzpomněl na dobré vychování. M’rak neváhal, popadl kus kouřícího chleba a začal si ho cpát do pusy.

„Wow! Skvělé!“

„No, jen se ujisti, abys neztratil chuť, až budeš svému dráčkovi připravovat příští jídlo,“ řekla Tisha a vzdálila se dřív, než užaslý bronzový jezdec vstřebal její poznámku.

„Co tím myslela?“ zeptal se ostatních.

Debera se ušklíbla. „Narodil ses na držbě?“

„Né, moje rodina jsou tkalci,“ řekl M’rak. „Z Keroonské Držby.“

„Musíme nařezat to, co naše dráčata jí, že?“ zeptal se S’mon trochu úzkostným hlasem. „Z těch těl, co byly pověšené nahoře?“

„Myslíte uříznout to z těch zvířat, co jsou na maso?“ M’rak trochu zbledl a polkl.

„Ano, to máme na mysli,“ řekla Debera. „Jestli chcete, můžu za vás ořezávat, a vy budete jenom krájet. Platí?“

„To si piš,“ souhlasil horlivě M’rak. Znovu polkl a odložil zbytek chleba, který mu bezvládně visel z prstů.

„Nevěděl jsem, že to je taky součástí povinností dračího jezdce.“

Debera se zasmála. „Myslím, že všichni zjistíme, že být drakenem není jen sedět na krku a jít kamkoli chceme.“

Proroctví, které – jak zjistila – bylo až příliš přesné. Nelitovala, že udělala dohodu s těmi dvěma mladíky – bylo to spravedlivé rozdělení úsilí – ale zdálo se jí, že následující týdny strávila buď porážením, nebo krmením, nebo koupáním svého dráčka, takže jí nezbyl čas na nic, než spánek. Pravda, doma se se starala o osiřelá zvířata, ale žádné nemělo velikost ani apetit jejího dráčete. Zdálo se jí, že Morath vždycky přes noc vyroste, jako by se to, co snědla, okamžitě přenášelo do její velikosti – což znamenalo víc drhnutí, olejování a krmiva.

„Pořád si říkám, že to stojí za to,“ zamumlala jednoho dne Sarra, zatímco se unaveně natáhla na postel.

„A pomáhá to?“ zeptala se Grasella, zasténala a otočila se na bok.

„Záleží na tom?“ vložila se Mesla a skopla ze sebe boty.

„Všechen ten olej mi krásně změkčil ruce,“ poznamenala Debera s uspokojivým překvapení, neboť si toho všimla poprvé.

„A mně příšerně slepuje vlasy,“ zírala Jule na rozčepýřený konec copu, který držela v ruce. „Zajímalo by mě, kdy budu mít čas je znovu umýt.“

„Když se zeptáš Tishi, udělá ti tu nejúžasnější masáž,“ protahovala se Angie na posteli a zívala. „Nohu mám teď mnohem lepší.“

Ona a její Plath zakoply jedna o druhou a Angie si natáhla svaly na pravé noze tak zle, že se nejprve báli, že si při pádu zlomila kost. Plath byla bez sebe strachem, dokud Maranis neprohlásil, že zranění je jen bolestivé podvrknutí. Ostatní dívky pak Angie pomáhaly pečovat o Plath.

„To všechno patří k životu drakena,“ řekl T’dam, ale ukázal soucit tím, že byl po ruce, aby jí taky pomáhal.

*

I když místnost, ve které seděl Pán Chalkin, aby mohl nově certifikovaný Umělec Iantine namalovat jeho portrét jako Pána Držby, byla teplejší než jakákoli jiná místnost Bitry, kterou Iantine obýval, povzdechl si tiše únavou. V ruce měl křeč a byl velmi unavený, i když dával pozor, aby nic z toho neprozradil svému odpornému objektu. Musel taky dodělat tu zpropadenou práci na tomhle portrétu co nejrychleji, jinak by mohl v téhle mizerné Držbě uvíznout až do jara. Naštěstí první sníh taje, a jestli dokončí obraz, odešel by dřív, než budou barvy suché. A s markami, které měl slíbené!

Občas přemýšlel, proč není schopen zvládnout jakýkoliv problém, ze kterého by mohla plynout nějaká provize. Ale varovali ho: nikdy moc nesázej s jakýmikoli Bitrany a ujisti se, že máš dost marek na zaplacení sázky. Ale to varování bylo příliš obecné. Proč mu Ussie neřekl, kolik dalších lidí Pán Bitranské Držby ošidil? Smlouva vypadala v pořádku, zněla dobře a přitom byl tak blízko k úplné katastrofě, jak by ho nikdy nenapadlo.

Nezkušený a arogantní, takový byl. Příliš sebevědomý, aby naslouchal moudrosti roků zkušeností Mistra Domaize, kterou se snažil dostat do jeho natvrdlé hlavy. Ale Mistr Domaize měl pověst, že nechá člověka, aby se sám vypořádat s vlastními chybami – zejména s těmi, které nesouvisejí s Uměním.

„Prosím, Pane Chalkine, vydržel bys ještě chvilku? Je příliš dobré světlo, než abychom o něj přišli,“ řekl Iantine, uvědomujíc si záškuby svalů na tučných tvářích Chalkina. Muž neměl tiky, nebo tak něco, ale nedokázal sedět ve svém ozdobném křesle v klidu o nic víc, než jeho děti.

Iantina zlomyslně napadlo, jestli by dokázal namalovat ono škubání svalů – škleb – ale už tak bylo dost těžké udělat to tak, aby Chalkin vypadal dobře tak, jak je. Mužovy kalně hnědé, blízko posazené oči byly rozděleny poněkud masitým, baňatým nosem – který Iantine obratně vylepšil.

Mistr Domaize často říkal svým studentům, že člověk musí být v zobrazování lidí diskrétní, ale Iantine argumentoval, že pokud chce subjekt pravdivý portrét, realismus je nutný.

Pravdivý portrét není nikdy realistický, řekl Mistr jemu i ostatním studentům v obrovských prostorách, kde se konaly kurzy. Schovejte si realismus pro krajinky a historické fresky, ne pro portréty. Nikdo nechce vidět sám sebe tak, jak ho vidí ostatní. Úspěšný portrétista je ten, kdo maluje s taktem i pochopením.

Iantine si vzpomněl, jak se ohrazoval, že jde o nečestnost a podbízení se egu. Mistr Domaize se podíval přes poloviční brýle, které teď musel nosit, aby viděl dál než za svůj nos, a usmál se jemným, vědoucím úsměvem.

„Ti z nás, kdo se naučili, že portrétista musí být také diplomat, si vydělávají na živobytí. Ti, kdo chtějí vylíčit pravdu, skončí v řemeslné Síni malováním ozdobných okrajů.“

Když Domaizeova Síň obdržela žádost o zhotovení miniatur malých dětí Pána Chalkina, nebyl o to žádný okamžitý zájem.

„Co je na tom špatného?“ ptal se Iantine, když oznámení zůstalo na desce po dobu tří týdnů, aniž by se někdo zapsal. Brzy měl v Domaizeově Síni dělat závěrečné zkoušky a doufal, že je velmi slušně zvládne.

„Chalkin, to je na tom špatného,“ odfrkl si Ussie cynicky.

„Znám jeho pověst,“ máchl Iantine bezstarostně rukou, potřísněnou barvou, „každý ji zná. Ale stanovil podmínky,“ a zaťukal na dokument, „a je tam všechno, co požadujeme.“

Ussie potlačil rukou pohrdavý smích a pozoroval ho blahosklonným způsobem, který Iantina tolik dráždil. Věděl, že mnohem lépe kreslí a koloruje, než Ussie kdy dokáže, a přesto Ussie vždycky jednal tak povýšeně. Iantine věděl, že jeho všeobecné dovednosti jsou lepší, a zlepšují se, protože ve studiu, samozřejmě, měl každý možnost vidět práci všech ostatních. Ussieho anatomické náčrtky vypadaly, jako by mu za živý model stál nějaký mutant… a jeho použití barev bylo bizarní. Mnohem lépe dělal krajinky a byl machr na navrhování heraldických štítů, ikon a takových vedlejších uměleckých děl.

„Ano, ale budeš muset žít v Držbě na Bitře, zatímco to budeš dělat, a přicházející zima není vhodná doba, aby tam člověk přebýval.“

„Cože? Kvůli čtyřem miniaturám? Jak dlouho to může trvat?“ Iantine měl na mysli tak jedno sedmidenní. To by mělo stačit dokonce i pro velmi malé a aktivní děti.

„Dobrá, dobrá, takže jsi vždycky dokázal přimět děti, aby ti seděly. Ale tohle jsou Chalkinovy děti, a jestli jsou jen trochu jako on, bude to pekelná doba donutit je, aby se chovali slušně dost dlouho, abys získal jejich přesnou podobu. Jen upřímně pochybuji, že ‚přesná‘ podoba je to, co je požadováno. A vím, že ty, Iane…“ zamával na něj Ussie prstem s širokým úsměvem, „nikdy nebudeš schopen přikrášlit ty malé miláčky natolik, abys uspokojil milujícího tatínka.“

„Ale…“

„Když naposledy přišla žádost od Chalkina,“ zapojil se do rozhovoru Chomas, „Macartor tam byl devět měsíců, než byla jeho práce považována za ‚uspokojivou‘.“ Chomas zabodl prst na ustanovení, které začínalo ‚dokončením uspokojivé práce‘. „Vrátil se jako svůj přízrak a chudší, než když vyrazil.“

„Macartor?“ Iantine malíře znal. Zdatný muž s jemným okem pro detail, nyní dělal nástěnné malby pro nový Sál v Držbě Nerat. Snažil se přijít na důvod, proč nebyl Macartor schopen dobře jednat s Chalkinem. „Velký muž pro detail, ale ne pro portrétování,“ řekl.

Ussie vysoko povytáhl obočí ve svém dlouhém obličeji a šedé oči mu tančily zlomyslností. „Takže vezmi to pověření a pouč se sám. Myslím, že většina z nás potřebuje nějaké marky navíc před Koncem Oběhu, ale ne tak moc, abychom si je šli vydělat do Držby na Bitře. Znáš zdejší reputaci pro hazard? Raději by přestali dýchat, než skončili s hazardními hrami.“

„Oh, to nemůže být tak špatné, jak se říká,“ odpověděl Iantine. „Šestnáct marek a udržovací a cestovní náklady, je tu vymezeno.“

Ussie odškrtával body na prstech. „Cestovné? No, budeš si muset zaplatit vlastní cestu tam –“

„– Ale on tady vymezuje cestovné –“ protestoval Iantine a netrpělivě poklepal na dotyčnou frázi.

„Hmmm, ale budeš si muset zaplatit za cestu tam a vyúčtovat každou čtvrtmarku, kterou utratíš. Bude ti trvat pár dnů, než to správně vyřídíš. Chalkin je tak lakomý, že s ním nezůstane žádný slušný kuchař, totéž platí pro hospodyně, správce a všechen další personál, takže můžeš skončit tak, že si budeš muset uvařit vlastní jídlo, pokud ti nebude účtovat i palivo na vaření. Držba nemá ústřední vytápění, a v téhle oblasti, a v tomto ročním období budeš chtít v pokoji oheň. Jo, a přines si vlastní spací kožešiny, ty on příležitostným pracovníkům nedodává.“

„Příležitostným? Portrétisté z Domaizeovy Síně nejsou klasifikováni jako příležitostní pracovníci,“ ozval se Iantine rozhořčeně.

„Na Bitře, můj příteli, je každý příležitostný,“ vložil se Chomas. „Chalkin nikdy v životě nesepsal spravedlivou smlouvu na služby. A přečti si KAŽDÉ JEDNOTLIVÉ SLOVO na stránce, pokud jsi tak hloupý, abys to zmocnění přijal. Což, pokud nemáš soudnost malých zelených jablek, neuděláš.“ Chomas na závěr rozhodně pokývl hlavou a pokračoval v cestě na své pracoviště, kde dělal jemné intarzie na stoly.

Nicméně, Iantine velice potřeboval marky, které by mu pověření mohlo přinést. Se svým odborným diplomem téměř v ruce chtěl začít splácet to, co dluží svým rodičům. Jeho otec chtěl využít Iantinův pozemkový nárok pro sebe, aby prodloužil pastviny, ale neměl marky, aby zaplatil Radě za převod. Nebylo to nijak obrovské množství, ale i tak by se musela Iantinova velká rodina omezit v té troše luxusu, který měli, aby tu částku ušetřili. Proto bylo otázka Iantinovy sebeúcty a hrdosti, aby na ten poplatek vydělal.

Rodiče mu dali dobrý začátek, víc, než si zasloužil, vzhledem k tomu, jak zřídka býval v držbě od svých dvanáctých narozenin. Jeho matka si přála, aby se stal učitelem, tak jako ona před svatbou. Učila ho všechny základní věci, i jeho devět sourozenců a děti z jiných blízkých ovčích a farmářských držeb v Bendenu. A protože ukázal nejen velký zájem o učení, ale také rozpoznatelný talent na kreslení – plnil každý centimetr vzácných ilustrovaných knih studiemi každého aspektu života na svažité držbě – bylo rozhodnuto poslat ho do Univerzity. Jeho pomoc chyběla, ale otec neochotně souhlasil, že chlapec projevil mnohem větší nadání s perem a tužkou, než s pastýřskou holí. Jeho další nejmladší bratr, který měl pro tuto práci povahu, byl u vytržení z toho, že byl povýšen k vykonávání Iantinových úkolů.

Jakmile byl na Univerzitě, jeho neobvyklý talent a pohledy byly okamžitě uznávány a podporovány. Mistr Clisser trval na tom, aby udělal portfolio skic – zvířat, nerostů a květin. Shromáždit ho bylo snadné, neboť Iantine kreslil neustále a měl i mnoho nákresů nic netušících spolužáků: některé udělal v době, kdy se měl učit docela jiné lekce. Povedl se mu zvláště jeden – oblíbený u mistra Clissera – který znázorňoval Bethany hrající na kytaru, skloněnou k nástroji kvůli těžkým akordům. Každý ho obdivoval, dokonce i Bethany.

Jeho portfolio bylo předloženo několika soukromým řemeslnickým Síním, které vyučují různé dovednosti, od jemného zpracování kůže, přes opracovávání dřeva, skla a kamene. Nikdo z těch na Západním pobřeží neměl místo pro dalšího studenta, ale žena, která byla Mistrem tkalců v Jižním Bollu řekla, že zkontaktuje Mistra Domaize v Keroonu, jednoho z nejvýznamnějších portrétistů na Pernu, protože cítila, že chlapcův talent leží v tomto směru.

K Iantinovu úžasu přiletěl jednoho rána na Univerzitu zelený drak, aby jej dovezl zpět k formálnímu rozhovoru se samotným Domaizem. Iantine si nebyl jistý, co ho nadchlo víc: jízda na drakovi mezimezím, vyhlídky na setkání s Mistrem Domaizem nebo myšlenka, že bude moci pokračovat s uměním jako s možnou profesí.

Po svém návratu byl v horším stavu, protože Mistr Domaize, který ho pověřil úkolem nakreslit sám sebe, ho přijal jako studenta a ještě tentýž den poslal zprávu jeho rodičům, a nastavil podmínky.

Iantinova rodina přijala tu zprávu s ohromením. Ještě úžasnější byla informace, že Bendenští Pán a Paní Držby byli ochotni zaplatit víc než polovinu jeho poplatků. Teď tedy musí vydělat co nejvíc, aby ukázal své rodině, že jejich oběti nebyly zbytečné.

S Pánem Chalkinem bude nepochybně těžké pořízení. Nepochybně tu budou problémy, ale marky slíbené v žádosti by zaplatily poplatek za převod pozemků. Takže byla podepsána smlouva, která se vrátila k Pánu Chalkinovi, a kopie byla uložena u Mistra Domaize.

Chalkin požadoval a obdržel ‚ověření‘ Iantinových dovedností od jeho Mistra, a pak vrátil podepsanou smlouvu.

„Raději si to znovu přečti, Iane,“ řekl Ussie, když Iantine zamával triumfálně dokumentem.

„Proč?“ Iantine se podíval dolů na stránku a ukázal na spodní řádek. „Tady je můj podpis, a Mistra Domaize, a vedle Chalkinův. Tady pokud je to tahle čmáranice.“ Podal smlouvu Ussiemu.

„Hmmm, vypadá v pořádku, i když jsem předtím neviděl Chalkinův podpis. Panejo, kde našli tenhle psací stroj? Polovina písmen není naťukaná rovnoměrně.“ Ussie předal dokument zpět.

„Podívám se, jestli najdu v dokumentech nějaké další ukázky podpisu Pána Chalkina,“ řekl Iantine, „ale jak… a proč – by popírat smlouvu, kterou sám navrhl, ne?“

„Je to Bitran, a víš, jací jsou. Jsi si jistý, že je to tvůj podpis?“ Ussie se ušklíbl, když se Iantine podíval s podezřením na své vlastní jméno. Pak se Ussie zasmál.

„Jasně že jsem si jistý, že je můj. Podívej se na naklonění ‚t‘. Stejně jako to vždycky píšu. Kam míříš, Ussie?“ Iantine pocítil první bodnutí podráždění z Ussieho postoje.

„No, Bitrani jsou známí paděláním. Vzpomínáš si na ty falešné listiny o převodu pozemků před pěti lety? Ne, nemyslím si, že bys o nich slyšel. Byl jsi ještě školák.“ S mávnutím ruky Ussie zmateného a vystrašeného Iantina opustil.

Když přednesl tu věc svému Mistrovi, Domaizemu se podařilo vyhledat vzor podpisu Pána Chalkina na jednom hodně zmačkaném a opotřebovaném dokumentu. Domaize si také nasadil brýle na oči a zadíval se na své vlastní jméno na stávající smlouvě.

„Ne, je to moje, a poznávám i tvoje šikmé téčko.“ Položil dokument do zásobníku s úkoly. „Zkopírujeme ho do našeho pracovního sešitu. I když, pokud budeš mít na Držbě v Bitře nějaké problémy, dej mi okamžitě vědět. Je mnohem jednodušší vyřešit věci, když se začnou, víš.“ A teď na něj Mistr Domaize přísně zamával prstem. „A neumožni jim, aby tě vlákali do jakýchkoli hazardních her, bez ohledu na to, jak chytrý si myslíš, že jsi. Bitrané se hraním živí. Nemůžeš s nimi soupeřit na jejich úrovni.“

Iantine poctivě slíbil, že se bude vyhýbat jakémukoli hraní her. Nikdy neměl o takové věci velký zájem, daleko pravděpodobnější bylo, že by hráče nakreslil, než se zapojil do hry. Ale hazard nebyl ‚problém‘, který Mistr předpokládal. Iantine se naučil, co spadá do této kategorie: zejména nuance slova ‚uspokojení‘. Takové jednoduché slovo, které může být tak nesprávně vyloženo.

Udělal ne čtyři miniatury, ale téměř dvacet, vyčerpal všechen materiál, který si přivezl s sebou, takže musel poslat do Domaizeovy Síně pro další, protože dřevo použité na miniatury muselo být zvlášť vysušené, jinak by se zdeformovalo, a to zejména ve vlhkém prostředí, jako je Držba Bitra.

První čtyři udělal na plátno, které si pro práci přinesl s sebou, jen aby zjistil – spolu s dlouhým seznamem dalších námitek Pána Chalkina a jeho manželky, Paní Nadony, – že plátno není uspokojující.

„Pokud to není nejlepší kvalita,“ – a jela nehtem, dlouhým téměř jako dračí dráp, přes jedno plátno, až zatrhla nit tak zle, že byl povrch nepoužitelný – „tak dlouho nevydrží. Měl bys používat Skybroomové dřevo.“

„Skybroomové dřevo je drahé.“

„Dostal jsi za tyto miniatury velmi dobře zaplaceno,“ řekla. „To nejmenší, co můžeme očekávat, je nejkvalitnější materiál.“

„Skybroomové dřevo nebylo smluvně stanoveno.“

„To muselo být?“ zeptala se povýšeně. „Byla jsem ujištěna, že Domaizeova Síň má nejvyšší standardy.“

„Mistr Domaize mi poskytl to nejlepší plátno,“ a odstrčil své zbývající obrázky mimo její dosah. „Řekl, že to je to, co vždycky dodává. Měli jste stanovit skybroomové dřevo do smlouvy, pokud jste ho chtěli.“

„Samozřejmě, že jsme ho chtěli, mladý muži. Ani to nejlepší není příliš dobré pro mé děti.“

„Je v Držbě nějaké k dispozici?“ zeptal se. „Přinejmenším bys mohla odstranit ‚neuspokojivou‘ práci bez rizika poškození povrchu.“

„Samozřejmě.“

To byla jeho první chyba. Nicméně, v tomto okamžiku stále ještě toužil udělat pořádnou práci, tu nejlepší podle svých schopností. Avšak skybroom, který tam byl, se ukázal jako masivní řezivo na opravu nábytku, ne dostatečně tenký, jaký se má používat pro miniatury: miniatury, které teď byly dvakrát tak velké, než je běžné.

Vysoko na seznamu neuspokojivého byly i pózy dětí, přestože je navrhla Paní Držby sama.

„Chaldon nevypadá vůbec přirozeně,“ prohlásila Paní Nadona. „Vůbec ne. Vypadá tak strnulý, s těmi nahrbenými rameny. Pročpak jsi mu neřekl, aby seděl rovně?“

Iantine se zdržel poznámky, že to dělal často a v dosahu sluchu Paní Nadony.

„A nakreslil jsi mu takové ohavné zamračení.“

Což byl Chaldonův ‚přirozený‘ výraz.

„Znak postavení?“ navrhl, a přikrčil se při pomyšlení, že by se s některým z nich dohadoval o postoji při sezení. Měl dost problémů přimět je sedět v klidu. Byli, jak Ussie předpokládal, neposlušní a měli tak krátkou dobu pozornosti, že je nikdy nedokázal dostat do působivé pózy, nebo zachytit aspoň zpola veselý výraz.

„A proč jsi proboha maloval na tak malé plátno? Budu muset použít lupu,“ řekla Paní Nadona a držela Chaldonovu podobenku od sebe tak daleko, jak její ruka dosáhla.

Iantine věděl o své patronce dost, aby potlačil poznámku o její dalekozrakosti.

„To je obvyklá velikost miniatur –“

„To říkáš ty,“ odpověděla represivně. „Chci něco, co uvidím, když jsem na druhé straně místnosti.“

Vzhledem k tomu, že byla na druhé straně místnosti obvykle vždy, kdykoli byly její děti v blízkosti, byla ta potřeba pochopitelná. Byli to nejnepořádnější preadolescenti, s jakými se Iantin kdy setkal: baculatí, protože byli od přírody líní, oblečení ve špatně padnoucím oblečení, neboť švadlena Držby nebyla nijak zvlášť zběhlá, a neustále něco jedli. Obvykle něco, co teklo, dělalo skvrny nebo pouštělo drobky na jejich brady a tuniky. Žádný z nich se dost často nekoupal a vlasy měli dlouhé, mastné a hrubě ostříhané. Dokonce ani dvě dívky neprokázaly žádný ženský zájem o svůj vzhled. Jedna si ořezala vlasy nožem… kromě dlouhé kadeře, kterou nosila na zádech s navlečenými korálky a zvonečky. Druhá měla tlusté copánky, které byly jen vzácně předělávány, jedině pokud se ztratilo cokoli, co upevňovalo jejich konec.

Iantine zápasil s prasečí podobou Chaldona a uvědomil si, že dítě nemůže zobrazit přirozeně. Snažil se tedy udržet dostatečnou podobu, aby ostatní věděli, které dítě bylo vymalováno. Ale jeho portrét byl ‚neuspokojivý‘. Jen portrét nejmladšího chlapce ze tří, robustního, který neřekl nic než ne, a nosil s sebou plyšáka, od něhož se nedokázal odloučit, byl považován za ‚mírně uspokojivý‘. Ve skutečnosti byl ten špinavý medvěd nejlepší částí Briskinova portrétu.

Iantine se snažil zromantizovat Lucchin neobvyklý účes a bylo mu řečeno, že by vypadala lépe s vlastními vlasy, které by jistě dokázal přidat, pokud je vůbec k něčemu. A proč má takový trapný výraz ve tváři, když Luccha má ten nejsladší úsměv a takovou krásnou povahu?

(Zvlášť, když byla zaneprázdněna snahou spojit kočky z Držby svazováním jejich ocasů k sobě, dodal Iantine v duchu. V Držbě na Bitře neměli jediné nezraněné zvíře a chlapec od rožně řekl, že tento rok už kvůli ‚nehodám‘ přišel o sedm psů.)

Luccha měla ústa ve tváři posazená nakřivo, a tenké rty obvykle sevřené do kyselé linky. Lonada, druhá dcera, měla pudinkovité tváře s malými tmavými otvory pro oči a nos svého otce: dost zlé pro muže, ale pro ženu to bylo osudné.

Iantine si rovněž musel koupit od správce Držby zámek, aby zabránil svým spacím kožešinám ‚odejít na procházku‘ z té malé úzké kóje, ve které byl ubytován. Věděl, že jeho balíky první den někdo prohledal; pravděpodobně několikrát, podle různých rozmazaných prstů, zanechaných na nádobách s barvami. Vzhledem k tomu, že si s sebou nepřivezl nic skutečně hodnotného – neměl mnoho majetku – nemusel mít obavy.

Držby obvykle měly nějakou osobu s dlouhými prsty, a správce Držby obvykle věděl, kdo to je, a získal zpět vše, co ‚zabloudilo‘ z pokoje hostů.

Ale když Iantine zjistil, že jeho nádoby s barvami zůstaly otevřeně a vysychaly, protestoval. A zaplatil za zámek. Ne, že by to považoval za zcela bezpečné, protože pokud existoval jeden klíč k tomuto zámku, mohl existovat i náhradní. Ale jeho kožešiny zůstaly na lůžku. A byl rád, že je má, protože tenká deka, kterou mu dali, byla děravá, a už dávno ji měli rozřezat na pruhy pro výrobu koberce.

Nicméně to byl nejmenší z jeho problémů na Držbě Bitra.

Poté, co vyslechl vše, co bylo špatného na další sadě miniatur, kterou se mu podařilo vyrobit o třetinu větší než první, začal mít Iantine poněkud jasnější představu, jak rodiče vidí své potomstvo. Při páté sadě téměř získal uznání ‚uspokojivého‘. Téměř. Pak děti, jedno po druhém, podlehly dětské nemoci, která vyústila v takovou vyrážku, že mu nemohli sedět.

„No, raději něco dělej, aby sis vydělal na živobytí,“ řekl Chalkin svému smluvnímu portrétistovi hned, jak Paní Nadona oznámila, že jsou děti v izolaci.

„Smlouva říká, že budu mít ubytování a stravování…“

Chalkin zvedl tlustý ukazováček a jeho úsměv nebyl ani trochu veselý. „Pokud dodržuješ tuhle smlouvu –“

„Ale děti jsou nemocné…“

Chalkin pokrčil rameny. „To není ani tady, ani tam. Nejsi schopen dostát konkrétním podmínkám smlouvy. Proto nemáš nárok na jídlo ani ubytování na náklady Držby. Samozřejmě, vždycky můžu odečíst tvůj volný čas od poplatku…“ Jeho úsměv se pomstychtivě prohloubil.

„Volný čas…“ Iantine byl tak rozzuřený, že z něj ten protest vybuchl dřív, než ho stačil potlačit. Není divu, že nikdo jiný v Domaizeově Síni s Bitrou smlouvu nepodepsal, pomyslel si, a třásl se kontrolovaným přemáháním.

„No,“ pokračoval Chalkin, jako by byl rozumný člověk, „co jiného děláš, jak se říká, pokud nejsi zapojen do práce, kterou máš nasmlouvanou?“

Iantine si musel položit otázku, zda Chalkin ví, jak nezbytné je pro něj získat přesný slíbený poplatek. S nikým v Držbě nehovořil; byla to přinejlepším tak mrzutá a nekomunikativní skupina – viděl je obvykle při jídle – že doufal, že byl ušetřen jejich nejhorší stránky. Vytrvale odmítal zahrát si ‚malou hru‘ s kuchaři nebo strážci, což přispělo nemalým podílem k obecnému nepřátelství vůči němu. Tak jak by mohl někdo vědět něco o jeho osobním životě, nebo o důvodech jeho práce tady?

Takže místo toho, aby už byl na cestě domů s uspokojivě splněnou smlouvou a markami z převedeného poplatku, tížícími jeho horní kapsu, trávil Iantine svůj ‚volný čas‘ vylepšováním tváří Chalkinových předků na nástropní malbě v Hlavním Sále.

„Jsem si jistý, že je to pro tebe dobrá praxe,“ řekl Chalkin až příliš přívětivě, když prováděl denní kontrolu tohoto projektu. „Budeš lépe vybaven dělat uspokojivé portréty této generace.“

Všichni měli prasečí tváře, s cibulovitým nosem předků, všiml si Iantine. Kupodivu, jedna nebo dvě z předků byly velmi hezké dívky, příliš mladé a atraktivní pro muže s krutými ústy, se kterými byly svázány. Škoda, že mužské geny dominovaly.

Samozřejmě, že Iantine musel doplnit dávky speciálních barev potřebných pro nástěnné malby, protože netušil, že by takové barvy potřeboval. Zjistil také, že jeho zásoby olejových barev se drasticky snížily o opakované ‚neuspokojivé‘ portréty.

Měl na výběr buď poslat zpět do Domaizeovy Síně pro dodatečné zásoby, zaplatit dopravní náklady a čekat, až se k němu dostanou – nebo najít suroviny a vyrobit si barvy sám – což byla lepší volba.

„Tolik?“ vyhrkl v šoku, když mu hlavní kuchař řekl, co by muset zaplatit za vejce a olej, které potřeboval přimíchat do svých pigmentů.

„Jo, a tendle poplatek vobsahuje náklady za pronájem nádobí,“ dodal popotahující kuchař. Ten muž měl neustále rýmu, a občas mu odkapávalo z horního rtu. Iantine zbožně doufal, že ne do toho, co připravoval.

„Mám si od tebe pronajmout mísy a sklenice?“ Iantine uvažoval, jak se kuchař dokázal nakazit Chalkinovou chamtivostí.

„No, esli je nepoužiju já, a ty jo, měl bys za užívání zaplatit, zdá se.“ Popotáhl tak hluboce, že Iantina napadlo, že mu v dutinách nemohl zůstat žádný hlen. „Sis měl přinýst svý věci sebou, esli je potřebuješ. Pán Držitel tě uvidí dělat s věcma z jeho kuchyně a jeden z nás za to zaplatí. Já to nebudu!“ Znovu popotáhl a důrazně pokrčil špinavě bílým ramenem.

„Přišel jsem s dostatečnými zásobami a vybavením pro práci, na kterou jsem byl najat,“ řekl Iantine, potlačujíc intenzivní touhu strčit mužovu tvář do řídké polévky, kterou míchal.

„No a?“

Iantine odkráčel z kuchyně s nohama ztuhlýma vztekem. Snažil se přesvědčit sám sebe, že se učí tou nejtěžší cestou, jak se vypořádat s klientem.

Nalezení suroviny pro barviva se ukázalo jako dost obtížné, protože, koneckonců, tady na vršcích Bitry přicházela hluboká zima. Objevil velký kus kamene se zaobleným koncem, který mohl použít jako paličku, a pak kámen s prohloubeninou, který by fungoval jako třecí miska. Našel celé úbočí porostlé keřem sabsab, jehož kořeny produkovaly žlutou barvu, dostatek surového kobaltu pro modrou a taky prackovník, jehož listy po uvaření dávaly jednu z nejlepších čistě červených, bez jakéhokoli odstínu či nádechu oranžové nebo fialové. S největším štěstím také narazil na okrové bahno. Než by si pronajal nádoby, raději použil naštíplé nádobí, které objevil na hromadě odpadků. Musel však zaplatit cenu nejlepšího oleje za podprůměrnou věc, kterou mu kuchař prodal. A byl si jistý, že tahle marka jako poplatek se nikdy nedostane k Pánu Chalkinovi.

Podařilo se mu získat dostatek talířů nebo hrnků – v Bitranské Držbě používali velmi levnou keramiku – ve kterých držel různé barvy, které potřeboval. Ještě nestihl úplně dokončit opravné práce, když se Chaldon dostatečně zotavil z vyrážky, aby mu mohl ještě jednou stát či sedět.

Chaldon během horečky, která nástup vyrážky provázela, zhubl. Taky byl letargický, takže vydržel sedět poměrně v klidu, aspoň tak dlouho, dokud dokázal Iantine vymýšlet a vyprávět legrační příběhy. Iantine se donutil k té nejhorší formě podbízivosti a vymaloval chlapce do podoby toho nejlépe vypadajícího předka, kterého obnovoval. Chlapce to rozhodně potěšilo a odběhl najít matku s křikem, že vypadá jako pradědeček, přesně jak ona vždycky tvrdila.

Stejný trik tak úplně nefungoval na portrétu Lucchy, když se zotavila. Měla nezdravě nažloutlou kůži, ztratila vlasy a příliš mnoho váhy, aby to vylepšilo její nevýrazný vzhled. Když se snažil dát jí podobu prababičky z třetího kolene, neměla tu správnou stavbu obličeje a musel dokonce sám připustit, že výsledek byl neuspokojivý.

„To ta její nemoc,“ zamumlal, když mu Chalkin a Nadona odříkávali dlouhý seznam odlišností mezi jejich dcerou a portrétem.

Lépe pořídil s Lonadou a Briskinem, kteří, o několik kilogramů lehčí, měli podobu svého prastrýce – s vyzáblou tváří, výraznou čelistí a velkýma ušima. Iantine uvážlivě zmenšil velikost těch uší, i když přemýšlel, co umělec na prastrýci odstranil, když mu zůstaly tak nelichotivé doplňky.

Po těch dvou předělal Lucchu: přidal jí trochu váhy i barvu udělal lepší – ne moc, ale lepší. A usadil jí v obličeji širší oči, což ji nekonečně vylepšilo.

Škoda, že to nemohlo být uděláno i u modelu. Matně si vzpomněl, že První osadníci dokázali předělat nosy a příliš velké uši i jiné drobnosti.

Takže, neochotně a poté, co se dotýkali každé ze čtyř ne tak docela miniaturních maleb tak dlouho, až byl připraven něco rozbít (upřednostňoval by jejich hlavy), Pán a Paní Držby zvážili ty čtyři obrazy jako uspokojivé. Konečný posudek trval až do noci, tmavé a bouřlivé: vítr byl slyšet i přes tři metry tlusté skalní stěny.

Takže, když sestoupil unaveně, ale s velkou úlevou do kouta ve spodním patře, uvědomil si intenzivní chlad v této úrovni. Teplota ve velkém sále byla trochu ohřátá hučícím ohněm ve čtyřech krbech, ale tady dole žádné topení nebylo. Ve skutečnosti tu byla taková zima, že Iantine si jen povolil opasek a sundal boty, než vlezl na tvrdou plochu, která měla být matrací. Vypadalo to, a na dotek se to zdálo jako něco recyklovaného z lodí Prvního Přechodu. Stočil se v kožešinách, vděčný víc než kdy jindy, že si přivezl své vlastní, a usnul.

Probudil ho arktický chlad vířící kolem obličeje. Měl tvář ztuhlou zimou, a přes teplo kožešin, když se pokusil protáhnout si tělo, svaly protestovaly. Měl křeč v krku a přemýšlel, jestli se během noci vůbec pohnul. Rozhodně bylo dost zima, aby zůstal v teple kožešin. Ale musel si ulevit.

Nacpal nohy do kožených bot, ztuhlých a ledových, ovinul kožešiny těsně kolem sebe a zamířil chodbou na toaletu. Dech se mu srážel v bílý oblak, tváře a nos ho bodaly chladem. Když svou záležitost dokončil a vrátil se do pokoje, co nejrychleji na sebe hodil svůj nejtlustší vlněný svetr. Napůl uvažujíc, že kolem sebe hodí i kožešiny, aby mu bylo tepleji, vyběhl několik pater po kamenných schodech, kolem zdí, ze kterých kapalo vlhkostí.

Zastavil se u prvního okna v horním poschodí: bylo pevně uzavřené sněhem. Vyběhl tedy další krátké patro a otevřel dveře toho, co měla být relativně teplejší kuchyň. Copak v tomhle místě přes noc vyhasl každý oheň? Zmrzli snad chlapci od rožně na svých spacích palandách? Když otočil hlavu směrem k nim, pohled se mu zarazil na okně. Sníh se na něm nahromadil do výšky dlaně. Přistoupil blíž a podíval se ven na nádvoří, ale všude byla jen jednolitá plocha neporušeného sněhu. Ve skutečnosti, tam, kde mělo nádvoří sestupovat k silnici, zakrýval sníh jakoukoli prohlubeň, která by mohla být cestou. Nikdo se venku nepohyboval. Na ploše zasněženého dvora nebyly ani jakékoli stopy, naznačující, že se někdo z vnějších držeb snažil přijít.

„Tak už jsem potřeboval jen tohle,“ řekl Iantine naprosto deprimovaný tím, co viděl. „Můžu tu být uvězněný celé týdny!“ Platit za byt a stravu. Kdyby jen děti nedostaly spalničky… Kdybych jen neoživoval nástěnné malby… Jak tady přežije? Zbude mu něco z původního poplatku – který se zdál tak štědrý – v době, až bude moci opustit tuhle ubohou Držbu?

Později toho rána, když se polozmrzlí lidé začali vyrovnávat s účinky vánice, udělal další dohodu s Pánem a Paní Držby: a velmi pečlivě ji zformuloval. Dva portréty v plné velikosti, každý metr čtvereční na skybroomovém dřevě, které dodá Pán Chalkin, jeden Paní Nadony a jeden Pána Chalkina. Hlavy a ramena ve slavnostních šatech, kdy veškerý materiál a vybavení nutné k výrobě dodatečných barev dodá Držba, stravu pro sebe a ubytování v horním patře, s ranním a večerním palivem na oheň v krbu.

Portrét Paní Nadony dokončil bez větších potíží, neboť seděla klidně, nadšená, že má platnou omluvu pro nicnedělání. I když v polovině sezení chtěla změnit svůj kostým, protože se domnívala, že červená její pleti nelichotí tolik, jako modrá. To sice nelichotila, ale rozmluvil jí to a jemně změnil její přirozeně růžolící pleť v laskavější ruměnec, a ztmavil barvu jejích vybledlých očí, takže se zdálo, že dominují její tváři. Do té doby slyšel dost o údajné podobě mezi ní a Lucchou, takže to vylepšil a udělal jí mladistvější vzhled.

Když chtěla změnit límec šatů, zaimprovizoval podle jednoho, který, jak si vzpomněl, viděl na dávném portrétu – krajkovou pěnu, která skrývala mnoho z volné kůže na krku. Ne, že by namaloval přímo takový, ale krajka změkčila celý její vzhled.

S Chalkinem takové štěstí neměl. Ten muž byl psychicky neschopný klidně sedět – poklepával prsty, kýval nohou jako v tranzu, křížil je přes sebe, škubal rameny nebo tváří, takže bylo prakticky nemožné získat sadu póz. Iantine téměř zoufale toužil skončit a opustit toto hrozné místo před další sněhovou bouří. Mladého portrétistu napadlo, jestli to Chalkinovo otálení a krátká doba, po kterou byl ochoten mu milostivě sedět, nejsou ještě dalším trikem, jak ho zdržet – a shrábnout zpět část původního poplatku.

I když ho Chalkin dokonce zval, aby přišel do herny, nejteplejší a nejelegantnější místnosti v Držbě – Iantinovi se vždycky podařilo se nějak omluvit.

„Ještě seď klidně, Pane Chalkine, pracuji na tvých očích, a to nemůžu, pokud jimi ve tváři neustále pohybuješ,“ řekl Iantine ostřeji, než kdy předtím Pána Držitele oslovil.

„Omlouvám se,“ řekl Chalkin a vztekle poškubával rameny.

„Pane Chalkine, pokud nechceš být zobrazen s naštvanýma očima, seď v klidu pět minut! Prosím.“

Něco z Iantinova pocitu bezmoci muselo zapůsobit, protože Chalkin nejen seděl, ale zíral na portrétistu. A dokonce déle než pět minut.

Iantine pracoval tak rychle, jak to jen šlo, aby dokončil jemnou práci na očích. Rafinovaně je v mužově tváři rozšířil a projasnil tmavé váčky, visící pod nimi. Tlustý obličej udělal méně prasečí a ubral dost masa z baňatého nosu, aby mu dal více románský vzhled. Také mu rozšířil a zvedl ramena, aby vypadal sportovněji, a ztmavil vlasy.

Dále pečlivě zachytil třpyt mnoha drahokamových prstenů. Ve skutečnosti, ty na obraze dominovaly, což, jak cítil, získá přízeň Pána Chalkina, který vypadal, že má víc prstenů, než je dnů v roce.

„Tady,“ řekl, odložil štětec a stoupl si k malbě zády, spokojený sám se sebou, že udělal nejlepší práci, co dokázal: to znamená, nejlepší práci, která se osvědčí jako ‚uspokojivá‘ a umožní mu, opustit tuhle příšernou Držbu.

„Už bylo načase,“ sklouzl Chalkin ze židle a dupal přes místnost, aby se podíval na výsledek.

Iantine, který pozoroval jeho tvář, spatřil záblesk radosti v Chalkinově obvykle zamračeném výrazu, který se usadil v jeho rysech. Chalkin se podíval blíž, až se zdálo, že počítá tahy štětce, i když tam žádně nebyly, protože Iantine byl technicky příliš kompetentní, aby tam nějaké zanechal.

„Dej pozor na barvy, ještě to není suché,“ zvedl Iantine rychle paži, aby odvrátil Chalkinův dotek.

„Hm,“ pokrčil Chalkin rameny, napasovanými do těžkého kabátce. V tuhle chvíli vypadal ostýchavě, ale způsob, jakým se díval na svou vlastní tvář Iantinovi prozradil, že muž byl nakonec potěšen.

„Tak co? Je to uspokojivé?“ zeptal se Iantine, neschopný déle snášet to napětí.

„Není to špatné, není to špatné, ale…“ – a Chalkin opět natáhl prst.

„Nerozmaž barvu, Pane Chalkine,“ řekl Iantine, který se obával právě toho, a pak dalšího sezení na nápravu škod.

„Jsi drzý chlap, malíři.“

„Můj titul je Umělec, Pane Chalkine, a řekni mi, jestli je ten portrét uspokojivý, nebo ne!“

Chalkin na něj rychle nervózně pohlédl se záškubem svalu ve tváři. Dokonce i Pán Držby Bitra poznal, když na něj někdo tlačil příliš tvrdě.

„Není to špatné, znamená je to uspokojivé, Pane Chalkine?“ Iantine vložil do té otázky všechnu potlačovanou frustraci a úzkost.

Chalkin pophnul ramenem, zkřivil obličej nerozhodností a pak rychle srovnal své rysy podle důstojnější pózy na portrétu před sebou. „Ano, považuji ho za uspokojivý.“

„Potom tedy,“ a teď vzal Iantine Pána Chalkina za loket a nasměroval ho ke dveřím, „pojďme k tobě do kanceláře a dokončeme smlouvu.“

„No, podívej…“

„Pokud je obraz uspokojivý, jsem touto smlouvou poctěn, a ty se nyní můžeš se mnou vypořádat za ty miniatury,“ vykládal Iantine a vedl muže studenou chodbou k jeho kanceláři. Netrpělivě poklepával nohou, zatímco Chalkin vytahoval klíče z kapsy a otvíral dveře.

Oheň uvnitř byla tak silný, že Iantine cítil, jak mu na čele vyrazil pot. Na Chalkinovo příkré gesto se otočil, zatímco se muž vrtal v místě, kde měl svůj trezor. S nekonečnou úlevou uslyšel cvaknutí zámku, pak ticho a bouchnutí víka.

„Tady máš,“ řekl Chalkin ledově.

Iantine odpočítal šestnáct marek. Byly to Farmářské marky, ale dostatečně dobré, protože je použije v Bendenu, kterému nevadilo používat Farmářské marky.

„A ty smlouvy?“

Chalkin na něj zamračené pohlédl, ale odemkl zásuvku, vytáhl je a téměř je hodil po stole k Iantinovi, který se podepsal a obrátil je zpět k Chalkinovi.

„Použij moje,“ nabídl Iantine, když Chalkin demonstrativně hledal v nepořádku na stole dobré pero.

Chalkin načmáral své jméno.

„Nezapomeň na datum,“ dodal Iantine, který si nepřál mít později nějaké stížnosti.

„Chceš příliš mnoho, malíři.“

„Umělec, Pane Chalkine,“ usmál se Iantine nevesele, otočil se a odcházel. U dveří se znovu obrátil. „A nedotýkej se obrazu osmačtyřicet hodin. Nevrátím se, pokud ho rozmažeš. Byl uspokojivý, když jsme opouštěli místnost, tak ať tak zůstane.“

Iantine se vrátil posbírat své kvalitní štětce, ale nechal tam zbytky barev, které si musel vyrobit. Včera v noci, v nadějné náladé si pobalil všechno ostatní.

Teď se hnal po schodišti přes dva až tři schody naráz, pečlivě uložil štětce, nacpal podepsané a datované smlouvy do vaku, vklouzl do kabátu, smotal spací kožešiny, svázal oba balíky dohromady a byl zase napůl cesty dolů po schodech, když se setkal se stoupajícím Chalkinem.

„Nemůžeš hned odejít,“ protestoval Chalkin a popadl ho za paži. „Musíš počkat, až moje žena uvidí a schválí můj portrét.“

„Ach ne, nemusím,“ vykroutil Iantine ruku za sevření. Byl venku z hlavních dveří dřív, než se Chalkin zmohl na jediné slovo a běžel dolů po silnici mezi zašpiněnými sněhovými závějemi. I kdyby uvízl na cestě ve sněhové bouři, bude bezpečnější, než kdyby zůstal další hodinu na Držbě v Bitře.

Naštěstí našel v té další bouři útočiště v dřevorubecké držbě, vzdálené několik kilometrů od hlavní Držby.

Kapitola 6

Telgarský Weyr, Fortská Držba

„HÁDEJ, CO JSEM NAŠEL?“ vykřikl P’tero a vedl svého hosta do kuchyňské jeskyně. „Tisho, je napůl zmrzlý a zmožený hlady,“ dodal mladý zelený jezdec a táhl vysokou, do kožešin zabalenou postavu k nejbližšímu krbu, kde ji zatlačil do křesla. Balíky, které nesl, uložil na stůl. „Klah, pro lásku malých draků, prosím.“

Dvě ženy přiběhly, jedna s klahem a druhá se spěšně naplněnou miskou polévky. Tisha kráčela přes jeskyni, aby zjistila, v čem je problém, koho to P’tero zachránil a odkud.

„Nikdo by neměl být v tomhle počasí venku,“ natáhla se přes stůl a popadla oběť za zápěstí, aby zkontrolovala puls. „Je skoro zmrzlý…“ Tisha odhrnula kožešiny omotané kolem jeho krku a podala mu šálek. Uchopil klah do zrudlých prstů a foukal do něj, než si poprvé opatrně usrkl. Taky se nekontrolovaně třásl.

„Zahlédl jsem SOS na sněhu – měl štěstí, že slunce vrhalo stíny, jinak bych si toho nikdy nevšiml,“ vykládal P’tero, naprosto spokojený sám se sebou. „Našel jsem ho pod Držbou Bitra…“

„Ubožák,“ vložila se do toho Tisha.

„No, máš úplnou pravdu,“ řekl P’tero s ironickou horlivostí, „a nikdy se tam nevrátí. Ne, že by mi pověděl všechno…“ a P’tero klesl na židli, když mu někdo přinesl šálek klahu. „Dostal se z Chalkinova hnízda neporušený…“ P’tero se rozpustile usmál, „a pak přežil tři noci v Bitranské dřevorubecké držbě – jen s půl šálkem starého ovsa, kterým se živil.“

Během jeho vysvětlování objednala Tisha horkou vodní láhev, vyhřáté přikrývky a když se pořádně podívala na mužovy prsty, i uspavec a mast na omrzliny.

„Neboj se, není to víc než prochladnutí,“ uvolnila jednu jeho ruku z horečnatého sevření kolem horkého šálku, natáhla mu prsty a lehce ho štípla do špiček. „No, jsou dost studené, ale nepoškozené.“

„Děkuji ti, děkuji,“ řekl muž a vrátil prsty na teplý šálek. „Prochladil jsem si je, když jsem psal do sněhu ten nouzový nápis.“

„A šel jsi ven v takovém počasí bez rukavic,“ pokárala ho Tisha.

„Když jsem odjížděl z Domaizeovy Síně na Bitru, byl teprve podzim,“ zachraptěl.

„Podzim?“ zopakovala Tisha a krásné oči se jí rozšířily překvapením. „Jak dlouho jsi pak byl v Bitranské Držbě?“

„Sedm zatracených týdnů,“ vyplivl muž slova znechuceně. „Předpokládal jsem nejvíc týden.“

Tisha se zasmála, až se jí zatřáslo břicho pod širokou zástěrou. „Co tě, pod hvězdami, vedlo na Bitru? Jsi malíř, viď?“ dodala.

„Jak to víš?“ Muž se na ni překvapeně podíval.

„Stále máš barvy pod nehty.“

Iantine to zkontroloval a jeho z chladu červená tvář zrudla do tmava. „Ani jsem se nezastavil, abych se umyl,“ řekl.

„Stejně bys nemohl, s ohledem na cenu Chalkinových poplatků za takový luxus, jako je mýdlo,“ zasmála se znovu.

Ženy se vrátily s věcmi, které si Tisha objednala. Zatímco o něj pečovaly, aby se zahřál, stále jednou či druhou rukou svíral šálek s klahem. A potom s polévkou.

Kožešiny, které ho zachránily před zmrznutím, byly odneseny k ohni na usušení. Sundali mu boty a zkontrolovali prsty, zda nemá omrzliny, ale i tady měl štěstí, takže je pořádně namazali mastí a teple zabalili, zatímco mu kolem těla omotali vyhřáté přikrývky. Mastí mu namazali i ruce a obličej a pak mu dovolili pokračovat v jídle.

„A teď tvoje jméno, a koho máme kontaktovat, aby věděli, že jsme tě našli?“ zeptala se Tisha, když bylo vše hotovo.

„Jsem Iantine,“ a pak dodal se sarkastickou hrdostí: „portrétista z Domaizeovy Síně. Uzavřel jsem smlouvu, že udělám miniatury Chalkinových dětí.“

„Tvůj první omyl,“ zasmála se Tisha.

Iantine zrudl. „Máš pravdu, ale potřeboval jsem tu odměnu.“

„Odešel jsi s nějakou?“ zeptal se P’tero s očima zářícíma uličnictvím.

„No to teda ano,“ odpověděl umělec tak divoce, že se všichni usmáli. Pak si povzdechl. „Ale musel jsem se rozloučit s osminou na dřevorubcově držbě. Sám měl dost málo, ale byl ochotný se se mnou podělit. K mému prospěchu, jsem si jistý,“ řekl Iantine po chvíli zvažování. „Byl jsem šťastný, že jsem našel nějaké místo, kde bych přečkal bouři. A on se o ně podělil.“ Pokrčil krátce rameny a přes tvář mu přeletěl sklíčený výraz, zatímco si povzdechl. „Mimochodem, byl to on, kdo navrhl, abych udělal do sněhu znamení a přilákal nějakého drakena. Měl jsem štěstí, že mě jeden uviděl.“ Pokývnutím P’terovi poděkoval.

„V pořádku,“ řekl modrý draken bezstarostně. „Jsem rád, že jsem přišel.“ Naklonil se k Tishe přes stůl. „Příští den už by z něj byl kus ledu!“

„Čekal jsi dlouho?“

„Dva dny, potom co skončila bouře, ale noci jsem strávil se starým Fendlerem. Pokud máte dost hlad, dokonce i tunelový had chutná dobře,“ dodal Iantine.

„Ach, ubohý chlapče,“ řekla Tisha a přikázala, aby okamžitě přinesli dvojitou porci dušeného masa, a chleba, a zákusek a nějaké ovoce, co dodali z Isty.

V době, kdy Iantine dojedl, měl pocit, že si vynahradil všechny poslední čtyři dny. Ruce i nohy mu mravenčily navzdory uspavcové masti. Když se postavil, aby si šel ulevit, zakymácel se a musel se chytit opěradla židle.

„Dej pozor, chlapče, naplnění žaludku byla jen polovina tvého problému,“ řekla Tisha a šla ho podepřít s mnohem větší hbitostí, než její mohutné tělo naznačovalo. Pokynula P’terovi, aby jim pomohl.

„Já potřebuji…“ začal Iantine.

„Ach, to je cestou do spací jeskyně,“ vykládala Tisha a přehodila si jeho paži přes rameno. Byla stejně vysoká jako on.

P’tero opět popadl balíčky, podepřel ho z druhé strany a společně ho dostali na toaletu. A pak do postele v prázdné kóji. Tisha mu znovu zkontrolovala nohy a namazala další vrstvou masti a po špičkách odešla. Iantine se jen ujistil, že jeho balíky – a draze vydělané marky jsou v pokoji s ním, než upadl do hlubokého spánku.

Zatímco spal, byly odeslány zprávy – do Domaizeovy Síně a Bendenského Weyru a Držby, protože Iantine formálně spadal do Bendenu. I když Iantine nedošel k žádné trvalé újmě, M’shall zaevidoval další výskyt Chalkinova nespravedlivého využívání. Poslal už Irene rozsáhlý seznam zneužívání a nesrovnalostí v Chalkinově jednání, obvykle s lidmi, kteří proti jeho diktátu neměli žádnou ochranu. Nedržel žádný soud, kde by se mohly problémy řešit, a neměl nestranné arbitry, kteří by rozhodovali.

Velcí obchodníci, kteří mohli podat nestranný komentář, Bitru obcházeli, a mohli uvést spoustu příkladů nekalého jednání od doby, kdy Chalkin před patnácti lety Držbu převzal. Těch několik malých obchodníků, kteří se na Bitru odvážili, se tam zřídka vrátili.

V návaznosti na ono Shromáždění a jeho rozhodnutí zvážit Chalkinovo odvolání, vyslal M’shall své hlídkové jezdce, aby zkontrolovali každou menší držbu a zjistili, zda Chalkin své lidi řádně informoval o bezprostřední blízkosti Vláken. Nikdo nic nevěděl, přestože Pán Chalkin zvýšil svůj desátek ze všech domácností. Způsob, jakým tento desátek navíc vybíral, naznačoval, že hromadí zásoby pro své vlastní dobro a ne pro Držbu.

Lidé z izolovanějších míst by měli stěží čas získat aspoň základní zásoby potravin. To představovalo očividné zneužití jeho postavení jako Pána Držby.

Když Paulin přečetl M’shallovu zprávu, zeptal se, jestli by Chalkinovi držebníci vystoupili proti němu. M’shall musel ohlásit, že jeho počáteční průzkum mezi drobnými držebníky ukázal vážný nedostatek občanské povinnosti.

Chalkinovi lidé byli příliš vystrašení, než aby ho někdo obvinil – zejména při takové blízkosti Míjení, neboť měl stále pravomoc ty, kdo by vznesli námitky, vyhnat z jejich držeb.

„Možná změní názor, až přijdou Vlákna,“ poznamenal K’vin k Zulaye.

„Příliš pozdě, řekla bych, aby se udělaly nějaké přijatelné přípravy.“

K’vin pokrčil rameny. „To opravdu není naše starost – za což jsem pro jednou vděčný. Aspoň jsme zachránili Iantina.“

Zulaya se jízlivě zasmála. „Chudák kluk! Začít svou profesní kariéru na Bitře? To není nejlepší místo.“

„Možná je to vše, po čem toužil,“ napadlo K’vina.

„Ne, pokud je z Domaizeovy Síně,“ řekla kousavě Zulaya. „Zajímalo by mě, jak dlouho bude trvat, než se mu uzdraví ruce?“

„Přemýšlíš o novém portrétu?“ zeptal se K’vin pobaveně.

„No, přišel o osminu z toho, co potřebuje,“ řekla.

K’vin na ni pohlédl rozšířenýma očima. „To bys neudělala.“

„Samozřejmě že ne,“ řekla ostře. „Potřebuje něco do své vlastní kapsy. Obdivuji mladíka, který vydržel v Bitře z jakéhokoli důvodu. A ten Iantinův byl čestný – chce zaplatit poplatek za převod půdy.“

„Vezmi si ty červené šaty z Líhnutí, až mu budeš sedět,“ řekl K’vin. Pak se poškrábal na bradě. „Víš, mohl bych si taky nechat udělat portrét.“ Zulaya se na něj dlouze zadívala. „Ten hoch možná zjistí, že opustit Telgarský Weyr bude stejně těžké, jako Bitru.“

„Ale s mnohem plnějším váčkem a bez odečítání svých potřeb. A s mýdlem a horkou vodou a slušným jídlem,“ řekla Zulaya. „Podle Tishy se potřebuje vykrmit. Je kost a kůže.“

Když Iantina probudil zpěv, byl naprosto zmatený. Na Bitře si nikdo neprozpěvoval. A byl v teple! A taky ve vzduchu se vznášela vůně dobrého jídla. Posadil se. Ruce, nohy a obličej měl ztuhlé, ale mravenčení bylo pryč. A měl nesmírný hlad.

Závěs přes kóji zašustil a objevila se chlapecká hlava. „Jsi vzhůru, Umělče Iantine?“ zeptal se hoch.

„Opravdu jsem,“ rozhlédl se Iantine po oblečení. Někdo ho svlékl a své vlastní oblečení neviděl.

„Pomůžu ti, jestli potřebuješ,“ tlačil se chlapec přes závěs. „Tisha ti připravila čisté oblečení.“ Nakrčil tupý nos. „To tvoje bylo dost vyzrálé, říkala.“

Iantine se zasmál. „To asi bylo. Mýdlo na praní mi došlo před třemi týdny.“

„Si byl na Bitře. Tam účtují za všechno,“ a chlapec zvedl obě ruce odporem. „Jsem Leopol,“ dodal. Pak zvedl měkké pantofle z hromady na stoličku. „Tisha řekla, že máš raděj nosit tohle, a ne své boty. A nejdřív použij mast.“ Zvedl sklenici s víčkem. „Večeře je hotová.“ Leopol si olízl rty.

„A ty musíš počkat na jídlo, dokud nebudu připravený, co?“

Leopol vážně přikývl a pak se usmál. „Mně to nevadí. Dostanu víc, protože jsem čekal.“

„V tomto Weyru je jídlo nedostatkovým zbožím?“ zeptal se Iantine žertem, když se začal oblékat do čistého. Zvláštní, jak důležité jednoduché věci, jako čerstvě vyprané oblečení, navozují zdání luxusu, pokud se člověk bez nich musel obejít.

Leopol mu pomohl natřít balzám na nohy. Byly ještě citlivé na dotek a dokonce i akt mazání masti na nich svědil. Naštěstí uspavec, nebo co to bylo, snižoval citlivost.

Když si ulevil a opatrně umyl obličej a ruce, sešli s Leopolem k Dolní jeskyni, kde se právě podávalo večerní jídlo. Chlapec ho vedl ke stolku pro dva, který stál u krbu. Kuchaři před ně okamžitě položili tácy překypující jídlem, víno pro něj a klah pro Leopola.

„Tady máš, Umělče,“ řekla kuchařka a uznale pokývla, když Iantine zaútočil na pečené maso, „najez se a pak by s tebou Vůdci Weyru rádi prohodili pár slov, pokud nejsi příliš unavený.“

Iantine zamumlal poděkování i to, že rozumí, a cílevědomě se věnoval jídlu. Jak je to dlouho, co měl pořádné jídlo? Dal by si další porci, ale žaludek protestoval: asi příliš mnoho dobrého jídla po několika dnech částečného půstu. Leopol mu přinesl velkou porci sladkého, ale nedokázal to všechno sníst, protože ho škrábalo a bolelo v krku.

Chystal se vrátit do postele, když si všiml, že se k němu blíží Vůdci Weyru. Leopol nenápadně odcházel a povzbudivě se na něj usmál. Iantine se ze zdvořilosti k hostitelům snažil postavit, ale zesláblé nohy ho neposlouchaly a klesl zpět do křesla.

„My si tady na obřadnosti moc nepotrpíme,“ řekla Zulaya, a ukázala mu, aby zůstal sedět, zatímco K’vin pro ni vytáhl jednu židli. Nesl vinný měch, ze kterého naplnil všechny skleničky. Iantine se zdvořile napil – bylo to dobré svěží víno – ale i po jednom doušku cítil, jak má v žaludku kyselo.

„Odeslali jsme zprávy, a dostali poděkování za to, že jsi byl zachráněn,“ zazubil se K’vin nad posledním slovem. „Mistr Domaize měl o tebe stále obavy, takže jsme mu ušetřili posla do Bitry.“

„To je od vás hezké, Zulayo, K’vine,“ řekl Iantine, vděčný, že část jeho tréninku v Domaizeově Síni zahrnovala i znalost důležitých jmen každé Držby, Weyru a Síně. „Rozhodně jsem P’terovu záchranu ocenil.“

Zulaya se usmála. „Bude se tím chlubit po zbytek Oběhu. Ale to dokazuje moudrost rozhodnutí mít průzkumné jezdce dokonce i během Mezidobí.“

„Měli byste vědět,“ vyhrkl Iantine, „že Pán Chalkin nevěří, že přijde Míjení.“

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděl K’vin lehce. „Nehodí se mu to. Bridgely a M’shall by chtěli od tebe zprávu, týkající se tvé návštěvy tam.“

„Chceš říct, že je tu něco, co by se proti němu dalo dělat?“ Iantine byl ohromený. Páni Držitelé byli v rámci svých hranic nezávislí; nevěděl, že existuje nějaký postih.

„Může se zničit sám,“ zkroutila Zulaya pochmurně rty.

„To by bylo skvělé,“ řekl Iantine. „Jenomže,“ a teď ho poctivost nutila k přiznání, „on mi ve skutečnosti nic neudělal.“

„Naši umělci ve Weyru možná nejsou školení,“ řekl K’vin, „ale Waine mě informoval, že udělat čtyři miniatury rozhodně netrvá sedm týdnů.“

„No, vlastně jsem jich namaloval dvaadvacet, než jsem získal čtyři, které se jim líbily,“ vysvětloval Iantine, a ponuře si odkašlal. „Klička ve smlouvě bylo slovo ‚uspokojivé‘.“

„Aha,“ řekli K’vin se Zulayou současně.

„Došly mi barvy a plátno, protože jsem si přinesl jen to, co jsem myslel, že budu potřebovat.“ Zvedl ruce a promnul si je, protože začínaly zase svědit. „Pak všechny děti všichni dostaly spalničky, a tak, než by se mi z odměny odečítal poplatek za ubytování a stravu, raději jsem souhlasil, že oživím nástěnné malby v Držbě… jenže jsem si nepřinesl tenhle druh barev a musel jsem si je vyrobit.“

„Účtoval ti za používání potřeb?“ zeptala se Zulaya k Iantinovu údivu.

„Jak to víš?“ Když se jen zasmála a mávla na něj, aby vyprávěl dál, Iantine pokračoval. „Tak jsem si vyhrabal, co jsem potřeboval, na smetišti.“

„Tos udělal dobře,“ zatleskala Zulaya, potěšená jeho vynalézavostí.

„Naštěstí většina surovin pro barvy je snadno dostupná. Musíte je pouze najít a barvy namíchat. Což bych musel stejně udělat. Mistr Domaize nám dobře předal všechno o technikách, jako je tohle. Pak jsem se konečně dostal k tomu, že přijali miniatury, které, mimochodem, nebyly zrovna miniaturní velikosti, těsně před tím, než mě první sněhová vánice uvěznila uvnitř.“ Iantine zrudl; jeho vyprávění mu ukázalo, jaký byl pitomec.

„Takže? Co jsi nasmlouval pak?“ střelila Zulaya po K’vinovi vědoucím pohledem.

„Byl jsem už trochu chytřejší. Nebo jsem si to myslel,“ ušklíbl se a pak jim pověděl, na jakých ujednáních trval.

„Držel tě na Bitře na úrovni sluhů?“ Zulaya byla zděšená. „A ty jsi diplomovaný Umělec? Já bych protestovala! Existují určité bezplatné služby, které většina Držeb, Síní a Weyrů přiznává studentům řemesel, a rozhodně Umělci!“

„Takže, když Pán Chalkin konečně přijal svůj portrét, pádil jsem pryč, jak nejrychleji to šlo!“

K’vin ho poplácal po rameni a usmál se zápalu, s jakým to prohlásil.

„Ne že by mi to moc zlepšilo podmínky,“ dodal rychle Iantine a pak se usmál, „dokud mě P’tero nezachránil.“ Měl zanesené hrdlo a musel si znovu odkašlat. „Chci mu za to moc poděkovat. Doufám, že jsem ho nezdržel od řádných povinností.“

„Ne, ne,“ uklidňoval ho K’vin. „Nezapomeň, že si nejsem tak úplně jistý, proč vůbec letěl přes Bitru, ale je dobře, že tam byl.“

„Jak jsou na tom tvoje ruce?“ zeptala se Zulaya a dívala se na něj, jak si mne svědící prsty o sebe.

„Neměl bych si tu kůži třít, že?“

Zulaya zavolala přes rameno. „Leopole, dones uspavec pro Iantina, prosím.“

Mladý umělec si ani nevšiml chlapcovy diskrétní přítomnosti, ale byl rád, že nemusí jít celou cestu do kóje, aby získal mast.

„Je to jen účinek prochladnutí,“ podíval se na své prsty a zpozoroval, čeho si všimla Tisha – barvy pod nehty. Zahanbený, že je ve Weyru u stolu se špinavýma rukama, prsty skrčil. Po zádech mu přešlo hluboké zamrazení.

„Zajímalo by mě, Iantine,“ začala Zulaya, „jestli by ses cítil na to, udělat další portrét či dva? Weyr platí obvyklé ceny, a bez poplatků navíc.“

Iantine protestoval. „S potěšením bych dělal tvůj portrét, Weyreno. Mluvíš o sobě, ne?“ První zamrazení následovalo další, a Iantine se snažil to co nejlépe zamaskovat.

„Uděláš ho pouze tehdy, pokud dostaneš zaplaceno správnou odměnu, mladý muži,“ řekla Zulaya přísně.

„Ale –“

„Žádné ale,“ vložil se K’vin. „Co začaly přípravy na Míjení, Zulaya ani já jsme neměli čas zadat řádné portréty. Nicméně, protože už jsi tady… a ochotný?“

„Jsem ochotný, určitě, ale neznáte mou práci, a já jsem byl akreditován teprve nedávno.“

Zulaya chytila jeho ruce do svých, neboť s nimi divoce gestikuloval, jednak horlivostí a pak snahou zamaskovat další křeč.

„Umělče Iantine, pokud se ti podařilo udělat čtyři miniatury a dva formální portréty, a obnovit nástěnné malby pro Chalkina, jsi víc než kvalifikovaný. Copak nevíš, že Macartorovi trvalo pět měsíců, než dokončil Chalkinovu scénu svatebního dne?“

„A musel si půjčit od inženýra marky, aby splatil zbytek svého ‚dluhu‘?“ dodal K’vin. „Tady je Waine, aby tě pozdravil. Ale nezačneš pracovat dřív, než se úplně zotavíš z prochlazení.“

„Oh, já jsem se zotavil, už jsem se zotavil,“ řekl Iantine a postavil se, jako to udělali Vůdci Weyru, rozhodnutý ovládnout další sadu třesavky.

Poté, co ho představili malému muži, Wainovi, opustili ho, kolujíc uvolněně kolem dalších stolů.

Z jedné strany místnosti se ozýval zpěv a kytara, a nad běžným hlukem lehké konverzace občas zazněly zvuky smíchu. To bylo něco, uvědomil si Iantine teprve teď, co v Držbě na Bitře zcela chybělo: hudba, diskuse, lidé odpočívající po náročném dni v práci.

„Slyšel jsem, že ses zapletl s Chalkinem?“ zašklebil se Waine a sklonil hlavu. Vytáhl zpoza svých zad hromádku velkoformátových papírových listů, úhledně svázaných, a několik tužek. „Myslel jsem, že by se ti to mohlo hodit,“ řekl nesměle. „Slyšel jsem tě vyprávět, že jsi na Bitře všechny spotřeboval.“

„Děkuji ti,“ přejel Iantine uznale prsty přes jemné listy a všiml si, že tužky mají různou gramáž uhlíku. „Kolik ti dlužím?“

Waine se zasmál, ukazujíc mezery mezi zuby. „Byl jsi na Bitře příliš dlouho, Umělče. Mám i barvy, ale ne moc. Jenom ty základní.“

„Pak mi dovol, abych ti vyrobil celou škálu barev,“ řekl Iantine vděčně a zatínal zuby před dalším náporem zimnice. „Ty víš, kde tady kolem najít suroviny, a já ti ukážu, jak udělat odstíny.“

Waine se znovu bezzubě usmál. „To je fakt dobrý obchod.“ Natáhl ruku a málem rozdrtil Iantinovi prsty nadšením. Ale ucítil záchvat téměř neovladatelného chvění, které Iantine nedokázal skrýt.

„Hej, člověče, tobě je zima.“

„Nedokážu se přestat třást, i když jsem u ohně,“ Iantine se musel třesu vzdát.

„TISHO!“

Iantine byl z Wainova volání o pomoc v rozpacích, ale nebránil se, když ho odnesli zpátky do ubikace a zavolali zdravotníka, zatímco Tisha objednala víc kožešin, lahve s teplou vodou a aromatické látky, které se měly ponořit do horké vody, aby se mu snadněji dýchalo. Nevzdoroval léku, který mu okamžitě předepsali, protože do té doby ho začala bolet hlava. A taky kosti.

To poslední, co si pamatoval, než odplul do neklidného spánku, bylo, co zdravotník Maranis řekl Tishe. „Doufám, že to všichni na Bitře dostali, za to, co mu způsobili!“

Mnohem později mu Leopol prozradil, že Tisha zůstala u jeho lůžka tři noci, kdy ho spalovala horská horečka, která ho postihla, v kombinaci s nemocí z prochlazení. Maranis si myslel, že nositelem onemocnění mohl být starý dřevorubec: sám imunitní, ale schopný přenášet horečku.

Iantina ohromilo, že když se z horečky probudil, našel tu svou matku. Oči měla zarudlé od pláče, a znovu se rozplakala, když si uvědomila, že už není v deliriu.

Leopol mu také řekl, že Tisha trvala na tom, aby pro ni poslali, když jeho horečka trvala tak dlouho. K Iantinově údivu se jeho matka nezdála tak potěšená, když dostala poplatek za převod, který jí dal.

„Tvůj život za poplatek nestojí,“ řekla mu konečně, když už se bál, že je nespokojená s chybějící osminou marky, kterou musel dát dřevorubci. „A málem tě kvůli té osmině zabil.“

„Tvůj syn je dobrý kluk,“ řekla Tisha ostře, „a tvrdě pracoval, aby si vydělal peníze u Chalkina.“

„Ach ano,“ spěšně souhlasila jeho matka, když si náhle uvědomila, že by měla být vděčnější. „I když nechápu, proč vůbec jsi se snažil zavděčit tomu starému lakomci.“

„Byla to dobrá odměna,“ řekl Iantine slabě.

*

„Neber si to tak, Iane,“ řekla Tisha, když se jeho matka musela vrátit na ovčí držbu. „Měla mnohem větší starost o tebe, než o marky. Což dokazuje, že má srdce na správném místě. Strach nutí lidi jednat divně, víš.“ Pohladila ho po rameni. „Chtěla tě vzít domů a starat se tam o tebe,“ pokračovala konejšivě. „Ale nemohli jsme riskovat tvoje plíce v mrazu mezimezí. Myslím, že se jí nelíbilo, že se o tebe staráme my!“ Usmála se. „Matky nikdy nevěří druhým, víš.“

Iantinovi se podařilo taky se na Tishu usmát. „Myslím, že to tak bude.“

Iantinův klid však obnovil teprve Leopol.

„Musíš mít opravdu dobrou matku, víš,“ řekl, když seděl na konci lůžka. „Bylo jí špatně obavami, že má odejít, dokud jí P’tero neslíbil, že ji přiveze znovu, pokud by nastal jakýkoli obrat k horšímu. Nikdy dřív nejela na drakovi.“

Iantine se zasmál. „Ne, myslím, že nejela. Musela mít strach.“

„Ne tolik,“ namířil Leopol trochu špinavý prst na umělce, „jako z toho, že jsi tak nemocný, že pro ni museli poslat. Ale vyprávěla P’terovi, jak bude tvůj otec šťastný, že má ty marky, které jsi vydělal. Skutečné šťastný. A P’tero málem ohluchl, jak křičela, že vždycky věděla, že budeš úspěšný a dostat z Chalkina celou odměnu byl naprostý úspěch.“

„Vážně?“ Iantine ožil. Jeho matka se jím vychloubala?

„Opravdu,“ pokývl Leopol důrazně hlavou.

Vypadalo to, že Leopol toho ví o dění ve Weyru hodně. Taky mu nikdy nevadilo, že je vysílán na pochůzky, když se Iantine tak pomalu uzdravoval.

Mistr Domaize mu taky splatil návštěvu. A byl to Leopol, kdo rekonvalescentovi řekl, proč Mistr takovou návštěvu dělal. „Tenhle Pán Chalkin poslal Mistru Domaizeovi stížnost, že jsi opustil Držbu bez jakýchkoli zdvořilostí a on vážně zvažuje podání žádosti o vrácení části odměny od tebe, tak očividně zcela nového ve Vašem umění, když odměna měla být za zkušeného malíře a ne za mladého povýšence.“ Leopol se usmál Iantinově zuřivé reakci.

„Oh, neboj se. Tvůj pán není včerejší. M’shall osobně ho dovezl do Držby na Bitře, a oba prohlásili, že na práci, kterou jsi udělal pro toho Pána Chalkina, není vůbec nic špatně.“ Naklonil hlavu na stranu a vychytrale Iantina sledoval. „Vypadá to, že je tu spousta lidí, kteří by ti chtěli sedět kvůli portrétu. Věděl jsi to?“

Iantine zavrtěl hlavou a snažil se vstřebat Chalkinovy nespravedlivé námitky. Byl oněmělý vztekem.

Leopol se znovu usmál. „Neboj se, Iantine. To Chalkin by se měl bát, že s tebou takhle zacházel. Tvůj Mistr a Vůdce Bendenského Weyru to taky Pánu Držiteli podali. Jsi kvalifikovaný a máš nárok na všechno bezplatné zaopatření, z kterého jsi na Držbě v Bitře nedostal nic. Je dobře, že jsi onemocněl až poté, co měli Zulaya a K’vin možnost slyšet ten příběh od tebe. Ne, že by někdo Chalkinovi věřil, bez ohledu na to, co říká. Věděl jsi, že dokonce ani werýsi nemají ve zvyku na Bitranské Držbě hřadovat?“

Rekonvalescence z infekce plic si vzala čas a Iantine se vztekal na svou slabost.

„Pořád usínám,“ stěžoval si Tishe jednoho rána, když dorazila s jeho lektvarem. „Jak dlouho ještě musím užívat tuhle věc?“

„Dokud Maranis neuslyší, že máš čisté plíce,“ řekla rozumně. Pak mu podala papír na skicování a tužky, které mu dal Waine ten první večer ve Weyru. „Trénuj si zase ruku. Aspoň budeš dělat to nejlepší, co se dá provádět v klidu.“

Bylo fajn mít znovu papír a tužku. Bylo fajn podívat se do Dolní jeskyně a zachycovat pózy, zvláště když si model neuvědomoval, že je kreslen. Jeho oči neztratily dychtivost, a pokud jeho prsty tu a tam dostaly křeč ze slabosti, síla se mu postupně vracela. Přestal vnímat plynutí času, a nevšiml si ani lidí, kteří se přicházeli podívat, co právě kreslí.

Waine přišel s třecí miskou, paličkou, olejem, vejcem a kobaltem, aby udělali kvalitní modrou. Muž zvládal část techniky a postupů po svém, ale občasné zvládnutí věcí nebylo dostatečnou náhradou za tvrdý opakovaný výcvik, který měl za sebou Iantine: výcvik, kterým kdysi pohrdal, ale teď ho ocenil, když viděl, co vyplývá z jeho nedostatku.

Zima už se hlásila, ale hned první den s plným sluncem trvala Tisha na tom, že ho zabaleného v kožešinách posadí do kotliny, aby si ‚užíval čerstvého vzduchu‘. Protože byl právě čas pro koupel dráčat, Iantina okamžitě fascinovalo jejich dovádění a začal oceňovat, kolik tvrdé práce se vynaložilo na péči o ně.

Byla to také jeho první možnost vidět dráčata. Znal půvab a sílu dospělých draků a jejich úžasný vzhled. Teď viděl mláďata, rozpustilá i zlobivá – jedno shodilo svého jezdce do jezera – a nekonečně vynalézavá. Žádné z toho posledního Líhnutí ještě nebylo připravené létat, ale některé předchozí snůšky začínaly přebírat povinnosti dospělých. Měl z první ruky pozorování jejich ne až tak půvabných výkonů.

Na druhý den spatřil P’tera a modrého Ormontha ve středu jakési velké třídy. Když se zatoulal blíž, viděl, že tu naslouchají nejen weyrlinkové z posledních tří Líhnutí, ale i všichni mladí lidé nad dvanáct let.

Ormonth měl jedno křídlo natažené a díval se na něj odtažitým způsobem, jako by ho nikdy předtím neviděl. Ten výraz byl pro umělce v Iantinovi příliš, takže rozevřel podložku a scénu načrtl. P’tero si toho všiml, ale třída byla neobyčejně pozorná. To co T’dam říkal, se k Iantinovi, pohlcenému v čarách a pózách, dostávalo jen velmi pomalu.

„Takže, záznamy nám ukazují, že k nejhorším zraněním dochází na okrajích křídel, zejména pokud Vlákna padají ve shlucích a partneři nejsou dost bystří, aby se jim vyhnuli. Drak dokáže letět, i když má poškozenou jednu třetinu své vnější blány,“ přejel T’dam rukou po hraně Ormonthova křídla. „Nicméně,“ T’dam se podíval na Ormontha, „kdybys byl tak hodný a pokrčil mírně křídlo, Ormonthe,“ a modrák to udělal. „Děkuji –“ T’dam se musel postavit mírně na špičky, aby dosáhl na plochu vnitřního křídla. „Úrazy zde jsou mnohem vážnější, protože Vlákno se může, podle úhlu jeho pádu, propálit přes křídlo až na tělo. Toto,“ a teď se přikrčil pod křídla a poklepal na bok, „je místo, kde jsou plíce a zranění zde může být dokonce smrtelné.“

Půlkruh posluchačů kolem něj zalapal po dechu.

„To je důvod, proč musíte být ostražití v každém okamžiku vašeho letu. Jděte do mezimezí okamžitě, když máte třeba jen podezření, že jste byli zasaženi.“

„Jak to poznáme?“ zeptal se někdo.

„Ha!“ T’dam si opřel pěsti o široký kožený opasek a odmlčel se. „Draci jsou většinou velmi stateční tvorové, když vezmeme v úvahu, co po nich žádáme. Ale,“ a omluvně Ormontha pohladil, „mají mimořádně rychlou odezvu… zejména bolesti. Poznáte to!“ Znovu se odmlčel. „Někteří z vás tady byli, když si Missath zlomila kost v křídle, že?“ a ukázal kolem skupiny, dokud neuviděl několik zvednutých rukou. „Pamatujete se, jak vykřikla?“

„Šlo to přímo skrze mě, jako by mi něco řezalo kosti –“ řekl vysoký mladík a křečovitě se otřásl.

„Kvílela hned, jak ztratila rovnováhu, a vlastně ještě dřív, než kost praskla. Věděla, že to bude bolet, i když teprve padala. Teď při Spadu Vláken to nemusí být úplně stejně bezprostřední, protože budete mít zvednutý adrenalin, ale poznáte to.

Takže se dostáváme k bodu, který neustále opakujeme při každém tréninku postupů: vždycky, VŽDYCKY mějte v hlavě bod, kam jít. Během Spadu by byl nejlepším místem Weyr, protože všichni tady,“ mávnutím ruky zahrnul mezi nejezdce i Iantina, „budou připraveni pomoci. Neudělejte chybu, že odejdete příliš oslabení. Tím, že vstoupíte do mezimezí, zabráníte Vláknu, aby se do vašeho draka zavrtalo hlouběji…“

Tuhle představu přivítalo tlumené sborové znechucení a bázeň.

„… takže dokážete přistát tak řádně, jak to zranění dovolí. Co nepotřebujete, je špatné přistání, které by mohlo znásobit původní zranění od Vlákna. Začněte draka povzbuzovat, jakmile zjistíte, že byl zasažen. Samozřejmě, můžete být zasaženi také, a já si to uvědomuji, ale vy jste jezdci a určitě dokážete ovládat svou vlastní bolest a zároveň dohlížet na svého draka. ON je z vás ten důležitější, pamatujte na to. Bez něj jako jezdec nefungujete.“

„A teď, co musíme stále procvičovat,“ a opět přejel pohledem po svých studentech, „je mazání!“ Z nádoby u svých nohou zvedl široký kartáč a začal jím přejíždět po Ormonthově křídle: vodou, podle způsobu, jakým tekutina kapala. Modrák operaci pozoroval s lehce vířícíma očima.

„Mazat, mazat, mazat,“ zdůraznil T’dam každé opakování dlouhým tahem kartáče. „Na drakovo zranění nemůžete dát uspavce nikdy příliš mnoho, aby to jemu, nebo jí – usmál se na ženské zelené jezdkyně – vyhovovalo, a zranění bude umrtvené přesně za tři sekundy, aspoň vnější oblast. Nějakou dobu bude trvat, než pronikne pokožkou do spodní vrstvy pod dračí kůží. Takže budete muset přesvědčit svého draka, že není tak těžce zraněn, jak se on, nebo ona cítí. Zraněný drak potřebuje veškerou jistotu, kterou mu můžete dát… bez ohledu na to, jak zle si myslíte že zranění vypadá, nemyslete na to před drakem. Říkejte mu, nebo jí, jak je velký statečný drak, a že uspavec už pracuje a bolest zmizí.

Teď, když účinek pronikl až ke kosti…“

„Páni, ty máš P’tera jako živého,“ řekl užaslý hlas tiše do Iantinova ucha a ten střelil pohledem na vysokého mladíka, stojícího za ním: M’leng, zelený jezdec na Sith a P’terův zvláštní přítel. V kuchyňské jeskyni vídal Iantine ty dva jezdce vždycky spolu. „Oh, je nějaká šance, že bych mohl získat tento rožek?“ poklepal na část, kde byl nakreslený P’tero s Ormonthem.

M’leng byl pohledný mladý muž, se zelenýma očima mandlového tvaru v hranatém obličeji. Lehký vánek v kotlině mu pročísl pevné tmavě hnědé kadeře na hlavě.

„Vzhledem k tomu, že dlužím P’terovi svůj život, dovol, abych ti udělal větší skicu.“

„Vážně bys to udělal?“ M’lengův spíš vážný obličej rozzářil úsměv. „Můžeme dohodnout cenu? Mám dost marek, abych zaplatil líp, než Chalkin!“ Natáhl se po opasku.

Iantine se snažil protestovat, snažně prosil, že je P’terovým dlužníkem.

„‚Ter jen dělal svou povinnost, pro jednou,“ řekl M’leng s nádechem tvrdosti. „Ale opravdu bych moc rád měl jeho řádný portrét. Víš, s tím, jak se blíží Vlákna a vůbec, chtěl bych mít něco…“ M’leng se odmlčel, polkl a pak posílil svou prosbu.

„Mám udělat zakázku pro Vůdce Weyru…“ řekl Iantine.

„Jen tu jednu?“ M’leng vypadal překvapeně. „Myslel bych si, že po tobě půjdou všichni ve Weyru.“

Iantine se usmál. „Tisha mě ještě nepropustila ze své péče.“

„Ach, ta,“ M’leng mávl nad hospodyní rukou. „Občas je příliš úzkostlivá. Ale ruku i oči máš v pořádku… a tohle malé gesto, jak se P’tero opírá o Ormontha, panečku, to je přesně on!“

Iantine cítil, jak mu po té pochvale stoupla nálada, protože skica modrého jezdce byla dobrá – lepší než ty nepravdivé, které udělal na Držbě v Bitře. Pořád se děsil, když si vzpomněl, jak dovolil zpronevěřit se svým standardům, tím že vytvořil ty podlézavé portréty. Doufal, že se už nikdy znovu nedostane do takové pozice. M’lengův komentář byl balzám na jeho duši.

„Můžu to udělat líp, ale rád bych měl sezení.“

„Nedokážeš to udělat jen tak? Chci říct,“ a M’leng se díval všude, jen ne na Iantina, „raději bych, aby to P’tero nevěděl… mám na mysli.“

„Má to být pro něj překvapení?“

„Ne, to má být pro mě!“ M’leng si bodl palcem do hrudi se vzdorným výrazem. „Takže to budu mít…“

Iantine byl z takové neústupnosti na rozpacích a spěšně souhlasil, než bude M’leng ještě emotivnější. Oči se mu zaplnily a sevřel rty do tvrdohlavé linky.

„Udělám to, samozřejmě, ale sezení by pomohlo.“

„Oh, můžu to zařídit, aby to nevěděl. Ty skicuješ pořád,“ řekl téměř jako obvinění.

Iantine – díky přednášce, kterou zaslechl, si teď mnohem víc uvědomoval nebezpečí, kterému budou draci a jezdci brzy čelit. Pokud M’lenga potěší portrét jeho přítele, je to to nejmenší, co může udělat.

„Právě dnes večer,“ pokračoval M’leng cílevědomě, „se postarám, abychom seděli blízko místa, kde obvykle býváš. Přiměji ho, aby si oblékl lepší tuniku, takže ho můžeš malovat v tom nejlepším.“

„Ale předpokládejme, –“ Iantine začal uvažovat, jak dokáže udržet P’tera, aby si nevšiml, co se děje.

„Ty dělej portrét,“ poplácal M’leng Iantinovu ruku proti jeho stálým námitkám. „Já se postarám o P’tera –“ a pak polohlasem dodal „dokud ho mám.“

Ta malá poznámka vyrazila Iantinovi dech. Byl si M’Leng tak jistý, že P’tero zemře? „Udělám to nejlepší, M’lengu, můžeš si být jistý!“

„Ach, to já jsem,“ pohodil M’leng hlavou, takže odhodil kadeře z obličeje. Rozpačitě se na Iantina usmál. „Sledoval jsem, jak pracuješ, víš.“ Natáhl k němu ruku, hebkou od oleje, který používají jezdci při péči o své draky. Iantine ji uchopil a byl překvapen silou stisku zeleného jezdce. „Waine říkal, že dobrá miniatura – což je to, co chci,“ poplácal na náprsní kapsu, aby ukázal určené místo pro obrázek, „od umělce stojí čtyři marky. Je to pravda?“

Iantine přikývl, neschopný mluvit kvůli sevřenému hrdlu. M’leng určitě věci dramatizuje. Nebo ne?

V pozadí slyšel, jak T’dam informuje své posluchače o typech a závažnosti zranění a o okamžité pomoci, kterou je potřeba jednotlivým druhům zranění poskytnout. Jak bizarní a krutá přednáška pro weyrlinky! A přesto – ta myšlenka ho zarazila – není laskavější říkat pravdu teď a zmírnit šok z toho, co by se mohlo stát?

„Dnes večer?“ řekl M’leng rozhodně.

„Právě dnes večer, M’lengu,“ souhlasil Iantine a pokývl hlavou.

Když ho zelený jezdec opustil, trvalo mladému umělci několik dlouhých okamžiků, než se dokázal vrátit ke skicování. Dobrá, tohle byla jediná věc, kterou mohl udělat jako dárek Weyru za všechny laskavosti k němu – může zanechat kreslenou galerii všech, kdo v současné době žijí v Telgarském Weyru!

Kapitola 7

Fortská Držba

V ten samý den probíhala výuka i ve Fortské Držbě. Corey, jako Vrchní Zdravotník řídila v sále Univerzity seminář pro léčitele z celého Pernu, kteří sem přiletěli na třídenní výukový kurz. Ten zahrnoval školení první pomoci při zranění člověka i draka.

Pomáhal jí zdravotník Fortského Weyru, N’ran, který původně studoval medicínu zvířat, než bezděčně Zasvětil hnědého Galatha. Galath byl při této příležitosti venku a užíval si slunce, zatímco zeleného draka, který byl dostatečně malý, aby se vešel do sálu, využili pro demonstrační účely, stejně jako Ormontha v Telgarském Weyru.

„Takže, dokázali jsme zkopírovat záznamy lékařů Tomlinsona, Marchana a Laa, které obsahují nějaké vybledlé fotografie skutečných zranění. Oběd je naštěstí dostatečně daleko,“ řekla s podivným úsměvem. Pak její výraz zvážněl. „Slovní popisy jsou horší, ale je nutné zapůsobit na všechny, kdo budou nuceni vypořádat se se začínajícími lidmi a jejich pozemními zraněními. S tím, jak neuvěřitelně rychlé,“ zvedla prst, „a jak strašné Vlákno je,“ zvedla další a pak s povzdechem pokračovala, „a jak rychle se musí jednat, aby…“ její pauza teď byla delší… „aby se omezilo utrpění.“

Z publika se ozval šum a všimla si, že někteří zbledli. Další se tvářili vzdorovitě.

„Z toho, co jsme já a můj personál,“ ukázala na přední sedadla, „zjistili, je tu jen malá možnost. Alternativa dostat se do chladu mezimezí, jako mohou draci, pro nás není k dispozici… Ano?“

„Proč ne, když je to alternativa…?“

„Pro ně, ne pro nás,“ řekla pevně. „Protože všechny záznamy zdůrazňují rychlost, s jakou Vlákna… konzumují organický materiál. Příliš rychle, abyste stihli zavolat draka, dokonce i kdyby byl nějaký k dispozici ve vaší lokalitě. Celou krávu to pozře za méně než dvě minuty.“

„Páni, to není ani čas, aby…“ hlas se vytratil.

„Přesně tak,“ souhlasila Corey. „Pokud je zasažena končetina, je tu šance, že může být amputována dřív, než se organismus rozšíří po celém těle.“

„U skořápek! Nemůžeš jen tak…“ začal další muž.

„Pokud přežití znamená ztrátu pouhé končetiny, musí se provést. Ale pouze v případě, že jste právě tam.“ Corey muže poznala jako praktického lékaře z velké držby v Neratu. „A mnozí z nás budou právě tam,“ řekla Corey rozhodně, „s pozemním personálem, sdílet jejich nebezpečí, a doufejme, že zachraňovat tolik, kolik dokážeme.“ Podařil se jí ironický úsměv. „Jakýkoli obsah vody, který je po ruce, je užitečný, protože Vlákna utopí. Rychle, podle záznamů. Podle místa zranění může voda zabránit konzumaci dost dlouho pro amputaci, která musí být provedena. Dokonce i koryto je dostačující.“ Pohlédla na své poznámky. „Vlákno potřebuje kyslík, stejně jako organický materiál. Utopí se během tří vteřin.“

„Co když se to zavrtá do masa?“

„Tři sekundy. Maso nemá volný kyslík potřebný pro život Vlákna. Taky led může zpomalit proces, ale ten není vždy k dispozici.

Předpokládejme, že jsme nějak zastavili postup organismu, ale máme špatnou bilanci anebo amputaci. Uspavec, uspavec, uspavec. A požehnej tuto planetu, že vynalezla něco, o čem ani netušila, že to budeme tak zoufale potřebovat. V případě amputace samozřejmě pokračujte běžnými postupy, včetně kauterizace. To alespoň eliminuje jakékoliv konečné pozůstatky Vlákna. U pacienta nastane výrazné trauma, takže pokud je stále při vědomí, doporučuje se fellisová šťáva.

Podívala se na své poznámky. Tomlinson a Marchane rovněž naznačují, že při zranění Vlákny je vysoká míra úmrtnosti v důsledku srdečního selhání nebo cévní mozkové příhody. Lao, který vykonával praxi až do konce Prvního Míjení, konstatuje, že pacienti, kteří byli jen lehce zasaženi a úspěšně léčeni, často zemřeli jen kvůli patologickému traumatu, že byli zasaženi. Při přípravě našich skupin na tento problém je třeba zdůrazňovat, že zasažení Vlákny lze úspěšně léčit.“

„Pokud se nám to podaří dostatečně rychle,“ ozval se jeden z mužů nejapně.

„To je důvod, proč je důležité, aby zdravotníci doprovázeli tolik pozemních týmů, kolik bude možné. A proč se musí postupy první pomoci naučit každá Držba a Síň, spadající pod vaši praxi. Nás je jen určité množství, ale můžeme mnohé naučit, co dělat, a snížit tak úmrtnost. A taky,“ pokračovala Corey, „musíme zdůrazňovat, aby všechen postradatelný personál zůstal bezpečně uvnitř, dokud pozemní posádky nenahlásí oblast jako bezpečnou.

Teď přejdeme na zranění draků, protože k těm bude docházet také, a ti z nás, kdo budou na místě, mohou být potřeba, aby pomohli drakovi a jezdci. Ti mají jednu výhodu, kterou jim my nemůžeme poskytnout – možnost jít do mezimezí a zmrazit útočící organismus. Ale výsledek bude stejně bolestivý.

Větší podíl dračích poranění je na povrchu křídla… prosím, Balzith,“ obrátila se na trpělivého zeleného draka, a ta poslušně natahovala křídla, jak ji zdravotnice vedla při této části přednášky.

Když si udělali přestávku na oběd, než začnou projednávat další problémy, jako třeba hygienu a sanitace v malých a středních držbách, kde neměli tak dobré vybavení jako velká populační centra – Corey oslovili Joanson z Jižní Bollu a Frenkal z Držby v Tilleku, oba vedoucí zdravotníci.

„Corey, jaký je tvůj postoj k… milosrdenství?“ zeptal se Joanson velmi přemýšlivým tónem.

Dlouhou chvíli se na vysokého muže dívala. „Takový jako vždy, Joansone. V publiku máme, jak si uvědomíte, poměrně málo osob, které nemají plné lékařské vzdělání. Nemohu je žádat, aby dělali něco, co bych sama dělala velmi, velmi obtížně: vykonali milosrdenství.“ Dlouze se na Joansona podívala a pak pohled přenesla na Frenkala, který vypadal, že si její etické dilema užívá.

„Jsme zavázáni k zachování života. Jsme také zavázáni k udržení slušné kvality života pro ty, kdo jsou v naší péči.“ Cítila, jak jí škubly rty, když si vzpomněla, že existují případy, kdy jsou tyto dva cíle v konfliktu. „Každý z nás musíme uvažovat o tom, jak budeme čelit tak zoufalé situaci: zda je zkrácení konečného utrpení nutné, nebo dokonce etické. Myslím, že v době, kdy budeme nuceni jednat, nebude dost času zvažovat morálku, etiku, způsob nebo krutost.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Vzpomínám si, že jsem viděla nahrávku, kterou používaly Ošetřovny, která velmi názorně ukazuje sežrání zvířete Vlákny zaživa…“ Všimla si, že Joanson sebou škubl. „Ano, zaživa, protože Vlákno zasáhlo laň na zadku. Myslím, že kdyby to byl někdo, koho znáte, rozhodli byste se pro co nejrychlejší ukončení tohoto utrpení.“

Vzhledem k tomu, že nebyli jen dva, kteří k ní při tomto tématu přistoupili, byla téměř ráda, když přestávka na oběd skončila a mohla se zabývat méně tíživými záležitostmi amputace.

Každý tyto postupy potřeboval osvěžit, zejména při nouzovém stavu, kdy nemusí být čas na všechnu úvodní přípravu, běžnou pro zanechání úhledného pahýlu. Měla nachystané pro pozdější distribuci nové řezáky kostí – dobré, s více osami než tradiční chirurgické nástroje. Kalvi je přinesl s sebou.

„Nejlepší ostří, jaké jsme kdy dokázali udělat na chirurgickém nástroji, Corey,“ prohlásil s určitou hrdostí. „Testovali jsme je na jatkách. Přeřízne maso a kosti stejně snadno, jako sýr. I když se musí udržovat ostré. A udělal jsem jednodušší čepel, takže si nikdo omylem neuřízne prst.“

Corey usoudila, že chirurgově nejsou jediní, kdo má černý smysl pro humor.

*

Mezitím ve Velké Síni Fortské Držby, s Pánem Paulinem v přední řadě, sám Kalvi předváděl budoucím pozemním družstvům jak používat a opravovat plamenomety s HNO_3. Předvedl publiku vše od montáže jednotlivých částí až po rychlý přehled běžných problémů, které se mohou vyskytnout při použití. Na školení byl přítomen každý malý držebník, spadající pod pravomoc Fortu, mnozí s sebou přivedli i starší děti.

Všichni přišli pěšky, vlastním povozem, nebo na koni. Fortský Weyr, stejně jako ostatních pět, začal omezovat dračí jízdy. Pán Paulin to pochopil a schválil.

„Měli jsme to příliš snadné, když jsme využívali draky podobně, jako naši předci používali kluzáky a vzdušné dopravní prostředky,“ odvětil, když si jeden z jeho držebníků stěžoval, že mu bylo upřeno právo na jízdu na drakovi. „Koně jsme chovali jen pro závody, víš. A drakeni byli příliš vstřícní. Teď všechno zvládneme pěšky nebo jízdou. Ty jsi určitě už rozšířil své přístřešky pro zvířata, aby se tam všechna vešla?“

Kvůli této nutnosti se ozývaly nářky a stížnosti, že inženýři měli opravdu strávit víc času snahou napodobit ty úžasné stroje na řezání skal, se kterými jejich předci vybudovali svá obydlí ve skalních stěnách. Kalvi si kvůli tomu vysloužil několik kázání, nad kterým pokrčil rameny.

„Máme seznam priorit: tohle tam není. Ani by nemohlo být. Na severu máme ještě dva kluzáky, ale žádný pohon. Nikdy už se nedozvíme, jak byly poháněny,“ řekl. „Ani neexistuje žádný způsob jak tyto agregáty nahradit, neboť jsem si jistý, že by to naši předkové udělali. Proč jinak by vytvořili draky? Každopádně, obnovitelné zdroje energie mají větší smysl než cokoli dovezeného, i když to bývalo dokonalejší.“

Po ukončení hlavní přednášky byli všichni pozváni, aby se po obědě znovu shromáždili k procvičení zásahů cílů. To bylo mnohem zajímavější, než kdyby museli poslouchat Kalviho povídání, jak nastavit trubice na HNO3, aby daly dlouhý úzký jazyk ohně, nebo širší, kratší plamen. Nebo jak vyčistit trysky ucpané hmotou.

„Máte téměř tolik variací plamene, jako mají draci…“ vykládal Kalvi, když si nasadil nádrže na záda, a jeho hlas tlumily ochranné prostředky. „Ty tam, přilba má svůj účel. Dej si ji na hlavu! A sklop si chránič obličeje!“

Viník pokyn ihned splnil, zatímco se na něj Kalvi mračil.

„Účinný dosah tohoto zařízení je šest metrů při nejužším nastavení, dva při širším. Blíž byste se k ‚tomu‘ dostat nechtěli…“

Pohrával si s trubicí. „Zatracená tvrdohlavá věc.“ Vytáhl šroubovák a udělal drobnou úpravu.

„VŽDYCKY…“ řekl hlasitě a pevně, zatímco držel trubici od těla, „udržujte trysku trubice směrem od sebe i od každého ve vaší bezprostřední blízkosti. Máme spalovat Vlákna, ne lidi.

NIKDY… nikdy… nezapojujte tok plynů, aniž byste se podívali, jakým směrem trubice míří. Mohli byste věci beze smyslu zapálit, ožehnout či spálit. Je to tak, Lalande?“ namířil poznámku na jednoho ze svých žáků. Muž se ušklíbl, nervózně přešlápl, a díval se všude možně, jen ne na svého Mistra.

„A teď, Pauline, dej signál horní posádce, ano?“ řekl Kalvi, pevně se zapřel oběma nohama a namířil trubici vzhůru. Paulin mávl červeným šátkem a najednou se z útesu vymrštila jakási spleť, která všechny v zástupu za Kalvim překvapila. Ti s trubicemi je pozvedli na obranu, další zalapali po dechu, když se změť rozdělila do dlouhých stříbrných pramenů – některé jemné, některé silné, klesající v mírně odlišné rychlosti. Jakmile byly v dosahu, Kalvi aktivoval plamenomet.

Na krátkou vteřinu se zdálo, že se oheň zastavil na koncích vypuštěných vláken, než se plamen rozběhl skrz materiál a spálil ho natolik, že na zem dopadly jen kousky kouřícího popela… a kámen, který byl uvázán na přední hraně. Z publika se ozval řev a velký potlesk.

„Není to špatné,“ usmíval se Paulin, když si všiml nové pozornosti davu.

„No, snažili jsme se o účinek, kterého jsme právě dosáhli,“ řekl Kalvi a vypnul obě nádrže. „Taky jsme použili zpomalovač na laně. Měli jsme spoustu popisů toho, jak Vlákna padají, a tohle bylo to nejpodobnější, co jsme dokázali udělat. A teď,“ otočil se zpět ke svým studentům, „nejlepší je dostat Vlákna dřív, než se ona dostanou k vám, nebo na zem. Víme, že existují dva druhy: zaprvé ty, které se ují k smrti – ty nejsou problém, i když jsou ve většině a chaotické. Záznamy říkají, že druhý druh najde něco, z čeho přijímá potravu, což mu umožňuje postoupit do druhé fáze svého životního cyklu; naši předkové nikdy nedokázali tento druh více prozkoumat. Pouze věděli, že existuje. My to víme také, protože tady na severu existují oblasti, které jsou sterilní přes dvě stě let od posledního Spadu. Pokud tento typ dostane potravu, kterou potřebuje, nad rámec a mimo organických materiálů, pak se může množit, nebo dělit, nebo cokoliv, co Vlákno dělá.

To je důvod, proč potřebujeme pozemní posádky. Nechceme, aby se tento typ tady poflakoval bez dozoru a zahrabával se. Naši předkové se domnívali, že Vlákno musí konzumovat v hlíně nějaké stopy minerálů nebo prvků, ale protože nikdy nepřišli na to jaké, nebudeme to pravděpodobně vědět ani my.“ Kalvi si lítostivě povzdechl. „Takže,“ máchl široce rukama, „musíme spálit všechny ty prevíty, které drakeni minou!“

Odmlčel se a pohlédl na okraj útesu, kde čekaly katapultovací posádky.

„OK tam nahoře?“ zařval s rukama u úst.

Jako odpověď se hned objevily červené vlajky, mávající v pravidelných intervalech podél útesu.

„Dobře, ve skupinách po pěti se rozmístěte souběžně s červenými vlajkami, které vidíte. Až budeme všichni na místě – a mimo dosah trubic kohokoli,“ Kalvi se ironicky usmál, „dám signál a uvidíme, jak se vám bude dařit.“

Výsledky byly poněkud nevyrovnané: někteří muži vypadali, že ovládání přístroje přišli hned na kloub, zatímco jiným se ani nepodařilo promíchat plyny tak, aby vytvořily plamen.

„No, to se stává,“ řekl Kalvi s trpělivou rezignací. „Měli by teď donést vlákna zpátky nahoru na útes,“ dodal.

„Zasloužili by si to.“

„Zabralo by to moc času. SHOĎTE SÍTĚ,“ zařval Kalvi a pak se usmál Paulina. „Předpokládal jsem, že budeme mít nějaké potíže. Dostaneme naše falešná vlákna zpátky nahoru k dalšímu použití.“

„Kolik jsi toho přinesl?“

„Yardy,“ usmál se znovu Kalvi.

Do doby, než přešlo krátké zimní odpoledne do tmy, měli všichni držebníci možnost ‚spálit vlákna‘, i přes občasné zádrhely a minutí. Falešná vlákna došla dřív, než ztratili zájem o trénink.

„Takže, nechci, abyste to přeháněli na vlastní pěst,“ řekl Paulin těm, kdo byli u něj nejblíž, když se vraceli zpátky do Držby.

Tréninková oblast byla v určité vzdálenosti po Severní cestě od Fortské Držby, kde nebyly ani zvířata, ani ubytovny, které by mohly být postiženy.

„Není tak těžké vyrobit HNO3, ale přístroje ano. Nenoste je dřív, než bude potřeba.“

Během praxe byl hlavní Sál upraven na večerní jídlo a trénující byli stejně hladoví, jako sběrači.

„Zítra budeme čistit přístroje,“ oznámil Kalvi, když se roznášel klah, „a budete přístroje rozebírat a zase skládat, abych si byl jistý, že víte, co děláte. Ten, kdo bude nejrychlejší a nejlepší, dostane od Pána Paulina odměnu.“

Síní se rozezněl hlasitý jásot.

„Morálka je dobrá,“ řekl Paulin Kalvimu, který přikývl, spokojený s tím, jak první instruktáž probíhala. Pokud budou všechna tato setkání, naplánovaná pro Vedoucího Inženýra na dalších hlavních držbách probíhat stejně hladce, pomyslel si Kalvi, možná by měl šanci na pár dní volna, aby si zarybařil ve vodách Isty.

Kvůli přípravám na Druhé Míjení se horečně hledaly materiály, ležící dlouhá léta ve skladech, a při tom se našly nějaké navijáky s tlustými nylonovými rybářskými vlasci. Čárový kód na krabici byl poškozen, takže nikdo nedokázal zjistit, před jakou dobou byly vlasce vyrobeny. Kalvi se však nemohl dočkat, až vyzkouší některé ty silnější o průměru 5 v tropických vodách. Tento druh syntetického materiálu byl extrémně odolný a určitě by udržel váhu paklínů, která dokázala být někdy docela značná.

*

V prostorné jídelně Akademie byla shromážděna další skupina, složená z učitelů – nováčků i zkušených. Dnes mělo toto setkání radostnější úkol, učení a nacvičování nových Balad, které se měly používat při výuce mladých. Další den měl Vůdce Fortského Weyru poučit stále se stěhující učitele, jak se nejlépe chránit, pokud by byli zaskočeni Spadem Vláken.

Clisser byl zaplaven stížnostmi, že Weyry omezily jízdy, které byly obvyklým způsobem dopravy. Ne všichni učitelé uměli a zvládali jízdu na robustních koních, kteří byli chováni pro dlouhé vzdálenosti a horské cesty. Bude muset znovu zařadit spoustu svých starších učitelů; zase další problém.

Ale aspoň po dobu těchto tří dnů se zaměří na hudbu a nový učební plán. Ne že by na něj neměl sporné reakce. Začínal si myslet, že Bethany měla pravdu, když tvrdila, že stejně jako první osadníci, i oni se příliš spoléhali na snadný přístup k informacím. Kupodivu, někteří starší učitelé hlasitě nové osnovy podpořili.

„Nejvyšší čas, abychom výuku přenesli do dnešních dnů, s významem pro život, jaký vedeme tady, a ne jaký vedli lidé tam,“ řekl Lavrence z Tilleku. „Ty věci nikdy nebudeme mít, tak jaký má smysl se na ně vyptávat?“

„Ale máme tradice, které musíme dodržovat,“ ozvala se Sallisha, obočí svraštělé v zamračení. Clisser si znovu uvědomil, že její pověst člověka, trvajícího na starém není bezdůvodná. „Tradice, které musí pochopit, aby ocenili to, co máme.“

„Ach, Sallisho,“ usmála se Bethany klidně, „všechny ty tradice jsme začlenili do Balad, ale zdůrazňují to, co je potřeba pochopit ze života, který žijeme tady.“

„Ale naše slavná minulost…“ začala Sallisha.

„Je minulost,“ řekl důrazně Sheledon a také se na ni zamračil. „Všechno je minulost, všechno je pryč, a proč se zabývat spojením, které naši předkové sami zpřetrhali z jistě dobrých důvodů.“

„Ale… ale… měli by vědět…“ začala Sallisha znovu.

„Pokud se budou chtít dozvědět víc, můžou si to přečíst… při rozšířeném studiu,“ dodal Sheledon. „Právě teď se musí vypořádat s problémem Spadu Vláken. A to je mnohem důležitější, než vědět, které planety přežily bombardování Nathii a kdo byl světovým Lídrem v roce 2089,“ řekl Shulse.

„Nebo jak zakreslit parabolickou dráhu kolem primární planety.“ Sallisha pohlédla neúprosně na učitele matematiky.

„Samozřejmě,“ pokračoval Shulse, „souhlasím, aby se zmínila taková historie, která se týká Emily Bollové jako guvernérky, nebo Paula Bendena jako Admirála Flotily, protože jsou nedílnou součástí Pernské historie.“

„Ale musíte ukázat studentům celkový obraz…“ Sallisha byla vytrvalá.

„A jsem si jistý, že některé studenty to bude nesmírně zajímat,“ řekl Shulse, „ale souhlasím s Clisserem, že musíme materiál učiva zjednodušit na body, které mají význam pro tento svět a naši civilizaci.“

„Civilizace?“ vyprskla Sallisha s pohrdáním.

„Copak? Chceš říct, že tu nejsme civilizovaní?“ Sheledon miloval, když mohl doslovně smýšlející Sallishu škádlit.

„Ne ve srovnání s tím, co měli naši předkové.“

„I s tím vším, co vysoce technizovanou společnost provázelo – jako narkomanie preadolescentů, městské gangy, divoké epidemie, tolik technických podvodů, že lidé cpali kredity do matrací, aby uchránili své příjmy…“

„Ušetři mě,“ řekla opovržlivě Sallisha, „a soustřeď se na to dobré, co to přineslo.“

Sheledon se zasmál. „Víš jak nebezpečné bylo být učitelem na staré Zemi?“

„Nesmysl, naše civilizace,“ to slovo zdůraznila, „si vážila profesorů i lektorů na všech úrovních.“

„Teprve poté, co povolili ve třídách tresty,“ začal Sheledon.

„A použití paralyzéru,“ dodal Shulse.

„To není problém Pernu,“ řekla Sallisha povýšeně.

„A my uděláme vše, aby to tak zůstalo,“ vložil se Clisser důrazně. „Nastavením toho, co naše třídy zajímá a odstraněním nedůležitého.“

Sallisha se otočila na Clissera. „Jak ty rozhodneš, co je důležité?“

Clisser ukázal na složky podél jedné stěny knihovny, ve které hovořili. „Rozeslal jsem dotazníky každému učiteli na seznamech, a držitelům, malým i velkým, s žádostí o údaje. Dostal jsem je, a tento učební plán,“ zvedl tlustý svazek, „je výsledek. Všichni jste obdrželi kopie. A Poučné Balady budou součástí balíčku, který dostanete během konference.“

Sallisha odkráčela s chabou důstojností, zjevně trucujíc jako nějaký zarputilý student. Napadlo ho, jestli si všimla podobnosti toho postoje. Nicméně, Sallisha byla velmi dobrý učitel, schopný předávat znalosti na potřebné úrovni, a proto byla supervizorem Jihovýchodního Pernu. Ale měla své malé mouchy – jako každý jiný na celém světě.

Pokud se budou děti učit nazpaměť Poučné Balady, posílí to jejich paměť: dovednost, kterou – jak si Clisser uvědomoval – ztratil svou závislostí na technologii. Jenže, jedním z důvodů, proč přišli kolonisté na Pern s omezenými zdroji, bylo vrátit se do společnosti, která není na technologii tolik závislá. Četl záznamy o lidech, kteří nikdy neopustili místo svého domova, s ostatními se kontaktovali jen elektronicky a žili jako poustevníci. Ani ne tak ze strachu z vnějšího světa, jako z lenosti. Na Pernu nemohl být nikdo líný, říkal si Clisser a usmál se. Jak zbytečný je to život, zůstat stále na jednom místě! No, možná tady na Pernu události jako Spad Vláken donutily Osadníky snížit technologickou úroveň víc, než čekali, ale přizpůsobili se Pernu a přizpůsobili jej vlastnímu využití. A teď budou čekat na tu hrozbu s plně rozvinutou, obnovitelnou vzdušnou obranou.

Doufejme… Clisser nasál vzduch v jakémsi opaku hvízdnutí. Všichni na planetě – s jedinou výraznou výjimkou – se pustili do práce a zajišťovali své prostory proti tomuto útoku.

Jenže příprava byla jedna věc, ale padesátileté trvání útoku ze vzduchu byla druhá. Prostudoval krátce zprávy, zveřejněné obleženými kolonisty na planetách Sirius III a Vega IV, kde Nathiové začali planety bombardovat. Den po dni, podle záznamů na historických páskách, byly tyto světy ostřelovány raketami, díky čemuž se stal povrch neobyvatelným. Přesto vyrostly na koloniálních planetách celé generace, žijíc v hlubokých úkrytech. Clisser se pro sebe usmál – moc se to neliší od jeskynních držeb, ve kterých žijí Perňané nyní. A tohle bydlení skutečně využívalo zkušeností ze Síria i Vegy – používaly se vrty k magmatickému jádru pro výrobu tepla a solární panely pro energii.

Lidé přežili v mnohem horších podmínkách, než náležely této planetě. Na Pernu jste aspoň většinou věděli, kdy a kde budou Vlákna padat a mohli jste zahájit účinnou obranu. Přesto, rozsah Spadu Vláken byl děsivý a neúspěch měl strašlivé následky.

A nějaké selhání obvykle bylo.

Proto Clisser doufal, že hudba, která byla koncipována jako psychicky povznášející, bude mít požadovaný účinek: rozvoj morálky a podporu úsilí. Krátce zauvažoval, co by se stalo na staré Zemi, během Národního období, pokud by společný mimozemský nepřítel sjednotil další rasy. Jemmy a Sheledon by určitě napsali nějakou strhující hudbu, stejně bojovou, jako plnou naděje.

Některé méně složité skladby měly tendenci zůstávat v mysli, takže jste se ráno probudili a nějaká z nich vám zněla v hlavě: to bylo podle Clissera známkou podařené melodie. A hudba byla rozepsaná pro různé sólové nástroje nebo jejich kombinaci, takže i nezkušení hráči v těch nejizolovanějších držbách nebo Síních by měli být schopni zpěváky doprovázet.

Jemmyho hádankové písně byly potěšením, a Clisser ještě nezískal úplně všechny odpovědi, ale to bude užitečné během hodin Spadu, aby odpoutali lidi od toho, co se děje venku. Bethanin Žalozpěv – první píseň, kterou kdy složila – byla další na programu a on se usadil, aby si ji poslechl. Ale jeho mysl, stále se zabývající obavami o úspěch nového vzdělávacího programu, se odmítala ponořit do hudby.

Mimo jiné, co se bude dělat s Bitranskou Držbou? Poslední učitel, kterého tam poslal, zrušil svou smlouvu s Chalkinem a odešel – ne že by Clisser Issonyho obviňoval, když slyšel, jak byl muž dětmi z držby ponižován a ohrožován. Ale děti musely získat aspoň základní vzdělání, nemohli si dovolit, aby jedna část provincie upadla do negramotnosti.

Jistě, děti se učí různou rychlostí, to věděl, a výuka by měla být co nejzajímavější, aby položila základy pro další studium i pro život samotný, když na to přijde. To byl účel vzdělání: rozvíjet dovednosti potřebné pro řešení problémů. A využít potenciál, který existoval v každém – i v Bitranech, dodal trpce.

Možná by měl do téhle oblasti znovu jmenovat Sallishu? Pak se v duchu zasmál. To nemá moc šanci. Měla dost odsloužených let, aby prázdné místo odmítla.

Pak se rozhodl, zatímco ho uklidňovaly krásné věty Bethaniny písně, že problém Chalkina, Pána Držby v Bitře, nadnese na dalším Konkláve. Něco se s tím člověkem musí udělat.

Během závěrečného večera se všechny tři skupiny připojily na Fortském nádvoří k večeři, kterou představovali tři celí pečení voli. Clisser zaslechl, že přišlo na přetřes Chalkinovo jméno a zamířil ke skupině, která o tom člověku diskutovala.

„To není všechno,“ říkal M’shall a jeho obvykle přívětivý obličej byl trpce zamračený, „postavil stráže na hranicích, a každý, kdo chce odejít, si může vzít s sebou jen své oblečení. Nic jiného, dokonce ani zvířata, která sami získali.“

Clisser si neuvědomil, že Bendenský Vůdce Weyru dorazil, ale jeho přítomnost byla rozhodně šťastná náhoda.

„Mluvíš o Chalkinovi?“ zeptal se, když si ho ostatní všimli a udělali mu mezi sebou místo.

M’shall se pohrdavě zasmál. „Kdo jiný by právě teď vyháněl lidi ze svých držeb?“

„Právě jsem vyslechl Issonyho, jednoho z mých kočovných učitelů, který tam skončil a nic by ho nepřesvědčilo, aby se vrátil do Bitry. Ale i oni musí vyrůst gramotní.“

„Ha!“ opakoval M’shall jízlivě po ostatních. „Školní hodiny zdržují Bitranské od jiných činností, které vydělávají jejich držiteli víc marek. Co udělal Issonymu?“

„Dopodrobna ti to popíše, pokud se ho zeptáš. Ve skutečnosti to pro něj bylo dobře. Chápu to tak, že jeden z tvých jezdců ho zachránil.“

„Na Bitře děláme spoustu záchranných prací,“ vysvětloval M’shall, kterého ta nutnost vůbec netěšila. „Ale jen pro mimo Bitranské,“ dodal.

„No, podívejte,“ Bridgely vypadal že vybuchne, „nebudu pomáhat všem jeho uprchlíkům. A nezvednu ani prst, abych mu pomohl, až bude jeho Držba zaplavena Vlákny.“

„Aha,“ zvedl M’shall cynicky prst, „ale víš, že on nevěří, že Vlákna přijdou.“

„Necítili bychom se hloupě, kdyby měl pravdu, po tom všem?“ ozval se Farley, jeden z dalších malých Fortských držebníků. „Jejda, asi jsem řekl něco špatně,“ dodal, když jeho duchaplnost odměnily chladné přísné pohledy.

„Chalkin byl vždycky od přírody zatvrzelý,“ řekl Clisser.

„Ale nikdy tak úplný blázen.“

„No, překonal dokonce už i ‚zatraceného blázna‘,“ dodal Bridgely. „Je teď tvůj učitel Issony tady? Dobrá, tak ho přiveď do Fortu. Chystáme se udělat s Chalkinem něco definitivního.“

„Hned teď?“ Clisser si nemohl pomoct, ale přelétl očima přes opečené maso a začichal lákavé vůně, které se z něj linuly.

„Předpokládám, že se taky najíme,“ obměkčil se Bridgely.

„Já jsem právě jedl na Bendenu,“ řekl M’shall, ale nos mu cukal nad vůněmi. „No dobrá, mohli bychom si plátek vzít, abychom vaše jídlo ochutnali.“

„Načasované tak akorát, že?“ usmál se Farley jejich zjevnému zájmu o pečené maso. „Dá se něco udělat s nezodpovědným Pánem Držby?“

„Přečti si kopii Charty,“ doporučil mu Clisser.

*

„A jak dlouho už jsou stráže…“ Paulin se odmlčel, rozhořčený takovým opatřením „…na hranicích?“ Shromáždil zainteresované ve své kanceláři v Držbě, hned jak se najedli. Issony byl v pohotovosti, pokud by žádali jeho svědectví.

„Podle toho, co jsme zjistili, přibližně sedm dní,“ odpověděl M’shall. „Jak víš, byli jsme zjišťovat ve všech držbách, kdo, pokud vůbec někdo, z Chalkinových lidí byl upozorněn na bezprostřední nebezpečí Vláken.“

„Určitě o tom museli hodně slyšet na Shromáždění,“ začal Paulin.

„Ha!“ prohodil Bridgely. „Jen velmi málo z jeho lidí slyšelo, kdy a kde budou Shromáždění, a ještě mnohem méně jich nějaké navštívilo.“

„To není správné,“ zavrtěl Paulin hlavou.

„Na rovinu, Pauline, řekl bych, že jejich desátky jsou represivní. Nikdo z nich nevypadal, že by měl byť jedinou marku na utrácení, dokonce i když přinesli své výrobky na prodej na Bendenské Shromáždění. Ne že by byli povzbuzováni, aby vůbec někam cestovali.“

„Dokonce ani na Shromáždění?“ Paulin si na svou otázku sám odpověděl. „Ne, on by je nepovzbuzoval, že?“

„Ne, pokud se obává, že by srovnávali podmínky v jiných Držbách. Taky se mu nelíbí, když jdou Bitranské marky za jeho hranice.“

„A dostane zpátky každé jedno z těch cenných koleček, pokud se lidé zúčastní těch přátelských malých her, které rozběhl,“ vložil se M’shall.

„Musím přiznat, že jsem nevěděl, jak moc své lidi omezuje.“ Paulin promluvil velmi přemýšlivým tónem.

„No, jak bys mohl?“ omlouval ho Bridgely. „Jsi na západním pobřeží. My to víme, protože vidíme na Shromážděních na východním pobřeží tak málo Bitranů. Tedy, jeho Karbaníci se zúčastňují každého…“

„Hmm, ano, ti jsou všudypřítomní, dalo by se říct,“ zamumlal si Paulin pod vousy. „Takže, pokud musel zavřít hranice, zdá se, že někteří držitelé zpanikařili, když se dozvěděli, že se skutečně očekávají Vlákna?“

„Jistě,“ souhlasil Bridgely s ponurým výrazem. „A když dostala delegace odvahu se na něj obrátit, vypráskal je z Držby. Viděl jsem stopy biče, takže vím, že nelžou. Říkali, že ho nikdy neviděli tak vzteklého. Oznámil, že drakeni se pod falešnou záminkou snaží získat desátek navíc šířením takových fám. Taky docela kritizuje otevření nového dolu nad Ruathou, když řádní Bitrané můžou pracoval v tom ve Steng Valley.“

„Svět je proti Bitranským?“ deklamoval Paulin komicky.

„Přesně tak,“ souhlasil M’shall.

„Chalkin taky odmítl převzít dodávku nádrží s HNO_3…“ postěžoval si Kalvi.

„Máš na mysli, že za ně nechtěl zaplatit,“ řekl M’shall. „To řekli Telgarští drakeni mně.“

„Ať tak či tak, nebude tam žádný pozemní personál. Myslím, že toho je dost, abychom odůvodnili obžalobu,“ rozvažoval Paulin pomalu.

„Jako Pán Držitel má povinnost informovat a připravit svůj lid na Spad Vláken. To je důvod, proč byl přijat systém Držeb: dát lidem silného vůdce, který by jim dával pokyny při Spadu a poskytnul pomoc v nouzi. Tím, že uzavřel hranice, také porušil jeden ze základních principů obsažených v Chartě: svobodu pohybu. Obrátil autonomii v despotismus. Pošlu údaje všem Pánům Držeb a Vedoucím Profesí… Aha,“ pohlédl zděšeně na Clissera, „už nedokážeme rychle udělat kopie, že?“

„Jeden draken může kontaktovat všechny ostatní Pány Držeb,“ navrhl. „Nebo jeden posel na tomto pobřeží, a druhý na našem. Pak budeme potřebovat jen dvě kopie.“

„Požádám S’nana o jezdce,“ sáhl Paulin po bloku.

„To ho nekonečně potěší,“ řekl M’shall. „Ani trochu neměl radost z Chalkinova vzdoru. On prostě není v pořádku, víš,“ ušklíbl se M’shall, když napodobil S’nanův upjatý tón.

„Musíme zakročit proti Chalkinovi raději teď,“ prohlásil Paulin, „než to nechat do dalšího formálního Konkláve na Konci Oběhu. Čas utíká.“ Pak se obrátil na Clissera. „Což mi připomíná, Clissere, zatím žádně štěstí při hledání způsobu, jak nevyvratitelně určovat návrat Vláken?“

Clisser se s trhnutím probral.

„Máme několik možností,“ odpověděl a snažil se, aby to znělo pozitivněji, než se sám cítil. „Co jsme ztratili přístup k počítači, trvá to déle, než vytřídíme všechny způsoby a prostředky.“

„Dobrá, pokračujte v tom…“ a pak se Paulin dotkl Clisserova ramene a usmál se, „… spolu se vším ostatním, co děláte. Mimochodem, ty výukové písně jsou opravdu velmi dobré.“ Pak si strčil prst do ucha, zatřepal s ním a krátce se zeširoka usmál. „Děti je zpívají pořád, a to nejen ve třídě.“

„To je přesně to, co jsme zamýšleli,“ řekl Clisser s komickým uspokojením. „Mám počkat na tvou zprávu?“

„To není třeba, příteli, ale díky za nabídku.“

„Tak se budu těšit na opis.“

Pán Držitel se usmál. „A já si budu pamatovat, abych udělal kopii pro archiv. Mimochodem, není nějaký starý způsob kopírování… něco, co by se při psaní otisklo na další spodní stránku?“

Clisser sklonil krátce hlavu v zamyšlení. „Asi máš na mysli karbonové kopírování. Nemáme to, ale Lady Salda může mít nějaké nápady. Musíme přijít na způsob, jak udělat víc kopií, jinak budeme trávit kopírováním celé hodiny.“ Těžce si lítostivě povzdechl.

„Pak to tedy nechám to na tobě, Clissere,“ řekl Paulin. „Děkuji za všechno. A teď běžte, aspoň většina z vás,“ usmál se na Vůdce Bendenu a Kalviho, „a užijte si zbytek večera, zatímco budu pokračovat s tímto úkolem. Ne, že bych z něj měl v nějakém ohledu radost,“ dodal, zvedl pero a zkoumal jeho špičku.

Po tom zdvořilém propuštění odcházeli všichni z kanceláře. Clissera napadlo, Issony vypadá zklamaně, že nemohl odříkat svůj seznam stížností na Pána Chalkina, takže se ujistil, aby měl Issony tolik dobrého vína, kolik chtěl.

Kapitola 8

Telgarský Weyr

V NÁSLEDUJÍCÍM SLUNEČNÉM dni Iantine požádal, aby mohl být znovu venku v kotli, když dorazili kočovní obchodníci. Všechno obyvatelstvo jeskyní se vyhrnulo ven, aby je přivítalo.

Iantine zuřivě črtal různé scény kolem sebe: velké zaprášené vozy s několika páry těžkých tažných volů, kteří byli chováni pro tuto práci. Byli jedním z posledních výsledků bioinženýrských počinů Wind Blossomové, jejíž babička udělala tak pozoruhodnou práci při vytvoření Pernských draků.

Iantine vídal obchodníky přicházet a odcházet po svých trasách už od dětství, a láskyplně vzpomínal na jedinečné případy, kdy Bendenská obchodní skupina dorazila na jejich poněkud vzdálenou ovčí držbu. Přesněji řečeno, vzpomínal na chuť tvrdých bonbonů s příchutí ovoce, tak hojně rostoucího v Neratu, které obchodníci po hrstkách rozdělovali. Párkrát, to měli ty ‚se svěžími citrusy‘, tím pohoštěním nepřekonatelně potěšil sám sebe i své sourozence.

Pro vzdálené hospodářství byla zastávka cestujících skoro stejně dobrá, jako Shromáždění. K Iantinově překvapení mělo obyvatelstvo Weyru stejnou radost. Navzdory tomu, že obvykle dokázali najít nějakého draka, který je dopravil, kamkoli chtěli, příchod obchodníků byl ještě lepší, než desátkové vlaky. (Vozy s desátky byly něco jiného, protože všichni museli přiložit ruku k dílu, aby uložili do skladů produkty, které dostávali na podporu Weyru.) A obchodníci také přinášeli novinky ze všech Držeb a Síní podél cesty.

Iantine si všiml, že tu bylo stejně tolik lidí v hloučcích, kteří si prostě povídali, jako těch, kteří si prohlíželi zboží ve stáncích, které tu Liliencampovi zřídili. Z Dolní jeskyně se přinesly stoly a židle, a podával se klah a čerstvý chleba a rolky.

Leopol, stále Iantinovi po ruce, přinesl dopolední svačinu a přidřepl si, aby podal umělci nejnovější zprávy.

„Podél cesty sem si zřizují chráněné zastávky,“ vykládal mezi kousky své vlastní sladké rolky. „Nepřestanou objíždět své trasy jen proto, že se blíží Vlákna. Ale musí se na to připravit. Polovina z toho, co mají na těch velkých vozech, jsou teď materiály pro stavbu bezpečného útočiště. Samozřejmě, můžou využít jeskyně, které tam jsou, ale už žádné otevřené táboření venku. To jejich způsobům zatne tipec,“ usmál se široce. „Ale když musí, tak musí. Podívej,“ a prstem zamazaným od marmelády ukázal na skupinu mužů a žen, sedících se dvěma Vůdci Weyru. Všichni se hrbili nad mapami, rozprostřenými na stole. „Zatrhávají místa na mapě, takže všichni tady budou vědět, kde by mohli být, pokud je chytí Spad.“

„Kdo obchoduje s Bitrou?“ zeptal se Iantine se značnou ironií.

Leopol si odfrkl. „Nikdo se zdravým rozumem! Zvlášť teď. Slyšel jsi, že Chalkin zavřel hranice, aby udržel své vlastní lidi uvnitř?“

„Víš, že Chalkin nevěří, že přijdou Vlákna?“

Chlapcovy oči se zděšeně rozšířily hrůzou nad takovou neúctou. „A on nikdy neřekl svým Držitelům, že přijdou?“

„Vlastně jsem měl takový dojem, když jsem tam byl,“ řekl Iantine, „spíš z toho, co nebylo řečeno a uděláno, než z toho, co bylo. Mám na mysli, že i Domaizeova Síň skladuje jídlo a zásoby na Spad Vláken. Oni mluvili hodně o kurzech. Mluvili o sázkách, ale ani slovo o Vláknech.“

„Přiměli tě k nějakému hraní?“ Leopolův zanícený výraz naznačoval, že touží po kladné odpovědi.

Iantine zavrtěl hlavou a usmál se na svého dychtivého posluchače. „V první řadě, byl jsem varován.“

„Není před Bitrany na Shromáždění varován každý?“

„A pak, neměl jsem žádné volné marky, které bych vsadil.“

„Jinak bys ztratil svou spravedlivou provizi,“ zamumlal Leopol a stále kroutil očima nad nevyslovenou spekulací o tom, jaké katastrofě se Iantine vyhnul.

„Řekl bych, že Chalkin hazarduje ve špatné hře, pokud si myslí, že ignorováním Vláken se to nestane,“ řekl Iantine. „Ty úkryty budou muset být obrovské,“ dodal a ukázal na masivní zvířata, která vedli k jezeru pít. Buď si od příchodu na Telgarský Weyr na dráčata zvykli, nebo byli tak flegmatičtí, že jim to bylo jedno.

Nicméně, mláďata je nikdy ve svém krátkém životě neviděla, takže na masívní tažná zvířata reagovali zděšením a tak ječeli strachem, že draci, kteří spali v bledém zimním slunci na římsách svých weyrů, se probudili a sledovali, co se vlastně děje.

Iantine se usmál. Rychle to načrtl v rohu stránky. Při rychlosti, s jakou pracoval, už spotřeboval i tuhle velkorysou dodávku papíru.

„No, budou muset použít hodně plátů střešní krytiny, já vím,“ řekl Leopol. „Weyr jim přispěje taky, víš, protože Liliencampovi musí dělat odbočku, aby se dostali až k nám.“

Iantine nikdy nepřemýšlel nad podpůrným systémem potřebným pro službu Weyru a jeho draků. Vždycky předpokládal, že draci a jezdci se o sebe postarají z desátků, ale získal velký respekt před organizací a řízením takového zařízení. V naprostém kontrastu s tím, co viděl na Bitře, všichni ve Weyru pracovali vesele na jakémkoli úkole, který dostali a byli pyšní, že jsou jeho součástí. Všichni pomáhali všem ostatním, všichni vypadali spokojeně.

Bylo jisté, uvědomil si Iantine nedávno, že jeho rané dětství bylo relativně bezstarostné a šťastné. Jeho roky učení na Akademii byly stejně dobré, jako produktivní, a jeho učednictví v Domaizeově Síni postupovalo pouze s občasnými vzestupy a pády, když se snažil zdokonalit nové techniky a plně pochopit umění. Držba na Bitře mu otevřela oči. A stejně tak Weyr, samozřejmě, ale mnohem pozitivnějším způsobem. Iantine si chmurně uvědomil, že člověk musí poznat to špatné, aby náležitě ocenil to dobré. Trpce se usmál, zatímco jeho pravá ruka rychle dokončila náčrt Vůdců Weyru ve vážné rozpravě s šéfy Liliencampovy stezky.

Tahle krevní linie byla první z kočovných obchodníků, kteří přiváželi zboží a roznášeli méně naléhavé zprávy na cestě z jedné izolované držby do druhé. Liliencamp byl jedním z význačnějších Prvních Osadníků. Iantine se domníval, že je vyobrazen na velké nástěnné malbě ve Fortské Držbě, spolu s ostatními nájemci: pomenší muž s černými vlasy, ostrýma očima a jakýmsi pouzdrem, visícím u opasku. A samozřejmě si všiml, že má několik psacích potřeb nacpaných do náprsní kapsy a jednu za uchem. Vypadalo to jako logické místo pro uložení tužky, na které si Iantine sám zvykl.

Zadíval se blíž na vůdce trasy. Ano, jeden z nich měl za uchem něco, co vypadalo jako tužka – a taky měl na opasku prázdné pouzdro: v něm měl pravděpodobně schovaný notes, který teď ležel před ním na stole.

Ale i s takovými pojistkami podél cesty, budou tihle obchodníci schopni pokračovat během padesáti nebezpečných let Míjení? Plány byly jedna věc, a něco zcela jiného, jak Iantine právě objevil, bylo uvést je do provozu. Přesto by měl konec obchodů během Spadu Vláken za následek značné strádání při přepravě zboží ze Síní do Držeb a Weyrů, zejména proto, že draci budou zcela vytížení ochranou země před Vlákny. Nemohli je žádat o provádění triviálních povinností. Koneckonců, draci nebyli dopravní prostředky. Byli bioinženýrstvím vyšlechtěni jako obranné síly a doprava osob a zboží byla pouze zaměstnáním v Mezidobí.

Napadlo ho, zda mají obchodníci ve svých velkých vozech nějaký papír. Ne, že by mu ve váčku zbylo třeba jen čtvrt marky, ale možná by vzali jednu či dvě skicy na výměnu.

Tak rychle, jak dokázal, pečlivě zaplnil poslední prázdnou stránku montáží: karavana vjíždějící do kotle Weyru, lidé spěchající jim vstříc, vystavené zboží, uzavírání obchodů, s centrální částí děje, kde vůdci stezky diskutují o přístřešcích s Vůdci Weyru. Držel blok na délku paže a kriticky si ho prohlížel.

„To je úžasné,“ řekl hlas za ním, a on se překvapeně otočil. „Páni, udělal jsi to za okamžik!“ Zelená jezdkyně, s dráčetem hovějícím si vedle ní, se rozpačitě usmála a zelené oči jí zářily něčím jako úcta. Leopol mu tohoto nového jezdce ukázal druhý den, a popsal okolnosti související s jejím překotným příjezdem na Líhnutí.

„Debera?“ zeptal se, když si vzpomněl na jméno.

Zalapala po dechu a překvapením od něj kousek couvla. Její drak ihned zpozorněl a oči mu rychleji zavířily znepokojením.

„Oh, řekni, že jsem nechtěl.“

„Klid, Morath, nechce mi ublížit,“ řekla drakovi a pak se na něj povzbudivě usmála. „Byla jsem překvapená, že znáš mé jméno.“

„Leopol,“ ukázal Iantine tužkou, kde stál chlapec při vážném vyjednávání s obchodníkovým klučinou ve stejném věku. „Vyprávěl mi všechno, co se stalo v Weyru, když jsem se zotavoval.“

„Ach, ano,“ dívka vypadala, že se uvolnila a dokonce zvládla širší úsměv. „Znám ho. On je u všeho. Ale je laskavý,“ dodala rychle a podíval se na Iantina. „Měl jsi taky nějaké riskantní zážitky, říkal mi Leopol.“ Pak ukázala na jeho náčrt. „Udělal jsi to tak dobře a rychle. Páni, skoro můžu slyšet vyjednávání,“ dodala a ukázala na obchodníka s otevřenou pusou.

Iantine to kriticky prohlížel. „No, rychlost není nutně dobrá věc, pokud chceš dělat dobrou práci.“ Obratně přidal záhyby na předek obchodníkovy tuniky, kde teď viděl vybouleninu nad opaskem. „Uvidíme, jestli se to bude líbit dotyčnému.“ Byl překvapený, když slyšel ve svém hlase nervozitu.

Opatrně se na něj podívala. „Pokud tohle dokážeš udělat v rychlosti,“ řekla povzbudivě, „pak bych ráda viděla, co děláš, když máš čas.“

Nemohl odolat a převrátil stránky, kde udělal skicu jejího olejování Morath.

„Oh, neviděla jsem, že to děláš.“ Natáhla ruku, aby se obrázku dotkla, ale obrátil na stránku, kde nakreslil ji a Morath, jak poslouchají T’dama na přednášce. Měla jednu ruku přehozenou přes krk svého draka a domníval se, že vystihl jemné pouto, které to objetí napovídalo.

„Ach, to je nádherné.“ Iantine byl ohromený, když zahlédl v jejích očích slzy. Ve spontánním gestu se chytila jeho paže, očima se popásala na kresbě a bránila mu otočit znovu stránku. „Oh, jak… já…“

„Líbí se ti to?“

„Ano, líbí,“ odrthla ruce z jeho paže, sevřela je za zády a silně se začervenala. „Já…“ kousla se do rtu a nervózně se pohupovala.

„Co se děje?“

Rozpačitě se zasmála. „Nemám ani kousíček marky…“

Odtrhl list se skicou z bloku a podal jí ho.

„Oh, to nemůžu… nemůžu,“ a ustoupila, i když její pohled Iantinovi prozradil, jak moc by chtěla.

„Proč ne?“ Přitiskl papír k ní a přitlačil, když se dál bránila. „Prosím, Debero? Musel jsem dostat ruku zpátky do formy, po tom, co mi omrzly prsty, a je to jen skica.“ Podívala se na něj nervózně a s jakousi obavou, číhající ve stínech krásných zelených očí. „Měla bys ji mít, víš, aby ti připomínala Morath v tomto věku.“

Jedna ruka se vysunula zpoza zad a sáhla po listu. „Jsi moc hodný, Iantine,“ zamumlala a držela náčrtek konečky prstů, jako by se bála, že jo umaže. „Ale nemám nic na úhradu.“

„Ale ano, máš,“ vyhrkl s náhlou inspirací a pokynul směrem k obchodníkům, stále ve skupině kolem stolů. „Můžeš být spokojený zákazník a pomoci mi vymámit od obchodníků další blok na oplátku za jejich kresbu.“

„Ale…“ střelila vyděšeným pohledem na obchodníky a pak se v rychlé změně nálady otřásla a položila volnou ruku na hlavu svého draka, jako by hledala útěchu. Dráček k ní obrátil zbožňující oči a Debeřiny oči se na chvíli rozostřily, jako u jezdců, jak si Iantine všiml, kteří se odmlčeli a mluvili se svými draky. Vydechla a odhodlaně se na něj podívala. „Ráda se za tebe přimluvím u Mistra Jola. Je to bratranec mé matky.“

„Vážně?“ řekl Iantine s nadšením. „Pak uvidíme, jestli je příbuzenství užitečné při obchodování.“

„Nemůžu samozřejmě nic slíbit,“ řekla upřímně, zatímco se pohybovali směrem ke skupině. Zjistila, že sotva udrží skicu, jak se jí chvěly ruce. „Ach bože.“

„Smotej ji,“ navrhl. „Mám ti to udělat?“ dodal.

„Ne, děkuji, to zvládnu.“ A udělala to, i když mnohem těsněji, než by to udělal sám.

Když se přiblížili, jednání končilo a účastníci se začali rozcházet.

„Mistře Jole?“ promluvila Debera trochu chraplavým a tichým hlasem. „Mistře Jole,“ opakovala pevnějším tónem. Iantine uvažoval, jestli se bojí, že ji obchodník vůbec nepozná.

„Je to Debera?“ Obchodník se na ni díval, jako by nemohl uvěřit svým očím. Pak se mu tvář rozzářila širokým úsměvem vzpomínky a kráčel rychle k ní s rozpaženýma rukama. Debera vypadala, že se chce tak vřelému přivítání vyhnout. „Má drahá, slyšel jsem, že jsi – Zasvětila draka.“

Iantine jí povzbudivě položil ruku na pas a lehce ji potlačil dopředu.

„Ano, tohle je Morath,“ a najednou se v jejím chování objevila jistota a pýcha. Drak a jezdec si vyměnili jeden z těch pohledů, které Iantine považoval za nesmírně dojemné.

„Dobře, dobře, zdravím i tebe, mladá Morath,“ řekl a formálně se uklonil dráčkovi, jehož oči začaly vířit rychleji. Debera ji na uklidněnou lehce poplácala.

„Mistr Jol je bratranec mojí matky,“ vysvětlila Morath.

„Což znamená i tvůj, děvče moje,“ připomněl jí Jol. „A jsem velmi hrdý, že mám v příbuzenstvu dračího jezdce. Och, jsi úplně jako tvá matka. Víš to, že?“ Iantine sledoval, jak Debeřin výraz posmutněl.

„No tak, neměl jsem v úmyslu tě zarmoutit, dítě,“ řekl Jol zděšeně. „A jak by byla šťastná, kdyby tě viděla…“ odmlčel se a odkašlal si, takže Iantine poznal, že obchodník rychle pozměnil, co chtěl říct, „… tady, jako dračího jezdce.“

„A pryč z otcovy nadvlády,“ dokončila Debera s trochou hořkosti. „Slyšel jsi o tom taky, Mistře Jole?“

„Hm, jistě,“ usmál se Mistr Jol ještě šířeji a oči mu zářily s mírným nádechem zlomyslnosti. „Byl jsem opravdu rád, že to slyším, opravdu. A teď, co pro tebe můžu udělat? Nějaké oblečení na Shromáždění, dobré podšité boty – moc sis toho od otce nepřinesla, pokud vím.“

Takové obyčejné povídání Deberu na okamžik zneklidnilo, ale její dráček se k ní konejšivě přitlačil. „Weyr mě zásobil vším, co potřebuji, Mistře Jole…“ odpověděla s tichou důstojností.

„Mistře? Nejsem tvůj bratranec, mladá dámo?“ zeptal se Jol s předstíranou přísností.

Teď mu úsměv vrátila. „Bratranče, ale děkuji ti, i když chci požádat o laskavost.“

„A co by to mělo být?“

Debera rozevřela svůj náčrtek a ukázala ho obchodníkovi. „Tady Iantine mě nakreslil. A má i jeden váš…“ V tu chvíli Iantine nabídl svůj skicář, otevřený u montáže. „Jenže Iantine už spotřeboval svůj blok, a stejně jako já, nemá vůbec nic na útratu.“

Mistr Jol sáhl po bloku, a jeho chování se okamžitě změnilo na kritické posuzování obchodníka. Ale náčrtek sotva přelétl očima, když se zastavil a zadíval se blíž na umělce.

„Iantine, říkáš?“ A když Debera s Iantinem přikývli, linii jeho velkých úst prohnul úsměv. „Teď jsem si to jméno zařadil. Ty jsi ten mladík, kterému se podařilo uniknout bez úhony ze spárů Chalkina.“ Jol napřáhl volnou ruku k Iantinovi. „Výborně, chlapče! Slyšel jsem hodně o tvém dobrodružství.“ Mrknul na něj se souhlasným výrazem. „Ale my obchodníci slyšíme ledacos, a naučili jsme se prosít jemné vlákno pravdy od plev drbů.“ Pak se otočil zpátky k náčrtu, pečlivě ho zkoumal a pokyvoval hlavou, zatímco jeho oči přecházely z jedné scény na druhou. Pobaveně popotáhl, když se déle zadíval sám na sebe, s tužkou nakloněnou za uchem.

„Zachytil jsi mě jako živého, s tužkou a vším,“ dotkl se nástroje, aby se ujistil, že je na místě. „Můžu?“ zeptal se zdvořile a naznačil, že touží podívat se na další stránky.

„Jistě,“ uklonil se Iantine zdvořile. Zakymácel se však na nohách, až málem upadl.

„Hej, Tady, chlapče, vím, že to není dlouho, co ses zotavil ze svého utrpení,“ podepřel jej Jol rychle. „Pojď, posaď se, aspoň si můžu pořádně prohlédnout všechno, co tento blok nabízí.“ Ignoroval Iantinovi protesty a vedl ho ke stolu, který právě opustil a tlačil ho na židli. Debera s Morath je následovaly. Debera vypadala velmi spokojená s takovou ohleduplností.

Jol prošel blok stejně důkladně, jako by to udělal Mistr Domaize; dělal poznámky o lidech z Weyru, které znal, usmíval se a hojně přikyvoval. Věděl také, kdy Iantine opustil pózu nedokončenou.

„Takže, co budeš potřebovat, Umělče Iantine?“

„Hlavně víc papíru,“ řekl Iantine nezávazným tónem.

Jol přikývl. „Myslím, že mám blok tohoto kvalitního papíru, ale menší. Čas od času nějaký přinesu pro Wainea. Můžu samozřejmě sehnat větší listy.“

„Ale já nezůstanu ve Weyru do vašeho dalšího okruhu.“

Mistr Jol tu úvahu zamítl. „Mám obchody v Telgarské Držbě a můžu dodat to, co potřebuješ, za den nebo dva.“ Zamyšleně se na Iantina podíval. „Neodejdeš odtud zas tak brzy, řekl bych.“ Vzal tužku zpoza ucha do jedné ruky a blok z pouzdra u opasku do druhé. „A teď, jaké přesně jsou tvoje požadavky, Umělče Iantine?“

„No…“

„Chce udělat skici každého jezdce a draka ve Weyru,“ řekl Leopol, který se nepozorovaně dostal dost blízko, aby slyšel, co se říká.

„Takže už máš spoustu zakázek, co?“ řekl Mistr Jol uznale, tužku připravenou nad čistým listem zápisníku.

„No, ne tak docela, jak vidíš,“ koktal Iantine.

„Máš tři, o kterých vím,“ řekl Leopol. „P’tera pro M’lenga… a Vůdce Weyru…“

Iantine by nejraději ukousl Leopolovi nos. „Vůdci Weyru jsou něco jiného, ty budu dělat v oleji, ale náčrtky jsou jako poděkování těm ve Weyru, kteří ke mně byli tak laskaví.“

„Dělat portréty celého Weyru, to už je docela počin,“ a Mistr Jol načmáral řádek. „Budeš potřebovat hodně papíru a dostatek tužek. Nebo bys raději inkoust? Mám na skladu velmi dobrou kvalitu. Se zárukou, že nebude blednout nebo vysychat.“ Podíval se na Iantina s očekáváním.

„Ale já mám k obchodování jen tuto skicu,“ řekl Iantine.

„Chlapče, u Obchodníků Jola Liliencampa máš kredit,“ řekl Jol jemně, dotkl se tužkou Iantinova ramene a lehce zatlačil. „Nejsem Chalkin, jestli si myslíš. Žádnými způsoby, podobou či postavou.“ A vybuchl smíchy, což bylo tak nakažlivé, že se Iantine sám usmál. „A teď mi dej své požadavky na rovinu. Ale abych ti usnadnil rozhodování, pokud bys dokončil tohle,“ poklepal koncem tužky na montáž, „ve vodových barvách, jsem připraven dát za to dvě marky. Jo, a rád bych měl ten, kde T’dam dává přednášku…“ dodal a obrátil na jinou stránku. „To ukáže některým lidem, že drakeni dělají i něco jiného, než plachtí na nebi. Marku a půl za to.“

„Ale… ale…“ Iantine se vrtěl a snažil se utřídit si myšlenky stejně jako své potřeby. Debera se usmívala od ucha k uchu, a podobně vypadal její drak. „Nemám s sebou žádné vodové barvy,“ začal a chtěl tak ukázat ochotu dokončit montáž.

„No, ale já právě náhodou nějaké mám, to je důvod, proč jsem je navrhl,“ rozzářil se Jol znovu. „Opravdu, tohle setkání je přímo osudové,“ dodal a jeho úsměv patřil i Debeře. „A tohle,“ dotkl se montáže velmi vlastnicky, „trochu vybarvené a chráněné sklem, bude vypadat v mém kancelářském voze opravdu velmi dobře. Skutečně bude. Myslím, že naši předkové tomu říkali reklama.“

„Mistře Jole,“ zavolal někdo z jednoho z obchodních vozů, „můžeš na chvilku…“

„Vrátím se, chlapče, jen zůstaň tady. Ty taky, Debero. Ještě jsem s vámi dvěma neskončil.“

Zatímco si Iantine a Debera vyměnili omráčené pohledy, odběhl, aby zjistil, co je pořeba, a cestou si zastrčil tužku znovu za ucho a složil zápisník.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ vrtěl Iantine hlavou s pocitem slabosti a bez dechu.

„Jsi v pořádku?“ naklonila se k němu Debera přes stůl.

„Jako praštěný,“ odpověděl jí Iantine, když si vzpomněl na oblíbený výraz svého otce. „Úplně jako praštěný!“

Debera se vědoucně usmála. „Myslím, že já taky. Nečekala jsem, že…“

„Ani já!“

„Proč? Nedůvěřuješ obchodníkům?“ zeptal se Leopol a znělo to trochu nejistě.

Iantine se roztřeseně zasmál. „Člověk může věřit obchodníkům. To jenom… nečekal jsem takovou velkorysost…“

„Jak dlouho jsi byl v Bitře?“ zeptala se Debera kousavě a dlouze se na něj podívala.

„Dost dlouho,“ ušklíbl se Iantine, „abych se naučil nové významy slova ‚uspokojivé‘.“

Debera se trochu zamračila.

„To nic,“ zavrtěl hlavou a poplácal ji po ruce. „A moc děkuji, žes mě představila svému bratranci.“

„Jakmile uviděl ten náčrtek, ve skutečnosti už jsi mě nepotřeboval,“ poznamenala skoro ostýchavě.

„Mám za to, že sis objednal tohle,“ ozval se barytonový hlas.

Jezdec i Umělec s úžasem vzhlédli, zatímco obchodník uložil náruč předmětů na stůl: dva bloky, jeden větší a druhý menší, úhlednou čtvercovou krabici se skleněnou lahví plnou inkoustu, svazek per a balíček tužek.

„Zvláštní zásilka.“ S úsměvem se otočil a šel zpátky, odkud přišel.

„Mistr Jol se pyšní rychlým servisem,“ zubil se Leopol široce.

„No teda! Teď máš všechno připravené,“ řekla Debera.

„To opravdu mám,“ a ta slova vyšla z Iantina jako modlitba.

Kapitola 9

Fortská Držba a hranice Bitry, začátek zimy

ZPRÁVA PÁNA PAULINA ostatním Pánům Držitelům a Vůdcům Weyru byla přijata s různým ohlasem: ne každý byl ve prospěch obžaloby, a to navzdory důkazům. Paulin byl naštvaný i frustrovaný, protože doufal, že na základě jednomyslného rozhodnutí by mohl být Chalkin odstraněn dřív, než bude jeho Držba zcela demoralizovaná.

Jamson a Azury měli pocit, že záležitost může počkat až do Zasedání Rady na Konci Oběhu. O Jamsonovi bylo známo, že je konzervativní, ale Paulina překvapily Azuryho výhrady. Ti, kdo žili v tropických oblastech zřídka chápali problémy zimního počasí. Například by bylo velmi obtížné připravit Držbu v Bitře v plné zimě, což Azurymu nedělalo starosti, ale nějaký pokrok museli udělat v přípravě Držby na jarní nápor Spadu Vláken. Přípravy měly začít – jako ve všech ostatních držbách – před dvěma lety: zasít víc plodin, skladovat úrodu a provést celkovou údržbu budov a orné půdy, stejně jako vystavět nouzové přístřešky na hlavních silnicích a pro pozemní posádky. Nemluvě o školení držebníků, jak bojovat proti zavrtání Vláken.

K tomu se přidávala nevýhoda, že Chalkinův lid vypadal všeobecně sklesle – i když to by se nemělo použít jako výmluva, aby se jim odpíraly zprávy o blížícím se problému. A kdo by byl nástupcem na Držbě? Úvaha, která s sebou určitě přinášela problémy.

Bastom přednesl ve svém vyjádření dobrý návrh: jmenovat zástupce nebo správce okamžitě, dokud nedospěje jeden z Chalkinových synů – synů, kteří by byli konkrétně a řádně trénováni, aby řídili držbu správně. Ne že by nový držitel musel být z Krevní linie, ale dodržení dědického pravidla, uvedeného v Chartě, by nervózní Pány uklidnilo. Podle Paulinova názoru by v nástupnictví měla hlavní roli hrát kompetence, a ta se ne vždy projevila v pokrevních genech.

Když na to přijde, Paulinův nejstarší synovec ukázal jasný přehled o řízení držby. Sidny byl dříč, spravedlivý muž a dobrý znalec charakterů a schopností. Paulin byl napůl v pokušení doporučit jej na řízení Fortu, až bude pryč. Ke svému synovi, Mattewovi, měl několik výhrad, ale věděl o sobě, že má sklon být kritičtější ke své vlastní krvi než k jiným.

Určitě předloží Radě Bastomův nápad: dobrá praxe pro mladší syny a dcery, aby měli skutečně praktické zkušenosti s fungováním držby. Vzhledem ke stavu, v jakém se Držba Bitra nacházela, by byl potřebný celý tým. A taky účelný, protože by to určitě omezilo výkřiky o ‚protekci‘, a dalo mladým mužům a ženám šanci ukázat iniciativu a schopnosti.

Když přišla poslední odpověď, Paulin dal mladému zelenému jezdci zprávu pro M’shalla do Bendenského Weyru o výsledku hlasování. Vůdce Weyru bude jistě stejně zklamaný, jako on. Snažil se přesvědčit sám sebe, že by mohli ještě dostat Bitru do pořádku a pod pevné vedení včas před Spadem Vláken. Ale čím dříve se to udělá, tím lépe. Doufal, že M’shall dokáže přijet zpátky se zprávou, zda nalezl Bitranova strýce, a zda je dotyčný kompetentní k převzetí držby. Jinak by museli udělat Vyhledávání mezi legitimními dědici v –

„Zatraceně!“ zamumlal Paulin, odstrčil se od stolu a hluboce zaúpěl zklamáním. Už nemůžou dělat rychlé Vyhledávání v programu Krevních linií pro komplexní genealogii. Ale určitě to byl jeden z programů, které si Clisser vytiskl a zkopíroval. „Dobrá, budeme potřebovat kopii programu, ať je v jakékoli formě,“ řekl si s dalším povzdechem. Aby přišel na jiné myšlenky, přezkoumal zprávu o postupu nového dolu. Chtěli povolení nazvat jej držba CROM, což byla zkratka zakladatelů: Chester, Ricard, Otty a Minerva. Paulin v tom neviděl problém, ale pro formu – zvláště teď – by žádost měla být nejprve předložena Radě. Během Mezidobí se mnoho postupů uvolnilo a ta shovívavost se teď vracela, aby je sužovala, jako tomu bylo v případě, kdy se stal Chalkin Pánem Držitelem. Paulin se aspoň utěšoval vědomím, že to byl jeho otec, zesnulý Pán Emilin, kdo v tomto ohledu hlasoval za Fort. Tento důkaz špatného úsudku nebyla Paulinova chyba, i když teď bylo na něm, aby situaci napravil.

Ozvalo se prudké zaklepání na dveře a než stačil reagovat, otevřely se. Vůdce Bendenského Weyru, M’shall, se protáhl kolem Mattewa a vstoupil.

„Musíme něco udělat hned, Pauline,“ řekl Vůdce Weyru s pochmurným výrazem, když si stáhl jezdecké rukavice a rozepl bundu.

„Dostal jsi mou zprávu dost rychle… přines klah, Matte,“ přikázal Paulin a ukázal synovi, aby si pospíšil. M’shall měl obličej pobledlý chladem mezimezí… i něčím víc.

„Dostal jsem ji. A to ještě není všechno. V Bitře je drsné počasí a lidé mrznou, protože nechtějí opustit hranice,“ oznámil M’shall.

„Nechtějí? Nebo nemůžou?“

„Víc nemůžou, než nechtějí. Ačkoli Chalkin poslal dolů příkazy, že nikdo z ‚nevděčných odpůrců‘ nemůže očekávat, že dostane zpět svou držbu – trest za to, že mu vzdorují – bez ohledu na to, že jeho pojetí držebnictví uvedlo jejich životy v ohrožení.“

„Kolika lidí se to týká?“ Paulinův pocit znepokojení zesílil.

M’shall si prohrábl husté šedivějící vlasy, splihlé od přilby. „L’sur říká, že jich musí být dobře přes stovku na hlavním hraničním přechodu do Bendenu; ženy, děti i staří lidé. Stejně tolik nebo i víc jich je na dalších místech hranic. A bez jakéhokoli přístřeší, dokonce ani toho, co používají stráže. Ti kdo se pokusili uprchnout, byli všichni nahnáni do provizorních ohrad. A co je ještě otřesnější, L’sur viděl několik těl zavěšených za nohy, které vypadaly, že byly použity jako cvičné terče. Bendenský Weyr nemůže ignorovat takové barbarství, Pauline.“

„Ne, to nemůže ani Fortská Držba!“ Paulin vyskočil na nohy a pochodoval kolem. „Pokud tomuhle říká vedení Držby, musí být odstraněn.“

„To je i můj názor,“ souhlasil M’shall a neklidnou rukou si znovu prohrábl vlasy. „Ještě jedna noc, jako ta minulá a ti lidé umřou zimou a hladem. Bridgely se mnou souhlasí, že je něco potřeba udělat teď, ještě dnes. A chystá se tam velmi chladná noc. Přišel jsem za tebou jako k představiteli Rady, protože Bridgely říká, že bychom to měli udělat co nejsprávněji…“ Trpce se odmlčel. „K takové situaci nemělo dojít. Ti lidé nevzdorují jemu. Jsou jen k smrti vyděšení a zoufalí kvůli bezpečnosti, kterou samozřejmě na Bitře nemohou najít.“ Naklonil se na židli dopředu. „Jde o to, Pauline, kdybychom jim rozdali zásoby, co zadrží strážce hranic, aby jim je nesebrali v okamžiku, kdy vzlétneme? Takže myslím, že tam budu muset nechat pár jezdců na ochranu… což dá Chalkinovi možnost vykřikovat o vměšování se Weyru.“

Paulin pocítil nevolnost. Taková situace byla jak vystřižená ze starověké krvavé historie, kterou osadníci úmyslně opustili: rozvinuli kodex etiky a chování, kdy takové události vůbec neměly být pravděpodobné! Tato planeta byla osídlena s myšlenkou, že je tu dost prostoru pro každého, kdo je ochoten obdělávat půdu, která byla podle Charty dána jemu nebo jí podle dědičného práva.

„Nebude to žádné zasahování, pokud tvoji jezdci zůstanou na své straně hranice. A kromě toho, Bitranská Držba očekává ochranu Bendenského Weyru…“

„Ochranu před Vlákny,“ opravil ho M’shall.

„V určitém smyslu,“ usmál se Paulin ponuře, „je to částečně ochrana před Vlákny. Ti lidé hledají to, co mají mít u svého Pána Držitele, a na koho jiného by se obrátili, než na Weyr? Ne,“ a Paulin bouchl pěstí do stolu. „Jednáte podle práva… pokud jste vy jezdci ochotni vykonat dobrovolně takovou službu.“

„L’sur tam zůstal, jeho drak to řekl Craigathovi.“

„Ale žádný ohňovec,“ zvedl Paulin přísně prst, „i když by někteří chtěli ukázat sílu.“

„Oh, v tomto bodě jsem se sám vyjádřil jasně, ujišťuji tě,“ zkroutil M’shall hořce rty. „A v poslední době jsme na Bendenu neměli žádné cvičení, takže z žádného draka nevyjde ani náznak plamene. Pokud jde o potrestání strážců, já bych preferoval krátký skok a dlouhý pád do mezimezí… ale…“ a zvedl ruce, aby ujistil Paulina o svém sebeovládání.

V tuto chvíli se vrátil Mattew a na podnose nesl kouřící šálky klahu, polévku a koš horkého chleba. Položil vše na stůl a odešel.

M’shall nečekal na Paulinovo pozvání, ale popadl polévku, foukal do ní a usrkával, jakmile se jen odvážil. „Tohle opravdu zahřeje, a pokud toho máš kotel, vezmu si to zpátky s sebou.“ Usmál se a olízl si rty. „Určitě je to dost horké, aby to přežilo skok mezimezím.“

„Můžeš to mít, kotel i všechno. Říkáš, že L’sur tam zůstal? A co jezdci na ostatních přechodech hranice?“ zeptal se Paulin a zamíchal si do svého klahu sladidlo. M’shall přikývl. „Dobře. Jejich přítomnost by měla zabránit jakémukoli dalšímu násilí.“ Ale jejich přítomnost jen odstrašuje, ale nepomůže. Přál by si poslat víc, než jen polévku, ale jeho postavení v tomto bodě, dokonce i jako předsedy Rady, by mohla být ohrožena. „Alespoň že Weyr má právo jednat, a stejně tak Bridgely,“ dodal zamyšleně. Pak znovu bouchl pěstí. „Ale já osobně pojedu za Jamsonem i Azurym; zvlášť proto, že Chalkin používá tak extrémní kroky. Jen stěží dokážu pochopit jejich důvody.“

M’shall pokrčil rameny. „Fortští držebníci mají veškeré důvody, aby ti věřili Pauline. Bitranští s Chalkinovým hospodařením ty důvody nikdy neměli.“

„Co bych rád udělal, je vytáhnout ty nerozhodné, jako jsou Jamson a Azury – a ukázat jim, co se na Bitře děje. Asi si myslí, že s tou situací přeháníme.“

„Přeháníme?“ M’shall byl pobouřený, a štěstím bylo, že šálek od polévky už byl prázdny, protože s ním třískl o stůl. „Omlouvám se. Co je to s nimi?“

„Sami by se tak nechovali. Je pro ně těžké uvěřit, že jiný Pán Držitel by to dělal.“

„No,“ M’shall téměř zavrčel, „dělal by to, a dělá.“

Ozvalo se opatrnější zaklepání na dveře, pak Matt otevřel a uvedl K’vina.

„Právě jsem slyšel o problémech na hranicích, M’shalle. Zulaya to má od Meranath, které to prozradil Maruth, takže jsme s Charanthem mysleli, že tě tu chytím,“ řekl mladý Vůdce Weyru, jehož výraz byl stejně ponurý, jako M’shallův.

„Takže západní hranice je taky blokovaná?“

K’vin přikývl. „Telgar nemá důvod něco namítat proti jeho uzavření hranic, ale on úmyslně zabíjí lidi, když je vyhnal ven v tomto počasí. Nemůžu… a nechci… dovolit, aby bylo s lidmi zacházeno tak, jako to dělá on.“ Vyčkávavě se zadíval na Paulina.

„Zrovna jsme s M’shallem o té neúnosné situaci diskutovali. Už jsem dotazoval Pány Držeb s cílem přijmout okamžitá opatření. Reakce nebyly jednomyslné, takže i když jsem předsedou Rady, je toho málo, co můžu udělat – oficiálně. Ale, jak poukázal M’shall, Weyr má určitou povinnost chránit lidi. Pokud natáhneme smysl, dalo by se říct, že jsou to Vláknoví uprchlíci,“ usmál se Paulin ironicky, „utíkající z Držby, která není připravena. Takže Weyry se můžou pohybovat tam, kde předseda Rady nesmí.“

„To je vše, co potřebuji vědět!“ K’vin plácl rukavicemi o stehna, aby zdůraznit svůj souhlas.

„Samozřejmě,“ zvedl Paulin ruku, aby ho zarazil, „musíte si dát pozor, abyste nedali Chalkinovi důvod odvolávat se na porušení autonomie Držby.“

„Ne – pokud to zahrnuje úmyslné týrání lidí, které úmyslně klamal,“ zvýšil K’vin rozčilením hlas.

„Tohle není vhodná doba na ohrožení neutrality Weyrů, víte,“ podíval se Paulin z jednoho na druhého. „Vlákna ještě nezačala padat.“

„No tak, Pauline,“ začal M’shall protestovat.

„V duchu jsem s vámi, ale jako předseda Rady vám musím připomenout – bez ohledu na můj soukromý názor – že nemáme právo zasahovat do vlády na držbě.“

„Ty nesmíš, Pauline,“ řekl K’vin. „Ale M’shall a já ano. Je pravda, to co jsi řekl, že Weyry chrání lidi před nebezpečím.“

„Před Vlákny…“ připomněl Paulin mladšímu Vůdci Weyru.

„Před nebezpečím,“ opakoval K’vin pevně. „Umrznutí bez přístřeší před nepřízní počasí představuje stejně jisté nebezpečí, jako Spad Vláken.“

Paulin souhlasně přikývl. „Možná už jsem zapomněl, že jste mě tady dnes ráno navštívili.“ Usmál se. „M’shalle, nevíš náhodou, kde žije Chalkinův zbývající strýc?“

„Už jsem na to myslel a není tam,“ odpověděl M’shall. „To místo bylo prázdné. Příliš prázdné. Vím, že na podzim loňského Oběhu byl Vergerin živ a zdráv.“

„Jak to myslíš ‚příliš prázdné‘?“ zeptal se Paulin, zapisujíc si jméno strýce.

„Bylo to tam příliš důkladně vyčištěné. Ne,“ zvedl M’shall ruku, aby předešel Paulinovu dotazu, „ne tak, jak by to vypadalo po smrti toho muže, ale jako by chtěli dokázat, že tam vůbec nikdo nebyl. Ale Vergerin vyčistil všechnu vegetaci z předního dvora, jako by to udělal každý chytrý držebník. Někdo kolem naházel suť, aby to čištění zamaskoval.“

„Že by nás Chalkin očekával?“ položil Paulin řečnickou otázku. Pak se podíval z jednoho drakena na druhého. „Zachraňte ty lidi dřív, než je počasí nebo Chalkinovi tyrani zabijí. A rád bych s nimi promluvil, až se nebudou bát hovořit s cizinci.“ Právě když M’shall sáhl na kliku, Paulin dodal, „A ani pramínek ohně, prosím. To by povýšilo akci na zcela nepřiměřenou.“

K’vin s vytřeštěnýma očima předstíral šok nad takovou představou. M’shall se rozhlédl kolem sebe.

„To jsem neslyšel, Pauline,“ řekl Vůdce Bendenského Weyru se škrobenou důstojností.

„Jako bychom…“ poznamenal K’vin k M’shallovi, když vyšli z Fortské Držby.

„Já bych rád,“ řekl M’shall napjatým hlasem, „to je ten problém. Jenže já znám Chalkina déle než ty.“

Craigath a Charanth už na nádvoří čekali na své jezdce.

„Vezmeš si západní a severní přechody, K’vine?“ zeptal se M’shall, zatímco se oddělili, aby přešli ke svým bronzákům. „Už jste kontrolovali počty pro přepravu?“

„Ano, a mám hlídkové jezdce na kontrole od chvíle, kdy Chalkin uzavřel hranice. Zulaya upozorní Tashviho a Saldu, že zahajujeme akci. Vezmeme všechny nejdřív do Weyru. Celý Weyr je připraven pomáhat.“

„Jsi dobrý muž, K’vine,“ zazubil se M’shall na svého kolegu. „Tak jdeme na to!“ Vůdce Bendenského Weyru se vyšvihl na rameno svého draka a pohodlně se usadil mezi krční hřebeny.

Jdeme na pomoc? zeptal se Charanth K’vina.

Skutečně jdeme. Řekni Meranath, aby Zulaya uvedla náš plán do provozu. Setkám se se svým křídlem na Vodopádové cestě. A myslím, že bychom měli požádat Iantina, aby jel se mnou…

Když se K’vin vrátil do Telgaru, první záchranná vlna už byla připravena vzlétnout na jeho signál. Zastavil se jen tak dlouho, aby vytáhl Iantina za sebe na Charantha. „Dostaň na papír co nejvíc dokážeš, Iantine, ať je to černé na bílém. Chci Chalkina přibitého důkazy.“

Iantine byl docela šťastný, že může tuto žádost splnit. Byl by to způsob, jak splatit arogantnímu Pánu Držiteli jeho hadí způsoby a podlost. Ale sotva Iantine sesedl na udusaný sníh hraničního přechodu, jeho postoj se změnil na zděšené znechucení. Začal črtat perem jen v úsporných liniích – ohradu z provazů ovinutých kolem stromů a třesoucí se hloučky lidí, donucené stát, protože tam nebylo kam se posadit – kvůli hlubokému bahnu i nedostatku prostoru. Nakreslil k smrti unavené tváře, promrzlá těla schoulená před zimou, nebo ty, kdo se shlukli do hloučku, aby sdíleli aspoň tu trošku tepla, co měli. Někteří byli zbaveni všeho oblečení, kromě kousků zakrývajících intimní partie a byli obklopeni svými kolegy ve snaze uchránit je před umrznutím. Někteří stáli bosí na hrubých hadrech a na botách svých sousedů, nohy modré a nebezpečně bílé z omrzlin. Děti bloudily kolem a plakaly hladem a únavou, nebo se zhroutily jako bezvládný balík u nohou dospělých. Tři nejstarší byli už jen ztuhlé mrtvoly. Zkrvavené obličeje a pohmožděniny kolem oči byly mnohem častější, než nepoznamenané tváře.

Nicméně strážci byli v teple; měli několik vrstev oblečení a pořádný oheň, kde se na rožni opékalo maso ze zvířat, která si uprchlíci přivedli s sebou. Další zvířata byla svázaná, nebo v ohradě pro pozdější použití. Osobní věci uprchlíků se nyní hromadily vedle strážnice, nebo na kárách a vozících, seřazených za sebou. Iantine věrně zaznamenal strážce, nepatřičně ozdobené prsteny, náramky a dokonce náušnicemi.

Příletem drakenů byli strážci natolik znepokojeni, že raději ustoupili do úkrytu kamenné hraniční budovy. To podstatně zjednodušilo pohyb uprchlíků. Samozřejmě, mnoho z nich bylo v takovém stavu ze šoku a strachu, že se draků a jezdců báli stejně, jako brutálních stráží.

Zulaya s sebou přivezla lidi z Weyru a jejich přítomnost hodně uklidňovala. Taky deky a teplé bundy. A polévku: pro mnohé první jídlo od chvíle, kdy opustili své držby.

Co Iantine nemohl dát na papír, byly zvuky a pachy této scény. A přesto to udělal… v otevřených ústech vyděšených lidí, v jejich ztrápených očích, ve zkřivených týraných tělech, v jejich rozedraném oblečení a hromadách lidských výkalů, protože stráže nijak nezohlednili tuto lidskou nutnost, i v opuštěném majetku a povozech.

Teď, když viděl skutečné strádání, si Iantine uvědomil, jaké měl štěstí při svém krátkém setkání s Pánem Držby v Bitře.

Vrátil se s poslední skupinou, a nechal svou ruku odpočinout jen v mezimezí; skicoval i během letu, s blokem opřeným o P’terova záda.

„Měl bys na chvíli přestat,“ zařval P’tero přes rameno. „Jinak ti zmrzne ruka, víš.“

Iantine s ní zamával, aby dokázal její pružnost a pokračoval v kreslení. Přidal podrobnosti k mužům, kteří viseli za nohy a byli používáni jako cvičný terč. Muži byli ihned odříznuti – to byla jedna z prvních věcí, které záchranáři udělali. Iantine měl čas udělat jen nástin, ale detaily – navzdory všem dalším náčrtkům, které ten den udělal – měl živě před očima i v mysli, a musel dát na papír každého z nich, jinak by měl pocit, že je zradil.

Když ho mladý modrý jezdec vyložil před Dolní Jeskyní, Iantinovi, který stále doplňoval obsah, se podařilo dostat se ke stolu blízko ohně, aby se pořádně zahřál – a zvýšil plynulost svých kreseb. Prsty postupně rozmrzaly a jeho tužka se hnala rychleji.

Dotek na rameni ho tak překvapil, že málem vyskočil ze židle.

„To jsem já, Debera,“ a zelená jezdkyně před něj postavila klah a misku dušeného masa. „Všichni ostatní už jedli. Ty bys taky měl,“ řekla přísně, vykroutila mu tužku z ruky a sebrala blok z druhé. „Vypadáš příšerně,“ dodala, když se pozorně zadívala na jeho tvář.

Natáhl se pro blok, ale pleskla ho po ruce a vzdálila ho z jeho dosahu.

„Ne, nejdřív se najíš. Bude se ti pak kreslit líp. Ach, můj bože!“ Pohled se jí zachytil na scéně a ruka vylétla k ústům, oči rozšířené v šoku. „Oh, to přece nemohli…“

„Načrtl jsem, co jsem viděl,“ vydechl s lítostí, kterou cítil uvnitř, a pak nasál lákavou vůni guláše. Podíval se dolů, na hustý vývar se zeleninou a kousky masa. „Tady opravdu dokážou s werýsi udělat zázraky.“ Zvedl lžíci a začal jíst, a teprve pak si uvědomil, jak prázdný má žaludek. Přijímání potravy téměř bolelo, takže skoro přestal jíst. Chalkinovi vězni byli bez jídla tři nebo čtyři dny.

„Všichni už jsou nakrmení,“ zamumlala Debera.

Iantine se na ni překvapeně podíval a ona ho poplácala chlácholivě po rameni, jako to často dělala Morath.

„Cítila jsem se stejně, když jsem předtím jedla.“ Posadila se naproti němu. „Měli jsme plné ruce práce, abychom lidi nakrmili, když nás Tisha všechny zastavila, abychom taky něco snědli.“

Začala otáčet stránky bloku a její výraz ve tváři byl při každé další tragické scéně stále zoufalejší. „Jak mohl?“

Iantine se natáhl, jemně jí vytáhl skicář z rukou a zavřený ho položil na stůl mezi ně.

„Dal příkazy –“ začal Iantine.

„A věděl přesně, co se stane, když to udělal, já vím. Setkala jsem se s některými jeho… ‚strážci‘. Dokonce ani můj otec nechtěl mít s tou držbou nic společného.“ Zaklepala na blok. „Nikdo nemůže ignorovat tento druh důkazů.“

Iantine si odfrkl. „Ne, když drakeni potvrdí, co tu je!“ Dojedl poslední sousto guláše, natáhl nohy pod stolem a mnul si tvář, která ho po dlouhých hodinách v neustálém chladu na hraničním přechodu stále brněla.

„Proč nejdeš spát, Iantine?“ zvedla se Debera. Rozhlédla se po jeskyni, kde jen pár jezdců a ostatních dokončovalo večeři. „Všichni byli rozděleni a budeš mít štěstí, pokud budeš mít svůj pokoj jen pro sebe. Ale já bych se radši taky měla vyspat. Ta moje Morath! Probudí se určitě hladová, bez ohledu to, jak moc jsem ji nakrmila.“

Iantine se usmál náklonnosti, která zjemnila Debeřin hlas. Vyškrábal se na nohy a lehce se zapotácel. „Máš pravdu. Musím spát. Dobrou noc, Debero.“

Díval se za ní, jak cílevědomě kráčí z jeskyně, s hrdě vzpřímenými rameny a nakloněnou hlavou. Hodně se změnila od chvíle, kdy Zasvětila Morath. Usmál se, zvedl blok a pomalu zamířil do svého pokoje.

Nesdílel jej s žádným uprchlíkem, ale na posteli u stěny ležel Leopol a dokonce se ani nepohnul, když se Iantine chystal do postele.

Uprchlíků bylo víc, než se původně předpokládalo, a když už se zásoby dvou Weyrů ztenšily, Páni Držeb ihned poslali dodatečné dodávky a nabídli útočiště. Někteří ze zachráněných však byli díky mrazu ve špatném stavu, a nemohli je okamžitě převézt do útočišť, která nabídly Držby v Neratu, Bendenu a Telgaru.

Zulaya vedla záchranný tým z ostatních královen a zelených jezdců. Vrátila se a kypěla vzteky.

„Věděla jsem, že je to chamtivý hlupák a idiot, ale ne že je i sadista. Na hranici Lesní Cesty byly znásilněny tři těhotné ženy, protože, samozřejmě, nemohly později žalovat stráže kvůli otcovství.“

„Jsou v pořádku?“ zeptal se K’vin, zděšený dalším stupněn brutality.

„A do Severního průsmyku jsme přijeli právě včas, abychom uchránili tři chlapce od… velmi nepříjemné pozornosti strážců.“

„Kde Chalkin bere takové lidi?“

„Z držeb, které je vyhodily kvůli asociálnímu chování a trestné činnosti, samozřejmě,“ Zulaya ve vzteku odpověď málem vyplivla. „A blíží se blizzard. Přestěhovali jsme je právě včas. Pokud bychom to neudělali, obávám se, že většina těch lidí by byla ráno mrtvá. Nedovolili jim absolutně nic! Ani teplo ohně!“

„Já vím, já vím,“ řekl, stejně rozhořčený tak sadistickým chováním, jako ona. „Měli jsme pohostit ty strážce soustem absolutního chladu. Jako dlouhým čekáním v mezimezí. Jenže to by byla příliš čistá smrt.“

„Ještě pořád můžeme,“ řekla Zulaya skřípavým hlasem. K’vin se na ni s údivem podíval a ona se na něj zamračila a zaťala pěsti v bok. „Já vím, že nemůžeme, ale to neznamená, že to nechci! Vzal jsi s sebou Iantina? Napadlo mě, jak užitečné by mohlo být mít náčrtky přímo z místa.“

„Ve skutečnosti mě sám požádal, aby mohl přijít. Má toho spoustu, co chce ukázat Pánu Paulinovi a Radě,“ odpověděl. Polkl, když si vzpomněl na neúprosné kresby, které zaplňovaly celý blok. Iantinova rychlá ruka zachytila realitu, ještě přesvědčivější v jednoduchých rysech, zobrazující hrůzné scény záměrné krutosti.

Vůdci Weyru se představili prvním uprchlíkům a začali se dotazovat staršího páru.

„Pradědeček mého praděda přišel na Bitru s tehdejším držitelem,“ řekl muž a oči mu nervózně těkaly z jednoho Vůdce Weyru na druhého. Kroutil ovázanými prsty, i když N’ran ho ujistil, že bolest a svědění otupili uspavcem a fellisem. „Já jsem Brookie, moje žena je Ferina. Odjakživa jsme farmařili. Nikdy jsme si nestěžovali, i když Držitel požadoval stále víc desátků a z jakéhokoli akru se dá vypěstovat jen určité množství, bez ohledu, kdo ho obdělává. Ale on byl v právu.“

„Ale neměl nám vzít naši prasnici,“ dodala jeho družka se vzpurným výrazem. „Potřebovali jsme, aby měla víc prasátek, abychom splnili desátky, které on nastavil.“ Stejně jako její muž, i ona položila důraz na zájmeno. „Taky vzal naši dceru, aby pracovala na držbě, když jsme chtěli postoupení její půdy. Řekl, že nepracujeme tak dobře, jak bychom měli, takže nemůžeme nic víc mít.“

„Opravdu?“ podivila se Zulaya zdánlivě mírně, zatímco střelila po K’vinovi významným pohledem. „No to je zajímavé, Držebnice Ferino.“

K’vin záviděl Zulaye kouzlo pamatovat si jména.

Mohl jsi se mě zeptat, řekl Charanth ochotně.

Ty jsi poslouchal?

Lidé potřebují pomoc draků. Poslouchám. Všichni to děláme.

Jestliže vzbudili i soucit draků, určitě to stačí k ospravedlnění toho, co jsme právě udělali, pomyslel si K’vin, pokud by Rada byla příliš přísná. Nesmím zapomenout říct to Zulaye.

„Ale on řekl, že jsme to pochopili špatně a my jsme neměli žádného učitele, abysme se zeptali,“ řekl muž. „A to je další věc – měli bysme mít učitele pro naše děti.“

„Alespoň by si mohli přečíst Chartu a vědět, jaká práva všichni máte,“ řekla rozhodně Zulaya. „Mám kopii, kterou vám můžeme hned teď ukázat, takže si můžete osvěžit vzpomínky.“

Ti dva si vyměnili zděšené pohledy.

„Ve skutečnosti,“ pokračovala Zulaya hladce, „myslím, že najdeme někoho, kdo vám vaše práva přečte… protože s ovázanýma rukama by pro tebe bylo těžké otáčet stránky, Brookie. A ty nejsi v o moc lepším stavu, Ferino.“

Ferině se podařilo nervózně usmát. „To bych moc ráda, Weyreno. Opravdu moc. Naše práva jsou vytištěná? V Chartě a všechna?“

„Vaše práva jako držebníků jsou součástí Charty,“ řekla Zulaya a střelila po K’vinovi dalším nešťastným pohledem. „V podrobných bodech.“ Najednou se zvedla na nohy. „Proč si nesednete támhle na sluníčko, Ferino, Brookie?“ A ukázala k východní stěně, kde seděli někteří nejstarší s Weyru a těšili se z tepla západního slunce. „Ujistíme se, abyste všechno slyšeli a můžete klást jakékoli otázky chcete.“ Pomohla oběma na nohy a pustila se s nimi napříč kotlem, zatímco K’vin zapískal na Leopola.

„Jdi přinést z Weyru kopii Charty, ano, chlapče?“

„Chceš, abych jim to i četl?“ zeptal se chlapec a oči se mu leskly částečně neplechou a částečně proto, že si užíval hádání důvodu pochůzek.

„Máme chytré kalhoty, co?“ usmál se K’vin. „Ne, myslím, že na tohle potřebujeme T’lana.“ Ukázal směrem ke starému, bělovlasému hnědému jezdci, který roznášel uprchlíkům klah. „Jen přines Chartu. Požádám o službu T’lana.“

Leopol vyrazili svým obvyklým sprintem a K’vin si šel promluvit se starším hnědým jezdcem. Měl přesně ty správné způsoby, jak se vypořádat s nervózními a vystrašenými držebníky.

*

Bridgely dorazil do Bendenského Weyru s brunátným obličejem, rozpolcený mezi zuřivostí a smíchem.

„To je teda odvaha, od toho člověka, dokonalá troufalost!“ vykřikl a mrštil zprávou, kterou nesl, o zem.

Dopadla blíž k Irene, než k M’shallovi, takže ji zvedla.

„Od Chalkina?“ vyhrkla a podívala se na Bridgelyho.

„Přečtěte si ji… a nalej mi nějaké víno, ano, M’shalle?“

Pán Držitel sklouznul do křesla. „Mám na mysli, vím, že ten muž má dost nestoudnosti, ale předpokládat… mít tu drzost –“

„Ssssh,“ řekla Irene a vytřeštila oči, jak četla. „Oh, tomu nevěřím! Jen poslouchej M’shalle!“

‚Tato držba má právo na dračí posly. Příslušná červeně pruhovaná vlajka byla zcela ignorována, i když mé stráže zahlédly draky dost blízko, aby viděli, že musí být doručena naléhavá zpráva. Proto musím přidat…‘ zadívala se blíž na popsanou stránku. „Má ohavný rukopis. Ah… ‚zanedbání‘… opravdu, použil výraz ‚zanedbání‘… jejich prvořadé povinnosti k ostatním stížnostem, které jsem nucen jim připsat na vrub. Nejen, že zasahovali do řízení této Držby, ale naplnili mysl mých věrných držebníků neslýchanými lživými fámami. Žádám jejich okamžité zavržení. Nejsou ani dostatečně spolehliví, aby vykonávali své povinnosti, které spadají do jejich omezených schopností.“

„Omezené schopnosti?“ Irene zbledla vztekem. „Já mu ukážu omezenost!“

„Zvlášť, když jsme viděli ukázku toho, jak zachází se svými věrnými držebníky…“ řekl M’shall s ještě chmurnějším výrazem než jindy.

„Počkejte chvilku. Jaké datum je na tom dopise?“

„Před pěti dny,“ odpověděl Bridgely se zlomyslným úsměvem. „Musel ho poslat jezdcem. Z toho, co mi ten chlapík řekl, poslal Chalkin posly i do Neratu a Telgaru. Chce po mně, jak uvidíš v posledním odstavci, Irene,“ Bridgely ukázal na spodní část listu, „abych tu zprávu předal po spolehlivém poslovi Pánu Paulinovi, aby se ke stížnosti jako předseda Rady vyjádřil. Předpokládám,“ komicky se ušklíbl, „že dostanu ještě jednu, jakmile se dozví o včerejší letecké záchraně.“

„Ten člověk…“ Irene se odmlčela, jak nemohla najít slova. „Když si vzpomenu, jak se choval k těm ubohým lidem…“

„A když bude volán k zodpovědnosti, pravděpodobně bude skučet, že strážci překročili své pokyny… a on je všechny vyhodil,“ pokrčil Bridgely cynicky rameny.

„Och,“ ozval se M’shall vesele, „všechny ne.“ Poškrábal se na zátylku. „No, chtěli vědět, proč nemůžou jezdit na drakovi, když ta lůza může.“

„M’shalle,“ zvolala Irene s široce otevřenýma očima v radostném očekávání, „snad jsi je cestou nevyložil?“

„Ne,“ M’shall pokrčil rameny s předstíranou lítostí. „Ale měl jsem pocit, že by mohlo být moudré… hmm, izolovat? Ano, to je to slovo, izolovat některé z nich, kdyby je snad požádali, aby se postavili před Radu a vysvětlili, jaké dostali příkazy.“

„Oh,“ Bridgely se zamyšleně otočil.

„No, vybíral jsem, dalo by se říct,“ řekl M’shall s hrozivým výrazem. „Zjistil jsem, kdo měl ruce v těch vraždách a zajistil svědectví proti nim od truchlících svědků. Dokonce ani strážci, jednající dle příkazů Pána Držitele, nemůžou být odsouzeni bez soudu, víš.“

„To je pravda, a ty jsi jednal prozíravě,“ pokývl Bridgely s pochopením. „Skutečně si myslím, že to nemůže počkat do Konce Oběhu. A uvědomím o tom Jamsona a Azuryho.“

„Rád bych tě tam vzal osobně,“ nabídl se M’shall a mluvil za Weyr. „Ve skutečnosti,“ a Vůdce Weyru sáhl po Chalkinově zprávě, „to můžeš doručit okamžitě, Bridgely.“

„Jsi velmi ohleduplný, Vůdce Weyru,“ uklonil se Bridgely vznešeně a vypadal mimořádně potěšeně.

„Bude mi potěšením kdykoliv, Pane Držiteli.“ M’shall vysekl rukou stejně grandiózní gesto.

„Kdykoli dokážeš vyšetřit chvíli od svých povinností, Vůdce Weyru?“

„A co takhle kdybych vyšetřil hodinku nebo dvě právě teď, protože vidím, že je vhodná doba pro návštěvu západní poloviny kontinentu…“

„Ach, vy dva, přestaňte s těmi nesmysly a jděte!“ řekla Irene se smíchem v hlase, i když se snažila tvářit káravě. Ale jejich šaškování uvolnilo napětí ve Weyru.

Kapitola 10

Na Výšiních, Boll, Weyr v Istě; Weyr Na Výšinách,

Fortská a Telgarská Držba.

„A TEĎ VÁŽNĚ, M’shalle, Budgely,“ řekl Jamson, zamotaný ve své róbě, jak se neklidně vrtěl na židli. Na Výšinách bylo vždycky chladné místo a dnešek, v soukromí Jamsonovy kanceláře, nebyl výjimkou. Bendenský Držitel byl rád, že přijel oblečený v kožešinách a nepokusil se rozepnout si bundu, ani sundat rukavici z levé ruky po obvyklém potřesení rukou s Jamsonem. Všiml si, že M’shall se zachoval stejně.

„Nemůžu uvěřit, že Pán Držitel zacházel takto s lidmi, kteří na něm závisí. Ne uprostřed zimy.“

„Viděl jsem to na vlastní oči, Pane Jamsone,“ řekl M’shall jednoznačně. „A domníval jsem se, že bude moudré požádat několik stráží, aby zůstali ve Weyru, takže se můžeš dozvědět, jaké byly jejich rozkazy.“

„Ale tady si Chalkin stěžuje, že jste mu nepřiznali laskavost přepravy.“ Jamson se zamračil.

„Kdybys viděl, to co já, Pane Jamsone, možná bys zjistil, že je těžké mu vyhovět,“ odpověděl M’shall s tvrdým výrazem.

„Opravdu, Jamsone, nebuď takový blbec,“ řekl Bridgely, kterého při rovném postavení neomezovaly žádné zdvořilosti. „Nerat a Telgar přijímají uprchlíky, stejně jako Benden. Můžeš si promluvit s kterýmkoli z nich, abys zjistil rozsah Chalkinovy proradnosti.“

„Rád tě dopravím, kam budeš chtít,“ nabídl M’shall.

„Mám svůj vlastní Weyr,“ řekl Jamson upjatě, „když budu potřebovat dopravu. Ale není počasí na cestování a na zbytečné už vůbec ne.“

Což byla pravda, protože Držba Na Výšinách byla pokryta na zemi sněhovou krustou, tvrdou jako led.

„To je pravda,“ souhlasil Bridgely a snažil se netřást. Přemýšlel, zda je Jamson tak šetrný s ohněm, nebo je topný systém v Držbě další obětí technologické zastaralosti. „Takže uznáš, že mě přivedla pouze naléhavá potřeba požádat tě, abys změnil názor na přijetí okamžitého zásahu proti Chalkinovi. Ti lidé by včera večer na hranicích Bitry zmrzli!“ Ukázal energicky směrem na východ.

„V tomhle se o ničem takovém nezmiňuje,“ upíral Jamson pohled na dopis na stole.

„O této situaci nepochybně rozešle delší dopis,“ řekl Bridgely s hlubokou ironií. „Ale to, co jsem viděl, vyžadovalo pomoc bez zbytečného odkladu.“

„Jak víš, Pane Jamsone,“ dodal M’shall, „Weyry jsou také autonomní a mohou s dostatečným zdůvodnění odmítnout poskytnutí služeb. A já se cítím se naprosto oprávněn odmítnout mu základní úsluhy. Pojď, Bridgely. Plýtváme drahocenným časem Pána Jamsona. Přeji ti hezký den.“

A než mohl užaslý Pán Držby Na Výšinách reagovat na tak kategorické chování, oba muži opustili místnost.

„Páni! A já vždycky považoval M’shalla za rozumného muže. Díky bohu, že G’don je pevný, předvídatelný Vůdce Weyru… Člověk prostě nemůže zpochybnit Pána Držitele přes noc! Ne tak blízko Spadu Vláken.“ A Jamson zabořil ruce hlouběji do rukávů své kožešinou lemované kazajky.

*

Azury byl tak šokován, že ani nekomentovat zanedbání M’shallových služeb.

„Neměl jsem ani tušení, opravdu,“ řekl.

V přímém kontrastu k Výšinám bylo počasí v Jižním Bollu dost horké, takže si Bridgely přál mít na sobě lehčí košili. I když byli před ranním sluncem na zdobené verandě dobře chráněni kvetoucími rostlinami s voňavými růžovými květy, propletenými v trsech, musel si uvolnit límec a vyhrnout rukávy, aby mu bylo pohodlněji. Azury objednal ovocný nápoj, a než ho přinesli, Bridgely měl hrdlo příliš suché, aby ocenit chladivou chuť.

„Vím, že Chalkin není zrovna… spolehlivý,“ ušklíbl se Azury ironicky. „A ztratil jsem dost marek v jeho malých hazardních hrách, abych uvažoval o jeho základní poctivosti. Ale…“ zavrtěl hlavou. „Držitel prostě nenechává svůj lid v nevědomosti o něčem tak důležitém pro jejich přežití, jako jsou Vlákna. Opravdu si myslí, že nepřijdou? Takže jsme všichni pošetilí nebo hloupí?“

„On sám je pošetilý i hloupý,“ řekl Bridgely. „Proč by jinak naši předkové bioinženýrstvím vyšlechtili draky? A vytvořili zcela unikátní společnost, aby vychovávala a pomáhala tomuto druhu, když ne pro budoucí potřebu?“ Podíval se na M’shalla, který jen povytáhl obočí. „Jako bychom neměli názorné důkazy o existenci Vláken, které byly součástí naší výchovy. Ale ani tuny záznamů mu ten problém nevysvětlí. To není něco, co jsme si vymysleli, abychom obtěžovali Chalkina z Bitry!“

„Kážeš pro obrácené, Bridgi,“ řekl Azury. „Ale je desetkrát blázen, pokud si myslí, že v této věci popře zbytek planety. Jenže,“ naklonil se na židli, spletené z proutí, až mírně zaskřípala, „Držitelé můžou ty velké lži překroutit.“

„A já dokážu rozpoznat fňukání a stížnosti stejně rychle, jako ty, Azury,“ Bridgely se nahýbal na okraji židle, která taky hlasitě reagovala na posun váhy. „Stejně jako tahle židle. Můžeš si promluvit s některými z těch, které jsme ubytovali… a čím dřív, tím líp, abys mohl posoudit stav, v jakém byli před záchranou.“

„Myslím, že bych to měl raději vidět na vlastní oči,“ řekl Azury a rychle zvedl ruku. „Ne, že bych o tom pochyboval, ale obvinit jiného Pána Držitele… to vyvolává nervozitu.“

„Může to tak být, ale to, že má držbu zcela nepřipravenou na nápor Vláken – která je navíc v mém sousedství,“ zabodl Bridgely palec do hrudi, „vyvolává daleko víc nervozity.“

„V tom máš pravdu,“ připustil Azury. Ohlédl se přes rameno, kývl na jednoho z poslouchajících a požádal ho, aby mu přinesl jezdecké vybavení. „Říkal jsi, že se Jamson zdráhá? Nevyžaduje obžaloba jednomyslný verdikt?“

„To ano,“ souhlasil Bridgely a sevřel rty do nesmiřitelné linky.

Azury se usmál a poděkoval služebníkovi, který se rychle vrátil s vybavením. „Pak mě tedy potřebuješ, abych dodal váhu druhé delegaci do Držby na Výšinách?“

„Pokud máš pocit, že dokážeš otočit Jamsonův názor?“

Azury se s dupnutím nazul do bot. „Ten je dost zatvrzelý, aby vydržel, ale uvidíme. Tashvi, Bastom a Franco už se zapojili a vím, že Paulin je znepokojený… Kdo tedy zbývá? Richud z Isty? No, ten půjde s většinou.“ Vstal. „Takže pojďme, než budu plavat ve vlastním potu…“

Azury si promluvil s každým ze čtrnácti uprchlíků, kteří byli stále ještě ubytovaní v Bendenském Weyru, protože nebyli schopni převozu jinam. Pak si popovídal se třemi strážci.

„Ne že by byli v upovídané náladě,“ řekl a jeho světle modré oči v opáleném obličeji zářily vztekem, „ale brzy mohou mít jiný názor na to, kolik je bude stát loajalita k Pánu Chalkinovi. Tvrdí,“ usmál se, až mu zuby bíle zazářily proti kůži, „že s přílivem tolika křičících, řádících šílenců čelili přesile a museli použít sílu, aby se ubránili, než přijdou příkazy z držby.“

„Což je v rozporu s tím, co říkají ti křičící a řádící šílenci, že ano?“ odpověděl M’shall.

„Ach, opravdu,“ souhlasil Azury s neveselým úsměvem. „A zajímalo by mě, jak je možné, že strážci vyšli od té křičící a řádící masy bez úhony, zatímco všichni šílenci, jak se zdá, mají nějaká zranění. Je zřejmé, že pravda je v mnoha směrech překroucená. Ale pro oči, které vidí, a uši, které slyší, leží tady, průzračná jako obvykle.“

„Dobře řečeno,“ přikývl Bridgely. „Takže si pojďme promluvit s Richudem.“

Najít Pána Držitele Isty bylo těžší, protože si vzal odpoledne volno na rybaření – svou oblíbenou činnost. Velitel přístavu nebyl schopen dát jim žádný konkrétní směr, kde hledat.

„Delfíni šli s ním – zkuste kroužit s drakem, a uvidíte, jestli je spatříte. Malá šalupa s červenou plachtou, ale hodně delfínů. Richud tvrdí, že mu rozumí. Možná má pravdu,“ a starší muž se poškrábal na hlavě s pobaveným úšklíbnutím nad tou představou.

„Rozumí – podle záznamů,“ řekl Azury. „Vždycky dávají pozor na mé rybáře v Proudech.“

„Dobrá, jak si přeješ,“ řekl Velitel přístavu a vrátil se ke své nudné evidenci obsahu proutěných vrší, které byly vyzvednuty na břeh během uplynulých sedmi dní.

Craigath letěl se svými pasažéry ve vysoké nadmořské výšce v kruhu, spirálovitě ven z Istanského Přístavu. Byl to on, kdo si všiml plavidla a s mocným mávnutím křídel se vrhl střemhlav k němu.

Navzdory širokému bezpečnostnímu pásu, který ho jistil na místě, Azury popadl horečně Bridgelyho, který seděl před ním, a Bridgely se obával, aby jeho vlastní stisk neudělal drakenovi modřiny.

M’shall jen otočil hlavu a usmál se na ně. Slova, která říkal – podle pohybu jeho rtů – se ztratila v rychlosti jejich sestupu. Bridgely pozoroval moře, které bylo stále blíž a zaklonil se mírně dozadu. Jezdil dost často, aby věděl, že není potřeba se znepokojovat dračím dováděním, ale ještě nikdy v takovém úhlu, nebo takovou rychlostí. Sevřel pevněji bezpečnostní řemeny a přesvědčoval sám sebe, že nesmí zbaběle zavřít oči.

Ve stejné chvíli, kdy se zdálo, že se Craigath napíchne na stožár šalupy – která nebyla tak malá, jak si Bridgely myslel – přešel bronzák do vznášení, a překvapil dva členy posádky, kteří sledovali, jak Richud bojuje s prutem ohnutým téměř napůl, snažíc se vytáhnout zaseknutou rybu.

„Jakmile budeš volný, Pane Richude…“ zakřičel M’shall s dlaněmi u úst.

Richud se podíval přes rameno, pak znovu, a ztratil kontrolu nad prutem i rybou – naviják se divoce roztočil, jak skončil tlak.

„Nemůžeš se ke mně takhle přikrást! Koukni, cos mi udělal! Zatraceně! Nemůžu mít někdy odpoledne volno? No, jaká katastrofa nás zasáhla teď? Musí to být něco hrozného, když jste vy tři tak daleko na jihu.“

Podal prut námořníkovi a přešel k pravoboku. Mezi ním a jeho návštěvníky byla ještě nějaká vzdálenost. „Zeptal bych se vás na palubě, ale bronzák by nás potopil,“ řekl.

„Žádný problém,“ odvětil M’shall a oči se mu rozostřily, jak mluvil se svým drakem.

Můžeš nás trochu přiblížit, Craigathe?

Craigath, kterému modře zářily oči a rychle vířily, se spustil do vody a křídla úhledně složil na zádech, zatímco levým předloktím uchopil bezpečnostní zábradlí, aby přitáhl sebe i s cestujícími k blíž k trupu lodi. Celá šalupa se začala naklánět silou dračího stisku. Vítr se ztratil z plachty a vratipeň se začal prudce otáčet, a pak stejně náhle plachta znovu chytila vítr a loď pokračovala ve svém pohybu.

M’shall se zasmál, a bouchl Craigatha po krku, jako ocenění dokončeného manévru.

„Co udělal? Jak to udělal? Jak, pod sluncem?“ Richud se podíval na draka, zpátky na loď, a pak ve zmatku na M’shalla.

„Pádluje, aby zůstal v kontaktu, takže nebudete ztrácet rychlost,“ vysvětlil Bendenský Vůdce Weyru.

Je to zábava. Líbí se mi to, informoval Craigath svého jezdce.

„Baví ho to,“ řekl M’shall.

„Neulomí zábradlí, že ne?“ zeptal se Richud a zíral s určitými obavami na obrovskou přední tlapu, svírající svislý kov.

Drak zavrtěl hlavou. Je křehké, takže ho nedržím moc pevně.

M’shall se na okamžik odmlčel. „Hodnej kluk. Říká, že si dobře uvědomuje jeho křehkost.“

„To neřekl, že,“ zavrtěl Richud nevěřícně hlavou. „Křehkost?“

„Přesně jeho slovo. Craigath má docela slušnou slovní zásobu. Víš, jak mluví Irene – takže, musí držet krok s Maruth, ne?“

Drak přikývl.

„No teda. Nikdy jsem neviděl Roneltha nebo Jematha plavat jako tenhle,“ zamumlal Richud. „Takže, jaká naléhavá záležitost vás sem přivádí?“

„Chalkin musí být sesazen co nejdříve. Držba je autonomní, dokud ovšem nepřekročí svá práva,“ řekl Bridgely a pokračoval, aby popsal Istanskému Pánu Držiteli podrobnosti o Chalkinově ohavném chování.

„Neměl jsem ani ponětí, že jich vykázal tolik. Tam nahoře je určitě zima a muselo hrozit nebezpečí, že umrznou?“

„Hrozilo, a umrzli by,“ řekl M’shall.

„Byli ve strašném stavu, Richude,“ dodal Azury. „Šel jsem do Bendenu, abych to sám viděl. A stráže…“ Odmítavě mávl rukou. „Víš, jakou sortu Chalkin najímá.“

„Ano, surovce, povaleče, rváče a darebáky, jako ti jeho ‚umělci‘ na Shromáždění.“ Richud se na chvíli zamyslel. „Už se někdy tohle ustanovení obžaloby použilo?“

„Ne, ale bylo tam dáno jako pojistka. A v Bitře existuje spousta lidí, kteří potřebují, aby byla jejich bezpečnost střežena, zejména tak blízko Spadu.“

„Souhlasím. Půjdu s vámi. Jenom“ a jeho hlas zazněl prosebně, „ne, když mám odpoledne volno na ryby, ano?“

Craigath pustit zábradlí a obě skupiny se rozešly. Najednou se bronzák zachvěl od temene až k ocasu.

To se mi líbí. Udělej to znovu.

S kým to mluvíš, Craigathe? zeptal se M’shall, který musel sevřít výstupek jeho krku a zvednout vysoko nohy, jak Craigathovi najednou stříkaly vlny kolem boků. Jeho pasažéři reagovali stejně, aby se uchránili namočení.

Delfíni se o mě otírali.

Jsou hraví, že? Dobrá, jindy, můj příteli. Ještě máme nějakou práci. „Omlouvám se. Delfíni lechtali Craigatha.“

„Draci jsou lechtiví?“ zeptal se Bridgely překvapeně.

„Na břiše ano.“

Delfíni teď vyklouzli zpod draka, vyskočili do vzduchu a úhledně se potopili zpět do vody, zatímco vyrazili zpět k šalupě.

„Tak co budeme dělat teď? Znovu zkonfrontujeme Jamsona?“ zeptal se M’shall a láskyplně hladil bronzáka po krku. Pobavilo ho, když viděl, že Richud znovu drží prut a zjevně navazuje návnadu.

„To bychom pravděpodobně museli dotáhnout Jamsona až do Bendenu, aby vše viděl na vlastní oči, tak jako ty, Azury,“ otřásl se Bridgely při myšlence, že se bude muset vrátit do chladných Výšin.

Vezměte obrázky, navrhl Craigath k úžasu svého jezdce. Draci nenabízeli často nevyžádané názory, ale M’shall považoval Craigatha za velmi inteligentního.

„Jaké obrázky?“ zeptal se.

„Obrázky?“ zopakoval Bridgely. „jaké obrázky?“

Maruth říká, že jsou obrázky. Na Telgaru.

„Na Telgaru?“

„Ach, ten mladý malíř,“ řekli M’shall a Bridgely unisono.

„Jaký malíř?“ chtěl vědět Azury.

Bridgely mu to vysvětlil.

„Velmi dobrý nápad, pokud Jamson přijme ten důkaz jako pravý,“ řekl Držitel Jižního Bollu skepticky.

Což bylo přesně to, co se stalo.

„Jak si můžete být jisti, že jsou pravdivé,“ zeptal se Pán Držby Na Výšinách, zatímco listoval živými a detailními kresbami v Iantinově bloku. „Myslím, že celá záležitost je neúměrně přehnaná.“ Zavřel blok v polovině na krutém náčrtku visících mužů.

„A nebudeš akceptovat ani moje slovo, Jamsone?“ řekl Azury. „Právě jsem tam byl a mluvil s těmi lidmi…“ Prolistoval pár stránek a našel jednoho držebníka, s kterým mluvil. „Tento muž, například. Sám jsem s ním mluvil, a neměl jsem žádný problém přijmout pravdivost jeho příběhu. Byl čtyři noci ve zvířecím kotci bez jídla a jedinou vláhu mohl získat ze sněhu; byl tam s manželkou a starými rodiči. Mimochodem, ti zemřeli podchlazením, navzdory tomu, co udělal Bendenský Weyr, aby se je pokusil udržet naživu.“

„Nechápu, Azury,“ prohlásil Jamson pompézně, „proč se nemůžeš spokojit s řízením své vlastní Držby. Nechte Chalkina vést tu jeho. Má na to právo.“

„Ale ne právo působit zvěrstva na svých lidech.“ odpověděl Azury rozzlobeně.

Jamson se na něj chladně podíval. „Několik líných držebníků…“

„NĚKOLIK?“ Bridgely z pocitu marnosti vybuchl, i když hned, jak to udělal, věděl, že překazil svůj cíl. „Spíš několik set, Jamsone. A kvůli takovému množství bychom sebou měli všichni pohnout!“

„No, já pro jednou ne, Bridgely. A to je konečné slovo.“ Založil si ruce na prsou a seděl tam, zírajíc na své návštěvníky.

„Jamsone,“ řekl Azury velmi kontrolovaným, klidným hlasem, zatímco strčil do Bridgelyho. Naklonil se přes stůl k Jamsonovi, který se choulil ve svých kožešinách. „I já jsem byl skeptický, když Bridgely přišel ke mně, nechtěl jsem věřit jeho zprávě, natož jeho řešení problému. Člověk nemůže tak lehce zpochybnit čest někoho se stejným postavením. A nemohl jsem pochopit, proč je Bridgely tak rozrušený kvůli několika nevýznamným držebníkům. Pak taky, Bitra je příliš daleko, aby jakkoli ovlivnila chod mé Držby. I když jsem docela bral to, že Vlákna se nesmí nechat nekontrolovaně zavrtat kdekoli na severním kontinentu. Takže jsem měl za to, že je moje povinnost, moje zodpovědnost je osobně ta obvinění prošetřit. Teď mám svědectví svých vlastních očí a uší. Stejně jako rozdíl mezi tím, co mi řekli strážci a mezi důkazy, které jsem viděl na vlastní oči. Situace Bitranů je zoufalá a je potřeba ji napravit. Nemůžeme dovolit, jako inteligentní, zodpovědní vůdci, aby taková situace hnisala a šířila se. To má vliv na samotné kořeny naší společnosti, na pevnost Charty, na základy, na kterých je celá tato společnost postavena. Nemůžeme to ignorovat jako vnitřní problém autonomní Držby. Ty, jako čestný Pán Držitel, dlužíš sám sobě, abys situaci prošetřil. Pak můžeš dospět k uváženému rozhodnutí. Přinejmenším můžeš vyvrátit své pochybnosti tím, že tak jako já půjdeš na Benden a shromaždíš informace z první ruky.“

„Nemám žádné pochybnosti,“ řekl Jamson. „Charta jasně stanoví, že Pán Držitel má uvnitř svých hranic autonomii. To, co dělá, je jeho věc, a tak to je. Určitě bych protestoval proti každému, kdo by strkal nos do mých záležitostí. Takže vám navrhuji, abyste vzali své vměšující se nosy a falešná obvinění odsud pryč, a to hned!“ Tentokrát zazvonil ručním zvonkem, a když jeho nejstarší syn otevřel dveře, řekl: „Odcházejí. Doprovoď je ven.“

Bridgely se hluboce nadechl, ale náhlý krátký úder do břicha od Azuryho ho oloupil o vzduch, takže nemohl promluvit, zatímco jej Držitel Jižního Bollu táhl ven z místnosti.

„Bez ohledu na to, co bys řekl, není v náladě, aby naslouchal,“ urovnával mu Azury bundu v tiché omluvě.

„Pán Azury má pravdu, obávám se,“ souhlasil M’shall.

„Přišli jste kvůli Bitře?“ zeptal se syn, opírajíc se o těžké dveře kanceláře, aby se ujistil, že jsou pevně zavřené. „Jsem Gallian, jeho nejstarší syn a úřadující správce.“

„Poslouchal jsi?“

„Hmmm, dveře byly trochu pootevřené,“ řekl Gallian, a vůbec se kvůli odposlechu netvářil kajícně. „I při vaší poslední návštěvě. Otcova paměť se trochu horší, tak se jeden z nás snaží být při významných návštěvách nablízku. Někdy se mu podrobnosti popletou.“

„Je nějaká šance, že bys mu ‚rozpletl‘ tuto návštěvu, aby začal spolupracovat?“

„Můžu se podívat na náčrtky?“ natáhl ruku.

„Jistě,“ vložil mu Bridgely blok do ruky.

„Strašné,“ vrtěl Gallian hlavou, když hleděl na skličující scény a na jednu či dvě se krátce upřeně zadíval. „Jsou pravdivé?“ zeptal se Azuryho.

„Ano, protože jsem si ověřil stav některých z těchto lidí, kteří jsou teď na Bendenském Weyru,“ odpověděl Azury.

Zvonek zazvonil. Gallian vrazil blok Azurymu.

„Udělám, co budu moct. A ne proto, že už považuji Chalkina za zloděje a podvodníka. Musím už jít. Vyprovodíte se ven sami, že?“

„Vyprovodíme.“

„Co by ten chlapec mohl dělat?“ chtěl vědět M’shall, zatímco rychle běželi dolů po schodech ke dveřím a ven do ledového vzduchu.

„Jeden nikdy neví,“ přiznal Azury. „U skořápek, ale je tu chladněji než v mezimezí. Dostaň mě zpátky k mému slunci co nejrychleji.“

„Bylo by příliš očekávat od tebe zastavení ve Fortské Držbě?“ zeptal se Bridgely, usmívajíc se tomu, jak Jižanovi cvakaly zuby.

„No, předpokládám, že v tomto boji s Chalkinem je to taktická nutnost.“ M’shall souhlasně přikývl, vyhoupl se na Craigathova záda a podal ruku dalším dvěma, aby jim pomohl nastoupit.

V okolí Fortské Držby nebylo zrovna teplo, ale rozhodně to bylo zlepšení oproti Výšinám. Mnohem teplejší bylo uvítání Paulina, který trval na svařeném víně, když se dozvěděl o jejich dobrodružství.

„Neočekávám, že Jamson změní svůj názor, zejména teď, kdy byl výslovně požádán, aby to udělal,“ řekl Paulin, když se jeho hosté usadili u pořádného ohně, který plál v krbu v jeho kanceláři. „Jamson byl vždycky zytvrzelý.“

„Takže není pravděpodobné, že by ho syn mohl změnit?“ zeptal se Bridgely, sklíčený tím, že zřejmě pouze posílili Jamsonův nesouhlas.

„Gallian je dobrý člověk,“ snažil se Paulin získat čas, „ale je pravda, že Jamson stárne a začíná být divný, a Gallian převzal velkou část řízení.“

„Opravdu?“ Bridgely byl překvapen, protože navzdory své lítosti nad Jamsonovou neústupností měl Držitel Na Výšinách dobrou pověst a Držba ukazovala jeho schopnosti při hospodaření.

„Hmm, ano. A teď důvěrně, přátelé, ale Gallian a jeho matka ke mně přišli asi před rokem, když si všimli, že Jamson mívá přívaly ztráty paměti. Dokonce rušil příkazy, které sám sepsal.“

„Ale u něčeho takového – mám na mysli obžalobu – musí být Jamson přítomen. Nebo ne?“

Paulin se poškrábal na bradě.

„Navíc, přijetí toho opatření je dost naléhavé,“ dodal Bridgely. „Jak bychom tedy mohli čekat do doby, než Gallian, jak se domnívá, přesvědčí svého otce, aby řekl opak toho, co právě řekl nám?“

„Můžeme pár týdnů počkat… teď, když jsme vytáhli uprchlíky z Chalkinova… eh, laskavého vedení,“ řekl Paulin, ale v modrých očích se mu zablesklo, když se obrátil k Bridgelymu, kterého to povzbudilo.

Bridgely otevřel pusu a pak ji zase zavřel. Raději by si měl své myšlenky – a otázky – nechat pro sebe, než Paulin prozradí své plány.

„Dovol ať se podívám na ty obrazové důkazy, které Iantine tak chytře udělal,“ požádal Fortský Držitel a Azury mu podal blok. Opatrně prohléžel náčrtky. „Pozoruhodný talent, ten chlapec. Těmi pár čarami vyjádřil tolik: zimu, špínu, utrpení a žalostnou odolnost těch ubohých lidí. Issony se zmínil, že jedním z Chalkinových omezení bylo, že Charta nesmí být součástí výuky.“

„To neudělal!“ zvolal Azury, a vzhlédl od příjemného usrkávání dobře kořeněného vína.

„To by vysvětlovalo, proč tak málo jeho držebníků vědělo, že něco takového vůbec existuje,“ řekl M’shall napjatým hlasem. „A že mají také práva.“

„Mimochodem, Clisserův nový výukový program se s tímhle vypořádal velmi pěkně, opravdu,“ řekl Paulin a zvedl se, aby doplnil poháry ze sklenice, kterou udržovali teplou u ohně. „Děti se učí svá práva od chvíle, kdy se je naučí zpívat.“

„Opravdu?“ Bridgely vypadal zaujatě.

„Díky tomuhle dalšímu Míjení před námi je potřeba znovu definovat pěkných pár kritérií, včetně vzdělání, které předáváme našim mladým lidem,“ řekl Paulin. „Mechanické opakování – a hudba, která je při tom skvělým pomocníkem – má spoustu kladů, hlavně teď, když už nemáme informace na dosah ruky.“

Iantine právě maloval Zulayu, když mu přišel K’vin vrátit skicář.

„M’shall se s ním tady zastavil a vzkazuje ti, že to byla obrovská pomoc,“ řekl K’vin, ale jeho pozornost se víc upírala na Zulayu, která pózovala pro svůj portrét.

Seděla na okraji Meranathiny kamenné pohovky, kde její drak spal, hlavu položenou na předních tlapách a otočenou ke své jezdkyni. K’vina velmi potěšilo, že má jeho Weyrena na sobě červené brokátové šaty na Shromáždění, umělecky rozložené tak, aby ukazovaly svůj bohatý vzhled. Vlasy měla Zulaya upravené do složitého účesu, přidržovaného hřebeny, které jí věnoval při posledním Konci Oběhu, a černé diamanty v nich se zatřpytily pokaždé, když pohnula hlavou. Což udělala právě teď, když otevřela ústa, aby promluvila.

„Zůstaň v klidu… prosím,“ zdůraznil Iantine poslední slovo, jako by byl unavený jeho nezustálým opakováním. Zaklapla pusu a vrátila se do pózy.

K’vin poodstoupil kus za Iantina, zatímco ten pracoval a jemnými tahy štětce upravoval Zulayinu namalovanou tvář. K’vin neviděl žádný rozdíl, ale Iantine vypadal spokojeně a začal pracovat na zvýraznění jejích vlasů.

Mladý muž rozhodně vystihl ducha Weyreny, trochu panovačné, i když zvednutá křivka rtů naznačovala smysl pro humor. K’vin věděl, že Zulaya považuje vcelku za zábavné, že i on bude sedět pro portrét a vtipkovala, co by si měl pro zvěčnění obléknout. K’vin také věděl o Iantinově plánu udělat miniatury všech jezdců. Ambiciózní projekt, usoudil, vzhledem k tomu, že v současné době jich bylo ve Weyru téměř šest set. Na jedné straně byl K’vin vděčný, že tu bude galerie, zatímco na druhé straně se toho děsil kvůli těm, kteří mohli přijít o život.

„Bude to jednodušší, když nebudou existovat obrázky?“ zeptala se Zulaya v noci, když ho požádala, aby jí řekl, proč je tak zamyšlený. „Nemáme nic, co by nám připomínalo první obyvatele tohoto Weyru. Myslím, že bych ráda něco měla. Dává to spojitost k životu a bydlení.“

K’vin připustil, že je to pravda, a rozhodl se, že k tomu musí přistupovat pozitivněji.

„To neznamená, že bychom věděli, kdo tady příští rok touto dobou nebude, dodala. Ale bude hezké vědět, že tady byli.“

„Jak dlouho ještě, Iantine?“ zeptala se smutně Zulaya. Prsty ruky, kterou měla položenou na stehně, sebou škubly. „Už necítím nohy ani levou ruku.“

Iantine si přehnaně povzdechl a odložil paletu, a volnou rukou se poškrábal na hlavě, zatímco vhodil jemný štětec do sklenice na stole.

„Promiň, Zulayo. Správně už jsi měla mít přestávku před chvílí. Ale je perfektní světlo a nechtěl jsem přestat.“

„Ach, pomoz mi, K’vine,“ napřáhla Zulaya ruku. „Obvykle nemám příležitost tak dlouho sedět…“

K’vin jí s radostí pomohl, ale byla tak ztuhlá, že její první kroky byly neohrabané. Pak se jí pohyblivost zlepšila a přešla rázně ke stojanu.

„Panečku, dnes jsi toho udělal celé yardy, ne? Zaplnil jsi celý ten kus s šaty a… udělal jsi mi šilhavé oči?“

Iantine se zasmál. „Ne. Ustup o krok na tuto stranu. Teď zase zpátky. Nevypadá to, že tě oči sledují?“

Zulaya se trochu zachvěla s vykulenýma očima. „Opravdu to dělají. Jak jsi toho docílil? Musím říct, že si nejsem tak jistá, že se mi bude líbít stále se sledovat, co dělám…“

K’vin se uchechtl. „Tobě ne, ale tvůj impozantní zevnějšek, zavěšený v Dolní Jeskyni, možná popožene lenochy, aby rychleji dokončili své úkoly.“

„Nejsem si jistá, že představa, jak na mě budou pošilhávat nahoru, se mi líbí o moc víc.“ Obrátila se ke stolu, z větší části pokrytému Iantinovým náčiním. „Poslala jsem pro klah už docela dávno,“ vrhla na Iantina obviňující pohled.

„Měl by být ještě horký.“

Odšroubovala víčko a zvedla se pára. „To je. Mám nalít pro nás všechny?“ Což dělala, už když se ptala.

„Možná bych měl odejít?“ navrhl Iantine, a podíval se z jednoho na druhého.

„Ne,“ řekla rychle.

„Chtěl jsem se ujistit, že tvoje náčrtky jsou bezpečně ve tvém držení,“ přisunul si K’vin židli.

„A vyřešily ten problém?“ zeptala se Zulaya, zatímco přidala do šálků sladidlo a zamíchala je. „Pojď, sedni si, Iantine. Musíš být víc unavený než já. Celou dobu jsem seděla.“

K’vin si s píchnutím žárlivosti všiml, že Iantine se usmál, jako by byl s Weyrenou naprosto v pohodě. To byl jen málokdo, kromě Tishi, která opatrovala každého jako zatoulané dítě, nebo Leopola, který byl drzý ke každému.

„Tak co? Jaký je výsledek?“ Naznačila mávnutím ruky, že může mluvit i v přítomnosti portrétisty.

„M’shall je znechucený. Stále ještě nemají jednomyslného rozhodnutí o obžalobě. Brzdou je Jamson.“

„Nejedná vždycky s plným vědomím,“ řekla stručně Zulaya, „aspoň mi to říkala Mari z Weyru Na Výšinách. A zhoršuje se to. O držbu se stará Thea, když může, a jeho starší kluk…“

„Gallian je v mém věku,“ durdil se. „Nemůžou ho nějak obejít?“

„Pokud jde o Jamsonovu abdikaci, ne. Alespoň podle mého chápání Charty. A tu jsem si zrovna osvěžila.“ Komicky se na K’vina ušklíbla. „Také jsem poslouchala, co T’lan četl. Sama jsem si z ní polovinu nepamatovala. Už sis ji v poslední době znovu přečetl?“

„Ano,“ přikývl K’vin a byl rád, že to udělal. „Všimni si, že není tak nezpochybnitelná, jak jsme si mysleli. Uděluje daleko víc autonomie…“

„Což může být špatným vedením zneužito,“ dodal Iantine. „Půjčil jsem si kopii. Koluje teď po Weyru.“

„Bez ohledu na to, jak se Chalkin snaží interpretovat výsady Pána Držitele, nemůže popřít, že zrušil skoro všechna práva, která mají držebníci mít… jako třeba jejich vystěhování, které je možné pouze po svolání poroty, složené z lidí stejného postavení. Což rozhodně ignoroval, když je vyhnal ven… a pak je omezoval v nevyhovujících podmínkách. Rozhodně tam nešlo o žádnou tajnou dohodu, nebo organizovanou vzpouru. Dokonce mu ani nepředali seznam svých stížností.“

„Nevěděli, že by mohli. Musel jsem jim nejdřív vysvětlit slovou ‚vzpoura‘, a pak popřeli, že by něco takového udělali.“

„A Jamson neustoupí?“ zeptala se Zulaya.

K’vin zavrtěl hlavou.

„Ani nepřijde, aby si promluvil s některým z uprchlíků?“

„Má pocit, že není správné zasahovat do autonomie jiného Pána Držitele,“ řekl K’vin.

Iantine znechuceně zavrčel. „Vsadím se, že ve skutečnosti nevěřil, že jsou mé kresby pravdivé.“

K’vin přikývl. „Dokonce i potom, co ho Pán Azury informoval, že podle něj jsi některá nejhrůznější zranění vynechal.“

„Nebo některé z těch, co neviděl, jako ty těhotné ženy,“ dodala Zulaya a oči se jí třpytily rozhořčením.

„Jak jsou na tom?“ zeptal se K’vin.

„Jedna předčasně porodila, ale ona i nemluvně budou v pořádku. Ty další… no, Tisha dělá co může… a tlačí na ně, aby to všechno vyříkaly, než to v jejich myslích příliš zhnisá.“

„Mohou odpřisáhnout obvinění z vynucování proti strážím,“ začal Iantine.

„Udělají to,“ řekla Zulaya drsně a nepříjemně se pousmála. „A máme ty strážce. Jakmile se ženy budou cítit dost silné, aby svědčily, svoláme tady soud. A M’shall by chtěl soudit ty vrahy, které drží na Bendenu.“

„Takže dva procesy?“

„Ano. Jeden za znásilnění a jeden za vraždy. Není to zrovna naše obyklé zimní zaměstnání, co?“ zavtipkovala Zulaya.

„Připojí se Telgarská Držba k nám?“ zeptal se K’vin, protože Držba spadající pod Weyr by měla být v takovém procesu zastoupena. Překvapilo ho, jak byla Charta podrobná. Jeho vzpomínky na obsah Charty byla až příliš mlhavé. V tomto konkrétním případě se navíc zabývali pracovníky jiného držitele, neboť záležitost, která se chystala uvnitř této držby, není incidentem Telgarského Weyru, a nespadá ani do jurisdikce Telgarské Držby. „Ale ti lidé jsou z Bitry. Jednáme v rámci práva?“

„Jistěže jednáme v rámci práva,“ řekla Zulaya pevně. „Spravedlnost může být vykonána kdekoli, pokud to okolnosti vyžadují. Jelikož jsou oběti v tuto chvíli zde ve Weyru, a stejně tak útočníci, můžeme zde legálně uspořádat soud. Nicméně zajistíme, abychom pozvali zástupce dalších držeb a Weyrů, aby dohlíželi, že spravedlnosti bude učiněno zadost.“

„A co takhle zajistit účast Jamsona?“ zeptal se K’vin s trochou zlomyslnosti.

Zulaya se na něj široce usmála. „To by mohlo změnit představy toho starého blázna o autonomii.“

„A Chalkina?“ zeptal se Iantin se silným výrazem očekávání v očích.

K’vin se uchechtl. „Zařídíme to. Jeho účast by možná právě ten problém vyřešila.“

„Nebo zhoršila,“ zavrtěla Zulaya hlavou. „Je příliš chytrý, aby se nachytal na to, co dělají jeho muži. Nebo přijde, až uslyší, o co jde.“

„Nikdo se mu to nechystá říct, ne?“ řekl K’vin.

„Na to bych nespoléhal, pane,“ řekl Iantine truchlivě. „Je neuvěřitelné, kolik slyšel toho, co by neměl.“

„Pak tedy udržíme to, o čem jsme tu právě diskutovali. A ani špitnout nikomu dalšímu. Jasné, Iantine?“

„Jasné!“ přikývl zřetelně Iantine.

Kapitola 11

Soudy v Telgarském a Bendenském Weyru

JAK SE TAK STÁVÁ, když byl svolán soud, pokryla většinu východních pohoří a celou Bitru sněhová bouře. Vítr nad Bitrou byl příliš divoký, dokonce ani draci jím nedokázali proniknout. Naštěstí bouře ještě nazasáhla Benden, takže byli přítomni zástupci z každého Weyru a Držby, s výjimkou Pána Jamsona z Výšin, kteří měl horečku a těžké dýchací obtíže. Paní Držby Thea dorazila, rozmrzelá, že má Jamson oprávněnou omluvu pro svou nepřítomnost, a vyslal místo sebe Galliana.

„Mohlo to udělat něco dobrého pro ten jeho sklon k tvrdohlavosti, kdyby slyšel, jak Chalkin řídí svou držbu. Oh, může omílat dokola autonomii, ale zcela jistě je proti jakémukoli ubližování nenarozeným dětem.“ Thea na Zulayu významně pokývla, připomínajíc těm kolem, že v době svých plodných let porodila Pánu Jamsonovi čtrnáct dětí. Dostatečné množství k podstatnému zvětšení hranic Držby, když byly děti dost staré, aby uplatnily svůj nárok na pozemky.

První ze dvou procesů, který se konal v prostorné Dolní Jeskyni Weyru, byla věcná, dobře řízená záležitost. V určité době bývali na Pernu školení specialisté na právo, ale potřeba těchto osob ubývala. Většina sporů se vyřešila dohodnutým kompromisem, nebo pokud všechny snahy o vyjednávání selhaly, ručním soubojem. Proto se musel najít mluvčí obviněných strážců: jeden z učitelů Fortské Držby, kteří se specializují na zákonné smlouvy a pozemkové listiny, neochotně souhlasil, že je bude zastupovat.

Gardner nebyl moc nadšený, že bude spojen – jakkoli krátce – s násilníky, ale uznal nutnost zastoupení a dělal, co mohl. Formálně zpochybnil tvrzení obětí, pokud jde o totožnost jejich údajných útočníků a pokusil se otřást jejich svědectvím. Ale tři ženy už nebyly vyděšení, napůl vyhladovělí a zneužití ubožáci. Čas strávený ve Weyru zapůsobil zázračně na jejich odvahu, sebevědomí i vzhled. Gardner dokonce trval na tom, že jejich svědectví je nacvičené, ale to nezmírňovalo okolnosti těžkého ublížení a psychické újmy, která jim byla způsobena.

„Samozřejmě, že jsem ho nacvičovala,“ řekla nejstarší z žen nahlas. „Ve své mysli, noc co noc, jak jsem byla hozena na zem a… zneužita špinavými muži, kteří by se neměli odvážit přiblížit ani o krok ke slušné ženě, s takovými názory v hlavách. A pořád toužím si ho nacvičovat,“ vyprskla to slovo na něj, „za to, co udělali, znovu a znovu a znovu.“ Pro zdůraznění bouchla jednou pěstí do druhé. Gardner raději tuto linii výslechu opustil.

Nakonec se mu podařil pro obžalované jeden malý ústupek; právo být po soudním procesu vráceni do své Smluvní Držby, aby nemuseli do Bitry cestovat sami.

„To jim nepřinese moc dobrého,“ zamumlala Zulaya polohlasně, když vyhrál tento bod. „Chalkin nenávidí poražené a ti chlápci ztratí mnohem víc, než své smlouvy.“

„Zajímalo by mě, jaký tón bude mít Chalkinův příští nesouhlasný dopis,“ usmála se Irene zlomyslně.

Paulin obdržel tlusté psaní od Bitranského Držebníka, když Chalkin zjistil ‚absolutní vměšování nejrůznějších odpadlých drakenů do jeho záležitostí a únosy loajálních držebníků z jejich prostor.‘

„Jestli se odváží protestovat… Ach, proč muselo sněžit tak silně?“ lamentoval Paulin. „Moc rád bych ho měl tady, když jeho strážci řekli, že se ‚pouze drželi příkazů nenechat držebníky odejít!‘ M’shall by ho svázal do kozelce a uškvařil na rožni.“

M’shall se ujal role žalobce a tvrdil, že je to správně, protože to byli jeho jezdci, kdo byli na místě první. Byl mimořádně precizní, jak vystupováním, tak při svém výslechu.

„Hloubal nad Chartou a všemi knihami o právních postupech, které mu Clisser mohl poslat,“ vyprávěla Irene Zulaye s širokým úsměvem. „Udělalo mu to dobře. Odvedlo to jeho myšlenky od jara, víš.“

Zulaya souhlasně přikývla. „Byl by z něj dobrý specialista na právo… nebo jim říkali právníci? Ne, advokáti.“

„Ano, advokáti stáli před soudcem a řídili soudní postupy,“ odpověděla Irene.

„Gardner nebyl tak špatný, víš. Snažil se,“ poznamenala Zulaya. „Dokonce mu odpustím, že žádal o milost pro ty mizerné hňupy. Koneckonců, musel vypadat, že pracuje pro své klienty,“ dodala tolerantně. „Jsem ráda, že jsme Iantina posadili blízko. Chci vidět jeho náčrtky procesu. Přála bych si, aby pracoval stejně rychle s mým portrétem.“

„Tvůj portrét je sotva totéž, co náčrtky ze soudu. A musí přijet do Bendenu, až skončí s vámi dvěma.“

Zulayu potěšilo, že v hlase Irene zaslechla hrdost, když se zmínila o Iantinovi. Byl z Bendenu.

„Chceš říct, až dokončí skicy našich jezdců.“

Irene se melancholicky usmála s nádechem smutku. „Budete rádi, že to udělal. Zajímalo by mě, jestli udělá to samé pro nás v Bendenu?“

„Jakmile si dokáže najít čas, jsem si jistá. Ten mladý muž má sám víc práce, než může zvládnout.“

„Jestli se mu to všechno podaří udělat dřív, než… oh, porota je zpátky.“

Dvanáct mužů a žen, náhodně vybraných slámkou z těch, kdo přišli soud sledovat, vyslechlo všechny důkazy. Tashvi, Bridgely a Franco seděli jako soudci. V celé místnosti se teď rozhostilo tak intenzivní ticho, že se neozvalo ani zakašlání.

„Tři pachatelé znásilnění byli uznáni vinnými ve smyslu obžaloby a další tři jsou odsouzeni jako spolupachatelé, protože pomáhali držet oběti na zemi. Trestem za znásilnění těhotných žen je kastrace, která bude provedena okamžitě. Ostatní dostanou čtyřicet ran bičem, což provedou velcí a silní Telgarští pomocníci.“

„Mají štěstí, že není Spad,“ poznamenala Zulaya k Irene, k Paní Thee a K’vinovi. „Jinak by taky mohli být během příštího Spadu přivázaní venku.“

Thea se nechtěně zachvěla. „Což je pravděpodobně důvod, proč se v našich držebních kronikách vyskytuje tak málo případů znásilnění.“

„Není divu,“ řekl K’vin a zkřížil nohy. Zulaya si jeho obranné pozice všimla a zacukaly jí rty. Odvrátil se. Jeho Weyrena téměř jásala nahlas, když byl verdikt vynesen.

„To mi nemůžete udělat,“ řval teď jeden ze strážnců, když si opožděně uvědomil význam rozsudku. Byl vůdcem mužů, umístěných na východním hranicčním přechodu. Ostatní obžalovaní byli příliš ohromeni a ústa se jim pohybovala v němém protestu. Morinst byl stejně dost hlasitý, aby přehlušil jejich případné stížnosti. „Nikdo z vás, mí Páni,“ ohrazoval se u tří Pánů Držebníků, jako soudců. „Nemáte právo to udělat.“

„A vy jste neměli právo znásilnit těhotnou ženu!“

„Ale Chalkin tady ani není,“ svíjel se muž v sevření strážců.

„Chalkinova přítomnost by neměla žádný vliv na soud ani na rozsudek,“ odvětil mu Tashvi co nejpřísněji.

„Ale měl by tady být!“ protestoval Morinst.

„Byl k účasti pozván,“ řekl Tashvi bez lítosti.

„Měl by to vědět. Nemůžete nic dělat, když o tom neví. Mám smlouvu s ním.“

„Na znásilňování, mučení a ponižování?“ zeptal se Bridgely příliš tichým hlasem.

Morinst sevřel rty. Bojoval ještě divočeji, zatímco s ním vykonavatelé mířili k východu. A k jeho trestu. Ne že by mohl uniknout trestu nebo Weyru. Další dva byli stále příliš ohromeni, aby se bránili přemístění na ošetřovnu, kde měl být rozsudek vykonán. Ti, co měli být zbičováni, byli odvedeni ven, i když ne všichni diváci je následovali, aby byli svědky fyzického trestu.

Když bylo vše vykonáno, a muže odvedli, aby jim ošetřili rány, pozorovatelé se vrátili zpět do Dolní jeskyně. Ačkoliv to nebyla zrovna příležitostí k oslavě, kromě toho, že spravedlnosti bylo učiněno zadost, bylo tu připraveno značné množství jídla. Nejdřív však bylo požadováno a podáváno víno.

„Byl jsi skvělý, M’shalle,“ řekla Irene, když se k ní její partner připojil, s čerstvě otevřeným koženým měchem na víno přes rameno. „A prosím, podej mi skleničku, i když jsem si jistá, že ji budeš potřebovat víc než já. Od Bridgelyho je hezké, že ho přivezl,“ dodala k Zulaye.

„Myslím, že ho potřebujeme všichni,“ řekla Telgarská Weyrena a podívala se směrem, kde tři žalobci se značným nadšením oslavovali. No, aťsi. „Co teď budeme dělat?“

„No, máme projít druhým procesem. Doufám, že to půjde stejně dobře,“ řekl M’shall.

„Ne s nimi,“ ukázala jeho družka na tři ženy.

„Oh. Tyhle ty. Říkají, že se jen chtějí vrátit do svých domovů. Nenechat Chalkina, aby jim ho vzal, protože si tam nedrží své místo.“ Ušklíbl se. „Některé z nich se opravdu nemají moc kam vrátit. Chalkinovi násilníci spálili vše, co hořelo, a ostatní zbořili. Řekl bych, že bouře škody dokončily. Ale,“ změnil úšklebek na úsměv, „dali jsme jim něco k dobru. Opravdu vlastní to, co mají v držení, a teď to vědí. To jim může dát o něco víc odvahy, až na ně budou příště tlačit, a víc hrdosti na to, co dělají. Už také požádaly o výcvik pozemních posádek.“

„Není nad to něco ztratit – jakkoli krátce – abychom si cenili toho, co máme,“ řekla Thea. „I když, po praktické stránce si myslím, že Výšiny mohou dodat některé základní věci. Organizuje to někdo?“ Rozhlédla se po ostatních ve skupině. „Už máte nějaká čísla?“

„Vlastně máme,“ řekla Zulaya současně s Ireniným přikývnutím. „Tři sta čtyřicet dva – ne, čtyřicet tři, s tím nedonošeným dítětem. Je velmi pěkné, že jsi to nabídla, Theo.“

Thea si odfrkla. „Taky jsem si přečetla Chartu a znám svou povinnost k bližním. Nevěděli byste taky náhodou kolik ubohých chudáků žije v Bitře?“

M’shall měl i tuto odpověď. „Samozřejmě nedokážeme říct, jestli Chalkin nezfalšoval poslední Sčítání lidu, ale měl mít 24.657 obyvatel.“

„Opravdu?“ Zulayu to překvapilo.

„Jenže Bitra je jednou z menších držeb a nemá žádný domácí průmysl – kromě nějakého lesnictví. Hornictví stačí jen na lokální spotřebu. Mají tam několik tkalcovských stavů, ale žádná velká konkurence Keroonu nebo Bendenu.“

„A hraní,“ dodala Thea znechuceně.

„To je Chalkinův hlavní průmysl.“

„No, při svém hazardu ztratil hodně,“ podotkla Zulaya.

„Opravdu ztratil?“ chtěl vědět K’vin.

*

Druhý soud byl téměř triviální. Gardner znovu zastupoval sedm obžalovaných, obviněných z ‚údajného způsobení těžké újmy na zdraví a smrti‘ na pěti nevinných mužích a ženách.

Zatímco Gardner se opět ohrazoval, že muži pouze plnili příkazy ‚zadržet jakýmikoli prostředky‘ každého, kdo se pokusí překročit ven hranice Držby v Bitře, jejich předpokládaného bydliště, bylo prohlášeno, že použili zbytečně tvrdý způsob omezování, což způsobilo smrt osob, kterým neměl být zamezen zákonný odchod a odepřeno jejich základní Chartou dané právo na svobodu pohybu.

Následné zmrzačení anebo mučení, prováděné sedmi stíhanými, nebylo nutnou součástí příkazu ‚zadržet jakýmikoli prostředky‘. Chalkin nemá právo vzít život držebníkům bez řádného důvodu anebo bez procesu před porotou.

Nakonec se porota poradila a během půl hodiny jednomyslně vynesla verdikt vinen. Muži byli odsouzeni k deportaci na Jižní Ostrovy, na dračím hřbetě se sedmidenními zásobami potravin, což byl obvyklý trest pro vrahy.

„Je jich na ostrovech hodně?“ zeptala se Thea. „Mám na mysli, že tam byli někteří izolováni. Dokonce i rodiny, četla jsem, ale to už bylo před mnoha lety.“

Zulaya pokrčila rameny. „Telgar tam nikdy nemusel nikoho vzít, takže nevím.“

„Benden taky ne,“ řekla Irene, „aspoň ne tak dlouho, co jsme Vůdci.“

„Můj otec tam poslal dva,“ ozval se Paulin. „A jsem přesvědčen, že jak Ista, tak Nerat tam vrahy posílali.“

„Chalkin taky,“ překvapil je Gallian. „Asi před čtyřmi lety. Nevím, kde jsem o tom slyšel. Nějaký skutečný problém dole v jeho držbě, a přepravil je na Istu, protože ti muži měli pocházet z této držby.“

„Oh, teď si vzpomínám,“ řekla Irene. „M’shall se jen zmínil, že byl rád, že nemusel zajišťovat dopravu.“

„Možná bychom měli poslat Chalkinovy muže tam, když můžou cestovat,“ navrhla Zulaya.

„Ne, ať vidí, že nebudeme tolerovat jeho metody držebnictví,“ řekla Irene nesmiřitelným tónem. „Možná, že přijde k rozumu.“

„To bude den!“ řekla bodře Zulaya.

*

Když sníh dostatečně roztál, aby umožnil cestování ven z Bitry, Chalkin poslat Paulinovi další sžíravou protestní zprávu, v níž oznámil, že má v úmyslu při Konkláve na Konci oběhu požadovat náhradu za ‚rituální zmrzačení mužů, kteří dělali pouze svoji povinnost‘. Tentokrát nicméně starší zelený jezdec převzal zprávu, když viděl vyvěšený naléhavý prapor při letu nad náhorními plošinami Držby v Bitře. F’tol vydržel dlouhé Chalkinovo kázání, že by bylo lepší, kdyby dopis doručil, že drakeni jsou paraziti na tváři Pernu a běda, jestli tam budou nějaké změny, nebo… Na F’tola to neudělalo žádný dojem, ani ho to nezastrašilo. Stoicky převzal dopis a zodpovědně ho doručil.

Zda už Chalkin věděl, nebo se staral o to, že uprchlíci se vrátili na své držby, nebylo známo. F’tol si byl opodstatněně jistý, že by to bylo zahrnuto do tirády, protože Chalkin, jak se zdálo, tam zahrnul každým nedostatek, chybu a lehký hřích, jakých se kdy nějaký draken dopustil.

Oba Weyry, Telgarský i Bendenský, se vrátily z každodenní kontroly uprchlíků, aby se ujistili o jejich životním zabezpečení. Samozřejmě v podmínkách Bitry, kde závěje o výšce draka blokovaly hlavní silnice a cesty, bylo nepravděpodobné, že by se Chalkinovi muži byli schopni pohybovat, natož aby šli daleko do vzdálených nemovitostí.

Bendenská Držba a Weyr se stali poslední obětí zimy, když se sněhová vánice, vznášející se nad Bitrou, přemístila na východ, zasypala východní pobřeží a dokonce i severní část Neratu, kde neviděli sníh od osídlení Bendenu v začátku desetiletí Prvního Míjení. Draci byli jediní živí tvorové, kterým sníh nevadil, protože jejich tuhá kůže odolávala chladu, stejně jako v mezimezí. Velice si užívali sněhovou bitvu, kterou se bavili lidé z Weyru, a pak teplo slunce, zesílené bílou krajinou, takže si hověli v odražené nádheře.

Telgarský Weyr, ačkoli se nacházel severněji, už byl sněhem zasažen jen okrajově, a vystačil si s tím. Mladí draci byli fascinováni sněhem, i tím, že museli rozbít led na jezeře, aby se mohli vykoupat. Koupání draků začalo být rizikem, ale T’dam dovolil weyrlinkům, aby dráčata namydlili a nechali je samotné se důkladně opláchnout v ledové vodě. Ale denní umývání i tak znamenalo pro některé jezdce utrpení.

„Mám zase omrzliny,“ stěžovala si Debera Iantinovi a ukázala mu oteklé prsty, když vyšel sledovat její péči o Morath.

Malá zelená byla jeho oblíbený objekt, protože – jak řekl Debeře – „má obrovskou škálu výrazů ve tváři a dostává se do nejneuvěřitelnějších póz.“ Debera byla do svého draka příliš zblázněná, aby nesouhlasila s takovým nestranným názorem. Pokud v každé Iantinově skice figurovala i ona sama, neuvažovala o tom. Ale ostatní zelení jezdci si toho všimli.

„Měla by sis sehnat nějaký Tishin krém. Mě po něm přestaly svědit prsty,“ luskl prsty, „takhle!“

„Oh, ale já nějaký mám,“ řekla mu.

„No, ve sklenici ti bude k ničemu, však víš.“

„Ano, já vím,“ sklonila hlavu a její hlas zněl tiše a omluvně.

„Hej, já ti nenadávám,“ řekl tiše a prstem jí zvedl bradu. „Co jsem udělal špatně?“

„Ale nic,“ odpověděla, odstrčila jeho prst a usmála se na něj až příliš zářivě. „Někdy mám hloupé představy. Nevšímej si mě.“

„Ach, to já nedělám,“ odpověděl tak bezstarostně, že se na něj překvapeně podívala. „Jen jdi, a namydli si to svoje zvíře.“ Obrátil na novou stranu a podal si tužku zpoza ucha. „Jdi…“

„Iantine je do tebe celý pryč, Debero,“ řekla Grasella a mazaně si svou spolubydlící prohlížela.

„Iantine? Je blázen do skicování. kreslil by i svůj palec u nohy, kdyby mu nepózovalo nic jiného,“ odpověděla Debera. „Kromě toho, brzy odejde do Bendenu.“

„Bude ti chybět?“ zeptala se Jule s poťouchlým výrazem ve tváři.

„Chybět mi?“ opakovala Debera, překvapená takovou otázkou.

Mně bude chybět, řekla Morath tak žalostně, že se k ní ostatní dráčata otočila a oči jim trochu rozrušeně vířily.

„Co říkala, že všechny rozrušila?“ ptala se Jule.

„Že jí bude chybět. Ale lásko, on není z Weyru,“ řekla Debera drakovi a hladila ji po lících a pak po hlavě. „Nemůže tu zůstat donekonečna.“

„Kdyby se mě někdo zeptal, řekla bych, že Iantine by zůstal rád,“ vložila se Sarra.

„Nikdo se tě ale neptal,“ odpověděla kousavě Angie.

„Udělal někdy něco… myslím kromě toho, že tě kreslil, Deb?“ zeptala se Jule s vášnivým zábleskem v očích.

„Ne, samozřejmě že ne. Proč by měl?“ odpověděla Debera nervózně. To byl problém toho, že spala s ostatními. Dokázaly být strašně zvědavé, i když nebyly tak zlé, jako její nevlastní matka a sestry. Ona taky nestrkala nos do toho, kde byly, když se zpozdily dlouho do noci.

„Vzdávám to s ní,“ zvedla Jule podrážděně ruce vzhůru. „Nejkrásnější nezadaný muž ve Weyru a ona je slepá.“

„Je posedlá Morath,“ vložila se Sarra. „Ne, že by kdokoli z nás na tom byl líp.“

„Většina z nás…“ a Jule se významně odmlčela, „ví, že i když draci teď můžou být významným faktorem v našich životech, nejsou všechno, víte. Dokonce i starý T’dam – hrom do něj, má družku ve Weyru, víš.“

„My ještě nemáme weyry,“ promluvila poprvé Mesla. Brala všechno doslova. „Není možné tu někoho mít, když tady ostatní civí.“ Debera věděla, že se červená, protože ji pálily tváře.

„To tebe nemůže odradit, jak jsem si všimla,“ řekla Sarra Jule s vědoucím nakloněním hlavy.

Jule se záhadně usmála. „Jako jediné narozené ve Weyru, která obývá tuhle ubytovnu, mi dovolte, abych vás ujistila, že naše přání mohou ovlivnit volbu našich draků.“

„Nebudou se pářit ještě dalších osm až deset měsíců,“ řekla Angie, i když zjevně věnovala pozornost Juleině poznámce. „Jenže, Jule, co když si tvůj drak vybere draka, jehož jezdce nemůžeš vystát?“

„Myslíš O’neyho?“ ušklíbla se Angieiným rozpakům.

Dívka trapný pocit překonala a docela rychle odsekla. „Je nemožný, dokonce i na bronzového jezdce. Už jste ho určitě někdy slyšeli, jak pořád žvaní o tom, že jeho křídlo je v soutěžích vždycky nejlepší! Jako by to bylo jediné, na čem záleží!“

„Pro něj pravděpodobně ano,“ ozvala se Grasella, „ale Jule, já mám víc obavy z modrých jezdců. Teda, někteří z nich jsou moc milí kluci a nechtěla bych zranit jejich city, ale většinou nemají rádi holky.“

„Aha,“ pokrčila Jule lhostejně rameny, „to je ještě snazší. Uděláte dohodu s jiným jezdcem, aby byl po ruce, až na vaši zelenou přijdou touhy. Pak dostane modrý jezdec svého přítele, pokud nějakého má, nebo někoho, kdo je ochotný – a věřte, že je ochotný ledaskdo, když se draci páří. Takže ležíte s tím, kdo se vám líbí, a modrý jezdec s tím, koho si vybral, a všichni si to užijete!“

Dívky vstřebávaly informace s různou mírou nadšení nebo znechucení.

„No, je to jen na vás samotných, co děláte, víte,“ pokračovala Jule. „A navíc, nejsme omezeni jen na tento Weyr. Ach,“ hlasitě si povzdechla. „Budu tak ráda, až budeme moct odtud odletět, kdykoli budeme chtít.“

„Ale já jsem myslela, že ses dala dohromady s T’redem?“ vykulila Mesla zděšeně oči.

„No, a tak dala, ale to neznamená, že bych nemohla najít někoho, kdo se mi líbí víc v jiném Weyru. Zeleným se to líbí, víš.“

„No, ale můžeme chodit do jiných Weyrů?“ zakývala Sarra prstem na Jule. „Za čtyři až pět měsíců budeme mít Spad a pak budeme opravdu tvrdě pracovat a přivážet pytle s ohňovcem bojovníkům.“ Oči jí jasně zářily v očekávání a rukama se objala. „Budeme dělat něco mnohem víc vzrušujícího, než mít jen jednoho partnera a spoustu dětí.“

Debera odvrátila tvář, protože se nechtěla zúčastnit tak směšné diskuse.

Něco tě trápí, řekla Morath a pomalu sklonila hlavu do klína své jezdkyně.

Mám tě ráda. Myslím, že jsi úžasná.

Iantine taky.

Tohle přesvědčení Deberu překvapilo. Opravdu?

Opravdu! Hlas Morath zněl důrazně. Líbí se mu tvoje zelené oči, způsob, jak chodíš, a zvláštní chrapot ve tvém hlase. Jak to děláš?

Debera zvedla ruku ke krku a cítila se opravdu hloupě. Dokážeš s ním taky mluvit? Nebo jen posloucháš, co si myslí?

Myslí velmi hlasitě. Zvlášť ve tvé blízkosti. Neslyším ho moc dobře, když je daleko. Myslí na tebe hlasitě často.

„DEB’RO?“ Sarra hlasitě přerušila nejzajímavější část konverzace.

„Co je? Mluvila jsem s Morath. Co jsi říkala?“

„Nevadí,“ Sarra se široce usmála. „Už máš dokončené své šaty na Konec Oběhu?“

„Mám ještě jednu zkoušku,“ řekla Debera, i když tohle téma jí taky působilo rozpaky. Snažila se argumentovat, že ty krásné zelené šaty jí stačí: nepotřebovala víc. Tisha to ignorovala, a požadovala, aby si vybrala dvě barvy ze vzorků, které byly k dispozici: jednu na večer a další pěknou pro denní nošení. Zdálo se, že každý ve Weyru měl nové šaty pro Konec Oběhu. A přesto, něco v Debeře mělo radost z vědomí, že bude mít dvoje zcela nové šaty, které nikdo nikdy před ní nenosil. V duchu velmi tiše přiznala sama sobě, že doufala že ji v nich uvidí Iantine. Teď, s informací Morath, uvažovala, jestli si vůbec všimne, že má na sobě nové šaty.

„Když mluvíme o weyrech,…“ začala Mesla.

„To bylo před půl hodinou, Meslo,“ protestovala Angie. „Tak co?“

„Není tu moc těch, kteří odešli a větší draci budou mít právo volby jako první, ne?“ pokračovala.

„Neboj se,“ vyhrkla Jule, „něco se uvolní, než to budem potřebovat.“ Pak si zakryla pusu, vědoma si toho, co právě naznačila. „Nemyslela jsem to tak. Opravdu ne. Teda, nemyslela jsem na stěhování do…“

„Ztichni, Jule,“ řekla Sarra klidným, ale pevným hlasem.

Nastalo dlouhé ticho a nikdo se neodvažoval podívat na druhé.

„Řekněte, kdo má mast?“ zeptala se Grasella tiše z palandy nad ní a zlomila téměř nesnesitelné ticho. „Zase mě svědí prsty. Nikdo mi řekl, že se při péči o draka budu muset vypořádat s omrzlinami.“

Angie ji našla ve svých kožešinách a předala ji dál.

„Až po tobě,“ řekla Debera tiše, když ji podávala Graselle.

Večer ukončilo uvolněné veselé klábosení.

„Neměl jsem moc času,“ řekl Jemmy Clisserovi neochotně, když se Clisser zeptal, jak pokročil s posledními dějepisnými Baladami. „Musel jsem vyhledat všechny ty právní věci. Proč musíte mít tolik problémů s těmi pitomými strážci? Měli být všichni vypuštěni na ostrovech, a hned. Žádné takové soudní frašky.“

„Ty soudy nebyly frašky, Jemmy,“ pokáral ho Clisser tak netypicky, že Jemmy užasle vzhlédl. „Soudy byly nutné, aby dokázaly, že nejednáme svévolně.“

„Myslíš způsobem, jakým jedná Chalkin,“ usmál se Jemmy a nerovnými zuby v dlouhé tváři víc než jindy připomínal lišku.

„Přesně tak.“

„Ztrácíte s ním příliš mnoho času.“ Jemmy se otočil zpátky ke čtení.

„Co hledáš?“

„Já nevím. Dívám se, protože vím, že je tu něco, co můžeme použít ke kontrole pozice Krvavice… něco tak jednoduchého, že jsem znechucen, že si to nedokážu vyvolat v mysli. Vím, že jsem to někde viděl…“ Podrážděně odstrčil svazek od sebe. „Hodně by pomohlo, kdyby lidé, kteří to kopírují, měli slušný rukopis. Trávím příliš mnoho času tím, že se to snažím rozluštit.“ Najednou se natáhl přes přeplněnou pracovní desku k okennímu parapetu a pohodil dolů před sebe podivný přístroj. „Tady je váš nový počítač.“ Zazubil se na Clissera, který si tu věc prohlížel – jasně barevné korálky navlečené na deset úzkých tyčí, rozdělených do dvou nestejně velkých částí.

„Co je to?“ zvolal Clisser, který to zvedl a zjistil, že korálky se ztuha pohybují nahoru a dolů po tyčích.

„Říkali tomu abakus. Počítadlo. Starověké a stále funkční.“ Jemmy si vzal přístroj od Clissera a předvedl ho. „Nahradí to kalkulačky. Většina z nich je teď nefunkční. Jo, a našel jsem taky návrhy na tohle.“ Zalovil ve svých papírech a vytáhl nástroj, který se skládal z pravítka s centrální posuvným kusem, a obojí bylo označeno logaritmickou stupnicí. „Nazývá se to logaritmické pravítko – dokáže to dělat docela složité matematické výpočty. Skoro tak rychle, jak jsi mohl psát do digitálního notesu.“

Clisser se podíval z jedné věci na druhou. „Takže takhle vypadá logaritmické pravítko. Viděl jsem jedno v pojednání o prvních kalkulačkách, ale nikdy mě nenapadlo, že se budeme muset uchýlit k dávným zařízením. A zmínku o počitadle taky, ve skutečnosti. Takže jsi byl zaneprázdněn objevováním alternativ.“

„A objevím i další, pokud mě necháte na pokoji a nebudete na mě házet další životně důležitý a naléhavý výzkum.“

„Doufám,“ řekl Clisser co nejvíc diplomaticky, „že mi dokážeš dát něco, co bych předvedl před Zimním slunovratem a Koncem Oběhu.“

Jemmy vystřelil ze židle. Naklonil hlavu na stranu a díval se na Clissera, který se s nadějí naklonil dopředu a zadržel dech, aby snad nenarušil Jemmyho soustředění.

„Hrome,“ a Jemmy znovu padl do židle a bouchl pěstí do stolu. „Má to něco společného se slunovraty.“

„No, pokud ses vrátil k počitadlu a posuvnému pravítku, proč ne sluneční hodiny?“ zeptal se Clisser žertem.

Jemmy se opět napřímil. „Ne sluneční hodiny,“ řekl pomalu, „ale kosmické hodiny – hvězdný číselník jako… kámen… něco kamenného…“

„Stonehenge?“

„Co to bylo?“

„Prehistorická stavba na Zemi. Sallisha ti o tom může říct víc, kdybys byl ochotný se jí zeptat,“ usmál se Clisser potutelně a byl odměněn hrubým odmítnutím. „Ukázalo se to jako poměrně ohromující kalendář, přesně předpovídající zatmění, a stejně tak začátek slunovratu.“ Clisser se zarazil a s vytřeštěnýma očima hleděl na Jemmyho, který měl pusu dokořán, jak oba překvapilo, co právě Clisser řekl. „Byl to jen kamenný kruh… na rovině…“ koktal Clisser a naznačil dolmeny a příčníky. S mumláním přešel k policím a snažil se najít text, který chtěl. „Měli bychom to mít zkopírované. Museli jsme to zkopírovat.“

„Ne nutně, protože jste se zajímali jen o důležité historické záznamy,“ odporoval mu Jemmy. „Vzpomínám si, že jsem se k tomu jednou dostal. Jenom to budeme muset přizpůsobit tak, aby to vyhovovalo našim potřebám, což je orámování Krvavice, když je ve správné konjunkci.“ Prohrábl hromadu na stole, aby našel čistý papír a tužku. První tři, které našel, byly buď pahýly nebo zlomené. „To je další věc, kterou musíme znovu objevit… plnicí pera.“

„Plnicí pera?“ zopakoval Clisser. „Nikdy jsem neslyšel o plnicích perech.“

„Tím se budu zabývat zítra. Nechte mě to vyřešit, ale…“ Jemmy se chvíli odmlčel a ďábelsky se usmál Clisserově zmatku, „myslím, že budu mít něco na Konci Oběhu. Možná i model… ale jen tehdy, pokud odejdeš… teď hned.“

Clisser odešel, tiše za sebou zavřel dveře a na chvilku se zastavil. „Mám pocit, že jsem byl vyhozen ze své vlastní kanceláře,“ řekl a otočil se, aby si prohlédl dveře. Jeho jméno, nedávno znovu nabarvené, červeně svítilo uprostřed horní desky. „Hmm.“ Otočil cedulku ‚NERUŠIT‘, visící na hřebíku, nápisem nahoru a odešel, pískajíc si refrén Písně o Službě.

Mohl by chytit Sallishu, než vyleze po schodech do své kanceláře. To by ji potěšilo. Opravdu, to by mohlo.

Rozběhl se po schodech dolů a setkal se s ní právě když přicházela ke dveřím.

„Nejdu pozdě,“ řekla co nejkousavěji a sevřela ruce na nacpaném notesu, který nesla.

Schytal si to.

„Neřekl jsem, že jdeš. Pojďme do pohodlnější učitelské místnosti.“

„Mé soudy nejsou něco, co budeš chtít probírat na veřejnosti,“ odtáhla se. Mohla by být jedním z jeho nejlepších učitelů – i když měla pověst, že děti se naučily své lekce, jen aby se dostaly z jejích spárů – ale její postoj k němu i jeho návrhu ozdravného programu byl zcela nepřátelský.

Clisser se usmál co nejvlídněji. „Je tam teď prázdno a bude ještě nejméně dvě hodiny.“

Odfrkla si, ale když jí zdvořile pokynul, s nechutí pochodovala před ním. Podobně jako Morinst ke svému… Clisser se otřásl a rychle ji následoval.

Místnost byla prázdná a v krbu příjemně praskal oheň. Na ohřívači ležel džbán klahu a pro změnu tu byly čisté šálky. Uvažoval, jestli tu udělala pořádek Bethany. Dokonce i sklenice se sladidlem byla plná. Ano, to vypadalo na Bethany, která se snažila tento rozhovor usnadnit.

Když zavíral dveře, také otočil nápis NERUŠIT a otočil západku. Sallisha se usadila v nejméně pohodlné židli – té ženě se rozhodně líbilo být mučedníkem. Stále držela notes, jako vzácný artefakt, přitisknutý k hrudi.

„Nemůžeš vyloučit Řeckou historii ze studia,“ začala agresivně svůj zjevně připravený proslov. „Oni musí pochopit, z čeho vznikla naše podoba vlády, aby ocenili, co mají. Musíš zahrnout –“

„Sallisho, ty precedensy mohou být obsaženy v přehledu, ale ne celá kultura,“ začal.

„Ale kultura určuje podobu vlády…“ Dívala se na něj, zděšená nedostatkem jeho pochopení.

„Pokud bude student natolik zvědavý, aby chtěl vědět víc, umožníme mu to. Ale nemá žádný smysl nutit zemědělce z kopců a honáky z rovin učit se něco, co nemá absolutně žádný vztah k jejich způsobu života.“

„Znevažuješ je, tím co říkáš.“

„Ne, já jim ušetřím hodiny nudného studia tím, že ho nahradím historií Pernu…“

„Tady je sotva dost toho, co by se mohlo honosit slovem ‚historie‘.“

„Včerejšek je dnes historií, ale chceš to opakovat? ‚Historie‘ je to, co se stalo v životě a vývoji národa… nás, Perňanů,“ poklepal si na hrudník. „Také systematické záznamy o nás,“ znovu si poklepal na hrudník, „s analýzou a vysvětlením. Od… počátku kolonizace Pernu… to je historie, velká a rozsáhlá, o přežití proti neuvěřitelné přesile a nesmiřitelné hrozbě, o odvaze, vynalézavosti a odvaze, a to na této planetě, ne na místě, které je pro nás jen jménem. Je to lepší, než naše nejstarší historie – pokud je učena pravdivě.“

„Zpochybňuješ moje –“

„Nikdy Sallisho, a právě proto potřebujeme tvoji plnou spolupráci na nových, obohacených, podstatných učebních osnovách. V průměru se tvoji studenti řadí v závěrečných písemných zkouškách výš než studenti jakýchkoli jiných učitelů… a to zahrnuje i ty zemědělce a honáky. Jenže oni nikdy znovu nepoužijí informace, které jsi jim předala. Pern to má dost těžké… když se má vypořádat s vnější hrozbou… Nechme je, ať jsou hrdí na úspěchy svých předků, svých nedávných předků. Ne zmatené a týrané zbytečnostmi, které po sobě zanechali Pernští kolonisté. Kromě toho,“ pokračoval neúprosně, když otevřela pusu, aby něco řekla, „soudní procesy na Telgaru a Bendenu ukázaly, že jsme nevěnovali dost času výuce našich lidí, aby znali svá práva v souladu s Chartou.“

„Ale já jsem strávila –“

„Ty jsi jistě nebyla nikdy nedbalá, ale musíme zdůrazňovat,“ a bouchl pěstí do druhé dlaně, „práva držebníků pod jejich Pánem: jak nárokovat výměru podle Charty, jak zabránit tomu, co se stalo v Bitře…“

„Žádný jiný Pán Držitel není tak zlý,“ zkřivila ústa znechucením, když vyslovila to poslední slovo, „jako ten strašný muž. Nemysli si, že mě tam můžeš poslat učit, když je teď Issony pryč!“ S divokým výrazem na něj mávla ukazováčkem.

„Ne, Sallisho, ty jsi příliš cenná pro odpad na Bitře,“ uklidňoval ji. Navíc Bitra bude potřebovat soucitnějšího a pružnějšího učitele, než je Sallisha. „Ale ohromilo mě, kolik lidí nezná svá Chartou daná Práva. A to je špatně. Ne, že bych si myslel, že vyděšení lidé v Bitře by se odvážili citovat ta ustanovení jemu… dokonce i kdyby o nich věděli. Mám na mysli, že bylo hrozné uvědomit si, jak málo lidí, kteří se zúčastnili soudu, vědělo, že běžní držebníci mají právo na svobodu pohybu, na zákonné shromažďování, nebo na odvolání se proti zničujícím desátkům.“

„Proč ho Páni Držitelé neobvinili?“ chtěla vědět a její zuřivost se obrátila k nové oběti. „Je zcela zřejmé, že je nezpůsobilý k řízení Držby, natož při Spadu. Nechápu, proč o té záležitosti jenom žvaní.“

„Sallisho, zpochybnit Pána Držitele vyžaduje jednomyslné rozhodnutí,“ řekl s lehkým napomenutím.

Chvíli na něj nechápavě hleděla. Pak zrudla. „Kdo vzdoruje?“

„Jamson.“

Mlaskla podrážděně jazykem. „A to je další místo, kam mě nesmíš poslat. Chlad zhoršuje moje problémy s klouby.“

„Jsem si toho vědom, Sallisho, což je důvod, proč mě napadlo, jestli bys zvážila pro letošek Jižní Nerat?“

„Kolik cestování?“ zeptala se, mírně uchlácholená.

„Šest hlavních držeb a pět menších, ale všechny v rozumné vzdálenosti. A samozřejmě, tvoje cesty budou jen ve dnech, kdy nebude Spad Vláken. Skvělé ubytování a velmi dobrá smlouva. Gardner se ujistil, že pokud jde o podmínky, vše je v souladu s tvým přáním.“ Sáhl do kapsy a vytáhl z kabátce dokument. „Myslel jsem, že se na to můžeš podívat i dnes.“

„Nemažeš mi med kolem pusy, co?“ zeptala se s téměř koketním úsměvem, ruku napůl nataženou k listině.

„Jsi můj nejlepší učitel, Sallisho,“ natáhl ruku, dokud její prsty nesevřely smlouvu.

„To neznamená, že schválím tvůj masakr v předpernské historii, Clissere.“

„Nebylo to tak myšleno, ale nemůžeme tě mít v nebezpečných rovinách Keroonu.“

„Slíbila jsem, že se vrátím…“

„Pochopí to.“

„Jsou tam nějaké opravdu dobré intelekty.“

„Ty je najdeš všude, kam půjdeš, Sallisho, máš talent.“ Pak vytáhl větší svazek papírů, nové osnovy. „Možná zjistíš, že je mnohem jednodušší předávat to studentům.“

Dívala se na to stejně, jako kdyby to byl tunelový had.

Kapitola 12

Držba Na Výšinách a Fortská Držba

„TAKŽE,“ ŘEKL PAULIN Thee a Gallianovi v příjemně teplém soláriu Na Výšinách, kde Paní Držby přijala svého hosta, „je nějaký způsob, jak ho můžeme přimět, aby změnil svůj názor?“

Thea pokrčila rameny. „Ne logickou argumentací, to je jisté. Byl rozhořčený, že ‚právo Pána Držitele vypořádat se s vlastními lidmi‘ bylo pominuto dvěmi soudy. Ne, že by měl námitky proti trestům…“

„‚Bylo to jen správné a spravedlivé, a stejně by měli být posláni na ostrovy, protože by dělali jen potíže jiného druhu‘,“ dodal Gallian, napodobujíc slabý sípavý hlas svého otce. „Kdyby mi jen dal povolení k řešení všech záležitostí Držby…“ zvedl bezmocně ruce. „Je příliš nemocný.“

„Počkejte chvilku. On je nemocný,“ přerušil je Paulin „a vaše počasí tady jen zhoršuje jeho dýchací problémy, je to tak?“

Thea rozšířila oči, když pochopila, kam míří.

„Pokud by byl poslán do Isty nebo Neratu na zotavení, páni, musel by zmocnit Galliana –“ začala.

„Přesně tak…“

„Co se stane, když se uzdraví a zjistí, co jsem udělal, s vědomím, že se ujistil, abych znal jeho názory na obžalobu,“ zeptal se Gallian matky, „a zjistí, že jsem šel proti němu? Mohl bych velmi pravděpodobně ztratit šance na nástupnictví.“

„To není pravděpodobné, drahý. Víš, jak vyvádí kvůli tvým ‚hloupým mladším bratrům‘,“ položila Thea konejšivě ruku na synovo rameno. „Ty prostě víš, kdy se mu postavit. Vždycky jsi měl cit pro jednání s lidmi. Pokud jde o synovce…“ V zoufalství zvedla ruce. Pak se její tvář zachmuřila. „Opravdu mám obavy z těch neustálých infekcí průdušek. Upřímně řečeno, nemyslím si, že to bude trvat příliš dlouho.“ Lítostivě povzdechla. „Byl to dobrý manžel.“

„Můžeš přimět vašeho zdravotníka, aby mu doporučil teplejší klima?“ zeptal se Paulin soucitně.

„Navrhoval to pořád,“ řekla Thea a sevřela rty do pevné linky. „Udělám to tak. Nějak! Nemohla bych žít sama se sebou, kdybych to neudělala. Kvůli němu, i kvůli těm ubohým chudákům.“

Gallian vypadal nejistě.

„Neboj se, chlapče,“ uklidňoval ho Paulin. „Na mém účtu už jsi dostal za spolupráci plný počet bodů. A dokud budu předseda, máš moji podporu. Konkláve nemusí nutně dodržet přání zesnulého o nástupci. Ale musíme jednat hned. Dokonce i čekání na Konec Oběhu je nebezpečné. Ty lidi jsme zachránili, jejich právům bylo vyhověno v řádně sestaveném soudu a Chalkin je kvůli tomu v určitém duševním rozpoložení.“ Paulin se nevesele zasmál. Nemůžeme ho nechat, aby se na nich pomstil, jinak by byl všechen vložený čas a snaha k ničemu. S oblevou, která teď nastala, bude schopen cestovat. A myslím, že si všichni uvědomujeme, že se bude chtít nějakým způsobem pomstít.

Thea se zachvěla a její příjemně kypré tělo se pod tlustými šaty zavlnilo. „Tohle nechci mít na svědomí, bez ohledu na to, co můj Pán Jamson říká.“ Vstala. „Jamson strávil špatnou noc, chytím ho teď, dokud nemůže nic namítat. Jedna věc je jistá, že nechce zemřít. Má raději Richuda, než Franka. Navrhnu mu Držbu v Istě. Samotné by mi nevadilo tam strávit zimu. Ve skutečnosti…“ Najednou narovnala ramena, „byslíb, že jseb taky děco chytila…“ změnila přiměřeně hlas a popotáhla. „Možná udělá pro mě to, co by neudělal pro sebe. Pokud mě omluvíte…“

Oba muži vstali, když to udělala ona a Gallian přešel ke dveřím, aby jí otevřel. Elegantně odplula ven se škodolibým úsměvem. Gallian se vrátil ke svému hostu a vrtěl hlavou.

„Nikdy dřív jsem nešel proti otci,“ řekl úzkostlivě s nešťastným výrazem.

„Ani bych tě k tomu nevyzýval, chlapče. Vážím si tvých pochybností, ale můžeš pochybovat o tom, co Chalkin udělá?“

„Ne, to ne,“ povzdechl si a Gallian a otočil se zpět k Fortskému Pánu Držby s rozhodným výrazem. „Předpokládám, že bych si měl zvyknout dělat rozhodnutí, ne je jenom je provádět.“

Paulin ho povzbudivě poplácal po rameni.

„To je přesně ono, Galliane. A ručím ti za to, že ne všechna rozhodnutí, která budeš muset udělat, budou správná. Být Pánem Držby tě neochrání od dělání chyb: jen musíš dělat správně i to špatné!“ Paulin se ušklíbl, zatímco se Gallian snažil tu myšlenku vstřebat. „Pokud máš po většinu času pravdu, máš náskok. A v tomhle máš pravdu z dobrých důvodů, které tvůj otec odmítá vidět.“

Gallian pokýval hlavou. Pak se rázněji zeptal, „Dáš si teď trochu vína, Pauline?“

„Máš ohledy, jako tvá matka,“ přijal Paulin nabídku. „Což, jak zjistíš, je výhodou… ne, to v žádném případě neznamená nedostatek v chování tvého otce.“

„Ne, samozřejmě že ne,“ souhlasil Gallian, ale krátce se usmál a pak si odkašlal. „Oh, co se stane s Chalkinem, až bude odstraněn? Myslím, nemůže být deportován na Jižní Ostrovy, že?“

„Proč ne?“ odpověděl klidně Paulin. „Samozřejmě,“ dodal spěšně, když viděl Gallianovo zděšení, „nebude umístěn na stejném místě jako vrazi. Je tam celý řetěz souostroví.“

„Nejsou vulkanické?“

„Jen Mladý Ostrov, jinak jsou tropické a zcela obyvatelné. Ale jedno je jisté – že ho… eh, vězeň nemůže opustit a způsobit pozdvižení. Což by Chalkin určitě dělal, pokud by mu bylo dovoleno zůstat na pevnině. Ne, nejrozumnější a nejhumánnější řešení je umístit ho někam, kde nemůže nadělat víc škody, než už udělal.“

„Kdo tedy převezme řízení Bitry?“

„Jeho děti jsou příliš mladé, to jistě, ale je tu jeho strýc, ne o moc starší než Chalkin. I když jsem slyšel zvěsti, že Vergerin a Chalkin hráli hru, kdy bylo v sázce nesporné následnictví.“

„Můj otec se o tom také zmínil, dřív, když přišla obžaloba poprvé. Říkal, že měl trvat na tom, aby Vergerin zůstal, navzdory tomu, co chtěl starý Pán Neratu. Chalkinova manželka je Francova sestra, víš.“

„Zapomněl bych na to. Úžasné,“ dodal Paulin. „Franco je úplně jiný, jenže jeho matka byla Brentonova první manželka.“

Stále ještě probírali zajímavý problém dědičnosti, když se náhle otevřely dveře a vešla Thea, téměř v předklonu.

„U Velké hvězdy, matko!“ spěchal jí Gallian na pomoc. „Proboha, co se děje? Jsi úplně rudá…“

Přibouchla dveře, mávnutím ruky odmítla synovu pomoc a zhroutila se na židli smíchy.

„Co je tak legračního?“

„Oh, tvůj otec, drahý…“ Otřela si slzy z tváří a trocha zrudnutí zmizela také. Podívala se na kapesník a stále se smíchem si otřela tváře silněji. „Dokázali jsme to! Chystá se do tepla. Nechala jsem ho písemně požádat Richuda o pohostinnost. Řekla jsem, že nechám vyvěsit vlajku pro zprávu, ale tvůj jezdec by ji mohl vzít, ne, Pauline? Až tě vezme zpět do Fortu?“

„Jistě že ji vezme… nebo ji raději vezmu Richudovi sám a požádám ho, aby s námi spolupracoval a udržel Jamsona v nevědomosti nad tím, co se děje mimo ostrov,“ usmíval se Paulin s úlevou.

„Ale proč se směješ, mami? A proč máš namalované tváře?“ zeptal se Gallian.

„No,“ mávala kapesníkem a zářivě se na oba usmívala. „To, co by neudělal pro sebe, udělal pro svou nemocnou družku,“ řekla znovu s napodobením ucpaného nosu. „Takže nejprve jsem poslala tvoji sestru, aby přivedla Canella, jako kdyby to bylo něco urgentního. Informovala jsem Canella, aby mě podpořil, a byl to on, kdo navrhl růž. Takže když jsem přišla do pokoje tvého otce, naříkala jsem nad potížemi a bolestí, které se u mě vyvinuly tak rychle, přes noc. A neustále jsem kýchala. Naštěstí kýchám tiše, tak jsem to mohla napodobit… Pak se toho ujmul Canell – opravdu, ten muž byl docela přesvědčivý. Byl zděšený z mého rychlého tepu a zarudlé tváře. Dělal si velké starostí nad stavem mých plic a zátěží pro mé srdce. To byl, mezi námi, důvod, proč Jamson souhlasil, že mě vezme na jih do Isty, dokud se zcela neuzdravím. Takže hotovo!“ Zářivě se usmála z jednoho na druhého, zcela nadšená.

„Matko! Ty jsi rozený intrikán.“

„Samozřejmě,“ řekla povýšeně. Pak překvapila oba muže kýchnutím. „Oh, dobré nebe!“

„Hmmm,“ řekl s předstíranou vážností Gallian, „tohle se stává, když si vymýšlíš. Dostaneš to, co jsi předstírala že máš.“

„Taky někoho poslal, aby se po tobě podíval. Takže –“

Ozvalo se zdvořilé zaklepání na dveře. Gallian šel okamžitě otevřít, ale pootevřel jen takový kousek, aby byl vidět. „Ano, řekni Pánu Jamsonovi, že tam hned budu.“

„Počkám s Pánem Paulinem, dokud nedostaneš dopis, Galli,“ řekla Thea a sama si nalila trochu vína. „To je na posilněnou proti mému nachlazení a jakékoli recidivě, kterou bych mohla chytit. Další malou skleničku pro tebe, Pauline? Přípitek na můj debut herečky?“

„Přál bych si, abys ten trik vymyslela dřív.“

„Já taky,“ povzdechla si trochu. „Ale předtím jsem neměla tak ohromující potřebu. Ti ubozí lidé! Kdo to převezme po Chalkinovi, jakmile ho dostanete ven? A co se s ním stane, když na to přijde?“

„O tom se musí rozhodnout.“

„Právě jsme o tom diskutovali, mami,“ doplnil Gallian. „Je tu Vergerin, strýc z otcovy strany.“

„Ale Vergerin své nástupnické právo prohrál,“ řekla stroze Thea.

„Taky jsi to slyšela?“ zeptal se Paulin.

„No, znáš tuhle Pokrevní linii,“ řekla Thea. „Vždycky hráli hazard. O nejabsurdnější věci a nejbizarnější sázky. Ale hazard o nástupnictví?“ Její výraz ukazoval znechucení nad takovou sázkou.

„Možná se Vergerin poučil,“ poznamenal Gallian, s troškou blahosklonnosti napadlo Paulina.

„Možná,“ řekl Paulin. „Pokud ho najdeme živého.“

„Ach, ne!“ Thea se zděšeně chytla rukou za krk.

„Pokud Rada odhlasuje obvinění –“

„Ne pokud Galliane, až,“ opravil ho Paulin.

„Až k tomu dojde, jak dostanou Chalkina z Držby na Bitře?“ zeptal se Gallian.

„Myslím, že to bude vyžadovat přemýšlení a plánování,“ odpověděl Paulin. „Ale jdi se podívat na svého otce, Galliane. Nesmíš ho nechat čekat. Mohl by si to rozmyslet.“

„Ne, když je v sázce zdraví matky,“ usmál se Gallian naposledy a opustil místnost.

„Slíbíš mi, Pauline, že Gallianova šance na nástupnictví kvůli tomu neutrpí?“ zeptala se Thea a vážně mu sevřela paži.

„Slibuji, Theo,“ pohladil ji po ruce.

*

O čtyři dny později, když se Pán Jamson a Paní Thea bezpečně dopravili na Držbu v Istě, zbytek Pánů Držitelů, jejich žen a Vůdců Weyrů svolal mimořádnou schůzku na Telgarské Držbě a formálně obvinili Pána Chalkina ze zanedbání svých povinností a odpovědnosti k Bendenskému Weyru, za kruté a nezvyklé potrestání nevinných držebníků (byly předloženy Iantinovy kresby, stejně jako zápisy z nedávných soudů), za odepření možnosti vyučovat Chartu, tak aby všichni znali svá práva, stejně jako svou zodpovědnost (zde vydal svědectví Issony) a za odepření těchto práv svým držebníkům bez řádného důvodu.

Gallian rozvážně hlasoval pro, když na něj přišla řada, poté co náležitě prokázal své oprávnění jednat ve všech záležitostech, týkajících se Držby Na Výšinách.

„Takže, co teď budeme dělat?“ zeptal se Tashvi a sepjal ruce úlevou, že bylo těžké rozhodnutí dokončeno.

„Zjevně budeme informovat Chalkina a vyhostíme ho,“ řekl Paulin.

„Žádný další soud?“ zeptal se Gallian překvapeně.

„Právě ho měl,“ odpověděl Paulin. „Soudce a porota složená z jemu rovných.“

„Bylo by zcela bezprecedentní využít drakeny, aby provedli jeho odstranění,“ prohlásil S’nan rozhodně.

Všichni se k Vůdci Fortského Weyru otočili, ve tvářích různé stupně překvapení, znechucení, hněvu nebo nedůvěry nad tak pošetilým prohlášením.

„Obžaloba je taky zcela bezprecedentní, S’nane,“ řekl M’shall, „protože tato doložka se použila poprvé od doby, kdy byla před přibližně dvěstěpadesáti roky napsána. Ale teď už je to záležitost zaznamenaná. Nicméně nesouhlasím, že by se dračí jezdci měli stáhnout. Hrome, S’nane, jeden z hlavních důvodů, proč jsme se ho zbavili, bylo, že nepomáhal připravit svou držbu, kterou jsme čestně zavázáni chránit. Vytáhnu ho odtam sám, pokud bude třeba.“

Irene vedle něj vehementně přikývla na jeho podporu a pak zlostně pohlédla na S’nana. Sarai, S’nanova Weyrena, hleděla na Irene ve zděšené hrůze. „Pokud ho nechytíte co nejdřív, vyletí z toho bludiště své Držby, a kdo ví, co by mohl udělat?“ řekla Irene. Pak zamrkala a rozpačitě naklonila hlavu. „Víte, neznám dost vnitřní uspořádání Držby v Bitře, abych věděla, kde ho najít, natož ho chytit, se všemi těmi bodyguardy, které má kolem sebe. Franco?“

„Co je?“ reagoval Pán Neratské Držby nervózně. „Nedokážu říct, jak Bitra vypadá. Nikdy jsem nebyl víc než v přijímacím pokoji, i když je Nadona moje sestra.“

„Jak zvláštní,“ poznamenal Bastom.

„Co budeme dělat, až ho dostaneme ven?“ zeptal se Franco. „Kdo převezme držbu? Jeho děti jsou příliš mladé.“

„Strýc, Vergerin…“ začal Paulin.

„A co regentství, než dorostou?“ navrhl Azury, a přerušil Pána Fortské Držby hned na začátku.

„Nebo nadějný mladší syn z dobře vedené Držby?“ zeptal se Richud z Isty a díval se jasně kolem.

„Víme, že ta Pokrevní linie je poznamenána závislostí na hazardních hrách,“ vložil se Bridgely.

„Tu vlastnost lze napravit přísnou disciplínou a dobrým vzděláním,“ prohlásila Salda z Telgaru rozhodně. „Pokud je semeno zaseto, dozraje.“

„Vergerin…“ řekl Paulin znovu a zvedl hlas, aby přehlušil různé argumenty.

„Ten? Svoje práva prohrál…“ prohlásila Sarai z Fortského Weyru tvrdě.

„Chalkin podváděl,“ řekl M’shall. „Dělal to v každé hře o vysoké sázky, jak jsem někdy slyšel.“

Irene se na něj přemýšlivě zadívala.

„Tak jsem to slyšel!“ opakoval M’shall.

„VERGERIN,“ zařval to slovo Paulin, až všichni ohromeně ztichli, „jím se musíme zabývat nejdřív, protože je z Krevní linie. To je podmínka Charty, kterou mám v úmyslu následovat do písmene. Zmizel z nemovitosti, kterou v klidu obýval od doby, co Chlakin převzal držbu.“

„Zmizel?“

„To způsobil Chalkin?“

„Kam? Proč?“

„Vergerin měl odbornou přípravu na řízení držby od svého bratra,“ pokračoval Paulin, „a věřím, jak uvádí záznamy, že Kinver byl schopný a poctivý Pán Držitel.“

„Ten hrál taky,“ poznamenala Irene polohlasně.

„Ale nepodváděl,“ podíval se M’shall přísně na svou Weyrenu.

„My všichni,“ pokračoval Paulin, „dodržíme Článek Charty o Dědičnosti, který stanoví, že člen Krevní linie musí být zvažován jako první. Nyní, pokud bude Vergerin k dispozici…“

„A ochotný…“ dodal M’shall.

„A schopný,“ doplnil G’don z Weyru Na Výšinách pevným hlasem.

„Schopný a ochotný,“ zopakoval Paulin, „pak bychom podle Charty…“

„Měli dnes nastavit jeden precedens,“ řekl Bastom. „Proč nedat Bitře pauzu a nedosadit tam někoho vyškoleného a kompetentního? Zejména proto, že je tady potřeba tolik udělat, aby se držba vyčistila pro jarní dění.“

„Dobrá připomínka. Co třeba tým? Dejme nějakým mladým dychtivým potomkům nějakou praxi v každodenním řízení?“ navrhl Tashvi.

„Všichni, kdo mají k dispozici pro tuhle práci mladší syny a dcery, zvedněte ruce,“ zvolal M’shall, ne tak docela žertem, jak to znělo.

„Ne, musíte vyměnit Chalkina členem Pokrevní linie,“ vykřikl S’nan a bouchl pěstí do stolu.

„Pak to musí být Vergerin.“

„Pokud se nám ho podaří najít.“

„KLID! KLID!“ bušil Paulin silně kladívkem, dokud nenastalo ticho. „No tak! Teď můžeme znovu přemýšlet. Nejprve musíme odstranit Chalkina…“

„K čemu to bude, když nemáme koho dát do úřadu v držbě, která bude zcela demoralizovaná, pokud se ocitne bez vedení?“ zeptal se S’nan, tak rozzlobený, že mluvil rychleji, než ho kdo kdy slyšel.

„Ale mohli bychom dosadit nového držitele tak rychle, že nikdo nebude mít čas se demoralizovat,“ navrhl Tashvi.

„Myslím, že se budeme snažit,“ řekl Paulin. „Vergerin není na své známé držbě, a popravdě, to místo vypadá, že je opuštěné už delší čas.“

S’nan byl zděšený. „Chalkin ho odstranil?“

„Pravděpodobně do těch chladíren, o kterých tvrdí, že je má v nižších úrovních,“ prohlásil M’shall ponuře.

„Nevíme, zda to není pouhé podezření,“ řekl Paulin taktně. „Takže buďme všichni na chvíli v klidu. Chalkin musí být odstraněn…“

„Co s ním uděláte potom?“ zeptal se S’nan roztřeseným hlasem.

„Půjde do vyhnanství,“ rozhlédl se Paulin kolem stolu, a zachytil naprostý souhlas s tímto rozhodnutím. „Je to nejbezpečnější opatření, a také nejlaskavější. V tom souostroví je tolik ostrovů, že může mít jeden celý svůj vlastní.“ Ostatní se zasmáli Paulinovu komickému tónu.

„Ano, to by bylo vhodné a správné,“ řekl Vůdce Fortského Weyru, a jeho sklíčenost se trochu rozjasnila.

„Najdeme Vergerina –“ Když ostatní začali znovu Paulina přerušovat, práskl tvrdě kladívkem. „A abychom začali připravovat držbu na Vlákna a uklidnili držebníky hned teď, každý z vás pošle jednoho člena své rodiny; někoho, kdo je již obeznámený s řízením držby. Vezme to hodně práce a času, než bude Bitra připravená. Pokud najdeme Vergerina a bude ochotný držbu vést, v každém případě bude potřebovat pomocníky.“

Na to se ozvalo značné mumlání, ale zdálo se, že ta představa všechny potěšila, dokonce i S’nana.

„Jsme zpátky u odstranění Chalkina,“ řekl M’shall. „A Bitra má víc východů, než had tunelů. Pokud bude Chalkin tušit, co jsme právě udělali, uteče kvůli tomu.“

„No, to nemůže! Byl obviněn,“ řekl S’nan.

„Ještě to neví, S’nane,“ ozval se D’miel z Istanského Weyru nedůtklivě.

„Vzhledem k tomu, jak často ví věci, které by neměl,“ poznamenal B’nurrin z Igenského Weyru, „měli bychom to udělat hned teď! Mě by nemohl podezírat z něčeho záludného,“ usmíval se mladý bronzový jezdec kolem stolu. „Sotva toho člověka znám. Budu dobrovolník.“

„Nemyslím si, že by v tuhle chvíli byl na Bitranské Držbě vítán jakýkoli draken,“ povytáhl Bridgely cynicky jedno obočí.

„Možná máš pravdu,“ řekla Irene, „ale jen draken se může právě teď dostat do Bitry jednoduše. Všechny cesty jsou zapadané. Tak to musí být jeden z nás. Já půjdu.“

„Ne, ty ne,“ řekl M’shall pevně. „Nechci tě vidět nikde poblíž toho chlípníka.“

„Ach, ale já bych tam mohla přepravovat ostatní, víš, a v klidu je tam vysadit. Neměl by být tak docela naštvaný na jezdkyně na královnách.“ Irene se nepříjemně zasmála. „Nepovažuje nás za nebezpečné, víš.“ Mrkla na Zulayu.

„Pokud je to se sněhem na Bitře tak špatné, kam by mohl nějakým způsobem uniknout?“ chtěla vědět Zulaya.

„Dobrá připomínka. Ale mohl by se také schovat uvnitř držby a narušovat průběh, až se naši zástupci budou snažit dát věci zase do pořádku,“ řekl Bastom.

„Iantine tam byl několik týdnů,“ ozvala se Zulaya. „Možná by věděl víc o rozložení Bitry a jejích východech.“

„Issony jezdil dovnitř a ven posledních několik let jako učitel,“ zvedl se M’shall. „Oba jsou stále venku, ne? Přivedu je dovnitř.“

Když vysvětlili Iantinovi a Issonymu problém, oba vytáhli psací potřeby, ale byl to Iantine, kdo měl papír.

„Udělal jsem nějaké výzkumy na vlastní pěst,“ řekl Iantine, pokrývajíc čistý list nepravidelným schématem.

„On tě nechytil?“ zeptal se Issony s očima upřenýma na Iantinovy prsty, které rychlými, jistými tahy vymezovaly vnitřní podlaží Bitry.

„Měl jsem perfektní výmluvu – ztratil jsem se. Nejdřív mě ubytoval dole v podlaží služebných, když jsem tam přijel,“ řekl Iantine.

Issony vypadal překvapeně. „Copak tě nikdo nevaroval ohledně tvé smlouvy?“

„Ano, ale ne dostatečně silně. Poučil jsem se.“

„Tohle bych nikdy nedokázal udělat!“ řekl Issony s obdivem. „A rozměry máš taky správně.“

„Mistr Domaize trval na tom, abychom se naučili základy architektonického navrhování,“ řekl mladý portrétista.

„Tady je další úroveň,“ klepl Issony rukou na pravý roh papíru. „Měl jsi štěstí, žes ji nenavštívil.“ Odfrkl si. „Chalkin to nazývá svou ‚chladírnou‘.“ Učitel se rozhlédl kolem stolu. „Spousta malých kójí, některé horizontální, jiné vertikální, ale žádná z nich není dost dlouhá nebo široká pro ubohé nešťastníky, které do nich strkal.“

„To nemůžeš myslet vážně?“ S’nanovi vylézaly oči hrůzou.

„Nikdy jsem nemluvil vážněji,“ řekl Issony. „Jedna z děvčat z kuchyně rozlila džber se sladidlem a byla tam na týden zavřená. Na tom vlhkém místě zemřela zimou.“ Pak, zatímco Iantinova tužka zpomalila, dodal. „Tady od jeho pokoje jdou schody dolů. Vedou do kuchyně. Vždycky si stěžuje, že ze skladu mizí pochoutky, ale vím jistě, že je to on, kdo je odnáší.“ Issony se ušklíbl. „Jednu noc jsem se snažil získat nějaké jídlo a málem mě při tom chytil.“

„Tady nad touto částí je horní patro. Ale na dveřích je visací zámek,“ řekl Iantine s připravenou tužkou.

„Údajně kvůli Spadu,“ dodal Issony s pohrdavým odfrknutím. „Ale v této chodbě nebylo tolik prachu jako bylo obvykle v zadních chodbách. Myslím, že by to mohl být přístup na náhorní plošinu.“

„Budeme tam nahoře mít také draka,“ řekl Paulin. Nebyl jediný, kdo stál za umělcem a sledoval, jak pracuje. „Docela bludiště. Jsem rád, že ses podíval kolem, když jsi tam byl, Iantine,“ poplácal mladého muže souhlasně po rameni. „Tak kolik… ehm, nenápadných východů tam je?“

„Já vím o devíti, kromě hlavního vstupu vpředu a kuchyňských dveří,“ ukazoval Issony jejich umístění.

Paulin si zamnul ruce, mávnutím poslal všechny zpět na svá místa u stolu a dlouze se zadíval na půdorys. „Takže, neztrácejme čas a pojďme se tady a teď dohodnout na… eh, strategii. Irene, oceňuji tvou ochotu být návnadou, ale pojďme místo toho použít moment překvapení. Issony, Iantine, kdy by měla být držba nejvíc zranitelná?“

Oba muži si vyměnili pohledy. Issony pokrčil rameny. „Brzy ráno, kolem čtvrté, páté hodiny. I hlídací wher už je unavený. Většina stráží spí.“ Podíval se na Iantina, který přikývl.

„Takže budeme potřebovat drakeny…“

„Držme se těch z nás, co jsou v této místnosti, pokud to půjde,“ navrhl M’shall.

„To je naprosto nevhodné, pronásledovat muže v jeho vlastní držbě,“ spustil S’nan a začal se zvedat ze svého místa.

G’don z Výšin, který seděl těsně za ním, ho za ruku stáhl dolů. „Dej pokoj, S’nane,“ řekl unaveně.

„Jsi omluven ze zásahu, S’nane,“ řekl mu Paulin stejně podrážděně.

„Ale… ale…“

Dokonce i jeho Weyrena ho umlčela.

„Je nás tu víc než dost zcela ochotných,“ hodila Shanna z Igenu zničujícím pohledem na zdrceného Vůdce Fortského Weyru.

„Dobře. Pak můžeme pokrýt všechny východy.“

„Je tu jedno okno v kuchyni, které vždycky zapomenou zamknout,“ ozval se Iantine, „a taky si myslím, že hlídacího whera nikdy dost nekrmí. Dostává samé kosti. Něco šťavnatého by na něj mohlo zabrat. A myslím, že okno je mimo dosah jeho řetězu.“

„Dobrá připomínka, Iantine,“ pochválil ho Paulin. Takže oknem a pak okamžitě pronikneme do Chalkinových soukromých pokojů přes zadní schodiště.

„Za deskou vedle skříňky na koření jsou skryté dveře. Když mě vezmete s sebou, najdu je okamžitě.“ navrhl Issony a oči mu zářily očekáváním.

„Pokud jsi ochotný…“ řekl Paulin.

„Já jsem taky,“ dodal Iantine.

„Docela jsem si myslel, že bys mohl být,“ řekl Paulin a pak rychle vydal podrobnosti k plánu.

S výjimkou S’nana se zapojili všichni Vůdci Weyrů a dokonce přesvědčili i mladého Galliana, aby šel s nimi.

„Mohl bych být taky oběšen jako beránek za ovce,“ pokrčil fatalisticky rameny.

„Za dnešní práci nebudeš trpět, Galliane,“ ujistil ho Bastom. „Je to jednomyslné rozhodnutí, a naše přítomnost to Chalkinovi jasně ukáže. Nemá mezi námi žádné spojence,“ podíval se Pán Tilleku káravě na S’nana, který seděl s tak truchlivým výrazem, až bylo Bastomovi puntičkářského Vůdce Weyru skoro líto.

„Takže jsme dohodnuti, Páni, Dámy a Vůdci?“ zeptal se Paulin, když si byl jistý, že všichni pochopili své role při sesazení. „Pojďme se tedy osvěžit a odpočinout si, než bude čas k odchodu.“

Kapitola 13

Držba v Bitře a Telgarský Weyr

AŽ NA FAKT, že hlídací wher nepodlehl vybraným kouskům masa, které přinesli, aby ho odlákali od jeho povinností, a M’shall musel přimět Craigatha, aby s ním ostře promluvil, vstupu dosáhli snadno. Pokud někdo slyšel zařvání hlídacího whera, nic neudělal. Issony neměl problém vlézt dovnitř otevřeným oknem a otevřít skupině dveře do kuchyně. Ti, kdo bylo přiděleni sledovat další různé východy z držby už byli na místě. Iantine spěchal přes kuchyň až do hlavní reprezentační místnosti, kde otevřel přední vchod pro zbytek skupiny. Mezitím našel Issony tajné dveře v kuchyni. I když bylo schodiště osvětleno skomírajícím světlem, Paulinovi a ‚zatýkací‘ skupině Pánů, Paní a Vůdců to stačilo.

Paulin otevřel přístupové dveře nahoře a vstoupil do Chalkinova soukromého apartmá jako první. Za ním osm Pánů a Paní Držitelů a M’shall, který trval na zastupování Weyrů. K jejich překvapení byla místnost jasně osvětlená, ozářená světlem nástěnných svícnů tolik, že spící postavy v masivní, kožešinami pokryté posteli byly zcela viditelné. Všechny tři… Chalkinovo zavalité tělo se vzdouvalo pod největší spací kožešinou, i když měl hlavu zakrytou jemným bílým prostěradlem.

Nejprve se probudila jedna z dívek. Otevřela pusu, aby zakřičela, ale neudělala to, když uviděla Paulinovo prudké gesto, aby byla zticha. Místo toho se plazila přes matraci k okraji postele, kožešinu zvednutou až k bradě, a popadla odhozené šaty z hromady na podlaze. Paulin jí naznačil, že se může obléci.

Stejně plynule, jak se přesunula, nebo možná proto, že si přitáhla přikrývku k bradě a nechala do postele proudit studený vzduch, se probudila druhá dívka. Zaječela.

„Tak hlasitě, jako zelená v říji,“ prohlásil M’shall později, pochechtávajíc se té vzpomínce. „Ani to Chalkina neprobudilo.“

Upozornilo to však jeho strážce a ti vrazili do místnosti, kde zůstali ohromeně stát při pohledu na tolik ozbrojených lidí v Chalkinově soukromém bytě.

„Chalkin byl obžalován pro selhání při přípravě této držby na Spad Vláken, pro zneužití svého privilegia jako Pána Držitele a pro odepření Chartou daných práv svým držebníkům,“ prohlásil Paulin silným hlasem s taseným mečem. „Pokud si nepřejete připojit se k němu v jeho exilu, složte své zbraně.“

Udělali to do jednoho, právě když posily, vedené Iantinem, vtrhly dovnitř z chodby.

To bylo to, co nakonec Chalkina vytrhlo z opileckého spánku.

Později Paulin poznamenal, jak ho zklamalo, že jejich invaze za úsvitu měla tak málo vrcholný výsledek.

„S’nan bude klidnější,“ řekl K’vin. „Myslím, že si byl jistý, že jsme chtěli Chalkina ponížit.“

„Udělali jsme to,“ zachechtal se Tashvi.

Chalkin předvedl veškerou svou zbabělosti, když se snažil podplatit jednoho Pána Držitele po druhém, s příslibem neobvyklého pokladu, když mu pomohou. Pokud by byl kdokoli v sebemenším pokušení, jeho odhodlání muselo být posíleno v okamžiku, kdy vyvedli z ‚chladírny‘ zlomené, třesoucí se lidské trosky.

„To místo bylo plné,“ vypadal Issony otřeseně tím, co viděl. „Strážci hranic, většina z nich, ale tohle si od Chalkina nezasloužili!“

Dokonce i ti nejodolnější si ponesou stopy svého věznění po zbytek života.

„Iantine? Přinesl jsi… ach, přinesl. Udělej jejich rychlou skicu, ano,“ ukázal Issony na dva umírající muže: ty dva, kteří byli vykastrováni za znásilnění. Jediné, co se pro ně dalo dělat, bylo zmírnit jejich odchod fellisovou šťávou. „Chci to ukázat S’nanovi. Pro případ, že má stále pochybnosti o spravedlnosti toho, co se dnes stalo.“

„Nějaké stopy po Vergerinovi?“ zeptal se Paulin, když byly všechny cely vyprázdněny.

„Ne,“ řekl ponuře M’shall. „Ale to by tě nemělo nijak uklidnit.“ Ukázal palcem na některé strážce na nosítkách, kteří byli předtím v ‚chladírně‘. „Říkali, že tam byli čtyři mrtví, které předevčírem hodili do jámy s vápnem. Možná jsme se pohnuli příliš pozdě, pro Vergerina.“

Paulin zaklel. „Ptal ses, jestli někdo to jméno neslyšel?“

M’shall zavrčel. „Tam dole nikdo nemá jméno.“

Paulin sebou trhl. „Měli bychom raději poslat pro tým držitelů.“

„Už jsem odeslal jezdce, aby zástupce shromážili. Měli by tu být…“

Z Haly byl náhle slyšet rozruch s jásotem a s výkřiky na přivítanou.

„Nemohli se sem dostat tak brzy,“ řekl M’shall překvapeně. Oba muži to šli prozkoumat.

Vysoký muž pokrčil rameny pod tenkými a špinavými kožešinami a usmíval se na jezdce, kteří ho plácali po zádech nebo jakékoli jiné části, kde se ho mohli dotknout.

„Hádejte, kdo právě vešel dovnitř?“ vykřikl B’nurrin z Igenu, když uviděl Paulina a M’shalla.

„Vergerin?“ zeptal se Paulin.

„Optimisto,“ zamumlal M’shall, a pak, po dalším důkladném pohledu na obličej, který už se neskrýval pod velkým kožešinovým kloboukem, zvolal, „je to on!“

„Opravdu?“ Paulin spěchal přes širokou Halu.

„Má rodinné obočí,“ zachechtal se M’shall. „Kde jsi se schovával, Vergerine?“

„M’shall?“ Vergerin se rozhlédl a přes jeho větrem ošlehané tváře přelétl nadějný úsměv. Ve tváři nesl Chalkinovu podobu; jako kdyby Chalkinovy rysy někdo protáhl a propracoval.

„Vy nevíte, jak rád jsem viděl všechny ty draky na vršcích. Napadlo mě, že jste museli přijít k rozumu a zbavili jste se ho.“ Trhl palcem ke stropu. „Nemáte ponětí…“

„Kde jsi se schoval? Kdy ses schoval?“ zeptal se Paulin, sevřel Vergerinovi ruku a s nadšením s ní potřásal.

Vergerinův úsměv se změnil na ironický. „Napadlo mě, že nejbezpečnější místo bude pod Chalkinovým nosem.“ Ukázal souhrnně směrem k ubytovacím domkům. „Jeho zvířata bydlí líp, než jeho lidé, takže moje vůně je alespoň čistý koňský hnůj. Vydělával jsem si na živobytí na zvířecí držbě.“

„Ale tvoje hospodářství bylo prázdné…“

„Jak jsem naplánoval, ujišťuji vás.“ Vergerin si přejel rukou přes špinavé mastné vlasy a omluvně se usmál. „Mám silný sklon k přežití, Pánové Držitelé, a když jsem si uvědomil, že můj synovec opravdu neudělá jedinou věc ohledně blízkosti Vláken, věděl jsem, že je lepší zmizet, než pomyslí na možná odvetná opatření – a na mě, jako na jeho až příliš zřejmou náhradu.“

Svlékl vrstvy, které měl na sobě a stál s klidnou důstojností uprostřed teple oblečených jezdců a Pánů Držitelů. Byla to právě ta vrozená důstojnost, která na Paulina zapůsobila. A nevšiml si jí sám.

„Je pravda, že jsem svůj pokrevní nárok na držbu hloupě promarnil, ale vlastně jsem měl vědět, že Chalkin pravděpodobně tu noc, pokud ne vždycky, se sázkami podváděl. Trvalo mi docela dlouho, než jsem přišel na to, jak se mu to podařilo, protože já sám znám pár triků, a většinu těch, které mohou být použity na neopatrné.“ Trochu se sebekriticky usmál. „Zapomněl jsem, jak hladový byl Chalkin po moci Pána Držitele.“

„Ale dodržel jsi své sliby,“ pokývl Paulin souhlasně.

„To bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat pro obnovení své sebeúcty,“ a Vergerin se lehce uklonil Paulinovi a ostatním. „Odvažuji se doufat, že si přejete na Bitranské Držbě udržet tuto Krevní linii?“ Zvedl jedno ze svých silných tmavých obočí s upřímným a akceptujícím pohledem.

Paulin rychle zkontroloval výrazy ve tvářích dalších čtyř Pánů Držitelů, kteří přišli na scénu. „Určitě budeš posouzen Radou, která se sejde na Konci Oběhu,“ přikývl Paulin. Ostatní souhlasně zamumlali.

Výjev náhle přerušily hlasité protesty, když Chalkin, sevřený mezi Bastomem a Bridgelym, scházel dolů po hlavním schodišti. Do vřavy se přidal pláč jeho ženy a vyděšené výkřiky dětí. Na poslední podestě se Chalkin zastavil, vykroutil se z rukou obou Pánů a vrhl se po schodech dolů na Vergerina.

„Ty! Ty! Ty jsi mě zradil! Porušil jsi své slovo! Způsobil jsi to. Způsobil jsi to všechno!“ Bastom a Bridgely se pohli slušnou rychlostí a podařilo se jim Chalkina zachytit a udržet ho od fyzického útoku na Vergerina, který od svého synovce pouze ucouvl.

„Způsobil jsi to. Způsobil jsi to všechno,“ zaječel Chalkin hlasitěji než jeho děti, zatímco se Vergerin s bezvýraznou tváří od něj pomalu otočil.

Pak uviděla Vergerina Lady Nadona a její výkřiky se změnily v nenávistné vřeštění.

„Vzal jsi mi manžela a teď stojíš tady, abys vzal mou držbu, dědictví mých dětí… oh, Franco, jak je můžeš nechat, aby to tvé sestře udělali?“ Padla na Neraťanovu hruď.

Frankův výraz měl daleko do pokání, když rychle odstranil její kypré ruce ze svého krku, s pomocí Zulayi a Laury z Istanu. Nadona byla ještě v noční košili, s pláštěm napůl přehozeným přes tenký oděv. Richud držel za ruku dva chlapce a jeho žena dvě plačící malé holčičky, které určitě nechápaly, co se děje, ale byly hysterické, protože byla hysterická jejich matka. Irene jí s potěšením vrazila pár facek, což přerušilo Nadonin krátký teatrální výstup.

Paulin vzal Vergerina za paži a vedl ho k nejbližším dveřím, za kterými, jak se ukázalo, byla Chalkinova kancelář. Láhev se sklenicemi byly součástí vybavení a Paulin spěšně nalil dvě skleničky. Vergerin si vzal tu svoji a vypil ji, takže se mu vrátilo trochu barvy do obličeje. Zhluboka vydechl.

Paulin, na kterého zapůsobilo mužovo sebeovládání v tak obtížné situaci, ho poplácal po rameni a pevně ho sevřel.

„Musí to být těžké,“ řekl.

Vergerin něco zamumlal a pak se napřímil. „Nejtěžší bylo,“ usmál se ironicky, „vědět, jak dokonalý idiot jsem byl. Dá se odpustit téměř cokoliv, kromě vlastní hlouposti.“

Navzdory tlustým kamenným zdem výkřiky a řev pokračovaly; zvuk se jen mírně změnil, když Chalkina vytáhli z držby po schodech dolů na nádvoří.

Paní Nadona zjevně nebyla přítomná. Přes svou hysterii se dostatečně rychle rozhodla, že nemůže nechat své drahoušky děti na pospas těm nemilosrdným mužům a ženám, takže se obětuje a zůstane doma, i když Chalkin odejde do vyhnanství. Byla velmi dobře obeznámena s vlastními právy, udělenými Chartou, až k ustanovením a příslušným bodům.

Další křik a zmatené rozkazy! S podrážděným povzdechem šel Paulin k oknům zabedněným okenicemi a otevřel je dokořán, aby spatřil velmi mimořádnou scénu: pět mužů se snažilo zvednout Chalkina na Craigathova záda, zatímco drak, jehož oči prudce červenooranžově vířily, natahoval krk kolem, aby viděl, co se děje. Náhle se Chalkinovo tělo uvolnilo a byl strčen na místo na Craigathově krku. M’shall vyskočil na jeho záda a čekal, zatímco dva další muži z Weyru nejprve přivázali k M’shallovi Chalkina a pak sbírku pytlů a vaků, které doprovázely bývalého Pána Držitele do vyhnanství.

Craigath vzlétl s mocným výskokem a jen jednou mávl širokými křídly, než zmizel v mezimezí.

„Vyhnanství na ostrov?“ zeptal se Vergerin a nalil si další sklenku vína.

„Ano, ale není to ten samý, kam jsme poslali strážce. Naštěstí jich existuje celá řada.“

„Mladý Ostrov by byl nejbezpečnější,“ podotkl Vergerin suše, popíjejíc víno. Pak se zašklebil a podíval se dolů na svou skleničku. „Kde proboha sehnal tohle víno?“

Paulin potlačil smích. „Nemá vůbec žádnou chuť. Líbí se ti myšlenka dát svého synovce na aktivní sopečný ostrov?“

„Je dost bystrý, aby přežil. Má tu Nadona zůstat?“

„Její děti jsou mladé, ale měl bys ji naprosto v mezích svých práv odsunout do apartmá v ústraní a převzít vzdělání a kázeň dětí.“

Vergerin se otřásl odporem.

„No, mohlo by v nich být něco, co stojí za záchranu, víš,“ řekl Paulin velkodušně.

„Ze spojení Chalkina a Nadony? Nepravděpodobné.“ Pak Vergerin přistoupil ke skříni, kde by měly být uchovávány záznamy z držby a když se chystal otevřít dveře, otočil se zpátky k Paulinovi. „Měl bych začít přímo? Nebo čekat na rozhodnutí Rady?“

„Vzhledem k tomu, že jsme nevěděli jsme, jestli jsi unikl z Chalkinových spárů, nebo ne, rozhodli jsme se nechat schopné mladší syny a dcery zjistit, v jakém pořadí by to tady mohli zvládnout. Nicméně, protože bys měl vědět o této Držbě mnohem víc než oni, mohl bys převzít celkový dohled?“

Vergerin si teď oddechl a jeho rysy prozářil intenzivní úsměv úlevy. „S ohledem na to, co vím o stavu této držby a demoralizaci jeho držebníků, budu potřebovat každý kousek pomoci, kterou mohu získat.“ Zavrtěl hlavou. „Neříkám, že můj zesnulý bratr byl nejlepší držitel na Pernu, ale nikdy by nepřipustil zanedbávání, tím méně Chalkinovu směšnou představu, že Vlákna se nemůžou vrátit, protože by to snížilo hraní hazardu, které provádí.“

Ozvalo se zdvořilé zaklepání na dveře, a když Paulin odpověděl, dovnitř strčila hlavu Irene.

„Podařilo se nám přimět personál kuchyně, aby připravili něco k jídlu. Nemůžu ručit za víc, než že klah je horký a chleba čerstvý.“

Vergerin se na sebe podíval. „Nemůžu nic jíst, dokud nebudu umytý.“

Irene se usmála. „Napadlo mě to a mám pro tebe připravený pokoj a koupel. Dokonce i nějaké čisté oblečení.“

„Čerstvý chleba a dobrý teplý klah nám přijdou vhod,“ řekl Paulin a pokynul Vergerinovi, dávajíc mu přednost při odchodu z místnosti.

„Ne, můj Pane Držiteli, až po tobě,“ vysekl Vergerin dvorské gesto.

„Ó ne, můj brzy budoucí Pane Držiteli, až po tobě.“

„Neuvědomil jsem si, že tak hrozně páchnu,“ řekl smutně Vergerin a vedl je ven.

Teď se rozhlížel kolem sebe, všiml si Paulin, jako by hodnotil stav tohoto místa. Najednou prudce zastavil, až do něj Paulin málem narazil. Ukázal na vnitřní stěnu, kde byl okázale osvětlen Iantinův obraz Chalkina, a otočil se s vytřeštěnýma očima a nevěřícným výrazem

„Můj synovec… nikdy… nevypadal… takhle,“ prohlásil s hlasem roztřeseným smíchy.

Paulin se po prvním důkladném pohledu na podobiznu zasmál.

„Věřím, že to umělci trvalo nějaký čas, než namaloval… uspokojivý portrét tvého synovce.“

„Je to tak krátce, co ho udělal… ale nemůžu ho tam nechat viset,“ zvolal Vergerin. „Je to… je to…“

„Absurdní?“ navrhl Paulin. Chudák Iantine, jak musel prodávat své schopnosti, aby vytvořil tohle!

„Pro začátek to stačí.“

Paulin se naklonil k Vergerinovi a snažil se nedýchat, protože teplo v Hale zesilovalo zápach hnoje, linoucí se z Vergerinova oblečení. „Nemyslím si, že raníš umělcovy city, když ho odstraníš z tak viditelného místa.“

„Mohl by zvážit přemalovat to na bližší podobu k modelu?“ zeptal se Vergerin. „Připomínalo by mi to mé mladické pošetilosti, stejně jako to, jak neřídit Držbu.“

„Iantine je tady – ve skutečnosti nám pomohl dostat se dovnitř. Můžeš se ho zeptat sám.“

„Až poté, co se vykoupu,“ řekl Vergerin a pokračoval v cestě ke schodům a k čistotě.

*

Mladší synové a dcery byli dopraveni ze všech hlavních Držeb, oblečení a připravení k tvrdé práci. Pokud některé zklamalo, že byl Vergerin nalezen, dobře to skryli, což jim nijak neublížilo. Do doby, než se podávala bohatá snídaně, měl Vergerin příležitost promluvit si s každým z osmi mladých lidí a rozhodnout, jako oblast odpovědnosti by měli převzít.

Irene dala Vergerinovi k dispozici jedno křídlo Bendenských jezdců, aby kontaktovali větší hospodářství na Bitře a rozhlásili Chalkinovu obžalobu a vyhnanství.

Do té doby se vrátil M’shall. „Nechal jsem ho i se zavazadly na ostrově Třicet dva. Budete to potřebovat vědět kvůli záznamům. Je to poměrně pěkné místo. Škoda, že ho dostane.“

„Měl jsi s ním nějaké potíže?“ zeptal se Paulin.

M’shall se zatvářil pobaveně, zatímco si odepínal letecké vybavení. „S tou peckou, co mu Bastom dal? Byl stále v limbu, když jsem ho opouštěl. V blízkosti potoka.“ M’shall se zašklebil. „Měl jsem ho hodit do něj. Patřilo by mu to za to, co udělal těm, které měl v chladírně.“

Podle dopoledních záležitostí to vypadalo, že Vergerin má všechno plně pod kontrolou a členové Rady měli pocit, že Držbu v Bitře mohou opustit.

Iantine poprosil K’vina o svezení, pro sebe a Chalkinův portrét.

„Kdy se vrátíš do Bendenské Držby?“ chtěl vědět Bridgely, který odchytil mladého portrétistu, když scházel po schodech dolů na nádvoří.

„Je mi líto, Pane Bridgely, ale ještě nejsem zcela připraven,“ řekl Iantine.

Bridgely šťouchl prstem do obrazu. „Nehodláš tohle vzít přednostně, že ne?“ zamračil se.

„Ne, v žádném případě,“ ucouvl trochu Iantine. Pak se usmál. „Ne že by mi to trvalo dlouho, změnit tu tvář. Ale je to poslední na mém seznamu. Musím dokončit K’vinův portrét a několika dalších Telgarských jezdců, a pak přijdu. Mohl bych to zřejmě zvládnout po Konci Oběhu.“

„Dobrá, dám ti čas do té doby, mladý muži, ale déle už ne,“ řekl Bridgely a znělo to dotčeně. Pak se usmál, aby zmírnil Iantinovy zjevné obavy. „Nedělej si kvůli tomu starosti, chlapče. Chci jen vědět, kdy se má paní a já vejdeme do tvého kalendáře schůzek.“ S tím odešel.

K’vin skrýval úsměv za rukou v rukavici. „Člověk může být až příliš úspěšný, víš,“ řekl. Pak pokynul Iantinovi, aby vyšplhal na Charantha, zatímco držel obraz, který mu podal, když se umělec usadil. „Jsem rád, že se to chystáš opravit.“

„Pán Držitel Vergerin mě o to výslovně požádal. A musím říct, že rád udělám ten model… pravdivý.“

„Pravdivý?“ K’vin se zasmál a přistál hladce mezi bronzákovými krčními výstupky. „Myslím, že pro Chalkina je to teď spíš sprosté slovo!“

Iantine zavrčel, zatímco drak se náhle vymrštil do vzduchu. Nejen, že bude moci opravit nepřesný portrét – cítil, že shazoval sám sebe i Domaizeovu Síň, když podlehl Chalkinovu nátlaku, i když neexistovala žádná přijatelná alternativa – ale získal pro sebe i víc času na Telgarském Weyru. A Konec Oběhu se blíží. Konec Oběhu a oslavy, které zimní slunovrat vždycky provází. Možná, že by pak dokázal přijít na nějaké ujednání s Deberou.

Dračí jezdci mohou mít a často mají partnery mezi nejezdci. Bylo by to jednodušší, kdyby měl povolání, které by mohl nabídnout Weyru na oplátku za to, že může v Telgaru zůstat. Ale jakmile bude Morath schopna létat, může za ním Debera létat kamkoli, kam ho jeho zakázky zavedou. Tedy, pokud k němu cítí aspoň něco trochu podobného, jako on k ní. Nikdy by si ani v nejdivočejších snech nepomyslel, že se někdy dostane do Weyru. Málem měl chuť poděkovat Chalkinovi, že se stal katalyzátorem tohoto výsledku: málem. Dokud si nevzpomněl na krutou hrůzu toho, co Chalkin udělal na hranicích a v celách chladírny. Otřásl se.

„Myslel jsem, že už sis na to zvyknul, za tu dobu.“ K’vin se předklonil a mluvil Iantinovi do ucha.

„To není kvůli tomuhle,“ zavrtěl Iantine hlavou s úsměvem. Létání si naprosto užíval a po první zkušenosti s absolutním chladem a nicotou v mezimezí nebyl z téhle přepravy nervózní. Sevřel pevněji provaz kolem obrazu. Charanth byl teď dost vysoko nad Bitranskou Držbou, aby mohl jít do mezimezí. Meranath, která spolu se Zulayaou nesla i Tashviho a Saldu, se přibižovala vedle jeho pravého křídla: zlaté dračí tělo zářilo v jasném ranním slunci, zatímco její jezdci na něj mávali.

Když Iantine zamával zpět, překvapilo ho, že je stále ještě dopoledne. Invaze na Bitru začala v tak časných ranních hodinách, že den ještě nebyl tak starý. Tolik se toho dělo v těchto dnech!

Temnota! Iantine necítil provaz na obraze, ani svůj zadek na Charanthově krku, a pak byli venku na slunci, visíc nad důvěrně známým kuželem Telgaru.

Hluboko dole, nad přídí Telgarské Držby, prozradil třpyt Meranathin přílet. Velký bronzák se teď obrátil elegantně na jednom křídle a zamířil k Weyru. Pro Iantina se to stalo příliš rychle, protože odtud toho viděl mnohem víc, než ze země: draky spící ve slunci na římsách svých weyrů, mladší jezdce, jak cvičí chytání a házení pytlů s ohňovcem, dokonce i weyrlinky při jejich ranním drhnutí kolem jezera.

Debera by měla být mezi nimi. Snažil se zjistit, zda ji a Morath dokáže identifikovat, ale v té výšce se detaily ztrácely.

Dva draci, hnědáci, pojídali své úlovky na vzdáleném konci údolí. Další jezdec se vynořil ve vzduchu nad hlídkou, která mu široce pokynula, aby přistál. Pak se Charanth stočil dost blízko, aby mohl být identifikován a přivítán zpět. Iantine cítil dunění v bronzákově těle. Mluví na sebe draci nahlas? Musel pevněji chytit obraz, jinak by mu ho vítr při sestupu vyrval.

Když klesali, K’vin otočil hlavu. „Do jeskyně?“

„Prosím,“ přikývl Iantine a snažil se udržet obraz přitisknutý k sobě. Ne, že by ho jeho ztrata nějak trápila, ale pak by musel plýtvat další dřevěnou deskou.

Přehodil nohu a sklouzl z Charanthova ramene co nejrychleji.

„Mé díky, K’vine,“ usmál se nahoru a chránil si rukou oči před sluncem.

„Není třeba. Zasloužil sis víc než to, za dnešní počínání.“ Charanth znovu zaduněl a jeho jemně vířící modré oči se zaměřily na Iantina, který mu z vděčnosti zasalutoval. Pak bronzák vyskočil, dvakrát mávnul křídly a přistál na římse příbytku Weyreny.

„Jsi zpátky, jsi zpátky, a v pořádku,“ vyřítil se Leopol z Dolní jeskyně a přiskočil k Iantinovi, který natáhl ruku, aby chlapce zadržel, jinak by narazil do okraje obrazu.

„Co jsi udělal teď?“ dožadoval se Leopol a dával pozor, aby do něj nebouchl.

„Je potřeba to předělat,“ odpověděl Iantine, protože věděl, že je zbytečné se vyhýbat Leopolovu zájmu.

„Oh, to je Chalkinův portrét?“ Leopol po něm sáhl a Iantine se otočil a postavil se mezi obraz a chlapcovy hrabivé ruce.

„Jsi chytrý, co?“

„Jo,“ Leopolův úsměv nenesl ani náznak lítosti. „Tak co? Co se stalo, když ho sesadili?“

Iantine se zastavil a zíral na něj. „Sesadili koho?“

Leopol si opřel pěsti o opasek, zvedl hlavu a dlouze a znechuceně se na Iantina zadíval. Nakonec zavrtěl hlavou.

„Za prvé jsi odjel na drakovi z Fortského Weyru. Za druhé jsi byl pryč přes noc, takže se něco děje. Zvlášť, když Vůdci Weyru jsou taky pryč. Za třetí, všichni víme, že Chalkin to má nahnuté a za čtvrté, vrátil ses s portrétem, který jsi nedělal tady.“ Leopol rozpřáhl ruce. „Je to jasné. Páni a Vůdci se zbavili Chalkina. Obviněn, sesazen a deportován. Je to tak?“ Usmál se tomu shrnutí a naklonil hlavu k ramenu. „Je to tak?“ zopakoval.

Iantine povzdechl. „Nepřísluší mi, abych něco potvrdil, nebo vyvrátil,“ řekl taktně a vydal se znovu ke své ubikaci.

Leopol skočil před něj a znovu ho zastavil. „Ale mám pravdu, s Chalkinem, že jo? Nechtěl se připravoval na Spad Vláken, byl příliš tvrdý na své lidi a polovina Pánu Držitelů mu dluží velké pytle marek za dluhy z hazardu.“

Iantine se zastavil. „Dluhy z hazardu?“ Protáhl se kolem Leopola, odhodlaný dostat se do pochybného bezpečí svého pokoje, aniž by cokoli přidal k Leopolovým drbům.

„Ach, Iantine.“ Tisha ho zahlédla a přesunula svou mohutnou postavu s překvapivou rychlostí a hbitostí mezi stoly, aby ho zadržela. „Chytili Chalkina v pořádku? Bojoval? Šla jeho manželka s ním? Což by mě, upřímně, překvapilo. Našli Vergerina živého? Převezme držbu, nebo bude muset počkat do Rady na Konci Oběhu?“

Leopol se sehnul smíchem z Iantinova výrazu.

„Ano, ne, ne, ano, a nevím,“ vyhrkl v odpověď na její rychlopalné otázky.

„Vidíš? Nejsem jediný,“ řekl Leopol a rukou se opíral o židli, aby udržel rovnováhu, zatímco si druhou otíral slzy smíchu z očí, naprosto potěšený sám sebou i Iantinovou reakcí.

„Chtěla bych slyšet všechno, Iantine,“ řekla Tisha a položila na nejbližší stůl hrnky s klahem a talíř čerstvě upečeného cukroví. „Pojď, posaď se. Měl jsi náročný den a to ještě není ani poledne.“

„Vezmu ho a uložím velmi pečlivě ve tvém pokoji,“ popadl Leopol zabalený obraz a vytáhl ho z Iantinova nevědomky povoleného sevření. „A nebudu se dívat, dokud mi neřekneš, že můžu.“

„Ne, počkej, Leo,“ ozvala se Tisha. „Chci vidět, co Chalkin považoval za ‚uspokojivé‘…“

„Copak tu nemám žádné soukromí?“ dožadoval se Iantine a zvedl bezmocně ruce. „Neexistuje žádný způsob, jak udržet tajemství?“

„Ne, v dobře vedeném Weyru neexistuje,“ řekla Tisha. „Jez. Pij. A Leo, vezmi ten košík, co jsem připravila, nahoru K’vinovi do jeho weyru. Neviděla jsem Zulayau a Meranath, takže možná přistála na Telgarské Držbě.“

Kolena mu zeslábla, stejně jako jeho odhodlání a Iantine se zhroutil do křesla, které mu Tisha lákavě vytáhla.

„Můžu?“ zeptal se Leopol svým nejloudivějším tónem, jednu ruku na uzlu provazu.

„Nejsem si jistý, že bych vás dokázal zastavit,“ řekl Iantine a popadl blok, který měl nacpaný uvnitř obalu, zatímco Leopol udělal s otvíráním krátký proces.

Iantine dal blok stranou. Opravdu nechtěl ukázat své nejnovější kresby, které udělal. Oba kastrovaní násilníci zemřeli krátce poté, co dokončil skici. Silně litoval, jakou radost mu udělaly jejich tresty. Jestlipak měli nějakou představu o tom, jaká další muka jim Chalkin způsobí, když žádali, aby byli vráceni do své držby? Ne, jinak by nešli pryč. Pak Iantine zachytil Tishin bystrý pohled na své tváři a uvažoval, jestli rozluštila jeho výraz, který se snažil udržet prázdný. Naštěstí na ně z obrazu zíral tolik zidealizovaný Chalkin a Tisha, hned jak se na něj pořádně podívala, propadla záchvatu smíchu, spolu s Leopolem, který výskal skoro stejně hlasitě.

Hospodyně měla nakažlivý smích za všech okolností: pouhý její smích donutil všechny v její blízkosti zubit se v odpověď. Iantine měl bolestnou potřebu pořádně se zasmát, a pokud mu vnitřní úzkost nedovolila se z celého srdce připojit, alespoň se dokázal usmát. Tishino pobavení upozornilo zbytek lidí z Weyru na Iantinův návrat a stůl byl brzy obklopen lidmi, kteří se pořádně nasmáli nad tím, co Chalkin považoval za ‚uspokojivý portrét‘ sebe sama.

Nasytil jejich zvědavost tím, že krátce poreferoval o tom, co se stalo. Všem se hodně ulevilo, nejen proto, že Chalkin už není Pánem Bitry, ale i proto, že byl deportován daleko od pevniny.

„Ve skutečnosti je to pro něj příliš dobré,“ ozval se někdo.

„No, ale je pánem všeho, co prozkoumá, ne? To mu sedí!“

„Nikdo nebyl zraněný?“

„Kdo se teď chystá převzít držbu, když je tam tolik práce, v blízkosti Spadu?“

Iantine odpovídal co nejobezřetněji, i když ho překvapilo, jak přesně lidé z Weyru uhodli, co se stalo. Zdálo se také, že toho ví hodně o Držbě, která nebyla zavázána Telgarskému Weyru. Nemyslel si, že by mluvil příliš o svém nepříjemném pobytě v Bitře, takže museli mít informace z jiných zdrojů. Lidé z Weyru se dostali k cestování víc než držebníci, tak možná proto byla jejich úroveň informovanosti obsažnější.

S blízkostí poledního jídla směřovali dovnitř jezdci, a stejně tak se zajímali o to, co se stalo v Bitranské Držbě. Někteří z těch starších si vzpomněli na sázku, která stála Vergerina vedení držby, a znali i další podrobnosti o dané Krevní linii, což ukazovalo, že jsou dobře informovaní.

Iantine byl vděčný za klah a sušenky, které přinesla Tisha a stejně tak ho potěšilo, když mu Leopol přinesl chleba, sýr a plátky masa z werýse, které se podávaly k obědu. Na chvíli ho popadla úzkost, když zahlédl K’vina na okraji davu, jak na něj gestikuluje. Možná neměl říkat nic. Požádal Leopola, aby odnesl nechvalně proslavený portrét do jeho pokoje, sevřel blok pod paží – protože věděl, že by Leopola nic nezadrželo, aby si ho neprohlížel – a pak zamířil ke K’vinovi. Vzhledem k tomu, že zřejmě řekl všechno, co se chystal říct, umožnili mu projít a dobromyslně ho cestou poplácávali.

„Je mi líto, Vůdce Weyru, jestli jsem mluvil příliš mnoho…“

K’vin ho pozoroval s rozšířenýma očima. „Příliš mnoho? Ha, ti už nejspíš na všechno přišli sami. Co bys jim třeba mohl říct, co už nevěděli?“

„Kolik lidí měl Chalkin v těch otřesných kobkách,“ vyhrkl Iantine slova dřív, než si uvědomil, co říká.

K’vin mu položil soucitně ruku kolem ramen. „Myslím, že i já sám budu mít kvůli tomu pár špatných snů,“ otřásl se. „Možná by sis měl raději odpočinout.“

„Ne, raději ne, pokud máš pro mě něco jiného, co bych dělal,“ řekl Iantine pravdivě. Ani se nepotřeboval zastavit ve svém pokoji, protože tuby s barvami i štětce už měl v ubikaci Vůdců Weyru.

K’vinův starostlivý výraz se rozzářil. „Mám teď trochu času a mohl bys dokončit můj obraz… pokud raději nechceš předělat Chalkina… ale Bridgely mi jasně naznačil, že by tě chtěl mít na Bendenu na Konci Oběhu, abys udělal jeho zakázku. Jsi teď hodně vyhledávaný, víš.“

Iantin, rozpačitý ze své proslulosti, vydal pohrdavý zvuk. K’vin se usmál jeho reakci a se sympatií ho poplácal po zádech.

„Tak co to bude?“ zeptal se Vůdce Weyru.

„Ty, samozřejmě. A…“ Zaváhal, protože nechtěl být považován za dotěrného. „Líbil se ti portrét Zulayi?“

K’vin se trochu zasmál a odvrátil tvář. „Udělal jsi ji hrdou, Iantine. Pyšnou.“

„Ona je v pohodě. A je krásná,“ řekl Iantine.

„Ano, to je, že?“

Něco v jeho hlase při té reakci Iantina udivilo. Byli Vůdci Weyru, společně, ne? Vždycky dělali dojem dobrého partnerství. Ale Iantine začínal být stejně dobrý ve slyšení věcí, které nebyly vysloveny, jako ve vidění všeho, co mohlo být viděno. Nepřísluší mu, aby se k tomu vyjadřoval, navzdory jeho rostoucímu obdivu ke K’vinovi, jako Vůdci Weyru. Zulaya byla trochu rezervovaná, to věděl, protože s ní strávil tolik času při malování, ale byla mnohem starší než Iantine. A starší než K’vin taky, když na to přijde.

„Ty šaty, co si vzala, byly perfektní,“ poznamenal Iantine, aby prolomil trapné ticho.

„Ano, ty si nechala ušít na poslední Líhnutí,“ řekl K’vin a když se obrátil k Iantinovi, jeho úsměv byl bezstarostný a uvolněný. Iantine přemýšlel, jestli to všechno, co viděl ráno, nezkreslilo jeho úsudek.

Byli teď na schodech do weyru a stoupali nahoru. Na vrcholu strmého patra Iantina potěšilo, že se ani nezadýchal.

„Jsi v dobré kondici,“ plácl ho K’vin znovu přátelsky do zad a postrčil ho dál vchodem s vysokým stropem do weyru.

„Je potřeba, abych byl, ne?“ zavtipkoval Iantine. Krátce se odmlčel a očima hledal weyrlinky u jezera. Ano, Debera tam byla a natírala Morath olejem. Měl by si s ní později promluvit: možná si s ní dokonce dát večeři a ukázat jí portrét Chalkina, než ho změní. Dokázal by přidat na Chalkinovu tvář to, co se dělo uvnitř toho člověka s ubohou duší? uvažoval, zatímco sledoval K’vinovu proměnu, když se kvůli portrétu oblékl do slavnostního oděvu pro Shromáždění. Byl dost dobrý, aby se pokusil o takové ztvárnění?

*

Uprostřed všech horečnatých příprav na Konec Oběhu čelil Clisser S’nanově nelibosti, že požádal o přepravu do Telgarské Technické Síně, aby prodiskutovali proveditelnost nainstalování Stonehenge pro Pernské účely. Nicméně S’nanovi řekl jen to, že potřebuje projednat něco důležitého s Kalvim; S’nan by to neschválil, protože se domníval, že něco takového jako zvony, píšťaly a signály by bylo zbytečné, pokud budou Weyry během Mezidobí udržovány ve střehu.

Jemmy pečlivě vypracoval repliky pravěkého kamenného kruhu, plus další z přestavby toho, jak původně vypadal, a k tomu takový popis, který mohl být pro Kalviho a jeho tým cenný.

Kalvi se rychle, téměř výsměšně podíval na výkresy, a pak znovu, s mnohem větším respektem.

„Kamenné oko? Kamenný prst? Slunovrat?“ Široce se na Clissera usmál. „Opravdu si myslím, že to bude stačit a docela pořádně.“ Pak se zamračil. „Nemohl bys mi dát trochu víc času? Slunovrat je jen za dva týdny.“

„Já…“ začal Clisser.

„Promiň, příteli,“ usmál se Kalvi sebekriticky, „měli jste práci s nacvičováním a tak. Hmmm. Jen to nech to na mně. Myslím, že dokážeme něco vymyslet…“ Prolistoval Jemmyho výkresy. „Hmmm, ano, ten chlapec má skutečný talent.“

„Neopovažuj se ho lákat z Akademie,“ vytvořil Clisser na tváři nelítostné zamračení, které používal na vzpurné studenty.

Kalvi se zašklebil a předstíral zděšené ucouvnutí, ale jeho oči se upíraly na výkresy. „Zvládneme to.“ Přehnaně si povzdechl. „To je to, v čem jsme dobří.“

Clisser odešel, uklidněný, že v této záležitosti Radu nezklame.

Kapitola 14

Konec Oběhu ve Fortské Držbě a v Telgarském Weyru

JIŽ TRADIČNĚ se Páni Držitelé, Vůdci Weyru a pozvaní vedoucí různých profesí setkali v Radě den před Koncem Oběhu – Zimního slunovratu, – aby prodiskutovali, které záležitosti by měly být předneseny lidem shromážděným na slavnostech. Pokud bylo na programu referendum, jeho podrobnosti byly již dříve rozeslány do oběhu. Ten večer byly také přečteny v každé hlavní Držbě a Síni. Pokud bylo nutné hlasování, hlasy se odevzdávaly ráno prvního dne Konce Oběhu, spočítaly se výsledky a vrátily se do druhého tradičního zasedání Rady den po Konci Oběhu, kdy začal nový rok.

V tomto 258. roce po Přistání, tak blízko před Míjením, byla tradice ještě důležitější. Ačkoli se Vergerin dostal do vedení teprve dvacet dnů před Radou, bylo zřejmé, že držbu na Bitře řídí pevně, ale spravedlivě. Také svoje asistenty vedl tvrdě, ale férově. Nikdo z nich neměl žádné stížnosti, když se jich otcové nebo matky šikovně dotazovali.

Vergerinův první oficiální akt byl, že poslal jezdce do každého známého hospodářství, aby oznámili Chalkinovo svržení, a kdokoli by se chtěl zúčastnit Konce Oběhu na Bitranské Držbě, bude vítán. Vergerin zaplatil dodatečné zásoby ze svých vlastních prostředků. (Nikdo nedokázal najít Chalkinovu pokladnu, i když si ji nemohl vzít s sebou do vyhnanství. Nadona popřela, že by věděla cokoli o tom, kde se nalézá a naříkala, že ji tu nechal bez jediné marky, která by jí patřila.)

Díky změně dříve vydaných rozhodnutí teď Učitelská Akademie plánovala uspořádat na Bitře koncert při příležitosti Konce Oběhu. Přinesli by kopie Charty, o které Vergerin požádal, aby byly věnovány každému drobnému držebníkovi. To vyčerpá několik desítek vytištěných kopií, uložených v knihovně školy, ale Clisser cítil, že je to pro velmi dobrou věc. Protože hudba ke Konci Oběhu představovala Sheledonovu ambiciózní ‚Suitu o Přistání‘ – kde se Charta zmiňovala – publikum lépe pochopí, o co ve skladbě, a dokonce i v tištěné Chartě jde. Držebníci Bitry tak už nebudou drženi v propastné nevědomosti o svých Chartou daných právech.

Proto, když se Rada sešla, první na pořadu jednání bylo potvrzení Vergerina jako Pána Držitele Bitry. Nezřekl se toho, vycvičit své mladé příbuzné, Chalkinovy syny – k nástupnictví, protože ho svědomí vázalo k tomu, vidět je s dobrou péčí, vzdělané a připravené pro jejich vlastní živobytí, až budou dospělí. Vergerin byl zproštěn svého slibu, že se vzdává možnosti mít vlastní legitimní dědice a okamžitě uvedl na Bitru devítiletého syna a pětiletou dceru. Nikdo nevěděl, kdo byla jejich matka. Vergerin dal jasně najevo, že má zájem o získání manželky, vhodné na držbu jako jeho Paní.

Clissera Rada vyzvala, aby je informoval o problematice nezničitelného a jednoznačného způsobu, jak potvrdit blížící se Míjení. Prohlásil, že se s Kalvim dohodli na mechanismu, který by se měl nainstalovat na východní straně každého Weyru. Kalvi, který vypadal náležitě samolibě, moudře přikyvoval, takže Paulin se nechal uklidnit. Nechtěl, aby znovu nastaly problémy jako s Chalkinem! Nikdy! A teď přišla chvíle, jak jim zabránit.

Na přetřes přišla i záležitost nově zřízené důlní držby, nazvané Crom, kde se rozproudila značná diskuse.

„Podívejte, mají nárok využít svůj Chartou daný příděl akrů, a to představuje spravedlivý díl země,“ přidal se Bastom nečekaně na stranu žadatelů. „Ať si to nazývají držbou…“

„Ano, ale oni chtějí samostatnost, a kromě toho, tam nahoře v kopcích jsou příliš daleko od jakékoli jiné držby,“ vložil se Azury.

„Budou muset dokázat, že jsou soběstační,“ řekl Tashvi a vypadal, že se zdráhá to připustit. Což bylo pochopitelné, protože Telgar byl také důlní držba.

„Musí dodržovat pravidla, stejně jako všichni ostatní,“ prohlásil Paulin neutrálně. „A dodávat základní potřeby smluvním pracovníkům.“

„Jsou v dobrém stavu, aby to dělali,“ poznamenal suše Azury, „s tím, jaký zisk mohou očekávat z dodávek vysoce kvalitní rudy na začátku Spadu.“

„Vezměme je na zkušební dobu,“ navrhl Bridgely a tento návrh byl přijat.

Bylo zde k projednání i několik dalších drobných detailů, a ty byly schváleny také. V tomto roce nebylo žádné referendum, které by se mělo předložit obyvatelstvu.

„Nicméně chci, aby každý z vás podal shromážděným úplnou zprávu o soudech a Chalkinově obžalobě,“ připomněl Paulin Pánům Držitelům. „Chceme, aby obíhala pravda a aby se jí věřilo – ne zmatek nějakých fám.“

„Jako o tom kanibalismu!“ Bridgelyho to velmi rozhořčilo. „Sadistický Chalkin byl, ale pojďme zarazit takové řeči hned!“

„Jak, pod sluncem, ta fáma vůbec začala?“ zeptal se Paulin zděšeně. I S’nan vypadal v šoku a nevěřícně zíral na Bendenského Pána Držby.

„Podle ‚chladírny‘, předpokládám,“ odpověděl Bridgely znechuceně.

„My jsme ten termín nevymysleli,“ pokrčil Azury rameny.

„Dobrá, ale nechceme, aby to obíhalo,“ ozval se rozzlobeně M’shall. „Je dost zlé muset žít se skutečností, natož muset vyvracet fantazie.“

„Chceme přece, aby rychlá odplata, vyměřená těm násilníkům a vrahům, měla dobrou publicitu,“ přidal Richud.

„To ano! Spekulace ne,“ řekl Paulin. Vstal a poklepal paličkou na svůj blok. „Prohlašuji toto zasedání Rady za rozpuštěné. Užijte si Konce Oběhu a sejdeme se za tři dny.“

Měl v úmyslu vychutnat si každý okamžik těchto oslav, už kvůli tomu, co je v příštím roce čeká. Všiml si podobného rozhodnutí i na dalších tvářích, zejména u mladého Galliana. Kromě Chalkinovy záležitosti nepotřeboval Jamsom svému synovi nic vyčítat při vedení Držby Na Výšinách. I když možná by šlo v Jamsonově přítomnosti pošeptat něco o ‚kanibalismu‘. To by určitě změnilo jeho názor na obžalobu.

Nějakým způsobem Paní Thea ještě stále dokázala být ‚nemocná‘ a přesvědčila svého manžela, aby zůstali na Istě přes Konec Oběhu. To dávalo víc příležitostí, aby Chalkinova záležitost zemřela přirozenou smrtí.

Konec Oběhu byl svátkem pro všechny, kromě těch, kdo se podíleli na ambiciózní „Suitě o Přistání“, uváděné jako debut na všech Weyrech a hlavních Držbách. Clisser byl na roztrhání kvůli probíhajícím zkouškám, úkolům, které se vynořily na poslední chvíli i sehnání záskoků za ty, kdo se potýkali se zimním nachlazením. Pak na něm leželo další břímě s přípravami na přesné výpočty, potřebné k vytvoření bezpečně fungujícího mechanismu, předpovídajícího Míjení. Clisser, rozpolcený mezi hudebními zkouškami a sledováním trvalé instalace výstražného mechanismu před Spadem Vláken, se rozhodl pro to druhé.

Samozřejmě, že jeho role byla jen kontrolní, protože přesnější umístění musely provádět týmy astronomů, inženýrů a Vůdců Weyru na východním okraji všech šesti Weyrů. On, Jemmy a Kalvi měli usadit zařízení na Bendenu, prvním Weyru, který ten fenomén uvidí, a pak se na drakovi přemísťovat do všech ostatních pěti Weyrů, aby se ujistili, že jde všechno hladce.

Bylo nutné, aby první instalace na Bendenu byla naprosto přesná. To pro případ, že by na ostatních místech došlo k nějakému případnému zkreslení. Ačkoli o tom Clisser pochyboval, Kalvi se stále dokola rozčiloval nad jednotlivými komponenty. A Clisser musel stále znovu opakovat kroky, nezbytné pro přesné určení vzestupu Krvavice. Jakmile bude tohle kruhové ‚oko‘ umístěno na okraj kotle, mohli nainstalovat ukazatel, takzvaný ‚prst‘. Ale oko muselo být zcela přesné! Týmy byly minulý týden na místě, ještě před úsvitem, aby zkontrolovaly pozici Krvavice za úsvitu. Jediné, co teď potřebovali, bylo jasné ráno, a zdálo se, že se to vyplní, neboť celý kontinent si užíval jasného, průzračného zimního nebe. Pěkné počasí bylo zásadně důležité hlavně na Bendenu, protože ostatní Weyry by v případě potřeby mohly převzít nastavené měření z tohoto místa.

Kalvi si ještě pohrával s návrhem toho, co nazýval ‚Kamenné oko‘, které mělo za úsvitu při Zimním Slunovratu ohraničovat Krvavici. Jeho hlavním problémem bylo nastavení ukazatele… jeho postavení v určité vzdálenosti od oka samotného, ve které by stojící divák planetu viděl. Ukazatel se musel přizpůsobit různým tělesným výškám.

Podařilo se najít stará schémata Stonehenge a dalších prehistorických kruhů. Ve skutečnosti je Bethanyini studenti našli po intenzivním hledání v dokumentech nepoužívaných už dlouhé roky. Naštěstí pro Clisserův klid odešla Sallisha na oslavy Konce Oběhu do Neratu, připravená začít tu svou příští roční učitelskou smlouvu. Byl tak ušetřen všech jejích připomínek o tom, jak je důležité, aby zůstaly tyhle starověké znalosti životaschopné. Nacvičoval si argumenty pro případ, že by od ní dostal dopis, vzhledem k faktu, že se o tom, v nejhorším případě, někdo mohl zmínit.

Když stál s ostatními na okraji Bendenského Weyru, byl plný vzrušení – navzdory mrazu, s dalekohledy namířenými příslušným směrem, zatímco Kalvi s Jemmym si pohrávali se součástkami. Kalvi vložil kužel do ukazatele. Představa byla taková, že osoba, která si opře bradu o špičku kužele, uvidí Krvavici ohraničenou v Kamenném oku, právě když překoná horizont. Budou to muset zkusit s lidmi různých postav, aby se ujistili, že zařízení funguje, ale Clisser byl v podstatě přesvědčen, že to fungovat bude. Kalvi byl nejmenší, on sám nejvyšší, M’shall byl o půl hlavy menší a Jemmy byl výškou mezi Vůdcem Weyru a Kalvim. Pokud všichni uvidí Krvavici v oku, bude funkčnost zařízení prokázána.

No, ve skutečnosti bude prokázána za dalších 250 roků, nebo tak nějak, při Třetím Míjení!

Ale tento okamžik byl opravdu vzrušující. Clisser se plácal rukama po těle a snažil se zahřát. Nohy, bez ohledu na podšívku navíc, měl úplně zmrzlé, takže sotva cítil prsty, a jeho dech se srážel ve vzduchu tak viditelně, až měl strach, že by to mohlo pokazit jeho šanci ten jev uvidět.

„A je to tady,“ ozval se Kalvi, i když Clisser v soumračném šeru svítání nic neviděl. Kalvi se díval na svůj přístroj, ne na oblohu.

Rudá špička se objevila těsně nad spodní částí Oka o pár vteřin později. Zčervenání, které jakoby pulsovalo. Nebyla to příliš velká planeta – z této vzdálenosti by neměla být, pomyslel si Clisser, i když měli její rozměry z pozorování Yokohamy. Byla přibližně stejně velká jako stará sestra planety Země, Venuše. A asi stejně tak přátelská.

Nějakým způsobem, napadlo Clissera, když ji sledoval – a nutil se dýchat – se toulavé planetě podařilo vypadat ve svém rudém zbarvení zlověstně. Nebyla nějaká další oběžnice Slunce také nazývaná ‚rudou planetou‘? Ach, ano, Mars. Taky příhodné, protože byl pojmenován po bohu války.

A stejně tak příhodná barva pro planetu, která se u nich chystá rozpoutat peklo. Jak se mohl tak chamtivý organismus vyvíjet na planetě, která trávila většinu své oběžné dráhy příliš daleko od tepla Rubkatu, aby vytvořila jakoukoli formu života? Samozřejmě si byl vědom, že na počátku vesmírných letů byly nalezeny velmi zvláštní formy ‚života‘. Kdo se zapletl s Nathii, abychom jmenovali další útočný druh!

Ale zprávy o tomto mycorhizoidu neprokázaly vůbec žádnou inteligenci. Hrozba bez zloby. Clisser si povzdechl. No, byla to aspoň nějaká útěcha: že to ve skutečnosti nemá v úmyslu sníst všechno v dohledu – lidi, zvířata, rostliny i stromy – jenže tohle všechno to dělalo.

Což je víc než dost, pomyslel si Clissser pochmurně, když si vzpomněl na vizuálně zaznamenané případy. To je další věc, kterou by měl udělat – grafický záznam – dokonce i obrázek mohl živě a jednoduše ukázat, jak zničující Vlákna mohou být. Iantinovy náčrtky z Bitranské hranice na učitele hluboce zapůsobily.

Ačkoli byla škoda plýtvat Iantinovým talentem na kopírování. Kopírovat dokáže kdokoli, ale málokdo dokáže něco vytvořit.

Mezitím se červená hrana přikradla přes okraj Bendenského Weyru.

„TO JE ONO!“ zvolal Kalvi. Naposledy škubl železným kruhem na podstavci. „Mám to. Teď to zacementujte na tomhle místě. Rychle. Vy tam u Kamenného prstu. Zírejte na ten jev. Všichni byste měli vidět planetu ohraničenou tím kruhem.“

Diváci stáli ve frontě a každý se dostal na řadu, i když se Kalvi hnal zpět, aby se stihl podívat z tohoto úhlu.

„Jo, takhle je to dobře. Máš to pevně na místě? Dobrá,“ a energický inženýr se obrátil k M’shallovi. „Při lásce ke svému drakovi, nenech nikoho a nic dotknout se kovového okraje. Použil jsem rychleschnoucí cement, ale stačí se o zlomek vychýlit, a ztratíme to.“

„Nikdo tady nezůstane, až odejdeme,“ slíbil M’shall a nervózně upíral pohled na kovový kruh. I když věděl, že prsten je železný, vypadal křehce, jak tam tak seděl a nad ním pomalu stoupala krvavice. „Ale chystáte se to pak vyměnit, že? Za kámen?“

„Ano, a neboj se, že bychom později seřízení popletli. To se nestane,“ řekl Kalvi s bezstarostným přesvědčením, mnul si ruce a usmíval se úspěchu. „A teď nás čeká setkání s dalšímí úsvity.“

„Ano, jistě, ale dejme si nějaký čas na snídani.“

„Ha! Není čas na rozmazlování. Ale budu opravdu vděčný za klah.“ Kalvi posbíral vybavení, včetně dalších pěti železných kruhů, a ukázal svému mužstvu, aby si pospíšilo. „Ne s dalšími pěti zastávkami, které nás dnes ráno čekají. Musel jsem se k té záležitosti přemlouvat.“ Rozhlédl se teď kolem v pološeru falešného úsvitu. „Kde je naše jízda?“

„Touto cestou,“ ukázal M’shall na hnědé draky a jezdce, kteří čekali na okraji.

„Oh, dobře. Díky, M’shalle.“ Kalvi zvedl zavazadla a s dutým řinčením železných kruhů, které si přehodil přes rameno, se napůl rozběhl k drakům, se svým personálem v patách. Clisser si povzdechl a následoval ho.

No, pomyslel si, rozhodně si zvykne na chlad mezimezí. Budou mít hodinu a půl mezi Bendenem a Igenem, ale pouze půl hodiny od Igenu do Isty a k Telgaru, kde jim zbude trochu víc než hodina a čas na něco horkého k jídlu, než se vydají do Fortu. Na Výšinách byl vlastně poslední Weyr, který bylo potřeba udělat, což opravdu moc neutiší S’nanovu hrdost, ale vzhledem k délkovému rozdílu se svítání přijde o pětačtyřicet minut později než v nesevernějším Weyru. Nicméně, S’nan nemohl popřít, že Benden musel mít své zařízení instalované jako první, protože byl nejvýchodněji.

Clisser slyšel mluvit o S’nanově neustálém rozrušení během Chalkinovy obžaloby. Fortský Vůdce nebyl ze šesti Vůdců Weyrů nejstarší, to byl G’don, ale u něj se nikdo neobával o jeho způsobilost k vedení Weyru. S’nan byl vždycky nepružný, všechno bral doslova a rád poučoval. To ale nemusí nutně znamenat špatné vedení během Míjení.

Clisser si povzdechl. To byl problém Weyru, ne jeho. Díky bohu. Měl svých problémů dost.

Měl by stihnout trochu si odpočinout, až skončí ve Fortském Weyru, aby byl svěží pro závěrečnou zkoušku v Sále. Jestli Sheledon během jeho nepřítomnosti zase změnil partituru, bude si ho muset vzít na paškál. Nikdo by nevěděl, co hrát, se všemi těmi změnami. Odbudou si tohle vystoupení a potom může dílo zdokonalit. Clisser cítil, že dost možná to bude Sheledonovo mistrovské dílo.

„Jedeš se mnou, Učiteli,“ ozval se hlas. „Nechceš přece spadnout přes okraj!“

Clisser se otřásl a znovu zpozorněl, usmívajíc se na hnědého jezdce, který natáhl ruku.

„Ano, ano, samozřejmě.“

Natáhl se, aby dosáhl na nabízenou ruku. „Oh, děkuji,“ dodal k drakovi, který nejenže otočil hlavu, ale ochotně zvedl předloktí, aby mu usnadnil krok nahoru.

Pak už seděl obkročmo na velkém drakovi, uvelebil se a utáhl si bezpečnostní popruhy.

„Jsem připraven.“

Zalapal po dechu, když se zdálo, že drak právě spadne z okraje do temnoty Bendenského kotle. Pro jistotu popadl bezpečnostní řemen a pak téměř práskl bradou o hruď, jak drak křídly zachytil vzduch a začal stoupat vzhůru.

Směřovali k východu a zlovolnost Krvavice byla pohlcena září stoupajícího Rukbatu, který změnil vzhled toulavé planety na něco téměř neviditelného, téměř anonymního na zjasněné obloze.

Úžasné! Pomyslel si Clisser. Nesmím zapomenout si to dole poznamenat. Ale věděl, že to neudělá. A Pernská literatura bude tedy ušetřena dalšího kronikáře, doplnil. Všiml si, že i jezdec má oči upřené na tu velkolepou podívanou. Drak se stočil na sever, otáčejíc se pomalu kolem svého levého křídla. Musí si tu jízdu vychutnat. Draci budou mít brzy na práci důležitější cesty.

Clisser pozoroval majestátní zasněžené vrcholky Velkého Severního Pohoří, tónované jemnými odstíny oranžové od vycházejícího slunce. Co by dal Iantine za takové scenérie! Pak náhle všechno zmizelo a zůstala jen černá nicota mezimezí.

*

„Co se stane, když se tvoje prsty unaví?“ zeptal se Leopol Iantina.

Umělec si ani neuvědomoval chlapcovu přítomnost, ale ta poznámka – protože Iantine kreslil scénu s dráčaty tak rychle, že ho loket skutečně bolel – způsobila, že vybuchl smíchy, i když se ani na chvíli nezastavil.

„Nevím. Nikdy jsem neslyšel, že by se to stalo, i když nevím, jestli je to nějaká útěcha.“

„Ne pro mě, ale pro tebe,“ naklonil Leopol hlavu svým charakteristicky drzým způsobem.

„Budeš mi chybět, víš,“ usmál se Iantine Leopolovu vychytralému výrazu.

„To doufám, když jsem teď pár měsíců byl tvoje ruce, nohy a ústa,“ zazněla nezkrotná odpověď. „Mohl bys mě vzít s sebou. Byl bych užitečný.“ Leopolův výraz byl vážný, šedé oči zamračené. „Vím, jak smíchat barvy, vyčistit tvoje štětce a dokonce i jak připravit dřevo nebo plátno pro portréty.“ Jeho patetický postoj by přesvědčil téměř kohokoliv.

Iantine se zasmál a prohrábl chlapci husté černé vlasy. „A co by dělal tvůj otec?“

„Ten? Ten se rozčiluje jen kvůli Spadu Vláken.“ Diskrétním dotazem na Tishu zjistil, že chlapcovým otcem je bronzový jezdec, C’lim, a jeho matka zemřela krátce po Leopolově narození. Ale stejně jako každé jiné dítě ve Weyru se stal dítětem všech, milovaným i trestaným, jak bylo zapotřebí. „Už mi vůbec nevěnuje pozornost.“

Což bylo spravedlivé, napadlo Iantina, protože Leopol se stal jeho stínem.

„Tisha?“

„Ta? Najde si někoho jiného, komu bude dělat matku.“

„Dobře, zeptám se, ale pochybuju, že ti to dovolí. Ostatní jezdci si myslí, že Zasvětíš bronzáka, až budeš dost starý.“

Leopol odhodil tu budoucnost pokrčením ramen. To, co mohl dělat teď, bylo mnohem důležitější než to, co by mohlo být o tři nebo čtyři roky později.

„Budeš muset jít?“

„Ano, musím jít. Jsem ve vážném nebezpečí překročení vítaného pobytu tady.“

„Ne, nejsi,“ Leopol se podíval zřetelně směrem k jezeru, kde weyrlinkové prováděli obvyklou koupel. „A ještě jsi nenakreslil všechny jezdce.“

„Ať je to jak chce, Leo, čekají mě v Bendenu, abych namaloval Držitele, a to je zakázka, kvůli které začal můj výcvik v Domaizeově Síni.“

„Až je uděláš, půjdeš rovnou zpátky? Neupravil jsi Chalkinův obličej, aby vypadal jaký opravdu je, víš, a ne že bys někoho jiného nepřipravil o spaní.“ Leopolova tvář teď byla úplně zkroucená zděšením. „Debera opravdu chce, abys zůstal, víš.“

Iantine po něm střelil téměř rozzlobeným pohledem. „Leopole?“ řekl varovně.

„Ále,“ a chlapec zavrtal špičkou boty do hlíny, „každý ví, že tě přitahuje a dívky říkají, že je do tebe celá pryč. To jen Morath je problém. A nemusí být. Hned jak dokáže létat, bude mít weyr a vy budete mít trochu soukromí.“

„Soukromí?“ Iantine věděl, že je Leopol předčasně vyspělý, ale…

Leopol naklonil hlavu na stranu a měl aspoň tolik slušnosti, aby se nesmál. „Weyry jsou takové. Každý zná tajemství všech ostatních.“

Iantine se zmítal mezi podrážděním, úlevou z informace o Debeře a pobavením, že jeho pečlivě skrývaný zájem byl tak průhledný. Nikdy nepřemýšlel o tom, že by mohl někoho milovat tolik, že jeho nepřítomnost by mohla způsobit fyzicky nepříjemné pocity. Nikdy si nemyslel, že bude trávit bezesné hodiny přezkoumáváním i těch nejstručnějších rozhovorů; rozpoznávat jistý hlas v přeplněné jeskyni, že bude muset mazat náčrtky domnělých setkání a póz, které prsty dělaly z vlastní vůle. Pořád pečlivě střežil svůj blok s náčrtky, protože tam bylo příliš mnoho Debery – a všudypřítomné Morath. Morath ho taky měla ráda. Věděl to, protože mu to řekla.

To bylo ve skutečnosti první povzbudivé znamení, které dostal. Snažil se obratně zjistit, jak významné by to mohlo být, pokud jde o to, jak jej Debera vnímá. Zeptal se, když skenoval jezdce, jako by se jen zdvořile dotazoval, co je srdci jeho modelu nejbližší. Zdálo se, že drak dokáže mluvit s kýmkoli si přeje. Dělali to ze svých vlastních důvodů, které někdy neprojednali se svými jezdci. Nebo ano. Žádná z ostatních dráčat, dokonce ani zelené, s nimiž se teď Iantine docela znal, s ním nemluvila. Byla to Morath, kdo ho vnímal. Ne že by to tenhle zelený drak – největší dané barvy ze snůšky – někdy sám vysvětlil. Ani Iantine se neptal. Jen si cenil toho obrovského komplimentu, že s ním mluví.

Jednou ho požádala, zda může vidět jeho blok se skicami. Všiml si, že blok se odráží v každé z mnoha fazet jejích očí. Tehdy měly modrozelenou barvu, normální odstín, a vířily pomalu.

„Vidíš něco?“

Ano. Tvary. Pokládáš tvary do bloku tou věcí ve tvé ruce?

„Ano.“ Kolik toho drak dokáže vidět s takovým optickým vybavením? Přesto Iantine předpokládal, že to bude užitečné, až budou Vlákna padat ze všech stran. Vzhledem k tomu, že oko draka vystupovalo ven z hlavy, získávalo i obraz prostoru nad sebou. Dobrý design. Jenže draci byli vytvořeni, i když v dnešní době už nikdo genetické inženýrství nedokázal. Jedna věc byla šlechtit zvířata pro určité specifické rysy, ale začít od první buňky k vytvoření zcela nového stvoření? „Líbí se ti tohle, jak tě Debera olejuje?“ Poklepal tužkou na jednu stránku, kterou udělal dnes ráno.

Vypadá to jako Debera. Vypadá to jako já? V Morathině kontraaltovém hlase se se ozvalo naříkavé překvapení. Tehdy si Iantine uvědomil, že Morath má velmi podobný hlas, jako její jezdkyně. Ale to bylo jen logické, protože byli nerozluční.

Neoddělitelní! Tohle ho trápilo nejvíc. Věděl, že jeho láska k Debeře bude stálá. Ale jakákoli láska, která pro něj zbude vedle Morath bude sotva odpovídat jeho oddanosti. Musí to tak být? Koneckonců, on byl naprosto oddaný své práci. Mohl by ji vinit, že je stejně cílevědomá? Nicméně, byl značný rozdíl mezi tím, milovat draka a milovat malování. Nebo nebyl?

Možná je to stejné, uvažoval Iantine, strčil si tužku za ucho a zavřel blok, jako když se on chystal po Konci Oběhu do Bendenu. Možná, že když Debera – a Morath – zmizí z dohledu, mohou taky odejít z mysli a jeho náklonnost zeslábne.

„Máš připravené oblečení ke Konci Oběhu? Nepotřebuje vyžehlit, nebo něco jiného?“ zeptal se Leopol s melancholickým výrazem.

„Udělal jsi to včera a ještě jsem je neměl na sobě,“ řekl Iantine, ale znovu prohrábl chlapcovy husté vlasy, objal ho rukou přes úzká ramena a nasměroval ho do kuchyně. „Pojďme se najíst.“

„Ah, tady toho k jídlu moc není,“ prohlásil Leopol znechuceně. „Všichni se chystají na dnešní večer.“

„Už se chystají celý týden,“ řekl Iantine. „Ale je tu chleba a studené maso.“

„Hmm!“

Iantine si všiml, že Leopolovi nedělalo problém zvládnout několik sendvičů, které tu byly k dispozici, k tomu měl dva šálky polévky a dvě jablka. Ani on sám neměl žádný problém jíst, i když z pecí – a všechny byly v provozu – vycházely různé mnohem lákavější vůně, než byl jejich oběd. Měl v úmyslu si dnešní večer užít.

Pak Leopol s očima vytřeštěnýma vzrušením vyskočil od stolu. „Podívej, podívej, hudebníci jsou tu!“

Když se Iantine podíval ven, viděl je, jak sesedají z půl tuctu draků. Smáli se a křičeli, zatímco sundávali pečlivě své nástroje z dračích zad a podávali zavazadla kolem. Tisha vyplula ven se svými pomocníky a brzy byli všichni v jeskyni a obsloužili je obědem podstatně složitějším, než polévka a sendviče. Leopol, rošťák, i když byl úplně nacpaný, příjal obrovský klín ledového dortu.

Iantine si vybral dobré místo u zdi, nabrousil si tužku nožem a otevřel blok. Tohle byla dobrá scéna pro zachycení. Pokud je dostane na papír teď, možná by dnes večer mohl poslouchat hudbu bez svědění prstů. Zatímco pracoval, uvědomil si, že Telgar získal jedny z nejlepších hudebníků, které povolal z míst, kde měli své smlouvy, na oslavy Konce Oběhu. Skončí včas před koncertem, a tak to pro tento den bude!

Neskončil, samozřejmě. Jenže zjistil, že je těžké neskicovat tak vzrušující momenty a scény. Zvlášť, když nechtěl nechat blok někde, kde by ho mohl kdokoli náhodně otevřít. A hudbu mohl poslouchat stejně dobře při kreslení.

Při skicování také udržel ruce tam, kde měly být, a neměl nutkání chytit Deberu kolem ramen, nebo ji držet za ruku. Kreslení mu umožnilo i určitou troufalost, protože se vždycky mohl omluvit, že si neuvědomil, že jeho noha se přitiskla na její, nebo že se jejich ramena dotýkala, nebo že se k ní nakláněl blízko. Koneckonců, byl tak zaneprázdněn skicováním, že si nevšiml vnějšího dění.

Pokud by Debera ten kontakt cítila jako nepříjemný nebo obtěžující, mohla odsunout nohu, nebo se posunout na lavici. Ale nezdálo se, že by jí jvadily ty občasné doteky, když se v horlivosti snažil zachytit tu či onu scénu.

Pravdou bylo, že si naprosto jasně uvědomoval její blízkost, květinovou vůni, kterou používala, a která ne zcela zakryla „pach novoty“ krásných světle zelených šatů, které měla na sobě. Zelená byla její barva a ona to musela vědět: jemně zelená, jako nové listy, jí rozjasňovala pleť. Angie mu barvu Debeřiných šatů pro Konec Oběhu prozradila, a tak si koupil košili v mnohem temnější zelené, aby spolu ladili. Líbilo se mu, jak si z dlouhých vlasů udělala korunku, propletenou světle zelenými stuhami, které jí spadaly na záda. Dokonce i její střevíce byly zelené. Napadlo ho, jestli tam bude i taneční hudba, ale na Konci Oběhu obvykle bývala. I když možná ne, podle ‚Suity o Přistání‘, která byla jako první. Sklonil se, aby ji požádal o rezervování tance, ale umlčela ho.

„Poslouchej taky, Iane,“ zašeptala tiše, a ukázala na jeho blok. „Slova jsou stejně krásná, jako hudba.“

Iantine se znovu podíval dopředu, a teprve teď si uvědomil, že jsou tam i zpěváci. Byl tak zaujatý, že je blízko Debery bez Morath?

Jsem tady. Taky poslouchám. Hlas Morath ho překvapil, jak mu tak nečekaně zazněl v hlavě.

Polkl. Dokázal drak vždycky číst myšlenky?

V duchu se zeptal znovu, hlasitěji. Žádná odpověď. Proto, že žádná odpověď nebyla? Nebo proto, že nikdo nepotřeboval odpovídat na tak zřejmou otázku? Ale Morathin hlas nezněl rozrušeně, že si vychutnává Debeřinu blízkost. Zněl potěšeně, že je tu a poslouchá. Draci mají rádi hudbu.

Ohlédl se přes rameno do kotliny a podél východní stěny uviděl mnoho párů dračích očí, rozesetých jako kulaté modrozelené svítilny odshora dolů po stěně Weyru, kde se draci stali součástí publika.

Začal poslušně poslouchat slova, a zjistil, že je vtažen do rozvíjejícího se dramatu, i když ten příběh znal z dětství. Hudebníci to nazvali ‚Suita o Přistání‘ a tyto verše vyprávěly o posledním opuštění velkých kolonizačních lodí. Dojemný okamžik a tenor se zvedl k vděčnému rozloučení, kdy lodě budou navěky obíhat nad místem Přistání, a jejich chodby zůstanou prázdné, můstky opuštěné, prostory znějící jako hrobky. Tenor, s úctyhodným ovládáním dechu, nechal doznít poslední tón, jako by se ztratil v obrovské vzdálenosti mezi loděmi a planetou. Následovala uctivá pauza a pak bouřlivý potlesk, který si jeho sólo opravdu zasloužilo.

Iantine ho rychle nakreslil, jak se uklání, než ustoupil do souboru.

„Oh, dobře, Iane. Byl prostě úžasný,“ natahovala Debera hlavu, aby viděla, co dělá. Pořád tleskala a oči jí zářily. „Potěší ho, že jsi ho taky nakreslil.“

Iantine o tom pochyboval, ale podařilo se mu usmát bez ostnu žárlivosti, kterou cítil, protože Debeřin zájem nepatřil jemu.

Má tě ráda, Iane, řekla Morath jakoby z velké dálky, i když se pohybovala s ostatními dráčaty, stále neschopnými letu, po zemi v kotli.

Iane? opakoval překvapeně. Ostatní jezdci mu řekli, že zatímco draci dokážou mluvit i s jinými lidmi, než se svými jezdce, mnohem hůře si pamatují lidská jména. Morath zná moje jméno?

Proč by ne? Slyšela jsem ho dost často. Morathin tón zněl trochu nedůtklivě.

Morath se možná nikdy nedozví, jak moc pro mě ta poznámka znamená, pomyslel si Iantine a zhluboka se nadechl, až se mu vypnula hruď. Teď jen kdyby se mu podařilo zastihnout Deberu samotnou.

Ale ona není nikdy samotná, teď, když je můj jezdec.

Iantine potlačil zasténání, že nechce slyšet ani draka, ani jezdce a zestručnil své myšlenky v hlavě, jak nejvíc to šlo. Bude to všechno stát zato? uvažoval. A snažil se po zbytek koncertu odtrhnout myšlenky od Debery.

Druhé a třetí části Suity o Přistání, které přinesly události až po současnost, nevěnoval takovou pozornost. Cynická část jeho mysli si všimla, že Chalkinova obžaloba tu nebyla zmíněna, jenže, to byl příliš nedávný incident, o kterém skladatel a textař nemuseli vědět. Napadlo ho, jestli se to někdy stane historií? Chalkin by byl rád. Což mohl být i důvod, proč se o něm nikdo nezmínil. To by byl konečný trest – anonymita.

Po závěru suity byla vyhlášena večeře a velká Dolní Jeskyně se efektivně přeměnila pro stolování. Ve spěchu a zmatcích při usazování stolů a židlí se s Deberou rozdělili. Panika, jakou pocítil, mu zcela jasně ukázala, že se citově nedokáže od dívky odpoutat. Když se znovu našli, přimkla se rukou k němu stejně rychle, jako on k ní a zůstali v sevření celou dobu, co čekali ve frontě na jídlo.

Iantine s Deberou konečně našli místo u jednoho z dlouhých stolů na podstavcích, kde všichni probírali hudbu, zpěváky, instrumentaci i to, jaké mají štěstí, že jsou ve Weyru, kterému se dostalo přednostního zpracování. Samozřejmě, tady byla tradice hudby na Pernu, kterou přinesli jejich předkové, podporovaná nejen Učitelskou Síní, ale také Weyrem a Držbou. Všichni se od útlého věku učili číst noty a povzbuzovali je, aby se naučili hrát alespoň na jeden nástroj, ne-li na dva nebo tři. Jen opravdu špatná držba nedokázala vyrobit kytaru nebo alespoň píšťaly a buben na oživení zimních nocí a zvláštních příležitostí.

Jídlo bylo velmi dobré – i když Iantine se musel na jeho chuť soustředit. Většina jeho smyslů se věnovala tomu, že s Deberou seděli přitisknuti stehno na stehně. Byla dost roztěkaná, mluvila ke každému, pořád toho vykládala spoustu o různých výkonech a melodických liniích, které se jí obzvlášť líbily. Tváře jí zrudly a oči měla velmi jasné. Nikdy ji neviděl tak nadšenou. Jenže věděl, že se cítí opojený v téměř bezdechém očekávání tance. Držet ji pak v náručí, ještě blíž, než jsou teď. Sotva dokázal čekat. Ale musel, samozřejmě, protože na První Den byla připravena zmrzlina, speciální a tradiční dezert, který si nikdo nenechal ujít. Tento rok byla s ovocnou příchutí, smetanová, sytá, pikantní, se spoustou malých kousků ovoce. Byl rozpolcený mezi tím, jíst ji pomalu – což znamenalo, že zákusek by se mohl rozpustit, protože v Dolní Jeskyni bylo opravdu teplo – nebo ji polykal tuhou a riskovat nachlazení. Všiml si, že Debera jí rychle, takže udělal totéž.

Jakmile strávníci skončili, rozebrali stoly a odsunuli židle, takže tam zůstal prostor pro tanec. Hudebníci, přeskupení do menších skupin, aby hudba mohla hrát nepřetržitě, znovu naladili nástroje.

Když bylo vše připraveno, K’vin vedl Zulayu – zářící v červených brokátových šatech z portrétu – na parket, na jejich tradiční otevírání tance. Iantine se přistihl, že touží ten elegantně vypadající pár načrtnout, ale ukryl svůj blok do hromady stolů a musel se spokojit s ukládáním údajů do své mysli. Ještě nikdy neviděl Zulayu tak flirtovat s K’vinem, a Vůdce Weyru reagovat tak galantně. Všiml si, že někteří jezdci si povídají mezi sebou, oči upřené na oba Vůdce, ale nemohl slyšet, co říkají, a i když byly pohledy zkoumavé, není to jeho věc.

Jako další přišli na parket Vůdci křídel se svými partnery, a po třech otočeních se k nim připojili Zástupci křídel. Pak mezi tanečníky vplula velmi ladně Tisha – doprovázená Maranisem, zdravotníkem Weyru. První tanec skončil, ale teď byl parket otevřený pro všechny. Další číslo byl svižný dvoukročák.

„Zatančíš si se mnou, Debero?“ zeptal se Iantine s formální úklonou.

Debera, se zářícíma očima, vztyčenou hlavou a úsměvem od ucha k uchu, odpověděla hlubokým pukrletem. „Páni, doufala jsem, že se zeptáš, Iantine!“

„Beru si ten příští,“ zvolal Leopol, který se objevil nečekaně vedle nich a díval se na Deberu mimořádně jasnýma očima.

„Sehnal jsi dnes večer tajně nějaké víno? zeptal se Iantine podezřele.“

„Kdo by mi nějaké dal?“ odpověděl Leopol mrzutě.

„Nikdo by ti nemohl nedat cokoli, co by sis nedokázal vzít jinou cestou, Leo,“ řekla Debera. „Ale rezervuji ti tvůj tanec. Později.“ A vykročila směrem k parketu. Iantine ji odváděl od chlapce co nejrychleji.

„I na chlapce z Weyru je předčasně vyspělý,“ řekla Debera a zvedla ruce, když se přemístila k němu.

„To on je,“ odpověděl Iantine, ale vůbec se mu nechtělo mluvit o Leopolovi, když otočil její pružné tělo mezi tanečníky, a ustoupil s ní pryč na opačnou stranu parketu, než byl Leopol.

„Bude nás sledovat, víš, dokud nedostane svůj tanec,“ usmívala se na něj.

„To se uvidí,“ sevřel ruce majetnicky kolem pevného, štíhlého těla.

Budu tančit, až budu starší? uslyšel Iantine jasně otázku zeleného draka. Překvapeně se podíval na Deberu a uviděl smích v jejích očích, takže drak mluvil k nim oběma.

„Draci netančí,“ řekla Debera svým něžným ‚dračím‘ tónem, který, jak si Iantine všiml, měla speciálně pro Morath.

„Zpívají,“ dodal Iantine a přemýšlel, jak vůbec někdy vyloučí Morath z konverzace na dost dlouho, aby si o sobě promluvili.

Bude poslouchat cokoli, co řekneš. Morathin hlas, tolik podobný Debeřinu, mu zněl v hlavě.

Iantine se ušklíbl a přemýšlel, jak se, pod sluncem, dokáže dostat k nějakému soukromému rozhovoru se svou milou.

Pak tedy nebudu poslouchat. Morath zněla zkroušeně.

„Jak dlouho si myslíš, že budeš na Bendenu, Iane?“ zeptala se Debera.

Napadlo ho, jestli s ní Morath mluvila taky, ale rozhodl se neptat, i když o svém odjezdu nechtěl diskutovalt vůbec. Určitě ne s Deberou, z důvodu, že zoufale toužil zůstat v Telgaru.

„Ah,“ řekl tak nenuceně, jak dokázal, „chtěl bych pro Pána Bridgelyho a jeho Paní udělat to nejlepší. Podporovali mě při studiu, víš, a dlužím jim hodně.“

„Znáš je dobře?“

„Cože? Já? Ne, moje rodina jsou horští držebníci.“

„Tak byla moje taky.“

„Byla?“

Debera se kysele se zasmála. „Nebavme se o rodinách.“

„Já bych mnohem raději hovořil o nás,“ vyhrkl Iantine a pak by se nejraději nakopl za tak banální reakci.

Debeřina v tvář se zachmuřila.

„No, co jsem řekl špatně?“ Sevřel jí povzbudivě ruce.

Její výraz byl tak žalostný.

Byla rozrušená kvůli něčemu, co řekla včera Tisha weyrlinkům. Já vím, že jsem řekla, že nebudu zasahovat, ale někdy je to potřeba.

„Nic,“ řekla Debera současně, takže si nebyl jistý, kdo co povídal, protože hlasy byly tak podobné.

„Ale něco tě trápí?“

Neodpověděla hned, ale rukama ho sevřela pevněji.

„No tak, Deb,“ snažil se ji trochu rozveselit. „Budu poslouchat cokoli, co máš na srdci.“

Věnovala mu zvláštní pohled. „To je právě ono.“

„Co?“

„Toužíš se mnou mluvit, tančit jen se mnou a –“

„Ooooh,“ a najednou Iantine tušil. „Tisha udělala všem jezdcům přednášku aby ‚nedělali nic, čeho by po Konci Oběhu litovali‘?“ Polekaně na něj pohlédla a on se na ni usmál. „Sám jsem to jednou nebo dvakrát slyšel, víš.“

„Ale nevíš,“ dodala, „že je to jiné pro drakeny. Pro zelené jezdce s velmi nezralými draky.“ Pak se na něj zděšeně podívala, jako by neměla být tak upřímná. „Oh!“

Přitáhl si ji blíž k sobě, i když se bránila, a zasmál se. Všechny ty náhodné otázky, na které se ptal drakenů, mu vysvětlily vše, co neřekla.

„Zelení draci jsou… jak bych to laskavě řekl? Dychtiví, milující, ochotní, příliš přátelští pro své vlastní dobro…“

Zírala na něj, tváře zrudlé, v očích vztek a tělo napjaté proti rytmu tance. Právě se chystali projít kolem otvoru do jedné z chodeb, které vedly zpět do skladovacích prostor Weyru. Otočil je tímto směrem i přes její odpor a mluvil k ní přesvědčivým chápavým tónem.

„Jsi jezdec mladé zelené a ona je příliš mladá pro jakékoli sexuální podněty. Ale nemyslím si, že polibek jí nějak ublíží a já tě musím aspoň jednou políbit, než budu muset odejít do Bendenu.“

A udělal to. V okamžiku, kdy se jejich rty dotkly, i když se snažila odolávat, se ten dotek díky vzájemné přitažlivostí stal zcela elektrizujícím. Nedokázala se té reakci ubránit – ani kvůli zachování Morathiny nevinnosti.

Nakonec, zcela bez dechu, se oddělili, ale sotva víc než pár centimetrů, aby nabrali vzduch do plic. Její tělo téměř bezvládně viselo proti jeho, a jen proto, že se opíral o zeď, měl sílu udržet oba dva.

To je moc pěkné, víš.

„Morath!“ Debera sebou trhla a napřímila se, i když zaťatýma rukama svírala jeho krk a ramena. „Oh… drahá, co jsem to udělala?“

„Ne tolik jí, jako mně,“ řekl Iantine roztřeseným hlasem. „Nezní rozrušeně, nebo tak něco.“

Debera ho odstrčila a podívala se na něj – pomyslel si, že nikdy nevypadala tak nádherně.

„Ty jsi slyšel Morath?“

„Hmmm, ano.“

„Chceš říct, že to není poprvé?“ Byla ještě překvapenější.

„Hmmm. Taky ví, jak se jmenuju,“ skočil do toho s kouskem informace, která, jak věděl, by ji mohla opravdu rozrušit. Ale teď byl čas na upřímnost.

Debera vytřeštila oči ještě víc a tvář jí zbledla v tlumeném světle chodby. Mírně se k němu naklonila.

„Oh, co mám teď dělat?“

Pohladil ji po vlasech, s úlevou, že prostě jen nevyrazila pryč a nerozcupovala tak jeho naděje na kousky.

„Nemyslím si, že jsme Morath tím malým polibkem rozrušili,“ řekl tiše.

„Malý polibek?“ Její výraz pohasl. „Nikdy dřív v životě mě nikdo takhle nepolíbil.“

Iantine se zasmál. „Ani mě ne. Dokonce i když jsi mě nechtěla políbit.“ Objal ji, protože věděl, že kritická chvíle pominula. „Musím to říct, Debero: miluji tě. Nemůžu tě dostat z hlavy. Tvoje tvář… a… Morathina“ dodal taktně, protože to byla také pravda, „zdobí okraje každého náčrtku, který jsem kreslil. Budu tě postrádat, jako – jako bys postrádala Morath.“

Zalapala po dechu dokonce i při zmínce o takové možnosti.

„Iantine, co na to mám říct? Jsem draken. Víš, že Morath je pro mě vždycky na prvním místě,“ dotkla se jemně jeho tváře.

Přikývl. „Tak to má být,“ řekl, i když si upřímně přál, aby mohl být jejím výhradním a jediným zájmem.

„Jsem ráda, že si to opravdu uvědomuješ, ale já nevím, co k tobě cítím, Iane, i když se mi líbil tvůj tvůj polibek.“ V očích měla něžný výraz a ostýchavě se na něj podívala. „Dokonce jsem ráda, že jsi mě políbil. Tak nějak jsem chtěla vědět…“ Hlas měla trochu zastřený, i když stále ostýchavý.

„Takže tě můžu políbit znovu?“

Položila mu ruku na hruď. „Ne tak rychle, Iantine! Ne tak rychle. Kvůli mně i kvůli Morath. Protože…“ a pak vyhrkla další slova, „vím, že ti budu chybět… skoro… stejně, jako by mi chyběla Morath. Netušila jsem, že jezdec může tolik potřebovat jiného člověka. Ne takhle. A pak,“ zesílila tlak ruky, kterou ho odstrkovala od sebe, protože toužila, aby ji políbil, „nemůžu si být upřímně jistá, jestli to není proto, že Morath tě má taky docela ráda, a tím mě ovlivňuje.“

Nedělám to, ozvala se Morath rozhodně, téměř rozhořčeně.

„Říká…“ začala Debera současně jak Iantine řekl: „Slyšel jsem.“

Oba se zasmáli a smyslné napětí mezi nimi se zmírnilo. Rychle využil příležitosti a políbil ji, jen lehce, aby dokázal, že to o Morath chápe. Také se skutečně zeptal na spoustu otázek, týkajících se milostných vztahů jezdců, i přípustnosti vlastního rozhodnutí o výběru. Co se dozvěděl, bylo jak povzbudivé, tak zneklidňující. Pro poměr lidí tu bylo víc důsledků, než kdy dřív tušil. Člověk – draken to mohl mít velmi komplikované a zelení draci, tak nervózní a sexuálně orientovaní, byli nejsložitější.

„Myslím, že mám štěstí, že se mnou vůbec mluví,“ řekl Iantine. „Podívej, lásko, řekl jsem, co jsem chtěl říct. Slyšel jsem, co má na srdci Morath, a prozatím to můžeme nechat být. Musím jít do Bendenské Držby a Morath musí… dospět.“ Jemně sevřel ruce kolem své milované. „Pokud budu vítán, abych se vrátil zpět… do Weyru, vrátím se. Budu vítán?“

„Ano, budeš,“ řekla Debera a Morath to také potvrdila.

„Dobrá, takže…“ lehce ji políbil a podařilo se mu odtrhnout se od ní dřív, než mohly emoce znovu vzplát. „Budeme tančit a tančit a tančit. To by nemělo způsobit žádné problémy, ne?“

Samozřejmě, že sotva ta slova vypustil z pusy, hned si uvědomil, že mít ji celý večer tak blízko sebe bude pro něj zkouškou sebeovládání. Rty se mu chvěly, když ji vedl zpátky a její prsty se s důvěrou propletly s jeho.

Tanec právě končil, když ji objal, takže zvládli jen jednu krátkou otáčku. Vzhledem k tomu, že se cítil mnohem jistější, nechal Leopola, aby na jeden rychlý tanec dělal Debeře partnera, jinak by to od chlapce poslouchali pořád. Kromě tohoto přerušení jinak tančili s Deberou celou noc, stmelujíc pouto, které začalo: tančili, dokud muzikanti neodpískali noc.

Věděl, že bude nenávidět chvíli, kdy se rozloučí, zvlášť teď, kdy si porozuměli – svým způsobem – ale nedalo se nic dělat. Měl povinnost vůči Bendenské Držbě.

Kapitola 15

Nový rok 258 po Přistání; Univerzita,

Bendenská Držba, Telgarský Weyr

NA PRVNÍ OFICIÁLNÍ DEN Nového roku, 258 AL, měl Clisser možnost zhodnotit čtyři dny Konce Oběhu. Občas zběsilé a rozhodně hektické, navzdory nejpečlivějším plánům a bohatým zkušenostem.

Hlavní představení – v První Den ‚Suita o Přistání‘ a Druhý Den Poučné Písně a Balady – se podařily velmi dobře: mnohem lépe, než předpokládal, vzhledem k nedostatečnému zkoušení některých umělců. Fortský tenor, například, byl ve svém velkém sóle trochu nerovnoměrný, opravdu měl držet závěrečný tón s plnou silou. Sheledon se mračil ze sekce dechových nástrojů: zazpíval by tu část sám, ale neměl na ni hlas. Jenže, jediné sólo, na kterém Sheledon nenašel chybu, bylo to, které zpívala Sydra a ta svůj skvělý výkon nikdy nepokazila. A Bethanino flétnové obbligatos bylo pozoruhodné, dokonale sladěné s hlasem Sydry.

Paulin čas od času vyskakoval ze židle a tleskal sólistům, a ve finále si tajně otíral slzy z očí. Dokonce i starý S’nan vypadal potěšeně, taky přihlouple, ale celkem vzato, Clisserovi se po tom přijetí ulevilo. Doufal, že oba výkony na dalších částech kontinentu byly také úspěšné. Lidé vložili do zkoušek velký kus práce, i když sami měli málo volného času.

Poučné Písně a Balady byly přijaty stejně dobře, a lidé už si dokonce broukali některé z melodií. Což bylo přesně to, v co skladatelé doufali. Naštěstí se za chytlavé melodie dostalo stejného ocenění Jemmymu i Sheledonovi. Přistihl se, že si brouká refrén ‚Písně o Povinnosti‘. Ta dopadla zvlášť dobře. Nemusel by se zabývat pracným kopírováním Charty, kdyby se mladí naučili její slova nazpaměť. To by rozhodně vyhovovalo požadavkům. Kopie všech nových písní vytvářeli samotní učitelé, kteří pak požádali své studenty, aby je přepisovali a tím ušetřili jeho Univerzitě spoustu úsilí.

Opravdu, nějaký druh tiskařského lisu musí dostat na přední místo seznamu Kalviho techniků. Podařilo se jim vyrobit docela malé, motorem poháněné zařízení na solární panely, proč ne tiskařský lis? Jenže to vyžaduje papír a lesy budou dalších padesát roků zranitelné, bez ohledu na to, jak vytrvalé budou Weyry při jejich ochraně.

Jedna změť Vláken může zničit akry stromů do doby, než se na postiženou oblast dostane pozemní personál.

Povzdechl si. Kdyby tak byly stále v provozu stroje na výrobu organických plastů… ale jediný stroj, umístěný ve Fortském skladišti, byl zrezavělý díky zaplavení, které zničilo i tolik dalšího.

„Nesmíme přemýšlet nad tím, co bylo v životě reálné,“ zacitoval sám sobě, „což znamená, že říkat ‚měl bych vytisknout‘ mi připomíná, že máme, co máme a musíme si s tím vystačit.“

Ačkoli si nemohl pomoci, a cítil trochu depresi. V posledních dnech bylo pár velkých okamžiků a bylo těžké obnovit běžnou rutinu. Ne všichni učitelé už se vrátili, i když se měli přihlásit v pozdním večeru. Potom uslyší, jak se vydařila představení jinde. Musel čekat, až se dozví, jak nový učební plán funguje. Do jara by měl vědět, jaké jemné doladění bude potřeba. V tomto se mohl spolehnout na Sallishu, to si byl jistý. Během jara začnou padat Vlákna a volné tempo, které si všichni užívají, bude vzpomínkou.

Ach, to je to, co musí udělat – odkládal to už dost dlouho: sepsat seznam učitelů a studentů starších patnácti let pro pozemní posádky. Slíbil to Pánu Paulinovi, a s tím vším kolem ho nikdy nevypracoval.

Vytáhl čistý list papíru ze zásuvky, pak se zarazil, dal ho zpět a zvedl list z hromady pro opakované použití. Stačí mu jedna čistá strana. Nesmí plýtvat, neboť brzy budou mít nedostatek.

*

Paní Jane osobně vedla Iantina do jeho pokoje, a na všechno se jako zdvořilá hostitelka vyptávala: Kde byl na oslavách Konce Oběhu? Bavil se dobře? Měl možnost slyšet tu nádhernou novou hudbu od Akademie? Na jaký nástroj hraje? Co říkali jeho rodiče?

Odpovídal tak, jak dokázal, ohromený rozdílem mezi jeho přijetím tady, a tím, které zažil na Bitře. Paní Jane byla typ ženy, neustále se vrtící a mávající rukama, vůbec ne taková, jakou by čekal manželku člověka, jako byl Bridgely. Musí být pod tím třepotáním velmi výkonná, pomyslel si, když srovnal upravenost, pořádek a vzhled společenských místností s těmi v Bitře a viděl ten obrovský rozdíl mezi nimi. Taky nedostal žádné bydlení ve spodním podlaží. Paní Jane ho vedla do rodinného patra a nutila dva pomocníky, kteří nesli plátna a desky ze skybroomového dřeva, aby šli opatrně a svůj náklad nepoškodili.

Otevřela dveře, předávajíc mu klíč, a naprosto jej vyvedla z míry, když za ní vešel do velké společenské místnosti, alespoň desetkrát větší než kóje na Bitře. Místnost byla na vnější straně držby, takže měla široká, vysoká okna s výhledem na severovýchod. Byl to příjemný pokoj; kamenné stěny byly natřené jemně bílozeleně, nábytek z dobře leštěného dřeva s potahy s příjemným geometrickým vzorem v zelené a béžové barvě.

„Vím, že umělci dávají přednost severnímu světlu, ale tohle je to nejlepší, co pro tebe můžeme v tomto směru udělat,“ mávala Bendenská Paní rukama sem a tam. Byly to půvabné, malé ruce, jen s širokým proužkem manželského prstenu na příslušném prstě. Další kontrast k Bitranským s mnoha křiklavými šperky.

„Je to mnohem víc, než jsem čekal, Paní Jane,“ řekl tak upřímně, jak dokázal.

„A jsem si jistá, že je to mnohem víc, než jsi měl v Držbě na Bitře,“ odfrkla si pohrdavě. „Aspoň mi to bylo řečeno. Můžeš si být jist, že Bendenská Držba nikdy neumístí Umělce tvé hodnosti a schopností spolu s pomocníky. Bitranští si mohou dělat nárok na vlastní Krevní linii,“ její tón však vyjadřoval pochybnosti, „ale nikdy neprojevili velkou úroveň!“ Všimla si, že zkouší pevnost malířského stojanu. „Ten je za skladu. Patřil Lesnourovi. Znáš jeho práci?“

„Lesnour? Jistě.“ Iantine spustil ruku z hladce voskovaného sloupku. Lesnour, který žil dobře před sto oběhy, navrhl a provedl nástěnné malby v Bendenské Držbě a byl známý kvůli svému použití barev. Také sestavil slovníček barviv dostupných z místních surovin, svazek, který Iantine studoval a který mu určitě pomohl na Bitře.

Paní Jane otevřela dřevěné dveře do ložnice, ne příliš velké, ale prostorem stále velkorysé. Zahlédl velkou postel, na jejíž čtyřech sloupcích byly vyřezané neobvyklé listy a květy: pravděpodobně převzaté z botaniky Země. Ukázala na zadní stranu do třetí místnosti aparmá: vlastního WC a lázně. A celé apartmá bylo vyhřívané. Benden byl postaven se stejnými vymoženostmi, kterými se chlubil Fort.

„To je mnohem víc, než potřebuji, Paní Jane,“ řekl Iantine téměř v rozpacích, zatímco upustil svůj vak na podlahu společenské místnosti.

„Nesmysl! My na Bendenu víme, co se patří pro muže tvých schopností. Prostor,“ zakroužila půvabně rukou kolem místnosti, „je tolik potřebný, aby si člověk uspořádal myšlenky a umožnil mysli uvolnit se.“ Udělala rukou další složitý pohyb a usmála se na něj.

Vrátil jí úsměv a snažil se chovat spíš laskavě, než pobaveně nad jejími extravagantními způsoby.

„Takže, večeře se bude podávat ve Velkém Sále v osm, a budeš jíst v horní části stolu,“ řekla s rozhodným úsměvem, aby se předešlo jakýmkoli protestům. „Nepotřebuješ poslat někoho, kdo by ti pomohl s tvými věcmi?“

„Ne, srdečně děkuji, Paní Jane, ale jsem zvyklý si vystačit sám.“ Možná by si mohl na pár týdnů vypůjčit Leopola? Rozhodně tu bylo dost místa, aby mohl být chlapec ubytován s ním.

Když jí znovu vyjádřil své hojné díky za pozornosti, odešla.

Procházel po pokojích, pak si umyl ruce a obličej a zjistil, že voda z kohoutku teče velmi horká. Vana byla vytesána ve skále, dost hluboká, aby se do ní mohl úplně ponořit a dostatečně dlouhá, aby mohl ve vodě ležet natažený. Dokonce ani Weyr neměl tak vytříbené vymoženosti.

Vybalil si oblečení, aby vyvěsil záhyby na své sváteční zelené košili a začal připravovat pracoviště. A pak se posadil do jednoho z čalouněných křesel, hodil nohy dolů na podnožku, opřel se a povzdechl si. Dokázal by si zvyknout na takový druh bydlení, to tedy ano! Až na jeden nedostatek – Deberu.

Krátce zauvažoval, jestli se Paní Jane bude stále vrtět, až mu bude pózovat. A jak by ji měl nakreslit? Musí nějak zachytit její neustálý pohyb, ale také její půvab a šarm. Přemýšlel, na jaký nástroj hraje, s těma malýma rukama. Kdyby jen Debera nebyla tak daleko.

*

Iantina by zřejmě nepotěšilo, kdyby věděl, že Debera byla v té chvíli předmětem diskuse mezi Vůdci Weyru na Telgaru.

„Ne,“ zavrtěla Zulaya hlavou, „má dost rozumu, než aby ohrozila Morath. A myslím, že Iantine by neriskoval své postavení ve Weyru nerozvážností. Pochopila jsem od Leopola, že Iantine se chce vrátit. Tisha si o tento pár nedělá starosti. Možná tančili, dokud hudebníci nepřestali, ale po celou dobu je bylo vidět. A pak taky, Debera je vychovaná v držbě. Kdo mi dělá starosti, je Jule, zvlášť od té doby, co ona a T’red byli partneři.“

„Už nejsou?“ zeptal se K’vin prudce.

„Samozřejmě, že ne,“ zamítla Zulaya jeho obavy a pak se na něj ušklíbla. „T’red čeká na příležitost. Ví, že bude lepší.“

K’vin si povzdechl a odškrtl další záležitost, projednanou se Zulayou.

„Podívej – v desátém měsíci bylo Líhnutí, takže tak do čtvrtého měsíce ještě zelené nebudou létat.“

„Oh, řekla bych, že Morath by mohla. Pokud poroste stále stejným tempem, bude mít dost silná křídla, aby to v pozdním jaru vyzkoušela. Ale my nepotřebujeme zahrnout nejnověji vylíhnuté do našich výpočtů, K’vine,“ naklonila se k němu a k seznamu, který sestavoval. „Musí dělat veškerou přípravu na rozpoznávání místa, a dálkové lety, aby posílili svaly na křídlech. Pokud nepotřebujeme tlačit na jejich výcvik, nedělejme to. Máme padesát let na to, abychom je využili…“

„Máme?“ K’vin odhodil tužku na stůl, opřel se a vzdychl.

Zulaya natáhla ruku a konejšivě ho poplácala po paži. „Netrap se tak, Keve,“ řekla. „Tím nedokážeš události změnit. Myslím, že ve skupině nebudeme mít problém s dětmi, ale se starými. Ti staří jezdci budou trvat na tom, aby byli přiřazeni do bojových křídel, víš.“

K’vin zavřel oči a zatřepal hlavou, jako by se toho problému mohl nějak zbavit. „Já vím, já vím,“ řekl, dobře si uvědomujíc, že se tomu rozhodnutí nemůže vyhnout. „Budou mnohem náchylnější než mladí, snažit se dokázat, že s věkem neztratili nic ze své síly.“

„No, draci neztratili,“ řekla a pak si i ona povzdechla. „Ale nedokážeme je omladit; to není fér. A dračí reflexy jsou tak rychlé, jako nikdy dřív. Budou své jezdce chránit.“

„Ale kdo bude chránit zbytek křídel před pomalými reflexy? Víš jak blízko měli Z’ran a T’lel včera ráno ke katastrofě.“

„Předváděli se,“ řekla Zulaya. „Meranath oba hnědáky seřvala, jako by to byli weyrlinci.“

„Na tohle nebude čas, během Spadu…“ K’vin si třel bolestivé místo v zátylku. „Svolal jsem kontrolu bezpečnostních popruhů pro celý Weyr.“

„Keve,“ řekla tiše, „měli jsme jeden minulý týden. Copak si nevzpomínáš?“

„Nemůžeme jich mít nikdy dost,“ utrhl se na ni a pak po ní střelil omluvným pohledem.

„To je to čekání, které tě ubíjí,“ usmála se smutně Zulaya. „Nás všechny.“

K’vin si odfrkl. „Takže bychom se měli modlit, aby Vlákna padala brzy?“

„To bych nám nepřála, ale mohli bychom oprávněně jet na jih na výpravu…“

„Ne,“ namítl důrazně. „Žádná další výprava za AIVASem.“

„Ne, ne,“ zasmála se jeho prudkosti. „Ale mohli bychom zkontrolovat Tubermannovy housenky: podívat se, jak daleko pronikly. Stejně bychom to měli udělat brzy, protože máme zkontrolovat jejich rozšíření. Nějaký výlet, pryč z této zimy, by zvedl náladu. Po vzrušení z Konce Oběhu je První Měsíc vždycky zklamáním. Kdo ví? Třeba dokážeme najít nějaký z těch náhradních dílů, po kterých Kalvi pořád fňuká.“

„Náhradních dílů?“ zeptal se K’vin.

„Ano. Ty co se ztratily v bouři při Druhém Přechodu.“

„Tak to je skutečně ztracený případ,“ řekl K’vin.

„Ať už je, nebo není, nabízí to tréninkové cvičení na slunci, daleko odtud a od všeho tohohle,“ ukázala na rozházené hromady seznamů a zpráv na stole.

„Kam bychom šli?“ K’vin se vzpřímil na židli a posuzoval možnosti.

„No, měli bychom zkontrolovat původní místo na Calusu…“ Vzala příslušnou mapu z úložné skříňky a přinesla ji ke stolu. K’vin rychle vyčistil prostor. „Takže se podívejme podél pobřeží Kahrainu, kde měla Flotila dlouhou přestávku na opravy.“

„To všechno už se zkoumalo tolikrát…“

„A nic moc se nezískalo. V každém případě, není tak důležité, co najdeme, ale že jsme se tam šli podívat,“ ušklíbla se Zulaya komicky.

„Celý Weyr?“

„No, rozhodně bojová křídla. Ty kdo se starají o výcvik necháme tady, dáme jim odpovědnost… a uvidíme, jak se jim to zalíbí.“

„Na starost by si to měl vzít raději J’dar,“ podíval se na ni K’vin, zda souhlasí.

Pokrčila rameny. „J’dar nebo O’ney.“

„Ne, J’dar.“

Kupodivu se na něj potěšeně usmála. Nečekal to, protože sama konkrétně jmenovala O’neyho, jednoho z nejstarších bronzových jezdců. Snažil se podřídit jejímu úsudku, kdykoli to bylo možné, ale všiml si, že O’ney má tendenci být zbytečně horlivý.

„Takže, tohle je prostor, kam se housenky nastěhovaly při kontrole minulou zimu,“ přejela prstem kolem řeky Rubikon.

„Jak se housenky dostaly přes tohle?“ zeptal se K’vin a poklepal na vrstevnice pro strmé útesy, které lemovaly řeku, a postupně se zužovaly dolů nad Azovské moře.

„Kluci od zemědělství říkají, že to buď musely obejít, nebo se dostaly přes řeku jako larvy v zažívacím traktu werýsů a některých těch divokých zvířat, která tu byla vypuštěna. Chovali je tu, víš.“

Zulaya ho teď škádlila, protože moc dobře věděla, že Charanth ho musel zachraňovat před velmi velkou, hladovou oranžovo-černě pruhovanou kočkou. Charanth byl velmi uražen, protože ten tvor ho pak opravdu napadl, jeho – bronzového draka! Tento incident byl poučením jak pro jezdce, tak pro draka.

„Oh, jak bych nevěděl! Nenechám se takhle chytit dvakrát.“

„Mělo to ohromně jemnou kožešinu,“ řekla a oči jí vyzývavě tančily.

„Chyť si vlastní, Zu. Takže, podívej… měli bychom zkontrolovat a zjistit, jestli nechce přijít některý z dalších Weyrů? Aby to bylo společné cvičení?“

„Proč?“ opáčila s pokrčením ramen. „Celá myšlenka je o tom, dostat naše křídla na chvíli pryč kvůli něčemu jinému, než je příprava na Spad. Meranath,“ obrátila se ke své královně, která lenivě odpočívala na svém lůžku s hlavou otočenou jejich směrem a otevřenýma očima. „Byla bys tak hodná a rozšiřila, že Weyr vyráží na cvičení,“ usmála se na K’vina, „zítra za svítání? To by mohlo některé vylekat.“

„Nepochybně.“ K’vin se podíval na Zulayu pro svolení a vyslovil k Meranath druhou žádost. „A požádáš J’dara a T’dama, abysem přišli, prosím?“

Slunce bude na jihu mnohem teplejší, řekla Meranath, a to se nám všem bude líbit, K’vine.

„Jsem rád, že souhlasíš,“ trochu se zlaté královně uklonil. Taky ho významně potěšilo, že použila jeho jméno. Mohlo to znamenat, že na něj Zulaya myslela častěji? Držel tu otázku pevně ve své mysli, aby ji ani Charanth neslyšel. Opravdu schvalovala jeho vedení? Zulaya mu nikdy nic nenaznačila, navzdory své pozornosti k němu na veřejnosti; i když si toho samozřejmě hodně cenil. Nezdálo se, že by měl nějak blíž ke skutečné intimitě s ní, a on po tom tolik toužil. Přijde vůbec někdy na to, jak toho dosáhnout? Mohl to být důvod, proč navrhla tento výlet?

„Jak je to dlouho, kdy byla napsaná poslední zpráva o housenkách?“

„Pokrčila rameny. To není podstatné. Potřebujeme rozptýlení a tohle je dobrý důvod. Navíc, někdo by to měl udělat kvůli zemědělským záznamům. A pravděpodobně budeme muset jít dolů během Spadu, zda housenky opravdu dělají to, co by měly.“

„Chceš nás vyřadit z činnosti?“ zeptal se.

Zulaya zavrtěla hlavou. „Dokud budou Vlákna padat z Pernského nebe, nikdy nebudeme bez práce. Z psychologického hlediska je nutné, abychom udrželi co nejvíc je možné z povrchu planety. Housenky jsou jen dalším přidaným opatřením, a ne celkovou odpovědí.“

Oba Vůdci Weyru zapomněli varovat své draky, aby se nezmiňovali o místě určení, a během večeře už to letělo po celém Weyru. Byli obleženi žádostmi lidí z Weyru, aby je vzali s sebou. Dokonce ani Tisha se nestyděla požádat o přepravu.

„Někteří z bronzových budou muset nést dva cestující,“ udělal K’vin nějaké rychlé výpočty.

„Weyrlinci tu budou muset zůstat,“ podotkla Zulaya, jako že ta nutnost způsobí malý zádrhel v jejich euforii. Ale pokrčila rameny. „Dáme T’damovi příležitost vzít je tam dolů, jakmile budou schopni létat, ale zatím jsou omezení Weyrem.“

„To nebude dřív, než začnou padat Vlákna,“ vypadal K’vin pochybovačně.

„Jistě, ale víme, kdy to bude padat, na severu nebo na jihu a den volna pro pomocné síly není žádná velká věc. Naplánujeme to, až tady bude deštivo,“ řekla Zulaya, „a nebude jim vadit užít si dole na jihu slunce.“

Takže tahle otázka byla vyřešena.

Celý Weyr se shromáždil u nakládání cestujících i zásob na výlet, který byl teď stanoven na dobu tří dnů. K’vin připustil, že budou potřebovat tak dlouho, aby udělali pečlivý průzkum pronikání housenek. Nesl s sebou mapy a psací potřeby, aby mohli dělat přesné záznamy.

To ráno mělo i svou humornou chvilku: dostat Tishu na hřbet hnědého Branutha byl boj nejen pro Branuthova jezdce T’lela (který se smál tak silně, až dostal škytavku), ale i pro další čtyři jezdce, nejsilnější a nejvyšší.

Branuth s velmi zvídavým výrazem na dlouhé tváři natáhl hlavu, aby se díval, a dostal silnou křeč do svalů na krku. T’lel a Z’ran ho museli masírovat.

„Nech toho a vylez sem, T’lele,“ křičela Tisha, jejíž tlusté nohy trčely v úhlu od místa, kde seděla mezi krčnímy hřebeny. „Já tady prasknu. A jestli prasknu, budeš trpět. Nikdy jsem neměla říkal, že půjdu. Měla jsem si to uvědomit dřív, než jsem z jakéhosi důvodu opustila své jeskyně. Je to velmi nepohodlné. Přestaň s tím řehněním, T’lele. Přestaň s tím hned teď. To není vtipné, kde sedím. Vylez sem a jeďme!“

Dostat Tishu na Branutha vzalo tolik času, že než se T’lelovi podařilo dostat se na své místo před Tishou, všichni ostatní už byli na místě a připraveni k odletu.

„Nejen, že prasknu, taky jsem rozpůlená těmito hřebeny. Nabrousil jsi je schválně, T’lele? Není divu, že jsou jezdci tak hubení. Musí být. Nerostou drakům hřebeny pro velké lidi? Měl mě vzít K’vin. Charanth je mnohem větší drak… Proč jsi mě nemohl dát na svého bronzáka, K’vine?“ křičela Tisha přes meziprostor.

K’vin se snažil zachovat důstojnost Vůdce Weyru tím, že se nesmál při pohledu na ni, ale neodvažoval se podívat jejím směrem znovu. Místo toho otočil tělo, aby mohl všechny zkontrolovat, a potěšilo ho, že všechny oči se upírají na něj – jezdců, cestujících i draků. Podíval se nahoru, kde čekali na odchod další draci, připravení dostatečně daleko od nově umístěného Oka a kamenného Prstu. Teď zvedl paži.

Charrie, ať zaujmou ve vzduchu své pozice v křídlech.

Oni vědí, zazněl Charanth nedůtklivě, protože to bylo časté cvičení.

K’vin ho láskyplně poplácal rukou po krku, zatímco druhou mávnutím potvrdil odlet.

Všichni draci v kotli vzlétli, až ta baterie křídel zvířila prach a drť ze země, a pak se zvedli ti na okraji, řadíc se ve vzduchu do formací svých křídel. Zulaya s dalšími královnami se rozmístili nad ostatními.

A stále se držet ve formacích. Pojďme, Charrie.

Charanth vzlétl s mohutným skokem. Jedno mávnutí a byl na úrovni s křídly, další a byl před královnami. Hlavy se otočily nahoru a Charanth se svědomitě natočil do úhlu, aby všichni mohli Vůdce Weyru vidět.

Informuj Weyr, že náš cíl je Azovské moře.

Hotovo!

K’vin rukou nepřetržitě signalizoval Jdeme do mezimezí!

Celý Weyr současně zmizel.

Opatrně, varoval Charantha, potěšený tím disciplinovaným odletem. Teď jdeme!

Počítal tři sekundy a pak už cítil teplý vzduch nad oslnivě modrým Azovským mořem, který byl jak plácnutí horkého ručníku do tváře. Charanth zaduněl potěšením.

K’vina daleko víc zajímalo zjištění, že řady draků, křídlo vedle křídla, dorazily stále ještě ve formaci. Usmál se.

Prosím, informuj Vůdce křídel, aby vzali své jezdce na jejich jednotlivé destinace.

Jedno po druhém křídla zmizela, s výjimkou T’lelova, který si jako místo výpravy zvolil mořské pobřeží.

Královny začaly také plachtit dolů ke břehu, protože nesly nějaké zásoby, které Tisha potřebovala k vytvoření ohnišť pro večerní jídlo.

Počkáme a necháme je všechny dostat se bezpečně na zem, řekl K’vin Charanthovi, i když jedna jeho část chtěla vidět, jak se Tishu podaří sesadit z Branutha. Proto ho poněkud překvapilo a nejdřív měl i obavy, když viděl, jak se hnědý drak odpoutat od hlavního křídla a plachtit na přistání na vodu, těsně ke břehu. Charanth se skloněnou hlavou to úsilí pozoroval.

Branuth říká, že to nařídila ona. Vyplave volně z jeho zad. Charanth zněl taky pobaveně a K’vin se uchechtl.

Bylo to mnohem důstojnější.

Branuth říká, že pro něj to bylo taky jednodušší, ale nemyslí si, že by měl udělat totéž při cestě zpátky na Telgar.

Ne s vodou, která v tomhle ročním období studí.

Můžeme teď přistát? Branuth říká, že Slunce je teplé.

Myslel jsem, že jsi chtěl lovit.

Později. TEĎ chci cítit teplo po celém těle.

Charanthovy preference byly téměř jednomyslné s ostatními draky, kteří se rozložili na oblázkové pláži i na pobřeží pokrytém nízkými keříky. Ty – rozmačkané velkými dračími těly – vydávaly bohatou pronikavou vůni, která nebyla vůbec nepříjemná.

Tisha poslala pár lidí pro dřevo na podpal a kameny, aby mohli v táboře založit ohně, a podívat se, jaké ovoce by mohlo být zralé. Další skupina se vydala na ryby do místa, kde se balvany zkutálely dolů do moře jako vlnolam.

„Jdu si pořádně zaplavat,“ zavolala na něj Zulaya, když s Charantem klouzal na přistání. Už si svlékala bundu. „Meranath chce jít taky.“ Přistála už před chvílí, dost dlouho na to, aby svlékla zbytek svého oblečení, které nechala v úhledných hromádkách na balvanu, než se vydala k vodě.

„A co housenky?“

„Počkají,“ křikla přes rameno a brodila se vodou, dokud nebyla dost hluboká na plavání.

Nemusíme jít hledat housenky teď, že ne? zeptal se Charanth žalostně, a oči, které obrátil na svého jezdce, mu žlutě vířily úzkostí.

„Ne, nemusíme,“ řekl K’vin. „Housenky byly záminkou, abychom na několik dní opustili Weyr.“

Shodil ze sebe oblečení a drak i jezdec se připojili k ostatním v teplé Azovské vodě.

K’vina zřejmě nepotěšilo, když zjistil, že téměř všichni jezdci oddalovali stanovený účel cesty na jih: housenky byly ve skutečnosti asi to poslední, na co někdo myslel. Opalování, koupání v příjemných vodách, lov pro draky a shromažďování jídla pro lidi mělo přednost – a místo a čas na absolutní soukromí.

P’tero a M’leng požádali V’lasta, svého Vůdce křídla, o svolení, aby mohli vzít své draky na lov.

„Nezapomeňte, co vám K’vin říkal o divokých stvořeních tady dole,“ varoval je V’last stejně, jako ostatní jezdce, kteří chtěli jít lovit s draky.

P’tero a M’leng poslušně přikývli, ale jakmile odešli z mýtiny, kde jejich křídlo přistálo u řeky Malay, rozesmáli se už jen samotné představě, že by jejich drakům mohlo být jakékoli zvíře nebezpečné.

„Je tu opravdu horko,“ ohlédl se M’leng zpět k řece.

„Bude nám ještě tepleji, než seženeme něco pro draky,“ dodal P’tero. „Ale jakmile bude hotovo, opravdu už nemusíme dělat nic dalšího až do večeře.“

„Tak se sem vrátíme až těsně před ní,“ navrhl M’leng a lehkomyslně se zasmál. „Nebo budeme nakonec muset lovit nebo rybařit, nebo něco sbírat.“

„Je tu s námi dost lidí z Weyru, aby všechno udělali – a těší je to,“ prohlásil P’tero poněkud blahosklonně. „Pojď, vypadneme odsud.“

Rozběhl se a s elegantním výskokem se vyhoupl na Ormonthova záda. M’leng současně nastoupil na zelenou Sith.

„Na jakou zvěř se zaměříme?“ zeptal se M’leng.

„Co uvidíme nejdřív,“ odpověděl P’tero a mávnutím ruky je oba poslal do vzduchu. M’leng byl raději, když dělal vůdce.

Nemuseli chodit daleko, a uviděli pasoucí se stáda běhounů, menších než ty, které byli zvyklí vídat v držbách. Ale když viděli taky další draky na obloze, jak kloužou dolů na lov, P’tero naznačil M’lengovi, aby letěl dál jihozápadním směrem. Nedostali se ještě moc daleko, a oba zjistili, že si musí svléknout letecké bundy, a pak košile, které byly zateplené na zimu. P’tero obdivoval M’lengovo pevné tělo. Zelený jezdec měl nízkou postavu, což P’tera vždycky těšilo, a byl překvapivě silný, šlachovitý a hbitý. Taky měl zimně bílou kůži, přesně pod límec. P’tero se zahihňal. Vypadal tak legračně, jako by měl dvě různé kůže.

Pak zůstal modrý jezdec fascinovaně hledět na tropickou krajinu kolem, mírně odlišnou od teplejších držeb na Severu. Nerat měl deštné lesy a obrovské prostory téměř neproniknutelné džungle, s výjimkou západní strany, zatímco Ista, to byly ostré vrchy a hluboká údolí, také hustě zarostlé. Ale tady se obrovské pastviny, v určitém ohledu podobné pláním Keroonu, rozšiřovaly do všech směrů, poseté jakoby zabodnutými holými žlutými balvany, občas s houštinami hubených stromů s listy přelévajícími se přes vršek, nebo s ostrůvky širokých rozvětvených stromů. Když draci přelétali nad některými z nich, hejna werýsů a dalších ptačích forem se vynořily ve zběsilém útěku.

Můžu je jíst? zeptal se Ormonth svého jezdce a zrychlil pro případ, že by mu dovolil dát se do pronásledování.

Cože? Tyhle tuhá sousta? zeptal se P’tero pohrdavě. Pak si přiložil ruce na pusu a zakřičel na M’lenga: „Ormonth je tak hladový, že chce jíst werýse!“

„Sith chtěla taky. Radši bychom je měli nakrmit,“ zakřičel M’leng.

„Támhle!“ ukázal na velkou hromadu kamenů. Jeden z šírokých stromů rostl přímo proti hromadě a zastiňoval tak dlouhý svažitý vrchol. P’tera napadlo, že formace vypadá jako příď lodi, jejíž střed je ponořen do moře země. A strom jako nesprávně umístěný stožár.

M’leng přikývl na souhlas, mávl rukou a nechal Sith přejít do širokého oblouku, aby sestoupili na příď na zemi. Proti nim foukal jemný vánek z jihu a ochlazoval pot na holých tělech.

Hned jak přistáli, svlékli oba mladí muži těžké letecké kalhoty a boty. Ponožky si museli znovu obléci, protože skála byla pro bosé nohy příliš horká.

M’leng, který dobře viděl na dálku, si zaclonil oči rukou a díval se na západ, kde se mu zdálo, že se pohybuje dlouhá tmavá čára.

„Ach, skvěle, stádo zvířat.“ Otočil Sith hlavu a zatlačil ji správným směrem. „Vidíš? Můžeš jíst tyhle. Mnohem lepší, než werýsi. Můžeš vyrazit hned!“ A plácnutím Sith propustil.

„Běž za Sith, Ormonthe,“ strčil P’tero modrákovu hlavu doprava. „Lovte spolu a tak se nemůžete se dostat do žádného maléru. Budeme vás sledovat odtud.“

Ormonth přesunul váhu z jedné strany na druhou a oči mu žlutě vířily s nádechem úzkosti.

„Co je to s tebou?“ zeptal se P’tero, toužíc po tom, aby už byli oba draci pryč, aby on a M’leng mohli mít nějaké skutečné soukromí. A pokud bude ten pár dostatečně zaneprázdněný lovem a jídlem, nebudou věnovat pozornost tomu, co dělají jejich jezdci.

Cítím něco!

„M’lengu, cítí Sith něco?“ P’tero byl naštvaný, ale draka neignoroval.

„Různé pachy, tady dole, to je všechno.“ M’leng pokrčil rameny a jeho horlivý výraz naznačoval, že chce mít draky pryč, stejně jako P’tero.

„Budu mít oči otevřené,“ ujistil P’tero Ormontha a rezolutně ho bouchl, aby už se vydal na cestu.

Dvojice vzlétla vzhůru ve stejném okamžiku a P’tero sledoval s určitou hrdostí modrákův elegantní letový postoj, jak stoupal do výšky, než se spustí ke své kořisti.

M’leng vklouzl pod P’terovu paži.

„Oooh, máš horkou kůži. Měli bychom být opatrní, abychom se v tomhle slunci nespálili.“

„Budeme v pořádku, pokud se budeme hodně hýbat.“

„A to budeme, ne?“

Užívali si vzájemné společnosti natolik, že si žádný z nich neuvědomil, když se vítr změnil na západní. Stále ještě chladil jejich nahá těla a sušil pot, kterým byli pokryti. Ani to si moc neuvědomovali, dokud se nestaly dvě věci ve stejném okamžiku: v P’terově lebce se rozlehl Ormonthův rozzlobený výkřik, až narazil do M’lengovy brady tak tvrdě, že ten práskl hlavou do skály, a současně se mu nějaká ostrá věc zaryla do zadku.

„ORMONTHE!“ zakříčel v duchu i nahlas.

M’leng ležel bezvládně pod ním, zatímco se svíjel bolestí od čehosi, co na něj zaútočilo.

„Pomoz mi!“ zavyl a snažil se obrátit a podívat se, co se ho snaží sežrat.

Temný stín a vzduch nad ním mu připadal jak stlačený: strašlivý řev k němu vyslal smrad mršiny a přes jeho nahá záda zavanul horký dech. Drápy se vyrvaly z jeho masa a to ho donutilo znovu ječet. Něco těžkého a chlupatého se vytahovalo výš přes jeho zmučené nohy. Letmo spatřil zelenou kůži a pak modrou. A pak, jakoby odnikud, se vynořilo něco velkého a žlutohnědého. Modrý ocas se stočil ochranně kolem něj. Nad hlavou slyšel Ormonthův řev, který se změnil ve skřeky bolesti a hněvu, ale většinou hněvu. V mysli na něj útočily živé obrazy a emoce pomsty, která byla dračí mysli naprosto cizí.

Zatímco ho svíraly vlny téměř nesnesitelné bolesti, uvědomil si, že Ormonth a Sith roztrhali to, co ho napadlo, na cáry; cákala na něj krev a kusy horkého masa. Pak si uvědomil, že leží na M’lengovi, který se najednou rozjel pryč. Před jeho zděšenýma očima se objevila velká hnědá tlapa a dlouhé špinavě žluté drápy se zatínaly do ramene jeho přítele, až tryskala krev. Navzdory bolesti nohou a zad se vrhl přes M’lenga, tloukl do tlapy a snažil se zvednout drápy z milencova těla.

Další hluk, další dračí řev, a najednou byl nad ním volný prostor, který mu umožnil dýchat čerstvý vzduch a vidět další draky. Dva útočili na žlutohnědé štíhlé tvory, kteří se hrnuli na skalnatý vršek. Draci je tahali pryč za ocasy nebo za zadek, zatímco zvířata se svíjela, řvala a zlostně prskala, obracejíc se k útoku na draky. Jedno z nich se stočilo kolem předloktí hnědáka a rozseklo drakovi tvář.

„M’lengu, M’lengu, odpověz mi!“ vykřikl P’tero, otočil obličej milence k sobě a plácal ho po tvářích.

Obuté nohy se zastavily u M’lengovy hlavy.

„Oh, pomozte nám, pomozte nám!“ prosil a chytil se za boty. „Pomozte mi! Umírám!“ Bolest v nohou byla tak hrozná…

„Kdo má Fellis? Kde je uspavec?“

Zatímco P’tero cítil, jak se propadá do zapomnění, napadlo ho, jak se sem, pod sluncem, dostala Zulaya, a jestli umírá.

Kapitola 16

Cathay, Telgarský Weyr, Držba Bitra a Telgar

P’TERO NEZEMŘEL, i když několik dní si to přál. Hanba, že byli napadeni, že ohrozil M’lenga, že je zodpovědný za zranění devíti draků – když K’vin zvlášť každého varoval, aby byli opatrní – to bylo téměř víc, než dokázal snést. M’leng mohl vykládat, že mu P’tero zachránil život – i když mu museli zraněné rameno zašít – ale P’tero věděl, že v epizodě útoku to bylo vedlejší. Sith i Ormonth utrpěli zranění od drápů a tesáků útočících koček, protože nebylo snadné je zahnat. Meranath ošetřovali kousnutí na levém předloktí a škrábanec na tváři. P’tero se ještě nebyl schopen podívat Zulaye do očí. V’lastův Collith měl nejhorší zranění na předloktí, rozseknutém až na kost silnýma zadníma nohama samice, která jej napadla. Bitva mezi draky a lvy byla tvrdá, dokud trvala, protože lvi neměli z draků strach a celá smečka, nějakých čtrnáct dospělých zvířat, se připojila k boji.

Meranath zareagovala na Ormonthův výkřik okamžitě – ve skutečnosti tak rychle, že opravdu opustila Zulayu za sebou. Weyrena byla ohromená: tohle prostě draci nedělali. I když později se tomu zasmála, vykládal Leopol P’terovi – ve chvíli kdy plavala, neocenila, že ji zcela mokrou vytahují na draka jejího společníka. S V’lastem pak rychle následovala K’vina a další, kteří odpověděli na volání o pomoc.

„Byla taky trochu naštvaná,“ pokračoval Leopol a vychutnával si vyprávění, „protože draci zničili pěkné lví kožešiny… tedy ty, co nesežrali.“

„Draci jedli lvy?“ zalapal P’tero po dechu.

„Jistě, proč ne?“ Leopol s úsměvem pokrčil rameny. „Celá smečka na draky zaútočila. Ale mláďata nechali jít, víš, i když si někteří lidé mysleli, že by se měli zbavit všech, co našli. Podle V’lasta Collith říkal, že byli velmi chutní, i když se trochu těžko žvýkali. Nechtěli zbytečné plýtvání. Ale Zulaya by opravdu ráda měla lví kožešinu v posteli.“

P’tero se otřásl se. Už nikdy nechtěl mít se lvy nic společného.

„Měl jsi vidět sám sebe, když tě přinesli, P’tero,“ dodal Leopol a ukázal na dočasné obydlí, které vytvořili pro ošetřování těžce zraněných jezdců. „Charanth sám tě donesl v náručí.“

„Vážně?“ P’terova mrzutost dosáhla nové intenzity.

„A O’neyův bronzový Queth přinesl M’lenga. Tvoje křídlo pak pomohlo zpátky Ormonthovi a Sith. Teda ve skutečnosti sem přišli na zádech na Gorianthovi a Spelth. Byli pěkně otřesení, víš.“

P’tero slyšel ozvěny o té cestě od Ormontha, který, žehnej jeho srdci, ani jednou svého jezdce nekritizoval: další zdroj P’terova nekonečného strádání. Modrák byl silně vděčný svým přátelům z Weyru za pomoc, protože nemohl spustit svého jezdce z dohledu. Jediné, co mohli ostatní draci udělat – i když to Leopol nevyprávěl – bylo uklidnit Ormontha a Sith, že ani jeden z jejich jezdců nezemře.

Weyr zřídil narychlo tábor, aby ošetřovali zraněné, kteří – jako P’tero a Collith – nemohli riskovat přechod mezimezím, dokud se jim rány nezacelí. K’vin poslal do Fortu pro Corey, aby sešila nejhorší poranění. Maranis, zdravotník Weyru, byl víc než kompetentní pro zranění draků, ale potřeboval ujištění o své léčbě dvou zraněných jezdců. Poslové se vrátili do Telgarského Weyru, aby uklidnili ty, kterým už draci nehodu ohlásili, a přivezli zpátky další vybavení pro delší pobyt.

Ve své naivitě si dva mladí jezdci zvolili místo těsně nad jeskyní, která byla domovem smečky lvů. P’tero o ‚lvech‘ ani nikdy neslyšel. Zřejmě mohl za jejich existenci poděkovat Tubbermanovi, protože uprchli z Calusy a docela šikovně se množili ve volné přírodě.

Patřili, jak mu Leopol s velkou chutí vykládal, k jedněm z divokých zvířat, se kterými Tubberman experimentoval.

To nebyla pro P’tera moc velká útěcha, když ležel na břiše, aby se mu hojily hluboké stopy po zubech a drápech.

Donekonečna si dělal starosti, že M’leng už ho nebude milovat, s tak zjizveným a nedokonalým tělem. Ale zdálo se, že M’leng se stále vrací k P’terovu hrdinství, jak ho chránil vlastním tělem, takže modrý jezdec se rozhodl nepřipomínat skutečnost, že to nebylo zcela dobrovolné. M’leng byl od okamžiku útoku v bezvědomí a měl velkou bouli a řez na zátylku, stejně jako rány na rameni.

Když přijela Zulaya, viděla právě, jak se P’tero snaží odstranit drápy z M’lengova těla, takže toho bylo málo, co mohl modrý jezdec říct v rozporu s verzí Weyreny.

Tisha, která jednou brzo ráno přišla, aby mu dala fellis, ho našla v slzách, přesvědčeného, že s poznamenaným tělem M’lenga ztratí.

„Nesmysl, chlapče,“ řekla Tisha, uhlazujíc mu zpocené vlasy, zatímco mu držela slámku u úst, aby mohl vypít fellisovou šťávu. „Bude vidět jen to, co jsi kvůli němu snášel, abys ho zachránil. A ty jizvy se zahojí docela pěkně, díky úhlednému šití Corey.“

Odkaz na schopnosti Vrchního Medika ho znovu dohnal téměř k slzám. Způsobil tolik rozruchu.

„To opravdu ano, ale podstatně jsi oživil záležitosti, mladý muži, a naučil každého některé cenné zkušenosti.“

„Vážně?“ P’tero by to raději neudělal.

„Za prvé, draci si myslí, že jsou nezranitelní… a oni nejsou. A ujišťuji tě, že je to pro ně kvůli Spadu velmi dobrá lekce. Ochladí některé horké hlavy, tolik sebejisté, že je to jen otázka chrlení ohně ve správném směru. Za druhé, Jižní Kontinent vyvinul svá vlastní nebezpečí…“

„Zjistil Weyr vůbec něco o housenkách?“ zeptal se P’tero náhle, když si připomněl důvod expedice.

Tisha vybuchla smíchy, a pak se ovládla, i když byl P’terův stan vzdálen od ostatních. „Máš, chlapče, dobrou hlavu, stejně jako statečné srdce. Ano, dokončili rychlý průzkum, jako by se nic nestalo.“

P’tero se později dozvěděl, že housenky se zatím rozšířily ještě pár kilometrů na západ a na jih směrem k Velkému Bariérovému Pohoří v nerovnoměrných vlnách. Jejich postup do písčité křovinatné země na východ od Přistání se zpomalil na několik metrů, ale zemědělské odborníky to nijak zvlášť neznepokojilo: mnohem víc toužili mít zachované bohaté travnaté pozemky a lesní porosty.

„Takže cesta nebyla zbytečná?“ zeptal se P’tero s úlevou, zatímco cítil, jak fellisová šťáva začíná působit.

Tisha ho znovu mateřsky poplácala, urovnala kožešiny a ujistila se, že mu nic nepřekrývá dolní část těla a nohy.

„V žádném případě, zlatíčko. A teď můžeš spát…“

Jako kdyby tomu mohl zabránit, pomyslel si P’tero, než fellisová šťáva převzala a vymazala jeho vědomí i bolest.

Trvalo tři týdny, než se P’terovy rány zahojily natolik, aby zvládl cestu zpět. Provizorní ošetřovna měla víc pacientů, protože v jižní části kontinentu byla i jiná rizika než velké, hladové a teritoriálně založené kočkovité šelmy. Horko, neopatrné vystavení se příliš velkému množství slunce i různá jiná drobná zranění. Leopol si zapíchl do nohy trn, který se zanítil tak, že se musel připojil k P’terovi do útulku v ošetřovně, dokud se jed neztratí.

Tisha a jedna žena z personálu Weyru ulehli s horečkou, což donutilo Maranise poslat do Fortu pro kvalifikovanějšího zdravotníka, než byl v těchto věcech on sám. Žena se uzdravila během několika dní, ale Tisha měla mnohem těžší průběh. Vypotila celá kila ze své rozměrné postavy, což ji nechalo tak oslabenou, že se o ni Maranis zoufale obával. K’vin poslal do Isty poprosit o loď, aby ji přepravila zpět na Sever, protože ji nemohl vystavit snaze vyšplhat na dračí hřbet.

Její nemoc všechny sklíčila.

„Opravdu nevíte, jak je někdo důležitý,“ podotkla Zulaya, která se přišla sama ujistit o stavu rekonvalescentů, „dokud tu najednou… není!“

Její poznámka úplně zmrazila P’terovu náladu. A Tisha tu nebyla, aby ho rozveselila a dostala z deprese. Ale byl tu M’leng, který se objevil v přístřešku.

„Jak se opovažuješ být tak sebestředný?“ prohlásil zelený jezdec napjatým, rozzlobeným tónem.

„Hm?“

„Nemoc Tishi není tvoje chyba. To, že Leopol nenosil boty, jak vykládal a infikoval si tak nohu, taky není tvoje chyba. Ve skutečnost není tvoje chyba ani to, že jsme si vybrali zrovna tamtu skálu ze všech, které jsme si mohli vybrat. Byla to smůla, ale nic víc, a já už nechci, aby Ormonth zneklidňoval Sith. Slyšíš mě?“

P’tero se rozplakal. Přesně jak si myslel: M’leng už ho nemiluje.

Pak ho objaly jemné ruce a M’leng si ho přitáhl na hruď a utěšoval ho se spoustou pohlazení a polibků.

„Nebuď hloupý idiot, ty hloupý idiote! Jak bych tě mohl nemilovat?“

Později P’tero přemýšlel, jak mohl někdy o M’lengovi pochybovat.

Když se rekonvalescenti vrátili do Telgarského Weyru, našli Tishu, jak znovu pečuje o Dolní jeskyně. Možná na její postavě šaty ještě trochu plandaly, zato byla opálená ze zpáteční plavby po moři z ústí Rubikonu a vypadala zcela zotaveně.

Někteří zelení a modří jezdci z křídla oživili P’terův i M’lengův weyr barvou a novými látkami, opotřebované polštáře byly nahrazeny buclatějšími.

„Tisha totiž povídala, že nějakou dobu bys potřeboval sedět opravdu na měkkém,“ zahihňal se Z’gal do ruky. „Paní Salda nám věnovala peří z ptáků upečených na Konec Oběhu.“

Pak Z’galův milenec T’sen vytáhl předmět schovaný za zády. P’tero na něj zmateně zíral. Vypadalo to jako podložka s velmi dlouhými řemínky.

„Ach, co je to?“

Z’gal dostal záchvat smíchu, což T’sena naštvalo, takže se zamračil a strčil věc P’terovi.

„To je na sezení, samozřejmě. Umístí se to mezi hřebeny na krku. Měřili jsme to.“

Opožděně, ale s co největším nadšením poděkoval P’tero T’senovi za tak promyšlený dárek. Ne že by tolik potřeboval polstrování, ale svaly v oblasti nohou od hýždí dolů potřebovaly posilování a masáže, aby se dostaly zpět do plně provozního stavu. Samozřejmě, M’leng ho svědomitě masíroval, ale P’tero se teď obával, že nebude fit pro boj, až začne Spad Vláken. M’leng byl zraněn na mnohem lepším místě. Nenechal by si ujít ani den boje.

Bylo tu víno, sušenky a sýr na malou párty ve weyru. M’leng v rámci oslavy návratu přinesl P’terovi plochý zabalený balík. Oči mu zářily očekáváním, zatímco P’tero rozvazoval provázek a přemýšlel, co by to mohlo být.

„Iantine je zpátky, víš,“ řekl M’leng a se zatajeným dechem sledoval každý pohyb P’terových rukou.

Ostatní jezdci byli stejně vzrušení a P’tero pocítil záchvěv podrážděnosti, že všichni vědí, co to je a umírají touhou vidět jeho reakci.

Samozřejmě, že obraz byl lícem dolů, když skončil vybalování: P’tero ohromeně mlčel, když ho otočil a oči mu téměř vylezly z důlků nad zobrazenou scénou.

„Ale… ale… Iantine tam ani nebyl!“

„Je tak dobrý, že jo?“ řekl Z’gal. „Udělal to správně? M’leng to popisoval stále znovu…“

P’tero nevěděl, co na to říct – byl tak zmatený. Většina z toho, a za to by dal pravou ruku, byla tak, jak se skutečně stala. Lev drápal jeho zadek, M’leng ležel pod ním, další lvi lezli po skále a z jejich postoje mohl vyčíst jejich zlý úmysl, otevřené tlamy ukazovaly tesáky delší než dračí. P’tero byl zachycen ve zjevném aktu obrany svého milence, s hlavou otočenou a jednou rukou zdviženou v pěst, zaměřenou na hlavu útočícího lva. Ale to nebyla ta nejhorší nepřesnost: oba jezdci byli úplně oblečení.

„P’tero?“ M’lengův hlas byl docela nervózní.

Modrý jezdec polkl. „Nevím, co na to říct!“

Kde jsem já? chtěl vědět Ormonth, který si obraz zjevně prohlížel skrze oči svého jezdce, jak draci někdy mohli.

„Tady!“ ukázal P’tero na draky vysoko na obloze, s křídly nastavenými přímo na přistání, s tasenými drápy, připravenými chytit útočníka, v očích zuřivé víření červené a oranžové.

„Samozřejmě, já jsem byl v bezvědomí,“ říkal M’leng, „ale tohle Ormonth a Sith dělali, ne?“ A dloubl varovně do P’tera.

„Přesně tak,“ řekl rychle P’tero. A možná to tak bylo, i když to neviděl, protože se díval opačným směrem. „Všechno se událo tak rychle… Je to skoro děsivé, jak to má Iantine všechno v jedné scéně!“ Úžas a respekt v jeho hlase nebyl ani trochu předstíraný.

„A teď,“ ukázal M’leng na zeď, „dostali jsme dokonce háček, aby sis to mohl pověsit.“

„Nechtěl by sis ho raději vzít sám?“ navrhl P’tero nadějně.

„Mám svou vlastní kopii. Iantine udělal dva, jeden pro každého z nás,“ zářil M’leng hrdě na svého přítele.

P’tero tedy musel pověsit tu nešťastnou připomínku na nejhorší den svého života na vlastní zeď, přesně tam, kde ji nemůže přehlédnout, když se probudí, po všechna další rána svého života.

„Nikdy si nedokážeš představit, jak moc to pro mě znamená,“ řekl, a taky to byla docela pravda.

Nikomu se nezdálo ani trochu divné, že tu noc se velmi, velmi opil vínem.

*

Ianath přichází, řekl Charanth svému jezdci.

„To mi řekla i Meranath,“ odpověděla Zulaya dřív, než mohl K’vin promluvit. „Chce vědět všechno o naší cestě na Jih.“

„Myslel jsem, že se té představy trénovat při prvním Spadu na Jihu vzdal,“ řekl K’vin. Snažil se, aby to znělo nesměle.

Zulaya položila prst přes rty, ukázala na spící Meranath a signalizovala K’vinovi, aby si hlídal myšlenky před Charanthem venku na římse. Přikývl, že chápe.

„Nemusíš ze mě dělat blbce, Keve,“ zamávala na něj prstem. „Ty a B’nurrin byste obětovali oko i zuby za to, abyste byli při prvním skutečném Spadu – i když se uskuteční na Jihu, kde nemůže být nic zraněno, nebo, když na věc přijde, zachráněno.“

„Ty housenky nejsou rozlezlé po celém Jižním Kontinentu, vždyť víš.“

„To nemá nic společného s tím, vidět Vlákna poprvé po dvěstě letech.“

Odpověděl jí komickým úsměvem se zahanbeným úšklebkem. „Nepotřebujeme podněcovat draky, nebo něco takového,“ řekl.

„Ano, ale opravdu chceš, aby ti to S’nan vyčítal po zbytek tvé kariéry?“

K’vin se na ni dlouze podíval. „Neříkej mi, že se ti líbí skutečnost, že Sarrai povede křídlo královen na Spad dřív, než ty.“

Zulaya se zhoupla na židli jen tolik, že si K’vin si uvědomil, že to byl citelný zasáh. Byla natolik upřímná, že se na něj ušklíbla zpět.

„Ani nevíme, jestli má B’nurrin na mysli tohle,“ řekla.

Přesně tohle však na mysli měl, dokonce i poté, co mu oba, Zulaya i K’vin, vyjmenovali problémy, které měli na tom problematickém výletě na Jižní Kontinent.

„V první řadě,“ řekl B’nurrin, když zopakoval Zulayin signál, aby chránili myšlenky před svými draky, „bychom neměli nikde přistávat. A nemám na mysli, že by se zůčastnila celá křídla, Keve,“ dodal rychle. „Nemělo by smysl bojovat s prvním skutečným Spadem, který přijde – ať už to bude kdekoli…“

„A doufáš, že S’nan nebude první,“ řekla Zulaya se zlomyslným úšklebkem.

„Přesně tak,“ souhlasil B’nurrin kysele. „Opravdu mi leze na nervy, víš. Nevidím nic špatného na tom, abychom se tam podívali. Mám na mysli…“ Odmlčel se, sbíral odvahu a pohlédl K’vinovi přímo do očí. „Budu upřímný. Bojím se, že budu půltuctukrát potřebovat čisté kalhoty, až budu muset vést do prvního Spadu.“

„Sám jsem o tom přemýšlel,“ přiznal K’vin suše. Překvapilo ho, když koutkem oka zaznamenal letmý souhlasný výraz na Zulayině tváři. Copak se o tomhle B’ner nikdy nezmínil, třeba jako o vzdálené možnosti?

„Tak jsem došel k závěru, že když se na to pořádně podívám předtím, než se budu muset chovat odvážně a bezstarostně…“

„Každý, kdo z Vláken nemá obavy, je zatracený blázen,“ přidala Zulaya.

„Souhlasím.“ B’nurrin kývl a usmál se na ni. „Takže, přidáš se ke mě?“

„Protože pokud půjdou dva z nás, žádný nebude tolik obviňován?“ zeptal se K’vin a jedním okem sledoval Zulayinu tvář.

B’nurrin se poškrábal na bradě. „Ano, myslím, že by to tak mohlo být.“

„Jsme první, koho ses zeptal?“

B’nurrin si odfrkl. „No, rozhodně bych to znovu nenavrhoval S’nanovi, poté, co mi dal už dvakrát přes uši. Myslel jsem, že jsi větší pravděpodobností než D’Miel, víš, i když se domnívám, že M’shall by mohl přijít. Pokud bude počasí ve Fortu a Na Výšinách špatné, může být Benden místo prvního skutečného Spadu, který potkáme.“

„M’shall by k tomu mohl být ochotný,“ řekla Zulaya, „i když je poslední z vás mnoha, kdo by pochyboval o svých schopnostech.“

„To je docela pravda,“ povzdechl si B’nurrin, ale pak převážilo jeho nadšení. „Ale podívejte se na to takhle; i když se starý S’nan dostane nad Fortem k boji se Spadem jako první, budeme o jeden před ním, tak říkajíc.“ Vůdce Igenského Weyru se usmál tak chlapeckým potěšením nad tím plánem, až se K’vin musel zasmát.

„Jak dlouhá doba je mezi prvním Spadem na Jihu a naším?“ zeptal se. Překvapilo ho, když uviděl, že Zulaya už rozvinuje na stůl tabulku Spadu Vláken pro Telgarský Weyr.

„Zhruba dva týdny,“ řekla.

„Takže bychom mohli jít a podívat se a neohrozili bychom připravenost našich vlastních Weyrů,“ dodal B’nurrin ještě další argument podporující jeho nápad.

„Prvním možným Spadem nad Fortem je číslo sedm. Číslo čtyři je nad místem Přistání,“ pokračovala Zulaya a poklepávala prstem na různé koridory Vláken. „Pětka je k ničemu, ale šestka začíná na pobřežní v ústí řeky Paradise, nedaleko od místa, kde jsme právě byli.“

„Co ty první tři?“ natahoval B’nurrin krk, aby viděl. „Hm, ty opravdu nejsou dobré pro bezpečnou koordinaci, co?“ Pak se podíval s přímou výzvou na K’vina. „Přidáš se ke mně?“

„Rád bych,“ prohlásil K’vin rozhodně a ostentativně se nedíval směrem k Zulaye.

„Myslím, že bych taky ráda,“ překvapila oba muže. Když se na ni v úžasu podívali, dodala. „No, křídla královen letí mnohem níž do nebezpečí než zbytek Weyru. To by mohlo způsobit, že bych musela mnohem častěji měnit já kalhoty, ale to neznamená, že to chci dělat.“ Potom, když se na ni s úlevou usmáli, se zeptala, „Takže Shanna chce jít taky?“

S ještě širším úsměvem B’nurrin odpověděl, „Jen když půjdeš ty.“

„Aspoň jeden z vás v Igenském Weyru má trochu rozumu,“ řekla Zulaya. „Nechme tu myšlenku pár dní uležet. Jen pro jistotu.“

„Kdo se to dozví, když se o tom nezmíníme?“ zeptal se B’nurrin, otočil se a ostře pozoroval spící Meranath.

*

Paulin vzal Jamsona s sebou na Držbu v Bitře. Starší Pán Držebník byl stále rozzuřený na svého syna, že hlasoval za Držbu Na Výšinách pro obžalobu. Nemohl ale syna obvinit, že by během jeho dvouměsíční rekonvalescence špatně vedl držbu. Oddech skutečně vrátil Jamsonovi pevné zdraví, když už ne toleranci.

Změny v Bitře byly viditelné od okamžiku, kdy Magrith klesl na nádvoří a Vergerin spěchal dolů po schodech, aby pozdravil své hosty.

Byl varován.

S’nan trval na tom, že oba Pány Držebníky dopraví, protože stejně jako Jamson byl omráčen rychlostí obžaloby.

„Páni!“ Vůdce Fortského Weyru se rozhlížel kolem sebe. Magrith se rozhlížel taky a Paulin musel potlačit úsměv, jak se drak díval jedním směrem a jeho jezdec druhým.

Nádvoří bylo čisté a nedávný sníh smetený z dlažby, na které bylo vidět čerstvé cementové spárování. Cestu v obou směrech už nelemovaly roztroušené keře a plevelné stromky. Řada ubytovacích domků se pyšnila novými břidlicovými střechami, opravenými komíny a nalakovanými plechovými okenicemi, vše samozřejmě ve funkčním stavu. Přestože některá horní okna držby už byla pevně uzavřena okenicemi, fasáda už nebyla ověnčená mrtvou vinnou révou. Sluneční světlo se odráželo od solárních panelů, vyčištěných a opravených.

Pod nově postaveným přístřeškem byly narovnané nádrže na HNO3, v policích pro snadné použití, hadice a trysky pak visely řádně na kolících. Kalvi řekl Paulinovi, že ho požádali o doručení zásilky na Bitru týden poté, co Vergerin převzal Bitru, A další týden poslal své nejlepší učitele, aby všechny vyškolili v jejich použití a údržbě.

Vergerin měl na sobě pěknou tuniku, ale kalhoty pod ní byly vyrobeny z tlustého materiálu – očividně pracoval, než jeho hosté dorazili. Vlídně pozdravil Paulina a zdvořile reagoval na představení Jamsonovi, jehož odpověď vyzněla dost mrazivě.

„Udělal jsi hodně, od doby, co jsi převzal držbu, Vergerine,“ povzbudil Paulin muže veřejnou podporou. „Popravdě, skoro bych nevěřil, že je to možné.“

„No,“ usmál se Vergerin okouzlujícím způsobem, „našel jsem Chalkinův poklad, a tak jsem najal řemeslníky. Dokonce i ti nejbližší držebníci si na mě ještě nezvykli a… stydí se?“

„Spíš se bojí,“ řekl Paulin suše.

„To taky, jsem si jistý, ale udělal jsem, co jsem mohl, abych jim dodal materiál na jejich vlastní opravy. Držby byly v otřesném stavu, víte.“

Jamson zavrčel, ale oči se mu rozšířily, když spatřil dokonalý pořádek a čistotu v první přijímací místnosti. S’nanovi se vydral hluboko z hrdla souhlasný zvuk a dokonce přejel prstem přes široký stůl s atraktivním aranžmá zimních plodů a listů. Pomocník v livreji, tak nové, že ještě neztratila záhyby, spěchal přes chodbu s těžkým tácem.

„Moje kancelář je velmi pohodlná,“ pokynul jim Vergerin, aby vstoupili.

Paulin si všiml, že těžké dřevěné dveře se lesknou olejem a mosazné štítky jsou vyleštěné do vysokého lesku. Interiér byl zcela změněn, s pracovními deskami, uklizenými regály a knihovnami. Na vnitřní dřevěné stěně byla přibita rozměrná mapa Bitranské Držby, pod ní byl Severní kontinent, a kupodivu, Steng Valley. Plánoval tam snad Vergerin znovu otevřít doly?

V krbu hořel oheň, poblíž byly útulně rozmístěny tři čalouněné židle, zatímco na nízkém stolku na ně evidentně čekal podnos. V leštěných kovových vázách bylo aranžmá ze zářivě oranžových bobulí a neopadavých větví: místnost vypadala pod Vergerinovým vedením úplně jinak.

„Je tu klah, vynikající vývar, který doporučuji, a víno, svařené nebo v pokojové teplotě,“ ukázal Vergerin svým třem hostům, aby přijali pohodlná křesla.

„Máš i nového kuchaře, Vergerine?“ zeptal se Paulin a ukázal na kouřící džbán, když se Vergerin usmál. „Pak tedy ochutnám vývar.“

Jamsonovi nevadilo udělat totéž, ale S’nan chtěl klah.

„Vzpomínáš si na zadní schodiště, Pauline?“ zeptal se Vergerin, vzal si také vývar a přitáhl si rovnou židli pro sebe.

„Jistě. Tam byly ukryty marky?“

„Ano, v jednom ze schodů.“ Vergerin se zasmál. „Chalkin musel zapomenout, že jsem o tom skrytém otvoru věděl taky. Byla to záchrana – hlavně se mohly vrátit zbytečné desátky a nakoupit zásoby. Jedinou věc, kterou Chalkin dělal řádně, bylo vedení záznamů. Věděl jsem přesně, kolik vydřel ze svých lidí.“

Jamson si podrážděně odkašlal.

„Bylo to tak, Pane Jamsone,“ řekl Vergerin bez rýpnutí. „Ve skladech neměli dost ani na letošní zimu, natož nějaké rezervy na Spad. Ještě stále se zbavuji toho, co jsme nemohli využít ze zásob, které Chalkin shromáždil.“ Vergerin se nevesele zasmál. „Chalkin by přestál celých padesát let Míjení, s tím, co měl po ruce… ale žádný z jeho lidí by nevydržel první rok. Natož aby měli materiál k zajištění toho, co mohli zasadit ven. Bitra byla založena po Prvním Spadu, nebyly tu žádné hydroponické haly, i když nádrže jsou uloženy dole.“

Jamson si znovu odfrkl. „A hazard? Omezil jsi ho?“

„Jak tady, tak na jiných místech,“ řekl Vergerin a lehce zrudl. „Od té hry s Chalkinem jsem se kostek a karet ani nedotkl.“

„A co jeho muži, kteří to řídili?“

Vergerinův úsměv byl ponurý. „Měli na výběr: buď podepsat nové smlouvy se mnou – protože ty staré nebudu uznávat – nebo odejít. Moc jich neodešlo.“

S’nan se skřehotavě zachechtal. „Není moc těch, kdo by to udělali, vzhledem k nebezpečí, že budou bez držby v době Míjení. Udělal jsi dobře, Vergerine.“ Důrazně přikývl.

„Dostal jsi druhou šanci, Vergerine,“ kýval Jamson prstem. „Hleď, abys i nadále profitoval z takového štěstí.“ Dojedl vývar a teď vstal. „Půjdeme na rychlý průzkum držeb, jestli chcete.“

„Samozřejmě,“ Vergerin spěšně vstal a odstrčil židli. „Na koních –“

„Ne, ne.“ odmítl Jamson. „Není vůbec potřeba, abys šel s námi. Lepší bude, když nepůjdeš.“

„Tedy, Jamsone,“ začal Paulin, protože bylo nezdvořilé od Pána Držby Na Výšinách dokonce i jen navrhnout Vergerinovi, aby zůstal doma.

„Jistě, jak si přejete.“ Vergerin jim pokynul, aby se zastavili u mapy a ukázal jim směr. „Podařilo se nám dokončit všechny nezbytné opravy na sousedních držbách a na těch, které jsou nedaleko hlavních cest. Ty vysoko umístěné musely čekat na dodávky. Nemohu být příliš na obtíž Bendenskému Weyru, i když M’shall byl mnohem vstřícnější, než jsem si myslel.“

„Slouží mu ke cti, že ti vyhověl,“ ozval se S’nan upjatě na pouhý náznak kritiky Vůdce Weyru.

Jamson otevřel dveře do Síně a zastavil se tak prudce, zírajíc na protější stěnu, že mu Paulin málem šlápl na paty. Jamson něco zamumlal, ukázal na zeď a obrátil se k Vergerinovi.

„Proč jsi, pod sluncem, pověsil jeho portrét tady?“ zeptal se skoro pobouřeně.

Paulin a S’nan se tím směrem podívali.

A Paulin se musel zasmát. „Kdy dostal Iantine šanci ho… předělat?“ zeptal se Vergerina, který se taky široce usmíval.

„Dostal jsem ho včera,“ přešel přes Síň a postavil se pod obraz. „Myslím, že podoba je teď vynikající.“

Rozhostilo se ticho, protože si všichni prohlíželi portrét, teď upravený tak, aby poctivě znázorňoval bývalého Bitranského Pána, včetně blízko posazených očí, špatné pleti, sporých vlasů a mateřského znaménka na bradě.

S’nan si odfrkl. „Proč tu vůbec chceš mít jeho tvář, Vergerine?“

„Za prvé mi připomíná, abych se zlepšoval v řízení Bitry, a za druhé, je tradicí vystavit podobizny předchozích Pánů Držitelů.“ Ukázal nahoru k oboustrannému schodišti, kde visely portréty těch, kdo tu úřadovali dříve.

Jamson si několikrát odkašlal. „A Chalkin? Jak se mu daří?“

Paulin pokrčil rameny a podíval se na S’nana, protože jen draken se mohl na ostrovy dostat.

„Byl zásoben vším, co potřebuje. Není třeba zhoršovat jeho vyhoštění dalším kontaktem.“

„A jeho děti?“ zeptal se Jamson a oči se mu chladně zaleskly.

Vergerin s úsměvem naklonil hlavu. „Mám pocit, že se jim zlepšilo zdraví, pohoda i sebekázeň.“

„To poslední velice potřebovali,“ dodal Paulin.

„Možná tě překvapí, Pane Pauline,“ řekl Vergerin s poťouchlým úsměvem.

„Měl bych to vydržet.“

„Jak se ratolest ohýbá, tak bude růst,“ pronesl Jamson.

„Pojďte tudy,“ vyzval je Vergerin a prstem na rtech naznačil, aby byli tiše.

Vedl je chodbou k místu, které si Paulin pamatoval jako jednu z místností pro hazard. Slyšeli tlumený zpěv: Paulin okamžitě rozpoznal jednu z posledních melodií, které Akademie rozeslala. Když se dostali blíž, slyšeli slova Písně o Povinnosti. Jamson si znovu pročistil hrdlo a odfrkl.

Vergerin opatrně otevřel dveře do místnosti, neuvěřitelně změněné. Studenti – a bylo jich tam mnohem víc, než Paulin čekal – seděli zády ke dveřím. Učitel – Paulina překvapilo poznání, že se Issony vrátil zpět na Bitru – pokývl hlavou, že vzal na vědomí jejich přítomnost a pokračoval ve vyťukávání tempa skladby.

Dětské hlasy – dokonce i ty, které nedokážou udržet melodii – jsou vždycky přitažlivé; možná je to nevinností tónu a bezelstností jejich ztvárnění dynamiky písně. I Jamson se usmál, ale pak začali zpívat verš o zodpovědnosti Pána Držitele.

„Které z nich jsou Bitranova pokrevní linie?“ zašeptal Paulin k Vergerinovi.

Ukázal mu je a teprve pak Paulin rozpoznal děti v přední řadě: děvčata na jedné straně a chlapce na druhé. Byli mnohem lépe oblečení než ostatní, ale o nic méně pozorní ke svému učiteli, a zpívali s vervou: starší dívka měla velmi pronikavý hlas. Podobně jako její matka, pomyslel si Paulin.

Vergerin s úsměvem pokynul, aby se stáhli.

„Issony měl pravdu, že tahle mládež potřebuje soutěžit. Děti Držitele nepotřebují žádné pobídky, chtějí se učit, a Chaldon se rozhodl, že nenechá pouhé držebníky získat lepší známky než má sám. Oh, objevuje se tu ještě kňourání a úpěnlivé prosby a záchvaty vzteku, ale Issony má moje svolení se s nimi vypořádat. A dělá to. Zcela efektně.“

„A Nadona?“ zeptal se Paulin.

Vergerin zvedl obočí. „Učí se hodně stejných lekcí, jako její děti, ale studium jí nejde tak rychle, jak by řekl Issony. Má své vlastní pokoje,“ pokývl hlavou k hornímu poschodí. „Zůstává uvnitř.“

„A nechává tě, abys zvládl skutečnou práci?“ ušklíbl se Paulin komicky.

„Přesně tak.“

„Hmm, ano, dobře, tak to tady je, myslím,“ začal si Paulin zapínat jezdeckou bundu, aby ukázal, že je připraven odjet na inspekční cestu. „Souhlasíš, Jamsone?“

Jamson něco zabručel, ale skutečnost, že neměl otázky, se Paulinovi zdála jako dobré znamení.

Když vyšli z domu, muži a ženy byli zaměstnáni přípravou nádrží s plamenomety.

„Naplánoval jsem cvičení. Musíme dohnat ztracený čas, víte,“ uvedl Vergerin na vysvětlenou. Jamson a S’nan si vyměnili tak nejapné pohledy, že Paulin měl co dělat, aby se nerozesmál nahlas. Vergerin zachytil jeho pohled a zamrkal, pak se se svými hosty zdvořile rozloučil a vrátil se k pozemnímu personálu.

„No, očividně se pár věcí naučil,“ prohlásil Jamson pokrytecky, když šli dolů po schodech k čekajícímu bronzovému drakovi.

„Ano, zdá se, že ano,“ řekl S’nan a pak se mírně zamračil. „I když se mi nelíbí, že propustil Chalkinovy muže od hazardu. Budou dělat potíže při Shromaždění, pamatujte na má slova.“

„Ne víc, než dělali vždycky,“ podával Paulin diskrétně Jamsonovi pomocnou ruku, aby vystoupil na Magrithovo vysoké rameno. „Pravděpodobně méně, bez Chalkinova nabádání, aby z nevinných a bezelstných držebníků vytáhli co nejvíc.“

„Ve Weyru by v každém případě neměl být povolen žádný hazard,“ prohlásil S’nan důležitě, jako vždycky.

Paulin se tiše připevňoval a doufal, že tihle dva uvidí při rychlé obhlídce dost, aby to ujistilo S’nana o Vergerinově hodnotě a moudrosti Chalkinovy obžaloby. Krátká návštěva ho uspokojila. Zvlášť pohled na výrazně lepší Chalkinův portrét. Musí poslat zprávu Iantinovi na Telgarský Weyr – Bridgely povídal, že Umělec se tam vrátil hned, jak skončil na Bendenské Držbě – a zeptat se ho, zda by mohl se svou manželkou doufat, že by jim věnoval čas na sezení.

Během zbytku kontrolní cesty řešil Paulin důležitější problém – jak opatrně očistit Galliana v otcových očích. Paulin nevěděl, jestli to funguje, a pravděpodobně, až Jamson zemře, by nebylo jeho následnictví v pochybnosti. Viděli tolik případů viditelně čerstvých oprav a vyčištěných ploch od zeleně, že si Jamson jistě všiml, jak špatný Držitel Chalkin byl. Pro jednou byly i S’nanovy kritické připomínky pozitivní, když chvalořečil Vergerinovo úsilí na obnovu bydlení.

Paulin byl rád, že si dal tu práci Jamsona doprovázet. Doufal, že Paní Thea bude schopna mu říct, že Gallian už je mimo otcovu nelibost.

*

„Nezachraňuješ celý svět před Spadem Vláken sám, P’tero,“ díval se K’vin upřeně nahoru na mladého modrého jezdce. Byl skoro vzteky bez sebe, že P’tero naprosto nerespektuje zdravý rozum. „Nebudeš se snažit dělat dojem na M’lenga. Pokud svou roli ve Spadu Vláken vidíš takhle, myslím, že budeš ještě dlouho dělat poslíčka.“

„Ale, ale –“

„Kromě toho,“ zamával K’vin chlapci prstem pod nosem, „Maranis mi říkal, že tvé rány nejsou dostatečně vyléčené, aby ses mohl vrátit do služby.“

„Ale… ale…“ a P’tero, oči vytřeštěné hrůzou, couvl před běsněním svého Vůdce Weyru, a sevřel honem krční hřeben před sebou, aby neztratil rovnováhu. Podložka, kterou mu věnoval T’sen, teď zpod něj vyklouzla, neboť někdy během cvičení se natrhly poutka. Byla flekatá od krve.

„Pojď dolů,“ zařval K’vin a ukázal na místo, kde chtěl P’tera mít: na zem. „Teď hned.“

P’tero poslechl tak rychle, jak dokázal, ale byl celý ztuhlý po tak dlouhém sezení během denních manévrů a navíc se sotva zhojeným masem na hýždích.

K’vin ho chytil za rameno a otočil ho k sobě.

„Nejen nová krev, ale i staré skvrny,“ řekl a jeho hlas byl ostrý pohrdáním a vztekem. „Jsi mimo službu.“

„Ale… jenže… Vlákna jsou skoro tady!“ vykřikl P’tero nešťastně, skoro se slzami v očích z bezmoci a strachu, že nebude schopen M’lengovi dokázat, jak je opravdu statečný. Ne předstíraně statečný, jako při útoku lva, ale skutečně statečný obětavostí ve vzduchu.

„A Vlákna tu budou padesát let, mladý muži. To je dost dlouho na to, abyste s Ormonthem ve vzduchu riskovali! Hlas se u Maranise, okamžitě. Máš zákaz létání!“

„Ale já musím být při prvním Spadu křídla,“ zvolal P’tero zmučeně.

„Tohle není způsob, jak se tam dostat. Jdi k Maranisovi!“

K’vin nečekal, až uvidí, jestli P’tero poslechne. Vyrazil přes kotel, s tak intenzivním pokušením třást s modrým jezdcem, dokud se mu nevrátí zdravý rozum, že se od něj musel vzdálit.

Ormonth se ho snažil od dnešního létání odradit, informoval Charanth svého jezdce.

K’vin se zastavil a zíral na svého bronzového draka, který se usazoval na římse weyru, aby si užil zbývajícího slunce.

Pak jsi stejně špatný, jako ti dva! K’vin měl zadostiučinění z toho, že viděl, jak se Charanth lekl jeho zuřivosti.

Od této chvíle mi budeš hlásit – okamžitě – pokud některý jezdec, nebo jeho drak nebudou pro službu stoprocentně fit. Rozumíš mi?

Charanthovy oči prudce vířily, žlutá z úzkosti přecházela do modré. Jeho tón byl kajícný.

Už tě znovu nezklamu.

Pokud by byli ve skutečném nebezpečí, odradila bych je, vstoupila Meranath do rozhovoru.

Neptal jsem se tě! K’vin byl tak rozzlobený, že mu bylo opravdu jedno, jestli urazí Meranath nebo jejího jezdce. Ale nehodlal ztrácet jezdce kvůli pošetilému a vychloubačnému jednání. Bylo před nimi padesát let boje s Vlákny, a nehodlal přijít o partnery. Nebo riskovat jejich zranění kvůli nějaké nesmyslné představě o tom, co zahrnuje odvážná akce.

Pokud si myslíš, že bych ohrozila jediného jezdce…

K’vin bral schody do královnina weyru po třech a snažil se ovládnout svůj vztek, než bude musel čelit Zulaye a vysvětlit, proč si myslel, že může tak imperativním způsobem mluvit na její královnu.

Měl bych být informován o KAŽDÉM jezdci nebo drakovi, kteří nejsou fit, a to kdykoliv a kdekoliv, Meranath a ty bys měla vědět, u prvního vejce, proč jsi hlavní královna!

„Protože já jsem její jezdec!“ Zulaya se vyřítila ven na římsu weyru a oči jí jiskřily rozhořčením. „Jak se opovažuješ oslovit mou královnu?“

„Jak se opovažuje neposkytnou mi informace?“

Zulaya na něj překvapeně zírala, protože K’vin nikdy nepokáral ani ji, ani Meranath, ale v duchu musela připustit, že několikrát to mohl oprávněně udělat, což by se styděla přiznat.

„Věděla jsi o P’terově stavu?“ zeptal se a ona couvala do weyru, pryč od něj. Byl naprosto skvělý ve své zuřivosti, s planoucíma očima a přísnou tváří – ztělesněné rozhořčení.

„Tisha poznamenala, že Maranis s ním nebyl spokojený, pokud jde o službu. Zjizvená tkáň je tenká…“

„A ty jsi mi nic neřekla?“

„Je to jen modrý jezdec…“

„KAŽDÝ Z MÝCH JEZDCŮ JE PRO MĚ DŮLEŽITÝ!“ zařval K’vin, zatínajíc pěsti podél boků, protože potřeboval něco chytit, aby v sobě uvolnil potlačovaný vztek. „Spad Vláken začíná za dva dny. Musím mít Weyr v plné pohotovosti. Musím si být jist každým, koho požádám, aby za dva dny čelil Vláknům. Nepotřebuji tajemství nebo vytáčky nebo –“

„K’vine,“ začala Zulaya a natáhla k němu ruku, „Keve, to je v pořádku. Weyr je připraven – možná je trochu napjatá nálada, ale to je všechno k dobru.“

„Všechno k dobru?“ K’vin jí odstrčil ruku. „Když máme nezpůsobilé jezdce v pozicích, které ve svém stavu nedokážou zvládnout?“

Začal teď přecházet a Zulaya ho pozorovala, usmívajíc se úlevou a pýchou. Bude skvělý Vůdce Weyru, mnohem lepší, než by byl B’ner.

Zastavil se, jen kousek od místa, kde stála, a oči, třpytící se hněvem a frustrací, upřel na její tvář.

„Čemu se, proboha, můžeš právě teď usmívat?“ zeptal se nedůvěřivě, protože v jejím úsměvu bylo něco, co tam ještě nikdy neviděl.

„Jak se naprosto ovládáš,“ nepřestala se usmívat.

„Oh, naprosto, že?“ A potom udělal to, v co vždycky doufal: vzal ji do náručí a začal ji líbat s plnou autoritou svého mužství a své pozice jako její Vůdce Weyru, beze stopy zaváhání či podřízenosti. Přesně tak, jak ona vždycky doufala, že ho k tomu vyprovokuje.

K’vin se stále ještě naprosto ovládal, dokonce i velmi brzy ráno, vlastně před svítáním, když jim Meranath řekla, že na ně čekají B’nurrin a Shanna.

„Čekají na co?“ zeptal se K’vin a neochotně se odtáhl od Zulayi, aby dosáhl na kalhoty.

Je čas jít, dodal Charanth.

„Jít kam?“ zeptal se K’vin nespokojeně.

„Jít kam?“ zopakovala Zulaya ospale.

Na Jih, říkají, ozvali se Meranath a Charanth jak ozvěna.

Najednou si K’vin vzpomněl. Dnes byl den, kdy se mají jít podívat na Vlákna. Řekl si to velmi, velmi tiše v koutku mysli, kde by ho Charanth nemusel slyšet. Oba draci spali, když je B’nurrin navštívil. Což bylo jen dobře, jinak by byl zřejmě celý Weyr zasvěcen do nápadu předběžně si prohlédnout Vlákna.

„B’nurrin chce, abychom se k němu připojili,“ řekl K’vin a varovně na Zulayu pohlédl.

Na chvíli se zamračila a pak se jí tvář náhle rozjasnila. „Aha.“ Spiklenecky se usmála. Vyskočila z postele a táhla za sebou přikrývku, když si šla pro jezdecké vybavení.

Když se v průběhu oblékání míjeli, přitáhla si jeho hlavu ke svým ústům. „Mohla bych si s sebou vzít plamenomet.“

„Klidně si namaluj svůj cíl na čelo,“ zamumlal zpět. „Jedeme se jen dívat.“

„Ano, dívat se.“ Pak se zeptala hlasitěji, „Kde se setkáme s B’nurrinem, Meranath?“

„To přece víme, vzpomínáš si?“ K’vin popadl Zulayu za ruku a trochu s ní zařásl. „Na Přistání“, šeptl jí neslyšně.

„Ano, jak jsem mohla zapomenout?“

Pokud se drak a jezdec na hlídce na okraji divili, proč oba Vůdci Weyru odchází dlouho před úsvitem, nezeptali se, a jezdci jim vesele zamávali, když je míjeli.

Ianath říká, že počítá do tří a pak jde, řekl Charanth svému jezdci, stále zmatený.

Místem, kam jedeme, je Přistání, odpověděl K’vin a podíval se přes prostor mezi svým drakem a Meranath. Zulaya zvednutím palce dala signál, že dostala stejnou zprávu. K’vin si představil vyprahlý pás pustého sopečného popela od Hory Garben až k Zálivu Monako a třikrát kývl hlavou.

Jdeme!

Náhle Charanth zaburácel hluboko z útrob, zatímco v jeho mysli se ozvalo překvapené Oh! K’vin ucítil, jak se posunul. Snad proto nebyl tak překvapený, jak by mohl být, když si uvědomil, že vzdušný prostor kolem nich a kolem Meranath se Zulayou je pořádně obsazený. Jen díky svému smyslu navíc oba draci odvrátili kolizi. Ve skutečnosti, jak se K’vin otáčel kolem, aby to zkontroloval, jediní dva Vůdci Weyru, které neviděl, byli S’nan a Sarrai, i když by klidně mohli být mezi těmi, kdo byli tak daleko, že je nešlo rozeznat.

K’vin zachytil v jižním slunci záblesky modré, hnědé a dokonce i jednu nebo dvě zelené kůže, než zmizely. Ani tato schůzka nebyla složena jen z Vůdců Weyru a jejich draků; bylo tu s nimi přítomno přibližně třicet bronzáků a hnědáků.

Ten pohled byl pro K’vinův smysl pro absurditu příliš, a bylo dobře, že byl připnutý v bezpečnostním postroji. Chytl ho takový záchvat smíchu, až se potácel dozadu a dopředu proti Charanthovým krčním hřebenům. Byl snad každý jezdec na Pernu posedlý nutkáním přijít dnes ráno sem? Samozřejmě, konkrétní místo Přistání bylo známé pro všechny jezdce. Ale že se jich tolik samostatně rozhodlo přijít sem… pravděpodobně si byl každý si jistý, že je jediný dost odvážný!

K’vin nebyl ani jediný, kdo se prohýbal smíchy. Právě teď bylo větší nebezpečí, že si zmáčí kalhoty od smíchu – než ze strachu při prvním pohledu na Vlákna. Což mu připomnělo, proč je tady. A opět bylo to uvědomnění všeobecné. Smích uvadl, jak se každý drak a jezdec neodvratně otáčeli k severovýchodu.

A tam se také objevila hojně popsaná stříbřitě šedivá mlha v horní části modré oblohy. Ani dračí křídlo se nepohlo, žádný jezdec neucuknul, když ta věc začala klesat na moře. Vlákna! Tak výstižně nazvaná.

Vlákna!

Zdálo se, že to slovo hřmí od draka k drakovi a K’vin musel popadnout krční hřeben, jak sebou Charanth začal cukat smětem k tomu, co znal celý život jako svého nepřítele.

Nemám ohňovec! Jak je mohu spálit? Co je špatně? Proč jsi mě sem přivedl, když jsou tam Vlákna a nemám oheň, abych je sežehl!

To je v pořádku, Charanthe. Jsme tady, abychom to sledovali. Jen se díváme.

Ale to jsou Vlákna! Musím žvýkat, abych chrlil oheň. Proč nemůžu chrlit oheň, když tam jsou VLÁKNA!

K’vin se prudce rozhlédl kolem sebe a uvědomil si, že v žádném případě není jediným jezdcem, který má stejný problém se zklamaným horlivým drakem, rychle se snažícím překlenout vzdálenost k Vláknům.

Viděl jsem dost, Charanthe. Vezmi nás zpátky na Telgar.

Ale co Vlákna? Hlas bronzového draka zněl žalostně, zmateně a zděšeně.

Odcházíme. Hned!

Odejít? Ale zatím jsme se nesetkali s Vlákny.

Ne tady, ani teď, ani na tomto místě, Charanthe.

K’vinovi vzalo každý kousek vůle a morální síly, a Charanthovy víry v něj, než překonal bronzákovy vášnivé protesty. Pak najednou Charanth zastavil svůj let směrem k vláknům.

Oh, v pořádku! Znělo to, jako když je mrzuté dítě donuceno starší autoritou plnit rozkazy, které jsou mu zcela proti srsti.

Co je?

Královny říkají, že musíme jít na Rudý Vrch.

Tak nás vezmi tam. K’vin příkaz nezpochybnil, příliš rád, že byl vydán, a drak poslechne.

Rudý Vrch byl tréninkovým místem v dolním Keroonu, kopulovitý útvar sopečného původu, tak obtížně zaměnitelný, že figuroval ve všech školicích programech weyrlinků. A tam se těm, co se snažili být jen pozorovately, podařilo přimět své draky k přistání. Dokonce i oči královen prudce vířily s červenooranžovým třpytem, ale někteří z bronzáků byli v hněvu tak rozrušení, že jim oči hrozivě pulzovaly a točily se neuvěřitelnou rychlostí. K’vinovi se téměř ulevilo, když seskočil z Charanthova krku. Ale on i další Vůdci Weyru, všichni drželi jednu ruku na noze, rameni či tlamě svého draka, aby udržovali kontakt. V širokém vnějším kruhu pak byli hnědí a bronzoví jezdci, kteří byli také ‚vysvobozeni‘: zůstali na hřbetě svých draků, aby umožnili svým vůdcům uprostřed diskusi.

Byl to M’shall, kdo promluvil jako první. „No, to se nám jeden dobrý nápad nevydařil,“ prohlásil komicky. „Úžasný nápad, nás všech!“

„Až na to, že jsme zapomněli na jedno jednoduché pravidlo,“ dodala Irene, stahujíc si leteckou čapku. měla stále bledou tvář od strachu, který prožila.

K’vin se podíval na Zulayu, která si utírala pot z obličeje, takže poznal, že žádné z jezdkyň neměly snadnou práci, aby přiměly své královny se stáhnout.

„Draci vědí, co mají dělat, když padají Vlákna,“ přikývl M’shall. A pak se začal smát.

K’vin se usmál, a když uslyšel G’donovo basové zachechtání, neviděl žádný důvod, aby dál zadržoval smích. B’nurrin vyl tak, že se musel držet K’vina, aby udržel rovnováhu. Dokonce i D’miel vypadal pořádně v rozpacích, a chichotání Laury bylo tak nakažlivé, že smích ještě zesílil. Jezdci mimo vnitřní kruh se žertu chytili a připojili se k smíchu. Bylo to dobré uvolnění po strachu, který si všichni právě prožili.

„Nevšiml si někdo náhodou nějakého Fortského jezdce, jak jsme provinile ustupovali?“ zeptal se M’shall, když smích utichl. Snažil se ověřit totožnost těch, kdo stáli na okraji této neformální sestavy.

„To jsou ti poslední, kdo by si dovolil přijít,“ řekla Irene.

„O tom pochybuji, Renee,“ ozval se G’don. „S’nan vede Weyr přísně, to je pravda, ale vsadím se, že pár odpadlíků mezi jeho Vůdci křídel tam je.“

„Vím, že tam jsou,“ souhlasila Mari a osušila si oči, stále veselé od smíchu. „Je to prostě taková sranda, že my všichni…“ obsáhla jezdce krouživým pohybem ruky, „jsme dostali ten nápad a přišli se podívat.“

„Nebude to některé draky brzdit, že ne?“ zeptala se Laura a náhle tím pomyšlením zbledla. „Že jsme je takhle vykolejili?“

D’miel nebyl jediný Vůdce Weyru, kdo tu představu posměšně odmítl. „To těžko! Stonásobně to zvýšilo důvěryhodnost jezdců. Teď bezpochyby vědí, že všechno, co jsme jim říkali od okamžiku, kdy se vylíhli, je pravda!“

„Ach, ano, to byla, že?“ řekla s úlevou.

„Já osobně bych rád poděkoval jezdkyním na královnách, že uplatnily svůj silný vliv na naše bronzáky,“ položil si G’don formálně ruku na srdce a uklonil se pěti jezdcům na královnách.

„To je výhoda mít tři velice vůdčí královny,“ prohlásila Zulaya, „a dvě velmi silně smýšlející mladé ženy.“

Laura se začervenala, zatímco Shanna se postavila ještě rovněji.

„Dobrá tedy,“ začal M’shall, když vzal na vědomí, že většině dračích samců už oči víří normální barvou a rychlostí. Ustoupil o krok ke středu písečného kruhu, přiložil dlaně ústům, a otáčel se, zatímco mluvil. „Dobrá tedy, vy všichni. Tohle je setkání, které se nikdy nestalo a není potřeba se o něm zmiňovat v kterémkoli Weyru z jakéhokoli důvodu. Rozumíte mi?“ Odezva byla hlasitá a jasná. Přikývl a ustoupil zpět ke Craigathovi. „Setkáme se…“ mluvil teď k ostatním vůdcům, „při prvním – oficiálním – Spadu Vláken na Severu.“

„Máme hlídkové jezdce venku, po celou dobu,“ připomněl jim G’don.

„A my všichni jsme si velmi jistí, že S’nan je má taky,“ dodal B’nurrin s úsměvem.

„Takže budeme vědět, kdy a kde se znovu sejdeme.“

„Počkej ještě chvíli, G’done,“ řekl K’vin. „Proč bychom se nemohli střídat s křídly u toho prvního Spadu, ať už to bude kdekoli?“ Z vnějšího kruhu se ozval slabý souhlasný jásot. „Tak by mělo ještě víc jezdců šanci získat aspoň malou zkušenost, než budou muset jednotlivé Weyry zvládnout Vlákna na vlastní pěst.“

G’don se zastavil u Chakathova boku a rozhlédl se, aby zjistil reakci na tento nápad. „V hodinových intervalech?“ zeptal se.

„Dejme to na dvě hodiny, aby se křídla dostala pořádně do rutiny,“ upravil to M’shall.

„Dvě hodiny jsou rozumnější, než se měnit každou hodinu…“, řekl D’miel zamyšleně.

„Taky bych souhlasil se dvěma,“ řekl G’don. „Předneseme tu záležitost S’nanovi. Zaslouží si to od nás. Já ten nápad navrhnu.“ Znovu se zazubil, protože S’nan ho bude poslouchat jako nejstaršího Vůdce Weyru, zatímco mladší muže by šmahem odmítl. „Dám vám vědět, až se setkáme, abychom udělali změny, které jsme už odsouhlasili.“

Červený prach zavířil v oblaku vzhůru kolem Rudého Vrchu, jak všichni draci vyskočili téměř současně ze země.

Kapitola 17

Spad Vláken

OSTŘE STUDENÉ POČASÍ a vítr, ženoucí se dolů z ledových pólů Pernu – tak vypadal den, na který S’nan domluvil schůzku s dalšími pěti Vůdci Weyru, aby prodiskutovali střídání křídel, které mu navrhl G’don. Mrazivé počasí pravděpodobně obralo Fort o jeho šanci být prvním Weyrem, který se setká s Vlákny při tomto Spadu.

Že se intenzivně obrán cítí S’nan, to bylo zjevné. V průběhu jednání přecházel po místnosti a občas se zastavil, aby se podíval šikmou chodbou na provazce deště se sněhem, které těžce padaly do Fortského kotle. Diskusi vnímal jen napůl. B’nurrin měl strašnou chuť se smát, a jen kopnutí, které mu uštědřil pod stolem K’vin, ho uchránilo od vybuchnutí. Ne, že by K’vin Vůdce Igenského Weyru obviňoval, protože tohle jednání nebylo nic než fraška: každý z nich uváděl věcně prezentované důvody pro dvouhodinové střídání, zatímco S’nan neřekl víc než pár jednoslabičných slov. Jeho obličej byl zcela bez výrazu. Zato Sarrain podrážděný výraz byl upřímný.

„Umřela by, jen aby dostala všechny z nás pod svá křídla,“ zašeptala Zulaya K’vinovi, když Fortská Weyrena obrátila tvář ke svému netrpělivě pochodujícímu partnerovi.

„Nemyslím, že se jí to podaří, lásko.“ K’vinovi teď ten projev citu snadno sklouzl ze rtů. Povzdechl si. „Víš,“ pohyboval rty těsně u jejího ucha, „skoro je mi toho starého muže líto.“

Zulaya si trochu odfrkla. „Mně ne!“ Pak se její výraz změnil ve vážnou pozornost, když se na ně Sarrai kvůli šeptání zadívala.

Vlákna klesaly dolů jako černý prach, prosáté sněhem nebo deštěm se sněhem. Hlídkoví jezdci z Fortu ho přinesli celé kbelíky, aby ho S’nan viděl a ten truchlivě mávl rukou, aby to odnesli pryč. Weyr Na Výšinách vyvinul ještě větší úsilí ve své snaze najít živá, nebezpečná Vlákna. Někteří jezdci dokonce utrpěli omrzliny – tak horlivě sledovali znovuobjevení starého nepřítele. Jeden dlouhý kus zmrzlého Vlákna přinesli G’donovi, aby ho prozkoumal. Jeho zápach, když začal roztávat, jim naprosto stačil, aby ho zlikvidovali úplně.

V době prvního Spadu na Bendenu – podle čísel to byla desítka – se tento vzorec počasí přesunul dostatečně daleko na Východní pobřeží, tlačený teplejší frontou, takže velká část tohoto předpokládaného Spadu byla považována za ‚živý a nebezpečný‘. Výzva směřovala ke všem Weyrům na Pernu.

K’vin se spolu s dvěma plnými Telgarskými křídly drakenů znovu seřadil v pravém horním vzdušném kvadrantu nad Bendenským Weyrem, jediný jezdec nevybočoval z pozice. Weyr pod nimi, ve tmě této doby před svítáním, planul světly, ozařujícími břicha draků v řadách. Nebyl si jistý, jestli se sem Telgarská skupina dostala dřív než jednotky dalších Weyrů, ale určitě budou všichni přítomni a začleněni v určenou hodinu a na stanovené poloze. Všichni by dali přednost obraně za denního světla, jenže Vlákna nepotřebují vidět, když padají. A podle záznamů Seana ze Spadů, které přišly časně ráno nebo pozdě v noci, ty stříbřité věci svítí dost na to, aby je bylo možné na obloze spálit.

Tento První Spad Druhého Míjení má začít ve vysokých horách, stále hluboko pod zimním sněhem, takže by neměl nadělat žádnou škodu. Většina ho ve stále mrazivých teplotách této oblasti zřejmě spadne jako černý prach. Při jiných příležitostech by ho pravděpodobně jen sledovali, jak neškodně padá dolů, dokud by se neúprosně nepřestěhoval do obytných území. Dnes byla výjimka.

Když M’shall přiměl S’nana, aby dal hlasovat, konečné rozhodnutí Vůdců Weyrů bylo jednomyslné – projet Spad v celém rozsahu, neškodný, nebo ne, ‚aby ho sami posoudili‘. Všichni byli příliš nedočkaví – po prvních třech nefungujících Spadech, aby dál čekali, než půjdou do akce. Samozřejmě, některé z vrcholů čněly do výšek, kde byl kyslík příliš řídky dokonce i pro draky. Ale můžou Spad sledovat při skutečném klesání a ohodnotit jeho obecný vzhled.

Křídla se budou střídat po dvou hodinách, aby měli co největší šanci na ‚skutečnou akci‘. K’vin si na chvíli vzpomněl, jak odpálil marnou P’terovu snahu být zapojen do bojových sil Telgaru. Možná měl vzít modrého jezdce s sebou, i s jeho bolavým zadkem a vším, aby dokázal, že boj s Vlákny je mnohem víc, než jen mít odvahu to udělat. Ale kdyby přijal P’tera, vyloučil by nějakého naprosto zdravého a méně nevyzpytatelného jezdce. K’vin mezi zelené jezdce pro První Spad nevybral ani M’lenga, což by mezi tímto párem mělo zmírnit jakékoli neshody: že jeden odešel a druhý ne. V podstatě to jsou dobří partneři, kteří mají stabilní vztah od té doby, co P’tero, který byl mladší, Zasvětil Ormontha.

Pohyb a změna tlaku vzduchu upoutala K’vinovu pozornost. Podíval se na okraj Bendenského kotle.

Craigath nás varuje, řekl Charanth svému jezdci. Tři, dva, jedna…

JDEME!

Rozkaz přišel z mnoha myslí a mnoha hrdel ve tmě nad Bendenským Weyrem. Temnota mezimezí byla intenzivnější, ale sotva méně studená než ovzduší nad vrcholky, kde křídla znovu vstoupila do skutečného prostoru. K’vin byl vděčný za vlněnou látku přes ústa a nos, i když úplně neohřála řídký vzduch, který vdechoval. Zasněžené hory pod nimi vydávaly své vlastní zvláštní světlo. Belior zapadal na západě a K’vin se rozhlédl k východu a uviděl zlověstnou kouli Krvavice, jasnou mezi hvězdami.

Ohnivá plivnutí rozkvetla ve tmě všude kolem, jak si dychtiví draci říhli. Příliš plné břicho ohňovce, pomyslel si K’vin s profesionálním nadhledem, ale stěží mohl vinit jezdce nebo draky za jejich nedočkavost.

Dvě staletí čekali na tento okamžik: staletí výcviku a životů prožitých tak, aby draci – a jezdci – byli tady, právě teď, připravení bránit Pern.

Pro ně to taky bylo poprvé. Protože Pern, když poprvé padala Vlákna, neměl žádné draky. A planeta měla tak blízko k totální katastrofě, než se prvních osmnáct draků vynořilo z mezimezí nad Fortskou Držbou, aby spálili parazita na obloze a dali tak naději sužovaným obráncům. K’vina vždycky ohromovala odvaha zoufalého Admirála Paula Bendena – měl by přimět P’tera, aby si přečetl záznamy v admirálově deníku, které napsal těsně před tímto nádherným vítězstvím. Dokonce i při posledním pročítání deníku měl sevřené hrdlo, když četl slova:

A pak, ten mladý darebák měl tu drzost pozdravit a říct: „Admirále Bendene, mohu vám představit Drakeny z Pernu?“

*

Vytryskly další proudy ohnivého dechu a všechny dračí hlavy se pootočily k severu.

Přichází to, řekl Charanth a hluboko v hrudi mu zarachotilo, až K’vin pocítil vibrace pod nohama. Uvědomoval si, že jediná teplá část jeho těla je ta, kterou měl přitlačenou na krk svého draka. Nos vůbec necítil, i když ho měl zakrytý látkou. Možná by měli o nějakých tisíc stop klesnout dolů… a K’vin pohlédl směrem k centrálnímu bloku shromážděných křídel, kde čekali M’shall a Craigath. Na povel to měl Vůdce Bendenského Weyru, ne on.

Pak to spatřil – nebo spíš masu něčeho lesklého proti černotě noci, jako transparent, rozvinující se z nějakého vzdáleného zdroje na nebi, nebe, transparent, který se vlnil a otáčel. Prudce se mu zrychlil tep. Cítil podivný chlad v útrobách, ale možná to bylo jednoduše proto, že v této výšce bylo velmi, velmi chladno.

Charanthovo dunění vzrostlo a z tlamy mu vyšlehl malá plamínek.

Klid, chlapče!

Já se nehýbu! Ta věc ano! A tentokrát mohu plivat oheň!

K’vin nemohl Charanthovi vyčítat to sarkastické připomenutí. A kupodivu, ani on necítil strach, když pozoroval postup Vláken. Měl jakýsi pocit nevyhnutelnosti, že je tady, v tomto okamžiku, aby pozoroval tento jev a byl součástí této obrany.

Blíž a blíž přicházely vlny Vláken, zatímco je masa křídel pozorovala. Přední hrana teď viditelně padala na svahy hor. V tak studeném vzduchu nebyla vidět dokonce ani pára, jak se rozpouštěla.

Vlákna padala v ustáleném proudu a ve sněhu nacházela mrazivou smrt. Stálý proud, žádné chuchvalce, žádná holá místa.

Craigath říká, že se máme přeskupit na druhé místo setkání.

Rozumím.

Kupodivu, K’vin neměl z tohoto přemístění radost, i když tu nebylo nic, čemu by Vlákna mohla na zasněžených úbočích ublížit, a bylo by hloupé plýtvat tu časem a plamenem.

Ale pociťoval to jako ústup.

Charanth vyslal příkaz a vzal je do mezimezí.

V nadmořské výšce jejich nové polohy byl výrazně teplejší vzduch. Promnul si nos a tváře, aby je prokrvil. Dokonce i konečky prstů měl znecitlivělé zimou.

Na východě začínal falešný úsvit a Krvavice bledla na mírně zešedlé obloze. A Vlákna najednou vypadala zlověstněji. Další draci vychrlili plamen a tak řekl Charanthovi, aby je varoval, ať šetří dechem.

Najednou se v očekávání objevilo podráždění. Čekali tak dlouho, ne? Dvě stě let! Kdy začnou?

Ale Vlákna klesala na sníh a K’vin byl teď dost blízko náběžné hrany, aby viděl díry, které se objevily v bílé pokrývce.

TEĎ! Craigathův příkaz dorazil do K’vinovy mysli ve stejném okamžiku, kdy Charanth zařval a z tlamy mu vyrazil silný plamen, zatímco se mocnými záběry křídel rozletěl dopředu. K’vin, sevřený v leteckých popruzích, horečně sáhl na lano, na kterém byly přivázané pytle s ohňovcem na krčním hřebenu před ním, a zaťal kolena co nejpevněji ke svému bronzákovi. Zvedl pravou paži a ukázal kupředu, jako by nějakému jezdci mohl ujít Craigathův příkaz, nebo řvaní, které vycházelo z dračích krků napříč oblohou.

Letěli v řadách, Telgar byl druhý, mírně za nejhořejšími křídly, která byla z Weyru Na Výšinách. Mezi dvěma vrstvami draků bylo dost prostoru, aby plamen z jedné úrovně neohrozil jinou, a stejně tak aby byl koridor pro manévrování. Všechny Weyry drilovaly svá křídla pro tuto strategii tak dlouho, dokud nedokázali instinktivně zůstat v rovině, která jim byla přidělena.

Okamžik, kdy Charanthův dech zasyčel vzhůru ke klesajícím Vláknům, byl jedinečným zážitkem pro oba partnery. Charanth nádherně udržoval plamen, zatímco procházeli skrze stříbřitou masu, a pak byli venku, za Spadem Vláken a otáčeli se. K’vin stihl pohlédnout na zbytek svého křídla a viděl, že se otáčí současně s ním. Všechny ty dlouhé, dlouhé hodiny a roky praxe vedly k dokonalému manévru. Srdce mu hrdostí téměř vybuchlo v hrudi. Nahoře i dole pod nimi se otáčela ostatní křídla, všichni teď chrlili plameny, aby zasáhli další pásmo padajících Vláken. A další. A další.

Meranath a ostatní jsou tady, oznámil Charanth a sklopil hlavu, aby nahlédl hluboko pod sebe.

Jsou tady? Otoč. K’vin se podíval dolů a uviděl nezaměnitelnou šipku zlatých těl v jejich pozici nízko nad zemí, plamenomety, které jezdkyně na královnách používaly, sem tam vychrlily plamen, jak pálily zbloudilé prameny, které unikly z vyšších pozic.

Létá Meranath dobře?

Meranath létá velmi dobře, prohlásil Charanth hrdě.

Pověz křídlům, že je čas provést první přechod, řekl K’vin.

Otáčel tělem dokola, aby sledoval manévr, držel pravou ruku vysoko a očima přejížděl po Telgarských křídlech. Spustil ruku a napočítal devět nebo deset draků, kteří stále plivali oheň. Pak také odešli. Napočítal do pěti a najednou plná křídla letěla za ním. Opět zvedl ruku jako uznání za jejich příchod, což bylo jediné, na co měl čas, protože stěna Vláken postoupila do vzdálenosti plamene a Charanth byl se svým ohněm připraven. Zatím se mu na výkonu Telgarských křídel nepodařilo najít žádnou chybu.

Zdálo se, jako by neuběhl žádný čas, když si uvědomil, že pytle s ohňovcem jsou prázdné. Přiměl Charantha, aby zavolal pro další. K’vina překvapilo, když si všiml, že přeletěli z noci do dne, protože slunce jim svítilo zešikma přímo do očí, když znovu letěli na východ. Teď byl dobrý důvod použít tónovaná skla v brýlích.

Pak k nim klesl Z’gal s modrým Tracathem, snášejíc se pečlivě těsně nad jeho hlavou a položili přes Charanthův krk nové pytle. K’vin zatáhl za uzel, uvolnil prázdné pytle a viděl, jak Tracath otočkou klesl pod Charantha, Z’gal obratně chytil splasklé pytle a okamžitě zmizel v mezimezí.

Řekni Tracathovi, že to zvládl skvěle, řekl K’vin.

Byli teď na nejsevernějším okraji Bendenu, nad pastvinami, lesy a malými zemědělskými držbami. Potřeba přesného a úplného zničení Vláken teď byla ještě důležitější. Křídlo královen teď bylo víc vidět, zlatá proti tmavě zelené nebo hnědé u polí, které se dosud nezelenaly jarním růstem.

Pytle se musely znovu doplnit. Zavolal k druhé výměně křídel a teprve pak si uvědomil, že začíná být unavený.

Jsi v pořádku, Charanthe?

Chrlím dobrý plamen. Moje křídla mávají silně. Jsme spolu. Není žádný problém.

Klidný, silný hlas jeho bronzáka byl jako povzbuzení. Ano, byli spolu, dělali to, k čemu byli chováni a vychováváni.

Meranath říká, že jsme teď nad Držbou v Bitře. Znovu se otočili na západ, zpět na další jízdu. K’vin si všiml, že to vypadalo, jak by teď Vláken padalo méně, dokonce se mezi jejich vrstvou objevovaly i mezery. Ten Spad už je skoro u konce?

K’vin si nebyl jistý, jestli je Charanth potěšený, překvapený nebo zklamaný. Jemu samotnému se naopak nesmírně ulevilo. Přežil konečnou zkoušku Vůdce Weyru.

Udělali ještě jeden průchod k východu a pak už nebylo Vlákna vidět. Jásot se odrážel od jezdce k jezdci, a všichni v K’vinově blízkosti radostně mávali oběma rukama.

Měli bychom přistát na Bitranské Držbě, pro případ, že by nás potřebovali kvůli zavrtaným Vláknům, která nám možná unikla, řekl K’vin Charanthovi. Pověz křídlům, že byli výborní a všichni, kromě J’darova křídla, se můžou vrátit. To počká s námi na ukončení akce, což nám s potěšením oznámí M’shall. Nějaké ztráty?

To byl tradiční dotaz Vůdce Weyru, i když zprávy by se k němu dostaly i v průběhu Spadu, aby mohl posoudit, jaké náhrady je třeba provést.

Dnes jen několik menších popálenin z ožehnutí. Nic natolik vážného, aby ti to někdo hlásil.

K’vina příliš nepotěšilo, že mu zranění nehlásili, ale dokázal pochopit neochotu jezdců odejít při dnešním Spadu kvůli pouhé popálenině. Všiml si taky, že má sám několik černých skvrn na jezdeckém oblečení, ale nic neproniklo až na tělo. Kéž by každý Spad byl tak bezproblémový! A ten další, na který má Telgar letět, by se mohl ukázat jako riskantní. Bude si muset s celým Weyrem pořádně promluvit, aby se zabránilo katastrofě z přílišné suverenity.

Dnes se křídlo královen připojilo k Vůdcům křídel na Držbě v Bitře, ačkoli tradičně zůstávalo ve vzduchu jako podpora pozemních posádek.

Zulaya vyhledala K’vina hned jak byla na zemi, objala ho a s nadšením políbila.

„Dokázali jsme to! Dokázali jsme to!“

„Tentokrát,“ objal ji K’vin pevně. Málem měl chuť poděkovat P’terovi, že ho tolik rozzlobil. Úžasně to prospělo jeho vztahu se Zulayou. Způsob, jakým se na něj dívala, jak se ho dotýkala… no, teď byli opravdu partneři.

M’shall se pohyboval mezi jezdci, plácal je po rameni a s širokým úsměvem ve tváři děkoval každému Vůdci Weyru za účast v tomto téměř neškodném Spadu.

„Řekl bych, že to byl normální Spad,“ prohlásil S’nan důležitě.

„Jak to můžeme vůbec říct?“ zeptal se G’don.

„Záznamy, člověče, záznamy,“ hleděl na něj S’nan zlostně. „Bylo to přesně tak, jak Sean popsal Spad č. 325 ve svých záznamech z 11. Oběhu AL. Přesně tak.“

„Oh, Spad č. 325?“ zeptal se B’nurrin a oči mu tančily. „Já osobně jsem to cítil spíš jako č.499 ve 12 AL.“

„B’nurrine?“ M’shallovo zvednuté obočí naznačovalo mladému nezkrotnému Igenskému Vůdci Weyru, aby přestal S’nana provokovat.

„Prošli jsme tím příliš snadno,“ zavrtěl hlavou D’miel z Isty. „Chci říct, že jsme byli všichni nachystaní… no, čekal jsem to mnohem horší.“

„Není hezké být zklamaný?“ zažertoval K’vin, ale souhlasil s D’mielem. Všechno šlo až moc dobře.

„Nesmysl,“ vložil se G’don. „Všichni jsme létali s našimi nejlepšími jezdci. Byli jsme celé týdny nedočkaví a nervózní. A nevadí mi přiznat to,“ dodal a rozhlédl se kolem sebe, ale mrkl na K’vina a B’nurrina. Ostatní souhlasně přikývli. „Takže jsme byli velmi opatrní. Horší bude, až si na hrozbu zvykneme natolik, že bychom mohli být neopatrní, zbytečně riskovat, přestat si dávat pozor na to, co máme za sebou.“

Tuhle připomínku přivítalo souhlasné mumlání a přikyvování.

„Nikdy nesmíme v průběhu Spadu polevit ve své bdělosti,“ prohlásil S’nan opět pompézně. „Nikdy!“

„Budeme muset být dvojnásob opatrní, až přijde druhý Spad nad jižním Bendenem a Keroonem,“ zašeptala Zulaya K’vinovi.

„No, já jsem byl spokojený s tím, jak fungovala křídla. Téměř nic přes ně neprošlo,“ opakoval. „Mezi horními lety a křídly královen jen čtyři případy zavrtání, a ty se vyřešily na výbornou. Díky Vergerinovi.“

Pán Držitel Bitry řídil rozdělování Hegmonova šumivého vína všem, kdo se nahrnuli na jeho nádvoří.

„Pomyslete jenom, co by se stalo, kdyby tu byl ještě Chalkin!“ pozvedla Irene sklenku směrem k Vergerinovi.

„Kdo chce přemýšlet, co by se stalo?“ zeptala se Laura z Weyru v Istě a zasmála se přehnanou úlevou.

„Za prvé bychom neměli tohle šampaňské,“ odpověděla Irene. „To je zatraceně jisté!“

„Jak jsi dostal z Hegmona tohle jiskřivé víno, Vergerine?“ chtěl vědět G’don a s láskou kroužil svou skleničkou.

„Jsme staří přátelé, dalo by se říct,“ odpověděl Vergerin s komickým úšklebkem.

„Byla hlášena u některých křídel zranění?“ zeptal se M’shall a jeho výraz zvážněl.

„V mém nic než popáleniny,“ řekl K’vin. A to stejné hlásili i ostatní vůdci.

„No, měli jsme zpropadené štěstí, jestli to je všechno. I když se děsím pomyšlení, jak neopatrným se může průměrný jezdec stát,“ řekl M’shall. „Budeme je muset držet ve střehu.“

„I jejich draky,“ dodala jeho Weyrena.

„Podívejte se na to takhle,“ prohlásil B’nurrin s úsměvem od ucha k uchu, „zúčastníme je jen dalších 6 649 Spadů, plus minus pár, než to celé skončí na dalších dvěstě let!“

Rozhostilo se vyjevené ticho, jak všichni tu skutečnost vstřebávali, a pak B’nurrin zmizel v davu, než na něj mohl sestoupit hněv jeho kolegů.

„Ale Spad začal,“ řekl K’vin tiše Zulaye, stojící hrdě vedle něj, „a my jsme se znovu setkali s nepřítelem.“

„Jak úžasné je žít v této době…“

„A jezdit na drakovi!“

A tak se začalo Druhé Míjení s Vlákny na Pernu!

A Del Rey® Book

Published by The Ballantine Publishing Group

Copyright © 1997 by Anne McCaffrey

All rights reserved under International and Pan-American Copyright Conventions. Published in the United States by The Ballantine Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York, and simultaneously in Canada by Random House of Canada Limited, Toronto. Published in Great Britain under the title Red Star Rising by Bantam Press, a division of Transworld Publishers Ltd., in 1996.

Poznámky

[←1]

Poznámka: Tato kniha má dvě jména: ve Velké Británii vyšla pod názvem Red Star Rising, ale v USA je její název Dračí oko (Dragonseye) - fan překlad