Draci ohen

McCaffrey Ann

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

fan překlad a dgt: Jana

1.k. strucks

ANNE McCAFFREY

&

TODD McCAFFREY

DRAČÍ OHEŇ

(DRAGON’S FIRE)

Tato kniha je s láskou věnována

Davidu Gerroldovi

OSOBY ROMÁNU:

NATALONŮV TÁBOR:

Cristov, syn Tarika

Natalon, Mistr horník

Tarik, strýc Natalona

HARFENICKÁ SÍŇ

Murenny, Mistr Harfeník

Zist, Mistr Harfeník

Cayla, Zistova žena

Pellar, adoptovaný syn Zista a Cayly

CROMSKÁ DRŽBA

Fenner, Pán Držby

DĚTI VYLOUČENÝCH

Halla, mladá dívka

Tenim, mladý hoch

WEYR NA VÝŠINÁCH

D’vin, Vůdce křídla, bronzový Hurth

Sonia, dcera léčitele Weyru

KNIHA PRVNÍ

PELLAR

PROLOG

Dračí srdce,

dračí oheň,

věrný jezdec,

letí výš…

HARFENICKÁ SÍŇ

Druhé mezidobí, 483,7 let po Přistání (AL)

„Proč musí žít v jeskyni?“ mumlala Cayla vzpurně, zatímco se Zistem netrpělivě čekali venku.

„Býval drakenem, třeba se tu cítí víc jako doma,“ řekl Zist konejšivě.

„Je to taky léčitel, tak proč není dole s ostatními léčiteli?“ odsekla Cayla. Zist věděl, že je to jen projev její nervozity.

„On je pro chlapce ten nejlepší,“ odpověděl jí na nevyslovenou otázku.

„Proto, že je napůl blázen?“ zeptala se Cayla a její hlas překypoval veškerým ochranitelstvím adoptivní matky. „A co se snaží zjistit? Pellarovi byly sotva tři.“

„Nic, jestli budete pokračovat takhle,“ ozval se podrážděný hlas z jeskyně. Cayla s cvaknutím zavřela pusu a tváře jí zrudly. Zist na ni vrhl ne zrovna uklidňující pohled. Byl příliš moudrý, aby Cayliny způsoby komentoval jakýmkoli pohledem nadřazenosti. Navíc dobře věděl, že ho Cayla zná natolik dobře, aby věděla, že sám si touto konzultací s léčitelem ex-drakenem není tak úplně jistý.

Cayla zlostně pohlédla na Zista a pokračovala ve svém tichém přecházení před jeskyní.

„Neblokujte světlo,“ zavolal Mikal znovu z jeskyně, což způsobilo, že sebou Cayla škubla a zůstala stát nehybně jako kámen.

Uvnitř jeskyně dřepěl Mikal na tvrdé podlaze naproti dítěti. Zvedl kus skla tak, aby zachytil paprsky ranního slunce. Byl to skleněný trojhran a světlo se zlomilo do brilantní duhy, promítající se na druhou stranu jeskyně.

Pellarovy oči se rozzářily úžasem a ústa vzrušením udělala velké „O“, i když z krku nevycházel žádný zvuk.

Mikal ukázal na sebe, usmál se na Pellara a vytáhl z kapsy blůzy řadu barevných korálků, které rozložil před Pellara.

Chlapec je zvedl a všiml si jejich barvy: červená, oranžová, modrá, zelená, žlutá. Znovu se podíval nahoru na duhu a dolů na korálky. Během chvíle je setřídil tak, aby se shodovaly s duhou před sebou a vzrušeně zatleskal.

„Dobře,“ pochválil ho Mikal. Zvedl prst jedné ruky a otočil se, aby podal nějaké zásoby z nízké skříňky. Pellar se snažil nahlédnout za mužovo tělo, aby viděl, co dělá.

Když se Mikal otočil, všiml si chlapcova cíleného pohledu a usmál se na něj. Na zem mezi sebe a Pellara umístil tři malé hrnce s barvou. Zvedl stále vztyčený prst o něco výš, vyklenul obočí a ponořil prst do jednoho z otevřených hrnců, jako kdyby to byla hlava a krk létajícího tvora. Pellar se usmál a jeho oči tančily po pitvořícím se ex-drakenovi. Mikal zvedl prst z hrnce s malou trochou žluté barvy. Držíc stále prst ve svislé poloze, povzbudivě kývl na Pellara.

Pellar se usmál a zvedl prst své vlastní ruky. Mikal znovu přikývl. Pellar nadšeně vsunul prst do jiného hrnce, a když ho znovu vytáhl, na špičce prstu zářila hustá červená barva.

Mikal mlčky přejel prstem po zemi, zanechávajíc na bílé kamenné podlaze jeskyně žlutého hada. Pellar ho napodobil a nakreslil na podlaze červeného hada. Mikal zvedl jiný prst a vymazal trochu Pellarovy červené barvy. Chlapec se na něj ublíženě podíval, ale Mikal zavrtěl hlavou a držel trpělivě červeně umazaný prst nahoře. Pak s úsměvem projel červenou špičkou prstu přes část svého žlutého hada a vytvořil oranžovou skvrnu.

Pellar viděl změnu barvy a s malým povzbuzením obtáhl stopu Mikalovy žluté a natřel ji na svého červeného hada, takže vytvořil duplicitní oranžovou skvrnu.

Během krátké chvíle předvedl Mikal modrou barvu ze třetího hrnce a ukázal chlapci, jak se kombinací modré s červenou a žlutou vytvoří fialová a zelená.

„Můžeš mi nakreslit obrázek sám sebe?“ zeptal se Mikal. „Použij libovolnou barvu.“

Inspirovaný Pellar vytvořil vícebarevný autoportrét stejným způsobem, jako kterékoli dítě na Pernu, které prožilo jen tři Oběhy, přesně stejným způsobem, jako by to udělali ti, kdo měli tři roky na dávno zapomenuté Zemi – celé tělo s pažemi vyrůstajícími z hlavy. Ústa ve velké kulaté hlavě byla stočená a usmívala se.

„Skvělé! Mohl bys nakreslit taky mě?“ zeptal se Mikal.

Pellar radostně poslechl.

„Vidím, že moje ústa směřují dolů,“ poznamenal Mikal k hotové kresbě. „Chceš tím říct, že jsem smutný?“

Pellar přikývl.

„Proč je to tak?“ zeptal se Mikal.

Jako odpověď zkombinoval Pellar všechny tři barvy na jednom prstě a nakreslil hnědý útvar – dlouhou, štíhlou čáru, překříženou další linkou ve tvaru křídel.

„Ziste, pojď sem!“ zvolal Mikal. Harfeník Zist se hnal dovnitř, hledíc střídavě z Pellara na Mikala.

„Tys mu řekl, že jsem draken?“

„Mohlo se to stát,“ připustil Zist.

„Řekl jsi mu barvu mého draka?“ Mikal ukázal onu kresbu.

„Ne, to si nemyslím,“ řekl Zist a sám kresbu zkoumal. „Když si tak vzpomínám, nemyslím, že bych to sám věděl.“

„Hmm,“ zabručel Mikal. Pohlédl na Pellara a ukázal na kresbu. „Je to můj drak?“

Pellar přikývl a díval se smutně.

„Jak jsi věděl, jakou barvou ho namalovat?“ zeptal se Mikal.

Pellar zvedl barvou pokrytý prst a jemně ukázal na Mikalovy oči.

„Chci, aby chlapec se mnou trénoval,“ řekl Mikal Zistovi. „Léčení, malování, pozorování, meditace – naučím ho všechno, co znám.“

KAPITOLA 1

Odvrženi z držby či řemeslné síně,

staří nebo hloupí, teď musí žít skrytě,

vyloučení navždy dál žijí v divočině –

ať už otec, matka, nebo malé dítě.

HARFENICKÁ SÍŇ

2. Mezidobí, 490,3 let po Přistání.

„Pořád mává, že?“ zavolal Mistr Zist potřetí dozadu. Seděl v přední části vozu, který se pomalu vzdaloval od Harfenické Síně. Poslední zimní sníh pokrýval pole po obou stranách cesty. Vůz dostal každou chvíli smyk, jak tažné zvíře ztratilo rovnováhu na udusaném zledovatělém sněhu a snažilo se ji znovu získat.

„Ano, mává,“ souhlasila Cayla, když se ohlédla z pestře malovaného vozu na malou postavu, pomalu mizející v dálce.

„Nemohli jsme ho vzít,“ řekl Zist lítostivě. „Je příliš rozpoznatelný.“

V duchu si pomyslel, že to chlapec aspoň přijal lépe, než když mu řekl své plány poprvé.

Pellar sebou tehdy v tichém vzteku mrštil na zem a roztažený na nádvoří Harfenické Síně bušil nohama i rukama rozhořčeně do země. Přestal až tehdy, když Carissa začala ze soucitu s ním kvílet.

„Ona pláče kvůli mně?“ načmáral rychle na břidlici, kterou nikdy neměl daleko od ruky.

„Ano, myslím, že ano,“ odpověděla Cayla.

Pellar rychle otřel břidlici a načmáral nový komentář, který strčil Zistovi před oči. „Berete ji s sebou?“

„Musíme, pořád je kojená.“

„Chceme vědět, že jsi tady, v bezpečí,“ dodala Cayla.

„Nejsem součást vaší rodiny?“ načmáral Pellar odpověď a po tváři mu stékaly slzy.

„Samozřejmě, že jsi!“ prohlásil Zist důrazně. „A my potřebujeme, abys jako člen naší rodiny zůstal tady, mimo potíže.“

„Vždycky budeš součástí naší rodiny, Pellare,“ řekla Cayla pevně.

„Jsi součástí naší rodiny od chvíle, kdy jsme tě poprvé před deseti Oběhy našli,“ řekl mu Zist.

„Tak proč nemůžu jet?“ načmáral Pellar na svou břidlici a jeho ústa se pohybovala v bezhlasém důrazu.

„Protože nevíme, kdo tě opustil,“ řekl Zist, chytil rukou Pellara za bradu a nutil mladíka, aby se mu podíval do očí. „Mohli by to být lidé, kteří jsou Vyloučení. Pokud bys přijel s námi, a oni tě poznali, věděli by, že my Vyloučení nejsme.“

„Mohli byste se pak dostat do problémů?“ napsal Pellar. Zist přikývl. Chlapec se nešťastně kousal do rtu a ramena se mu tak silně třásla němými vzlyky, že sotva dokázal otřít břidlici, aby napsal novou zprávu. „Zůstanu. Žádné potíže pro vás.“

Cayla si přečetla vzkaz, vrazila malou Carissu Zistovi do náručí a popadla Pellara do pevného a prudkého objetí. „To je můj kluk,“ řekla hrdě a políbila ho na hlavu.

„Budu tady, až se vrátíte,“ napsal Pellar.

„Slibuji, že budeš první, kdo se o našem návratu dozví,“ přísahal Zist a uvolněně poplácal chlapce po zádech.

~

„Přestal mávat,“ hlásila Cayla. „Oh, zlato! Ramena má skleslá a vypadá tak smutně.“

Zist vyfoukl srážející se dech a zatáhl za otěže tahouna, bojujíc sám se sebou, aby neobrátil vůz zpět.

„Murenny slíbil, že na něj dá pozor,“ řekla Cayla, když si všimla, jak vůz zpomalil. „A byl to tvůj nápad.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Zist se svěšenými rameny. „Myslím, že je naprosto nezbytné, abychom se dozvěděli o Vyloučených vše, co můžeme.“

„Nehodlám s tebou nesouhlasit,“ poznamenala Cayla, zvedla malou Carissu do náruče a instinktivně ji kolébala.

„Brzy zas přijdou Vlákna, a co pak?“ pokračoval Zist ve zbytečném opakování svých důvodů. „Pokud je Vyloučených hodně, co jim zabrání zabrat nějakou držbu nebo řemeslnickou síň?“

Cayla nemusela říct ani slovo, aby ozřejmila svůj názor – řekla toho dost už dřív.

„No, i kdyby tomu tak nebylo, co udělají, až znovu přijdou Vlákna?“ zeptal se Zist zamyšleně. „Není správné odsoudit je všechny k smrti, jakou by na Pernu nikdo neměl zažít.“

„Já vím, lásko, já vím,“ chlácholila ho Cayla, když poznala, že její partner přivádí sám sebe do jiné vášnivé diskuse. Z minulých rozhovorů věděla, jak hluboce je v Zistově mysli díky čtení starých rukopisů zakořeněn živý obraz Vláken, bezmyšlenkovitě padajících z nebe a požírajících vše živé, spalujících celé tělo. „Už jsme o tom mluvili, probrali to s Murennym, a to je důvod, proč jsme tady v tomto voze, oblečení jako Vyloučení.“

„Myslíš, že bych ti měl taky napsat na čelo to V?“ zeptal se Mistr Zist a ukázal na fialovomodrou značku na svém čele.

„Ne,“ řekla Cayla tónem, který nepřipouštěl žádné námitky. „A ty by sis měl raděj zjistit, jak dostaneš tu značku potom nejlíp pryč.“

„To není pravý inkoust z Modrého keře,“ připomněl jí Zist. Míza z Modrého keře, která se používala k označení Vyloučených, byla nesmazatelná a trvale obarvila kůži. „Trochu mízy z borovice, spousta teplé vody a mýdlo, a půjde to dolů.“

„Když to říkáš,“ poznamenala Cayla, ale neznělo to o nic víc přesvědčeně.

Zist vpředu si všiml, že tahoun zpomaluje a plácl ho otěžemi, aby ho popohnal k rychlejší chůzi. „No, jsem rád, že jsi se mnou,“ řekl Zist Cayle, když se ujistil, že se pohybují dostatečně rychle.

„Já jsem ráda, že jsme nechali Pellara tam vzadu,“ dodala Cayla. „S deseti Oběhy je příliš mladý na to, aby viděl to, co čekáme.“

„Jistě,“ souhlasil Zist.

„Carissa je tak malá, že si z toho nebude nic pamatovat,“ pokračovala Cayla, zpola odpovídajíc na Zistovu nevyslovenou myšlenku, zpola na své vlastní obavy.

„Mezi Vyloučenými jsou i děti,“ poznamenal Zist. „To je část toho, proč je to tak špatné.“

„Ano,“ souhlasila Cayla. Zastrčila si pramínek medově blond vlasů dozadu za ucho a pokračovala v houpání malé Carissy. Pak se podívala dozadu. „Je pryč.“

„Budeme zpátky za míň než půl Oběhu,“ ozval se Zist po chvíli zamyšleného ticha. „Bude v pořádku.“

„Doufám, že nám odpustí,“ řekla Cayla.

~

Zist se vydal pobřežní cestou na jih, směrem k Držbě Gar, jižní Držbě Boll a teplejšímu počasí. On a Cayla tušili, že teplejší podnebí bude přitahovat Vyloučené, kteří by kruté zimy na severu těžko přežívali.

Cestu stále pokrýval sníh a dolů k pobřeží nevedl nikdy víc než jeden pár kolejí. I v chráněném prostoru vozu se Cayla pevně zabalila a tiskla malou Carissu k sobě, aby jim bylo teplo. Zist, usazený vpředu na rachotící lavici, měl přes kolena rozprostřenou tlustou deku z werýsí kůže a vrstvu teplých tlustě pletených svetrů z Tilleku, stejných, jaké používají Tillečtí námořníci, kteří tráví na moři dlouhý čas i v tom nejhorším vlhkém a chladném počasí. Přesto byl Zist pokaždé, když večer zastavili, promrzlý až na kost. Oběma se ulevilo, když konečně přijeli k okraji Držby Gar.

Přivítání od držitelů bylo ostré a nepříjemné.

„Jděte pryč!“ Zaječela první stará žena, u jejíhož domku zastavili v naději, že tu smění jídlo. „Chcete, abych byla taky Vyloučená?“ Vyběhla za nimi na cestu, házela kameny a poslala na ně své psy. „Táhněte zpátky na sever a zmrzněte! My tady dole tvrdě pracujeme,“ křičela za nimi. „Tady nenajdete žádnou almužnu.“

Zist si vyměnil otřesený pohled s Caylou, která se marně snažila utišit křičící Carissu. Když se blížili k dalšímu domku, Cayla se rychle podívala na V na Zistově čele.

„Možná bych tam měla jít sama,“ navrhla.

„Vezmi dítě,“ souhlasil Zist. „Já se postarám o zvíře.“

Když se Cayla později vrátila, usmívala se a nesla pytel plný zboží.

„Bylo to dražší, než by mělo,“ řekla, když podávala vak Zistovi. „I když paní nás nakrmila a měli čerstvé mléko pro Carissu.“

O dva dny později narazili na vůz na kraji cesty. Byl vypálený až ke kolům.

Zist zastavil. Šel k vraku, prolézal kolem něj i přes něj a vrátil se o třicet minut později se zachmuřenou tváří.

„Chytili je, zatímco spali,“ pověděl Cayle.

„Jak víš, že to nebyla nehoda s lucernou?“ zeptala se Cayla. Zatímco držitelé používali světleny Vyloučení si museli vystačit s tím, co dokázali vyžebrat, a to často znamenalo svíčky nebo lucerny.

„Raději to nebudu říkat,“ odpověděl ponuře.

„Předpokládám, že bychom si měli dávat v noci pozor,“ řekla Cayla.

„Možná bychom se měli vrátit,“ odvětil Zist. „Začíná to vypadat mnohem nebezpečněji, než jsme se obávali.“

„Možná, že právě tohle se stalo Moranovi.“

„Možná,“ souhlasil Zist, bledý ve tváři. S hořkým pohledem ukázal na spálený vrak. „Musí být lepší způsob, jak se vypořádat s Vyloučenými.“

„Nevíme, co se tady stalo. Víme, že někteří byli vypuzeni za vraždu. Když se stali Vyloučenými, co by jim zabránilo vraždit znovu?“ odvětila Cayla. „Možná, že jsme jen svědky, že bylo spravedlnosti učiněno zadost.“

„Ne,“ zavrtěl Zist hlavou. „Ten vůz byl podobný, jako náš.“

Cayla si uvědomila, z toho, co nechal nevyřčené, že i obyvatelé vozu byly podobní jako oni – muž, žena a dítě.

„Měli bychom jet dál, než přilákáme pozornost,“ řekla pevně.

„Byl bych raději, kdybys dávala zezadu pozor,“ navrhl Zist.

„Samozřejmě.“

Když se večer utábořili, Cayla přinesla své píšťaly a Zistovu gitaru. Své nejlepší nástroje nechali doma, protože měly výmluvné razítko Harfenické Síně, což je odlišovalo jako dílo řemeslného zpracování. Místo toho si přivezli starší nástroje, jak odpovídalo jejich stavu Vyloučených bez domova.

„Pojďme si trochu zahrát,“ podala mu Cayla gitaru. „Dítě spí a všechno je nabaleno na noc.“

Zist vzal gitaru a začal ji ladit; pochopil její touhu uklidnit je oba z hrůz spáleného vozu.

Cayla si mírně upravila píšťaly, aby odpovídaly jeho gitaře a pak, s jiskřením v očích, začala živý rejdovák, vyzývajíc ho, aby s ní držel krok.

Zist se na ni usmál, chytil tempo, pak ho zvýšil a kývl jí vyzývavě zpět, jen aby ho opět překvapila, když její prsty téměř létaly přes otvory a zvládaly tempo i melodii najednou.

„Velmi pěkné,“ ozval se hlas ze tmy, když skončili rejdovák v rekordním čase. „Znáte nějaké další písně?“

Zist rychle vstal a chystal se popadnout klacek, který měl po ruce, ale zarazil se a místo toho zvedl gitaru. V nouzi se dala použít jako zbraň a měla tu výhodu, že to nebylo zřejmé.

Ze stínu k ohni vystoupila hubená, vytáhlá postava.

Zist po něm přelétl očima a pak zpátky na Caylu, která se obrátila zády k ohni a prohlížela tmu. Zatrylkovala na svých píšťalách krátkou melodii, ale Zista to nezmátlo. Noty byly křížkované D a tři tóny C, což znamenalo, že Cayla si všimla dalších tří kolem ohně.

Předstírajíc, že kontroluje svou gitaru, se Zist ohlédl za cizince a zahlédl záblesk několik párů očí. Dvakrát zabrnkal na gitaru měníc akordy, jako by nástroj ladil, ale ve skutečnosti oznámil Cayle, že viděl dva další. To dávalo celkem pět.

„Tady ve voze spí dítě,“ zavolal ženský hlas z druhé strany od vozu.

Šest. Zist se napjal, čelist vztekle zaťatou.

„Jmenuje se Carissa,“ odpověděla Cayla lehkým tónem ženě. „Prosím, neruš ji, je velmi těžké ji pak znovu uspat.“

„Proč táboříte tady, na území Garu?“ zeptal se první muž.

„Míříme dolů do jižního Bollu,“ řekl Zist rychle. „Doufali jsme, že budeme obchodovat s hudbou a novinkami.“

„To je práce harfeníka,“ řekl ten muž.

Ve tmě byl muž viditelný jen jako stín; Zist nedokázal zahlédnout jeho tvář. Otázka byla, zda to byl jeden z Vyloučených, nebo někdo z Držby Gar? A pokud byl z Držby, byl to ten samý, co zapálil druhý vůz, pokud se to tak skutečně stalo?

Cayla převzala rozhodování. „Doufali jsme, že zazpíváme takové, které harfeníci neznají.“

„Nevyznáš se náhodou trochu v léčení, co?“ zavolala úzkostlivě žena za vozem. „Protože moje Jenni má hroznou horečku.“

„Moc toho nevím,“ řekla Cayla opatrně.

Žena spěchala od zadní části vozu do světla ohně. V náručí držela pevně zabalený raneček, který se chystala vrazit Cayle do rukou, ale zarazila se a rozmyslela si to.

„Možná, že bys neměla,“ řekla žena. „Moje Jenni má hroznou horečku, nechtěla bych, aby to tvá maličká dostala taky.“

„Už jsme to asi dostali všichni,“ zabručel muž u ohně kysele. „Už tři mrtví…“

„Nebyli to ti ve voze kus cesty zpátky?“ zeptal se Zist zamyšleně.

„Našel jsi je, co?“ odpověděl muž. Zist přikývl a muž se na něj zamyšleně zadíval. „Myslel sis, že to byli nějací lidé z Držby, co zapálili vůz?“

Když viděl Zistovu reakci, hořce se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Někdy by se to mohlo stát,“ odplivl si muž k ohni. „Někteří z držebníků by to udělali jenom pro zábavu.“

„Tohle bys neměl říkat, Malire,“ vyštěkla na něj žena. Dítě v jejím náručí slabě zakřičelo a ona zapomněla, co dalšího chtěla říct. Místo toho se ustaraně podívala dolů na dítě a sáhla mu rukou na čelo. Zděšeně vykřikla na Caylu, „Oh, ona úplně hoří! Nemůžete něco udělat?“

„Kdy začala horečka a jaké jsou další symptomy?“ zeptal se Zist, když se obrátil k ženě.

„A co ti ostatní, které jste zmínil?“ obrátila se Cayla na Malira.

Ten ukázal přes oheň na ženu. „Yona všechno ví, ať vám to poví,“ řekl, náhle se otočil a zmizel ve stínech. Zist hádal, že se chce poradit s ostatními, kteří se schovávali z dohledu.

Zist se obrátil zpátky k Yoně.

„Pojď, posaď se u ohně,“ ukázala Cayla na pohodlné místo. „Začni ohřívat nějakou vodu,“ nařídila Zistovi, „– a přines z vozu byliny.“ Zmlkla a zamračila se, horečně probírajíc v hlavě zvyklosti, co se naučila od Mikala o horečce. „Myslím, že Carissa je v tuto chvíli ve voze dostatečně v bezpečí.“

„To je, můj muž a jeho skupina nás hlídají,“ prohlásila Yona.

Když Zist odešel za svým úkolem, Cayla se obrátila k druhé ženě a poprvé si ji mohla opatrně prohlédnout. Tvář Yony lemovala špína, mastnota a únava z roků drsného života. Přesto si Cayla všimla, že má kolem očí vrásky smíchu. Život byl pro Yonu tvrdý, domnívala se, ale ne nesnesitelný. Aspoň do této chvíle.

„Tak mi pověz o ostatních,“ řekla Cayla, aby se uvolnila, s cílem povzbudit Yonu k tomutéž. „Kdo onemocněl jako první a kdy si toho všiml?“

„První byla Mara,“ řekla Yona po krátké úvaze. Zavrtěla hlavou a dodala: „Je těžké si vzpomenout, protože Kenner onemocněl těsně po ní a pak jejich dítě, malá Koria.“ Zvedla oči a zadívala se na Caylu. „Já jsem ta, ke které ostatní v naší skupině chodili kvůli uzdravení. Ne že bych o tom mnoho věděla, to jen, že se jednou začali ptát a už nikdy nepřestali.“

Cayla chápavě přikývla.

„Takže to byla Mara, Koriina matka, pak její partner a nakonec jejich dítě, je to tak správně?“

Yona přikývla.

„A vedle horečky, byly tam nějaké jiné příznaky?“

„Vždycky měli velkou žízeň a kašel,“ odpověděla Yona. „Nemohli moc pít a“ – decentně se odmlčela – „všechno, co snědli, z nich vyšlo opravdu rychle ven, buď jedním koncem, nebo druhým.“

Cayla přikývla bez jakýchkoliv známek rozpaků. „Jaká opatření jste zkusili?“

~

Do konce třetího dne bylo v táboře pět nemocných: malá Jenni, starší muž jménem Vero, Nikka, mladá dívka, Malirův zástupce Torellan a Yona. Zist se přistihl, že dělí svůj čas mezi péči o Carissu a chystání bylin pro Caylu, která byla zcela ponořena do svých pokusů najít lék na horečku. Poté, co Zist skončil s ukládáním Carissy na noc, opustil vůz a sbíral palivo na oheň. Po návratu si všiml, že Cayla usnula, opřená o kolo vozu, které bylo nejblíž teplu z ohně. Na chvíli se na ni láskyplně zadíval, pak se otřepal zimou a začal vzadu ve voze hledat deku, kterou by ji přikryl.

Zvuk kroků ho překvapil a on se rychle otočil. Byl to Malir.

„Dítě je mrtvé,“ oznámil s tváří zbrázděnou bolestí a očima matnýma únavou. „Zemřela jen před chvílí.“

„Je mi to líto.“

„Běžte,“ nařídil Malir. Zist se nadechl, aby rozrušeného muže utěšil, ale Malir ho umlčel zavrtěním hlavy. „Ostatní si myslí, že je to chyba tvojí ženy, bavili se, že zapálí váš vůz, i vás.“

„Pojďte s námi,“ navrhl Zist.

Malir zavrtěl hlavou. „Zůstanu s těmi, ke kterým patřím.“ Ušklíbl se, když uviděl Zistův výraz. „Donedávna jste měli příliš mnoho jídla, abyste byli jedni z nás. Ostatní si toho zatím nevšimli, ale všimnou si, všimnou.“ Malir zavrtěl hlavou a dodal: „Tak jako tak, i kdybychom jeli s tebou, šli by zaručeně po nás, přesvědčení, že jsme v tom jeli spolu.“

Zist přemýšlel o jiném způsobu, aby ho přesvědčil, Malir ho předešel s netrpělivým gestem.

„Jeďte, teď hned! Než pro vás přijdou.“

~

Pellar byl první, kdo uslyšel vracející se vůz, tak jak Mistr Zist slíbil. Vyběhl klenutou chodbou z Harfenické Síně. Odkryl světleny v koši, které měl připravené a nabité posledních šest měsíců.

„Ne, Pellare!“ vykřikl Zist a jeho hlas byl ochraptělý a podivně neklidný. Pellarovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že Harfeníkův hlas byl plačtivý. „Sežeň léčitele a ať se všichni drží dál.“ Ukázal ze svého sedadla na krytou část vozu. „Jsou nemocné. Mohla by to být horečka.“

Bylo to tak. Žena Mistra Zista Cayla a jejich dcerka Carissa byly uzavřeny ve voze. Mistr léčitel Kilti vyzkoušel všechno. Pellar se usadil ve stanu poblíž, připravený běžet zařídit, cokoli si Zist přál. Ale nic, co on, nebo Mistr léčitel Kilti mohli dělat, nepomáhalo. Dokonce ani Mikal, který přišel na Pellarovy zoufalé prosby, nenašel žádný lék. Nejprve malá Carissa, a pak i Cayla podlehly horečce.

Úzkostný výkřik, který víc cítil, než slyšel, překvapil Pellara ve spánku, a tak spěchal k vozu, kde našel Mistra Zista opřeného s tváří v dlaních. Nemusel se ptát, aby pochopil, že Cayla prohrála bitvu s horečkou.

Váhavě sáhl na vysokého Harfeníka, aby ho jen neohrabaně poplácal, a zalapal po dechu překvapením, když ho Zist chytil do pevného objetí. Pellar objetí staršímu muži vracel, dokud neměl pocit, že se Zist uvolnil.

Pak Pellar vytáhl břidlici a napsal na ni, „Měl jsem jet s vámi.“

Strčil ji pod uslzené oči Mistra Zista. Ten si to přečetl a zavrtěl hlavou. „Pak bys byl taky ztracený.“

Pellar divoce zavrtěl hlavou, jemně vytáhl břidlici z ochablých Harfeníkových rukou, vymazal zprávu cípem noční košile, a znovu psal, „Na tom by nezáleželo.“

Zist si přečetl novou poznámku a zavrtěl hlavou. „Na tobě záleží, Pellare. Jsem rád, že jsi zůstal mimo, jsem rád, že jsi tady,“ znovu chlapce objal. „Teď to, prosím, jdi oznámit léčiteli.“

Pellar se na Harfeníka výhružně podíval, což Zistovi připomnělo pohled, který sám tak často používal při jeho darebných kouscích, až cítil, že se mu koutky zvedly vzhůru navzdory jeho zármutku.

Uspokojený Pellar sám pro sebe přikývl, otočil se na patě a rozběhl se pryč, přivést Mista Léčitele.

V Oběhu, který následoval, se Pellar od Harfeníka nikdy příliš nevzdaloval a dělal, co mohl, aby ho utěšil v jeho žalu, který sám sdílel. Pomáhal vykopat hroby – jeden tak strašlivě malý, a slzy mu tekly po tváři, když si vzpomněl na první a jediné slovo malé Carissy: „Pellah!“

Zatímco Mistr Zist dával poslední sbohem své ženě a dcerce, Pellar stál vpředu s Mistrem Harfeníkem Murennym a Mistrem Léčitelem Kiltim. A byl po Zistově boku i o několik měsíců později, když zasadili první čerstvá jarní poupata na jejich hrobech.

A teď stál Pellar před dveřmi Mistra Harfeníka a pečlivě naslouchal rozhovoru uvnitř.

„Měl jsi je vidět, Murenny,“ slyšel Pellar Mistra Zista. „Někteří z nich byli jen kost a kůže.“

„Byli Vyloučení, měli svoji šanci,“ připomněl mu Murenny.

„Děti ne,“ reagoval Zist rozhořčeně. „A někteří z nich byli Vyloučení jen z toho důvodu, že neprokazovali přízeň Pánu Držby, nebo svému místnímu Řemeslnickému Mistru. Kde je v tom spravedlnost?“

Mistr Murenny si souhlasně povzdechl. „Ale co víc můžeme dělat?“

„My –“ Zist se zarazil. Pellar zadržel dech, aby nevydal žádný zvuk, ale nestačilo to. Zist vstal s odevzdaným povzdechem ze židle a řekl: „Vydrž.“

Než stihl Pellar prchnout z dohledu, dveře bytu Mistra Harfeníka se rozlétly, objevil se v nich Zist a pokynul mu zahnutým prstem. Se sklopenou hlavou se Pellar ploužil do místnosti a čekal vynadání. Místo toho, se souhlasným pohledem Mistra Harfeníka, mu Zist řekl, „Budeš líp slyšet na této straně dveří.“

„Nejsem Harfeník,“ načmáral Pellar na tabulku na protest. Mistr Zist si zprávu přečetl a přešel s ní s jiskřícíma očima k Mistru Harfeníkovi.

Murenny se po přečtení hlasitě zachechtal, a pak řekl Pellarovi, „Já bych si tím nebyl tak jistý, mladíku. Poslouchat umíš dobře, jak jsi právě předvedl.“ Pokynul Pellarovi k židli a ukázal tázavě k náhradnímu hrnku vedle džbánu s klahem. S mrknutím řekl, „Poslouchání je žíznivá práce.“

Pellar se tázavě podíval na Mistra Zista, který přikývl na svolení. Pellar se vděčně usmál a nejprve nabídl džbán Mistru Harfeníkovi a Mistru Zistovi, kteří oba odmítli, než si sám nalil trochu horkého, chutného piva.

„Vím, že není potřeba říkat, že to, co si tu povíme, je tajemstvím Síně,“ podotkl Murenny, když se Pellar posadil a upřel pohled na Mistra Harfeníka. Pellar důrazně přikývl.

„Dobrá,“ řekl spokojeně Mistr Harfeník a obrátil se k Mistru Zistovi. „Takže nějaké stopy po Moranovi?“

„Vůbec žádné,“ zavrtěl Mistr Zist hlavou. „Samozřejmě, necestovali jsme moc daleko, než jsme narazili na ty chudé, nemocné lidi a pak –“ hlas se mu zlomil, a chvíli trvalo, než pokračoval, „– Cayla trvala na tom, že pomůže. Když Carissa dostala horečku, opustili jsme tábor co nejrychleji, ale…“

„Chápu,“ řekl Murenny tiše do bolestného ticha, které nastalo.

Zist znovu vzhlédl a oči se mu leskly. „To je další věc – co děti? Ty nic špatného neudělaly, a přesto jsou buď odděleny od svých Vyloučených rodičů, nebo nuceny odejít s nimi – většinou podle rozmaru jejich Držitele – hladovět, nebo zemřít bez naděje na budoucnost. Je tohle spravedlnost Pernu?“

Murenny zavrtěl hlavou. „Ti, kdo odmítají udělat svůj díl práce, kteří kradou od ostatních, kteří spáchají vraždu, co jiného se s nimi dá dělat, než je Vyloučit?“

Zist se ušklíbl, ale neřekl nic, jen zíral na podlahu.

„Držebníkům a řemeslníkům lze uložit pokuty, ale pokud to nepřivede člověka k rozumu, co ještě zbývá?“ pokračoval Murenny. „Bylo by spravedlivější, aby dobří, pracovití lidé podporovali líné, neschopné zloděje?“

Zist zachmuřeně zavrtěl hlavou. Vzhlédl s otázkou, „Jenže brzy tu budou Vlákna, a co pak? Mají být Vyloučení vymazáni Vlákny z Pernu?“

Pellar se otřásl. Vlákna nepadala na Pern téměř dvě stě oběhů. Krvavice, posel zkázy Pernu, byla stále jen zářící hrozbou na noční obloze. Zbývalo ještě osmnáct Oběhů, než doroste do největší velikosti a přinese nenasytná Vlákna, která budou ohrožovat veškerý život na Pernu celých dalších padesát Oběhů. Pellarovi bude tehdy téměř třicet, pro něj nepředstavitelné číslo, ale vůbec nepochyboval o příbězích harfeníků z dob Prvního a Druhého Míjení Krvavice.

Být zastižen mimo bezpečí kamenné Držby nebo Řemeslné Síně, znamenalo vystavit se zničujícímu vlivu Vláken, být spálen na uhel, když Vlákna pohlcují veškerý život. Pouze Pernští draci, vydechující mohutný oheň, mohou zachránit každého i samotnou planetu od úplného zničení.

Zist si odfrkl, jak mu hlavou prolétla další myšlenka. „Ne, že by Vlákna byla jejich největší hrozbou, taky je tu dost nemocí a horečka.“

„Získal jsi nějakou představu o jejich počtu?“ zeptal se Murenny tiše.

„Ne, vždycky se potulovali okolo, a někteří z nich se smíchali se skutečnými obchodníky,“ odpověděl Zist. „Obchodníci je nemají rádi, protože příliš mnoho z nich krade – nakonec, co můžou ztratit? – a dělají tak obchodníkům u Držitelů špatné jméno. A je tu ještě jedna věc,“ pokračoval. „Jedí tak špatně, že mnozí z nich podlehnout i tomu nejmenšímu nachlazení nebo infekci. Přesto se míchají s řemeslníky a držiteli dost na to, aby mohli přenést nemoci na ostatní.“

„Máš tedy nějaký návrh?“

„Ne lepší, než svůj poslední,“ odpověděl Zist kysele. „Ani ten před ním.“

„Myslel jsem, že je to dobrý nápad, poslat harfeníka mezi Vyloučené,“ povzdechl si Murenny. „Je škoda, že se nikdy nedozvíme, co se stalo s Moranem.“

„Velká škoda,“ souhlasil Zist. „Byl jsem si jistý, že by ho přijali. Možná by jim pomohl v jejich údělu.“

„A dal nám nějaké lepší nápady, jak se vypořádat s dlouhodobým problémem Vláken a Vyloučených,“ souhlasil Murenny.

Pellar rychle načmáral na břidlici, „Půjdu.“

„Ne, to ne,“ vyhrkl Zist ostře, když si to přečetl.

„Nejsem harfeník?“ načmáral Pellar v odezvě.

„Tím to není,“ řekl Murenny, který se nakláněl a četl Pellarovy zprávy vzhůru nohama. Podíval se významně na Mistra Zista a Pellar posmutněl. Tvář staršího Harfeníka byla zvrásněná v zamyšlení.

„Udělám z tebe harfeníka teď,“ řekl Zist nakonec. Podíval se na Murennyho. „Když je Moran pryč, mám právo na jiného učedníka.“

„Výborně,“ souhlasil Murenny a zvedl huňaté obočí k Pellarovi. „Přijímáš to?“ Než mohl Pellar napsat svou odpověď, Murenny zvedl ruku. „Víš, jak je to těžké. Přemýšlej nejdřív, než odpovíš.“

Pellarova tvář se rozpustile rozzářila a zatřásl se tichým smíchem. „Měl bych,“ napsal a ukázal břidlici dalším dvěma. Pak ji rychle popadl zpět, otřel ji rukávem a napsal, „ale nebudu…“ Natáhl se s odpovědí, dokud ostatní nepřikývli, že ji přečetli, pak ji znovu otřel dočista a začal psát další poznámku, kterou ukázal Mistru Zistovi. „Byl bych poctěn.“

„Takže,“ řekl Mistr Murenny tónem Mistra Zista, „zde je první němý harfeník.“

„Možná je němý, ale nechová se o nic líp než ostatní,“ odpověděl Zist. Obrátil se k Pellarovi. „Měl jsi být mým učedníkem už minulý Oběh.“

Když Pellar začal protestovat, Zist zavrtěl hlavou a řekl: „Umíš už vyrobit a ovládat bubny, gitaru i píšťaly. Tento Oběh budeš mít možnost vybrat si dřevo na housle.“

Pellarovy oči se rozšířily radostným překvapením. Měl se stát harfeníkem!

„Takže teď, učedníku Pellare, co navrhuješ, abychom udělali?“ zeptal se Murenny.

„Půjdeme tam, kde kradou,“ napsal Pellar okamžitě.

„Skvělý návrh, Pellare,“ poplácal Murenny mladíka po rameni.

„To je,“ souhlasil Zist horlivě.

„I když, my nevíme, kde kradou,“ poznamenal Murenny po chvíli zamyšleného ticha. Pellar vypadal sklíčeně, dokud Mistr Harfeník nedodal, „ale můžeme to zjistit.“

„Pellare, zaběhni na bubnový vrch a požádej je, aby poslali zprávy s žádostí o záznam jakéhokoliv chybějícího nebo ztraceného materiálu ze všech Držeb a Síní,“ řekl Zist. Pellar se plaše usmál, kývl hlavou, že rozumí a vyrazil ze dveří.

„Teď, když je z doslechu, řekni mi, proč tentokrát neuvažuješ, že bys vyslal jeho?“ zeptal se Mistr Murenny Zista, když chlapec odešel.

„Je schopný dát na sebe pozor dokonce líp než Moran,“ začal Zist. „Mikal říká, že ve volné přírodě je dobrý, přežil tam celé sedmidenní, spoléhajíc jen na své schopnosti. Jeho znalosti lesní moudrosti jsou takové, že mám sám problém ho sledovat.“ Na chvíli se zamyšleně zamračil a pak zavrtěl hlavou. „Ale ne, myslím, že mu bude líp tady, v Harfenické Síni.“

„Tak koho bys poslat?“

„Sebe,“ odpověděl Zist okamžitě. Roztáhl ruce a ukázal směrem k Harfenické Síni. „Pro mě je tady příliš mnoho smutných vzpomínek.“

Murenny si Harfeníka dlouho tiše prohlížel, než si povzdechl a přikývl. „Bál jsem se, že to řekneš,“ ozval se. „Nemůžu říct, že bych ti to vyčítal.“ V dálce upoutaly jeho pozornost dunící bubny Harfenické Síně. „Jen nezapomeň, že jsi můj učedník.“

Zist se usmál a zavrtěl hlavou. „Jako bys mě nechal někdy zapomenout.“

„To je pravda,“ souhlasil Murenny a nechal hlas velitelsky klesnout. „A jako tvému Mistru je mojí milou povinností tě informovat, že Pán Egremer mi oznámil, že posílá dvě vejce ohňových dráčků z jeho poslední snůšky.“ Zakýval na Zista prstem. „Rád bych, aby jedno bylo tvoje.“

Zist neústupně zavrtěl hlavou. Když se Mistr Harfeník nadechl k protestu, Zist řekl, „Dej ho místo mě chlapci. Bude potřebovat posla a ohňový dráček by byl nejlepší.“

Murenny zamyšleně našpulil rty a přikývl. „Výborně.“

~

Pellar byl při představě zasvěcení ohňového dráčka nejdřív štěstím bez sebe, pak začal hloubavě přemýšlet. Když se vraceli z Fortské Držby do Harfenické Síně, zastavil se a s očividnou nevolí odložil hrnec plný teplého písku, ve kterém ležela strakatá vejce ohňových dráčků. Zist se na něj tázavě podíval, ale Pellar zavrtěl hlavou a vytáhl břidlici.

„Měl bys ho mít ty,“ napsal Mistru Zistovi.

„Nabídli mi to,“ odvětil Zist. „Vybral jsem si, že ho dám tobě – svému učedníkovi.“

Pellarova tvář prošla spektrem výrazů, od tvrdohlavého odhodlání, přes nedůvěru plnou naděje až nevěřícnému vytržení. Odhodil břidlici, co mu visela na krku, na záda a pevně Zista objal. Zist mu objetí vrátil se stejnou intenzitou, až konečně odstrčil mladíka od sebe a ukázal dolů na vajíčka.

„Uděláme líp, když je rychle dostaneme do Síně ke krbu, aby zůstala teplá.“

Pellar zvedl opatrně hrnec a s neobvyklou ukázkou kontrolovaného spěchu vyrazil znovu do Harfenické Síně.

Nakonec byl Zist za svou volbu rád; ochotně nechal Pellara trávit několik příštích sedmidenní postáváním poblíž kuchyňského krbu v Harfenické Síni, kde potěšeně odpovídal na všechny případné otázky o vejcích a úzkostlivě je každých pár minut kontroloval.

Když se vajíčko konečně začalo uprostřed noci třást a objevily se na něm malé trhliny, Pellar byl dobře připravený. Zist si byl jistý, že kdyby si vajíčko nechal sám, byl by příliš unavený, aby si toho všimnul.

Když se to stalo, Pellar Zista hrubě probudil nohou, protože ruce měl právě zaneprázdněné krmením ohňového dráčka. Na tváři mu seděl široký úsměv a oči zářily čistou radostí. Zistovi se podařilo zůstat vzhůru dost dlouho na to, aby viděl, že ohňový dráček je hnědý a ujistil Pellara, že je to skutečně nejúžasnější a nejpůvabnější tvor na celém Pernu.

Pellar pojmenoval svého dráčka Chitter, (něco jako Štěbetal – pozn. překladatele), i když nejprve si pohrával se jménem Hlas, protože, jak napsal, Chitter byl ještě lepší, než kdyby měl hlas – nikdo si nestěžoval (příliš), když ohňový dráček dělal hluk.

Mistr Harfeník Murenny musel s posouzením mladíka souhlasit, protože o dovádění tohoto ohňového dráčka a jeho světlookého partnera se brzy mluvilo v celé Harfenické Síni.

Ne všichni však ohňového dráčka ocenili.

„Vezmi ho pryč!“ vykřikl Mikal chraplavým, bolestným hlasem, když Pellar hrdě přinesl Chittera ukázat do Mikalovy jeskyně. Lepší účinek měl tento pár na Zista, který se pomalu dostával z hlubin svého smutku.

Strávili víc než Oběh shromažďováním informací. V té době vyrobil Pellar podle pokynů Mistra Caldazona své první housle, a věnoval tolik času, kolik mohl, práci s Mikalem, který ho učil míchat bylinné léky a první pomoc.

Přešlo další léto, když Zist konečně něco objevil.

„Myslím, že bych měl jít do Cromu,“ řekl jednou pozdě v noci při tichém rozhovoru s Murennym.

Mistr Harfeník se na něj tázavě podíval.

„Odtud byly minulou zimu ty zprávy o chybějícím uhlí, a teď jsou tu nějaká další hlášení,“ zamával Zist břidlicí. „A Mistr horník Britell zřizuje nějaké nové doly daleko od Cromské Držby.“

„Pokračuj.“

„Jsou umístěny vysoko v horách, které budou během zimních měsíců zcela izolovány,“ vysvětloval Zist.

„Dobré místo pro věci, které se mohou ztratit?“ nadhodil Murenny.

„Spolu s dobrými místy k úkrytu,“ souhlasil Zist. „Tahle zpráva od Jofriho naznačuje, že by mohlo docházet k nějakému tření mezi Horníkem Natalonem a jeho strýcem Tarikem.“

„Není Tarik ten, co nahlásil v zimě spoustu chybějícího uhlí?“

„To je on,“ odpověděl Zist.

„Myslíš, že to uhlí se možná neztratilo?“

„Cromské uhlí je cenné.“

„Nikdo by nebyl rád, kdyby přicházel o hodnotu své práce,“ poznamenal Murenny.

„Jofriho zprávy mě vedou k úvaze, proč si Tarik už víc nestěžoval,“ řekl Zist.

„Co myslíš?“

„Jofri je připraven stát se Mistrem. Měl by se sem vrátit.“

Murenny přikývl a pokynul Harfeníkovi, aby pokračovat.

„Takže budeme potřebovat někoho, kdo zaujme jeho místo,“ řekl Zist. „A jak už jsem říkal, já potřebuji na nějaký čas odtud.“

„A co Pellar?“

Pellar udělal v minulém Oběhu ohromný pokrok, vytvořil krásně znělé housle, které se prakticky staly jeho hlasem. Téměř ve všech ohledech, uvažoval Zist, je chlapec připraven být uveden ke stolu a stát se tovaryšem.

„Chtěl bys ho nechat tady?“ vyzval ho Murenny, když Zist neodpověděl.

Druhý harfeník se otřásl. „Promiň, jen jsem přemýšlel.“

„Vidím, že mé lekce se konečně vyplatily,“ poznamenal Murenny suše.

Zist uznal posměšek s očima obrácenýma v sloup.

„Takže?“ vyzval ho Murenny.

„Měl by jít se mnou,“ řekl Zist. „Dokáže si udělat svůj vlastní tábor a držet se z dohledu.“

„Jeho znalosti přežití jsou vynikající,“ souhlasil Murenny. „Ale proč ho držet z dohledu?“

Zist zavrtěl hlavou. „Nevím,“ řekl. „Jen si myslím, že by bylo lepší, kdybych se objevil jako starý zahořklý harfeník, zcela osamělý.“

„Bez Pellara nebudeš mít žádný problém tu roli naplnit,“ poznamenal Murenny smutně.

~

Pellarovi chyběly jeho housle; staly se hlasem, který neměl a měl z nich velké potěšení.

„Budu je pro tebe držet v bezpečí,“ slíbil mu Mistr Murenny, uctivě je vložil do jejich pouzdra a v úžasu zavrtěl hlavou. „Takové jsem ještě neviděl, a to je pravda.“ Varovně zavrtěl prstem na Zista: „Ty se ujisti, že chlapec zůstane v jednom kuse, Ziste. Budu ho chtít zpátky sem, aby předával svoje znalosti.“ Znovu pohlédl na housle a toužebně dodal – „Kdybych to věděl, nechal bych ho nějaké vyrobit už minulý Oběh.“

„Se dřevem je talent, to je jisté,“ souhlasil Zist. Povytáhl obočí směrem k Pellarovi, který se během posledních dvou Oběhů od katastrofální Zistovy cesty zaoblil a vytáhl. „Máš předpoklady stát se dobrým harfeníkem.“

Murenny přikývl s důrazným souhlasem a Pellarovy oči se rozšířily radostí.

„Jsou jeho znalosti přežití v přírodě stejně dobré, jako tohle?“ zeptal se Murenny Zista s náznakem zamračení, když se odtrhl od krásně lesklých houslí a obrátil svou pozornost zpět k jejich tvůrci.

„Lepší,“ řekl mu na to Zist.

Pellar vypadal rozpačitě. „Jsem přirozeně tichý,“ napsal.

„Připlížil se ke mně a chytil mě naprosto nepřipraveného, i když jsem mu to sám přikázal a měl jsem se na pozoru,“ svěřil se Zist. Zavrtěl smutně hlavou. „Není ho vidět ani slyšet, pokud sám nechce.“

„Dobrá,“ řekl Murenny rozhodně. „Jinak bych si musel dvakrát rozmyslet, nechat ho jít.“ Očima opět zabloudil k houslím, a pak na Pellara. „Viděl jsem tě vyrůstat od nemluvněte, mladíku, a sledoval jsem tě víc, než si umíš představit,“ prohlásil Murenny vážně. „Jedno musíš pochopit: Vždycky budeš mít místo tady v Harfenické Síni.“ Ukázal na housle. „Tohle nám jen dává větší touhu po tvém návratu.“

Pellar vytřeštil oči, když vstřebal slova Mistra Harfeníka.

Zist poplácal svého adoptovaného syna po rameni. „Říkal jsem ti to,“ zamumlal mu tiše do ucha.

Pellar zrudl do sytě červené, ale oči mu zářily štěstím.

KAPITOLA 2

Když plameny žhnou ve výši,

smrt Vláken se tím uspíší,

Když však oheň nízko plá,

do země zlo se zavrtá.

CROMSKÁ DRŽBA,

Hry všech weyrů, 492,4 let po Přistání

„Pospěš, Jamale, jinak o to přijdeš!“ volal Cristov, zatímco kličkoval mezi shromážděným davem. Ohlédl se přes rameno a zamračil se, když viděl, že vzdálenost mezi ním a jeho přítelem se zvětšila. Jamal se za ním srdnatě belhal o berlích. Cristov se zastavil a pak se otočil zpátky.

„Mohl bych tě nést, pokud chceš,“ nabídl se.

„Vážím stejně, jako ty,“ řekl Jamal. „Jak daleko si myslíš, že bychom se dostali?“

„Dost daleko,“ lhal Cristov statečně. „K okraji davu je to jen pár dračích délek.“

Jamal odstrčil Cristova pryč. „S tímhle to bude trvat věčnost,“ vykřikl a mával jednou berlí v ruce. Zlomil si nohu před jedním sedmidenním a měl být o berlích po dobu nejméně dvou měsíců.

„Tak já tě ponesu,“ trval na svém Cristov a znovu se snažil svého přítele chytit.

„To bys nedokázal, ani kdybys byl velký jako tvůj otec,“ řekl Jamal.

Cristov potlačil povzdech; i kdyby dosáhl velikosti Tarika, nejspíš nebude dost silný, aby unesl Jamala.

„Budeš mít tu správnou velikost pro doly,“ řekl mu Tarik jednou, když si Cristov stěžoval, že všichni jeho přátelé jsou vyšší než on.

„Můžu to ještě zkusit,“ nevzdával se Cristov.

Jamal zaúpěl a snažil se Cristova setřást. „Tam je tvůj otec,“ zašeptal mu tiše.

Cristov se ohlédl na okraj shromáždění a uviděl Tarika. Jejich pohledy se setkaly a chlapci se sevřelo srdce, když ho otec panovačně volal k sobě.

„Měl bys radši jít. Vypadá to, že má jednu ze svých nálad.“

„Vrátím se,“ řekl Cristov a vystartoval pryč. Když neslyšel žádné Jamalovy připomínky, obrátil se zpátky, ale přítel už kulhal pryč, skoro ztracený v davu shromáždění. Cristov se chtěl za ním rozběhnout, aby ho otočil a setkal se s otcem s přítelem po boku, ale když se ohlédl zpátky k okraji shromážděného davu, zachytil pohled v otcově obličeji. Tarik zopakoval své netrpělivé gesto, kterým ho volal a Cristov pochopil, proč Jamal odešel.

„Jen jsem chtěl strávit nějaký čas s Jamalem,“ řekl Cristov, když se přiblížil na doslech.

„Nezáleží na něm,“ zavrčel Tarik netrpělivě. „Nahoře v táboře si najdeš nové přátele, nebudeš se muset starat o mrzáka.“

„On bude v pořádku, jen co mu sundají sádru,“ protestoval Cristov. Za těch deset Oběhů, které Cristov žil, našel jeho otec chybu na každém, s kým se Cristov snažil spřátelit.

„Možná ano, možná ne,“ zabručel Tarik. „Teď je to mrzák a já jsem rád, že se kolem něho nebudeš motat.“ Ovinul ruku kolem Cristovova ramene a pevně ho přitáhl k sobě. „Tohle je Harfeník Moran,“ řekl Tarik a ukázal na muže v modrém vedle sebe. Cristov Harfeníkovi zdvořile pokývl.

„Podívejte se! Draci začínají hry!“ vykřikl Moran, hledíc vzhůru k obloze.

Cristov se zaklonil, ale narazil hlavou do otcovy hrudi. Vykroutil se dopředu, aby měl dostatečný odstup a mohl se dívat přímo do nebe.

„Dnes je na to krásný den,“ ozval se Moran. „Na obloze není ani mráček.“

„Doufám, že Telgar zase vyhraje,“ řekl Cristov.

Cromská Držba spadala pod ochranu Telgarského Weyru; to draci z Telgaru budou spalovat Vlákna na nebi, až začnou padat. Cristov věděl, že Vlákna očekávají až za dalších téměř šestnáct Oběhů, a protože sám měl teprve deset, těžko si tak dalekou budoucnost dokázal představit.

„Samozřejmě, že znovu vyhraje,“ zavrčel Tarik. „Vyhráli vloni díky novému Vůdci Weyru.“

„On přišel z Igenského Weyru, že, otče?“ zeptal se Cristov, stále ještě s údivem, že mohl být celý Weyr opuštěn.

„Nic jiného jim nezbylo,“ poznamenal Harfeník Moran, „s ohledem na sucho tam dole a na to, že jim zemřela poslední královna.“

„Jejich ztráta, náš zisk,“ řekl Tarik. „Telgarský Weyr má téměř dvakrát tolik draků, než ostatní Weyry.“

„A taky dvakrát tolik povinností,“ dodal Moran.

Cristov přestal vnímat zvuk jejich hlasů, soustředěný pouze na draky létající nad ním. Jedna skupina, samé zlaté, vtrhla do jeho zorného pole vysoko nad ostatními.

„Dračí královny,“ ukázal Moran. „Chystají se hodit první Vlákna.“

„Vlákna?“ Cristov polkl. Znal je z Poučných balad, které s ním drilovali nejprve Harfeník Jofri a pak Harfeník Zist, stejně jako se je učil každý na Pernu. Věděl, že každých dvě stě Oběhů se Krvavice vracela a přinášela Vlákna: bezduché, nenasytné parazity, kteří snědli cokoliv organického – dřevo, rostliny, uhlí, maso, a rostli s takovou rychlostí, že by dokázali zničit celé údolí během pár hodin. Voda je utopila, kov a kámen proti nim byly odolné, a plamen, zejména dračí oheň, to spálil na neškodný popel.

„Ne skutečná Vlákna,“ zavrčel Tarik. „Jen provazy.“

„Vyrobené tak, aby vypadaly jako Vlákna,“ dodal Harfeník. „Pro hry.“

„Oh.“ Cristovi, který se otočil a natahoval krk k obloze, se ulevilo.

Na nebi se najednou objevilo Křídlo draků, hluboko pod královnami a o chvíli později otřáslo vzduchem hlasité zadunění jejich příjezdu.

„Světlo cestuje rychleji než zvuk,“ zamumlal Harfeník Moran. Cristov si nebyl jistý, jestli Harfeník chtěl, aby ho slyšeli, nebo byl prostě tak zvyklý učit, že nikdy nepřestal.

„Vypadají malí,“ řekl Cristov překvapeně.

„To jsou weyrlinkové,“ řekl Harfeník. „Jsou právě tak staří, aby létali mezimezím a nosili ohňovec.“

„Ohňovec?“ opakoval Cristov neznámé slovo. Zašklebil se a obrátil se k otci. „Je to jiný název pro uhlí?“

Z otcova rozzlobeného pohledu okamžitě poznal, že se zeptal na špatnou otázku. Cristov sebou trhl, když spatřil, jak otec napřahuje ruku, připravený ho plácnout, ale Harfeník ho zachránil.

„Ne, není to jiný název pro uhlí, což je víc než škoda,“ vysvětloval Harfeník, který si nevšiml, nebo záměrně ignoroval Tarikův hněv. „Tys ho nikdy neviděl, i když možná si ho pamatuješ z Písní.“

„To ano,“ přiznal Cristov. „Ale vždycky jsem si myslel, že to musí být uhlí.“

Tarik se na něj zamračil.

„Říkal jsi, otče, že Cromské uhlí dělá nejžhavější oheň. Byl jsem si jistý, že draci museli pro své plameny využívat uhlí,“ vysvětloval a hlas mu pod Tarikovým pohledem vadnul. Skončil tichým hlasem; „byl jsem si jistý, že draci musí používat jen to nejlepší.“

„Tvůj chlapec přemýšlí docela rozumně, Tariku,“ usmál se Moran příjemně. „Opravdu mu nemůžeš vytýkat logiku.“

„Jeho práce je naslouchat starším a učit se od nich,“ odpověděl Tarik. „Nepotřebuje jakkoli myslet.“

Moran se na horníka mrzutě podíval. „Myšlení přijde harfeníkům vhod.“

„On nebude harfeníkem,“ odsekl Tarik. „Cristov bude horník. Stejně jako jeho otec a předtím můj otec.“ Pochmurně se na Morana usmál a zvedl ruku nad Cristovu hlavu. „Je správně stavěný pro doly.“

„Domnívám se, že myšlení bude důležité i pro horníky, Tariku,“ vrtěl Moran nesouhlasně hlavou. „Časy se mění. Staré doly jsou vytěžené, nové sloje jsou hluboko pod zemí. Těžba tam dole bude vyžadovat nové způsoby myšlení.“

„Ne pro mě,“ nesouhlasil Tarik. „Vím o těžbě všechno, co potřebuju vědět. Jsem horníkem přes dvacet Oběhů, kdy jsem se to naučil od svého otce a ten byl horníkem třicet Oběhů. Byl to jeho otec, kdo poprvé otevřel naši sloj před sedmdesáti Oběhy.“

Vlna ohromujícího zvuku a závan studeného vzduchu oznámily příchod velkého křídla draků, letícího nízko nad davem.

„Telgar!“ křičel dav, když draci prudce skočili a natočili se ostře vzhůru. Když přestali stoupat, jejich formace se prolnula s weyrlinky tak dokonale, až se zdálo, že ta dvě křídla splynula v jedno, i když bojové křídlo letělo tělo na tělo a metr pod weyrlinky.

Cristov zalapal po dechu, když weyrlinkové shodili déšť pytlů, jen aby je vzápětí chytili jezdci ohromných bojových draků. Při pohledu na bundu, kterou měl oblečenou bronzový jezdec, vedoucí bojové křídlo, zahlédl stylizované pole pšenice v bílém diamantu – byl to sám Vůdce Weyru!

Jako jeden se bojové křídlo draků otočilo a vrhlo se znovu bezchybně zpět na stejné místo, kam dorazili z mezimezí. Jak se draci vznášeli, zkroutili své velké krky a otočili hlavy dozadu, čelem ke svým jezdcům, kteří otevřeli pytle a začali své draky krmit ohňovcem.

„Odporná věc, ohňovec,“ slyšel Cristov mumlání Harfeníka za sebou. „Odporná věc.“

~

Planeta Pern byl krásný svět, osídlený před stovkami Oběhů kolonisty, kteří se snažili zapomenout na hrůzu mezihvězdných válek a vlastně všech válek.

Ale původní průzkum Pernu si nevšiml, že jedna z jeho sesterských planet je divoký a nevyzpytatelný tulák. Teprve osm Oběhů po přistání se osadníci dozvěděli o jeho nebezpečnosti, když planeta, pojmenovaná Krvavice, přišla dost blízko na to, aby uvolnila svůj smrtící náklad Vláken přes vesmírný prostor až na úrodný Pern.

Vlákna, cizí forma života, která proudila do atmosféry v podobě dlouhých stříbřitých pramenů, žrala veškerý organický materiál – žádné tělo ani vegetace před nimi nebyly v bezpečí. Jediné Vlákno, zavrtané do země, dokázalo vysát život z celého údolí během půl dne.

Srdnatí kolonisté bojovali z posledních sil o svůj prostor, a současně vyvíjeli technologii pro dlouhodobou biologickou obranu. Tak vznikli oheň chrlící draci, kteří své plameny vytvářeli žvýkáním fosfinové horniny, ohňovce. Při narození, v rituálu zvaném Zasvěcení, se draci telepaticky spojili s lidskými jezdci, kteří spolu se svými velkými přáteli riskovali životy v boji s Vlákny. A tak Pern přežil.

Krvavice se vzdálila a Vlákna přestala padat. Během dalších dvou set Oběhů kolonisté osídlili celý severní kontinent Pernu. Když se Krvavice vrátila, drakeni byli připraveni spálit Vlákna z oblohy.

Dokonce i pastevecký svět potřeboval ocel pro pluhy, podkovy a lopaty. Pern potřeboval mnohem víc, včetně ocelových spon a spojovacích částí postrojů, používaných pro velké draky. Výroba oceli vyžaduje železnou rudu, uhlí, a řadu stopových kovů. Za téměř pět set Oběhů byly původní povrchové sloje – snadno nalezené a snadno těžené – vyčerpány.

Mistr Horník Britell vyslal skupiny talentovaných horníků, aby provrtávali pohoří a hledali nové sloje uhlí hluboko pod zemí. Ty důlní tábory, kterým se podaří uspět v produkci uhlí, měly být odměněny povýšením na řádné pracovní Doly.

Natalon, který byl synovcem Tarika, právě jeden takový důl otevřel. Když slyšel, že Tarik hledá práci, poslal mu pozvání do tábora Natalon. Tarik a jeho rodina měli odejít do tábora den po skončení Her.

~

Tenim stál vzadu za davem, když další křídlo draků zahájilo svou první jízdu. Spolu se zbytkem Shromáždění se nechal unést vzrušením, když v úžasu hleděl vzhůru na třicet draků chrlících oheň, jak při závodech na odpolední obloze pronásledovali Vlákna z provazů, svržená letkou královen vysoko nad nimi. Dračí jezdci předváděli své dovednosti a snažili se spálit falešné hrozby na prach.

Tenimovy oči se vrátily z podívané nad sebou zpátky ke své zamýšlené oběti, brunátnému, korpulentnímu obchodníkovi, který hlasitě zakřičel, když Fortští jezdci dokončili závod a vlajka na stanovišti Pánů Držby se změnila na Bendenskou.

Dav zařval a Tenim se chopil příležitosti. Přidal svůj vlastní hlas, předstíral uklouznutí a tvrdě upadl na obchodníka.

„Je mi líto, moc líto!“ vyhrkl Tenim, pomáhal obchodníkovi na nohy a snažil se z něj oprášit nečistoty. Odstrčil z obličeje pramen černých vlasů a v jasně zelených očích mu zahrál nádech obav.

„Netrap se tím,“ odpověděl couvající obchodník bodře. Pak se zarazil, rukou si přejel po oblečení, a otočil se zpátky s rozzlobeným výrazem ve tváři. Jeho váček na peníze byl zcela zjevně v rukách Tenima. S nervózním polknutím Tenim zvedl peněženku a nahodil nejnevinnější výraz.

„Upadla ti peněženka. Tady ji máš.“

„No, děkuju, chlapče,“ řekl obchodník a popadl váček.

„Neřekneš to na mě mému pánovi?“ zeptal se Tenim, oči rozšířené strachem. „Přerazil by mě, kdyby to zjistil. Vždycky jsem nemotorný,“ dodal se sklopenýma očima.

„Ne,“ uklidnil ho obchodník laskavě. Sáhl do váčku a vytáhl půl marky. „Ne každý kluk je stejně upřímný, jako ty,“ řekl a vtiskl ji Tenimovi do ruky.

„Děkuji ti!“ řekl Tenim radostně, stále hrajíc svou roli. „Děkuji moc.“

Zamával obchodníkovi a svižnou chůzí se vydal pryč, opatrný, aby se neohlédl a nevzbudil obchodníkovo podezření. Když byl z dohledu, dovolil si dlouhou, výbušnou kletbu. Současně mu zakručelo v břiše.

Bez ohledu na to, co říkal Moran, byl příliš starý na to, aby žebral. Bylo na čase krást. Ve večerních hodinách tu bude hazard; Tenim se rozhodl riskovat svou půlmarku za šanci na zisk. A kdyby to nevyšlo, vždycky tu bylo dost těch, co byli pozdě v noci příliš ponořeni do svých pohárů, aby si všímali jeho lehkých prstů.

~

„Takže, Harfeníku, co myslíš?“

Ta otázka přišla od mladého impulzivního muže, který byl součástí davu, do kterého se Moran před chvílí s radostí vetřel.

„Je vždycky těžké vědět, jak tyhle věci dopadnou, Berrine,“ odpověděl Moran po chvíli přemýšlení.

Někdo ve skupině zakřičel, „Ah, ne, je to snadné, určitě to bude Telgar!“

„Telgar bude první, to jsem si jistý,“ řekl Moran spěšně. Nedokázal určit volajícího, ale věděl, že je lepší nezpochybňovat šance místního Weyru. „To druhý a třetí Weyr je těžké odhadnout.“

„Tipneš si?“ zeptal se Berrin.

Když Moran přikývl, Cromský držitel nahmatal vybouleninu v tunice a zeptal se: „Chceš se vsadit?“

„Tedy, jako harfeník, nevím, jestli bych se měl s tebou sázet.“

„Proč ne?“

„No,“ řekl Moran zamyšleně, „když se pohybuji tady kolem, nechtěl bych, aby sis myslel, že mám větší znalosti, než ty.“

Zachytil držitelův chamtivý pohled a věděl, že jeho úmyslné chyby v předchozí konverzaci ho přesvědčily, že Moran je namyšlený, sebejistý hlupák. Držitel se podíval na Moranův vypouklý váček, pečlivě zavěšený na opasku všem na očích. Samozřejmě, že držitel přesvědčil sám sebe, že harfeníkova peněženka je vypouklá jeho markami, a Moran tuto víru opatrně podporoval tím, že sáček přehnaně svíral rukou.

Hlupáci a jejich peníze budou brzy rozděleni, uvažoval Moran v duchu a vzpomněl si na svá raná léta v Harfenické Síni.

„No, jsem si jistý, že jsi poctivý muž, Harfeníku,“ odpověděl Berrin tónem, který Moranovi prozradil, že ve skutečnosti si je Berrin jistý, že je Moran hlupák. „A věřím, že bys byl ke mně upřímný, kdybys věděl něco navíc.“

Moran vlídně přikývl.

„Tak co vsadíš na druhé místo?“ zeptal se Berrin. Moran zvedl ruce s předstíranou nervózní nerozhodností. „Nic velkého, řekněme marku nebo dvě?“

Moran se na držitele pochybovačně podíval.

„Ale no tak, Harfeníku,“ ozval se jeden z Berrinových přátel z davu.

„No,“ začal Moran pomalu a chytil se za váček s penězi, „snad marku na to, že Benden bude druhý.“

„Benden? Na to marku přijmu,“ zavolal jiný muž z davu.

Moran se v duchu usmál, když toho muže poznal jako dalšího z Berrinových kumpánů. Osobně si byl harfeník dost jistý, že pouze polovina současného davu pracovala s Berrinem, zbytek byli nevinní, ale chamtiví hráči, kteří doufali, že budou na Berrinovi a harfeníkovi těžit. A Moran si byl naprosto jistý, že nakonec vezme peníze od obou skupin a vyjde z toho jako vítěz. Neměl z toho žádné výčitky – v jejich táboře bylo příliš mnoho hladových dětí, které se neptají, jak zaplní jejich břicha.

~

Halla se podívala s obavami na svého staršího bratra, když upadl na kluzkém terénu.

Jamal sebou trhl a spolkl nadávku, když si narazil zlomenou nohu.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Halla. Pomohla mu vstát a zašklebila se. „Co je to za smrad? Vychází to z tvé nohy.“

„To nic není,“ lhal Jamal.

„Možná bys měl zajít k léčiteli,“ řekla Halla.

„Léčitelé nás neprohlédnou, to přece víš,“ odpověděl Jamal. Mávnutím Hallu zahnal. „Jdi za ostatními dětmi, měla bys je hlídat.“

Halla ohrnula nos, ale poslušně zamířila do osamělého shluku dětí, převážně mladších než jejích vlastních osm Oběhů. Obrátila se zpátky a zahlédla Jamala, jak znovu mizí v davu shromáždění, a doufala, že bude v pořádku.

~

„Samozřejmě, že tohle udržím v tajnosti,“ slíbil Moran nešťastným sázkařům, když sbíral svoje výhry.

„To je od tebe velmi laskavé, Harfeníku,“ řekl mu Berrin emotivně, a ostatní poražení ustaraně přikyvovali na souhlas.

„Koneckonců, je to všechno v dobrém duchu,“ prohlásil harfeník, opatrně vylovil několik čtvrtin marky a dal je každému ze sázkařů, kdo prohrál. Když mu poražení poděkovali za laskavost, Moran se vrátil k horníkům.

„No neříkal jsem, že Telgar vyhraje“ ozval se Tarik a tvrdě plácl harfeníka po rameni. Zadíval se na něj a oči mu zářily hrabivým leskem. „Doufám, že máš pro mě nějaké marky?“

„Opravdu mám,“ prohlásil Moran žoviálně a předal mu dvoumarku, kterou právě vyhrál jako část svých dalších sázek. Naklonil se blíž k Tarikovi a řekl tišším hlasem, „a já doufám, že shledáš naši další dohodu jako výhodnou.“

Tarikův obličej na okamžik ztvrdl, než odpověděl: „To určitě shledám. Opravdu jsem si jistý.“

KAPITOLA 3

Na vozech krytých pomalu jedou,

den po dni, přes hory, přes pustou pláň,

to obchodníci své zboží vezou,

však život tvrdý si vybírá daň.

POBLÍŽ TÁBORA NATALON,

492,7 – 493,4 let po Přistání

Podle pokynů Mistra Zista se Pellar vplížil do jednoho z obchodnických vozů a schoval se za balíky zboží, určené pro Tábor Natalon. Aby zvýšil šanci vyhnout se prozrazení, poslal Chittera napřed se Zistem.

Cesta do tábora trvala sedm dnů. Zistovi se jen dvakrát podařilo propašovat mu nějaké jídlo. Naštěstí Pellar moudře naplnil svůj vak zásobami na přežití na vlastní pěst po dobu nejméně dvou sedmidenní. Opustil obchodníkovu karavanu večer před tím, než měli dorazit do tábora a vyrazil do hor.

Počasí bylo chladnější než ve Fortské Držbě a Harfenické Síni. Pellar byl však dobře oblečen a udržoval svižný krok, protože věděl, že námaha ho udrží v teple. Odhodlaně pokračoval v chůzi i přes noc, a místo na spaní hledal až ve chvíli, kdy se slunce začalo klubat na obzoru.

Našel místo na mýtině na východní plošině hor, které se zvedaly vzhůru poblíž Tábora Natalon. Plošina byla široká, s hustou klenbou stromů a svěžím podrostem. Tráva tu rostla v širokých pruzích.

Předtím, než vstoupil na plošinu, se Pellar zastavil a pečlivě se rozhlížel po nějakých známkách života. Zneklidňoval ho jakýsi pocit neklidu, mravenčení v zátylku, a tak se stáhl pod velký balvan. Čekal, využívajíc čas k jídlu. Z tuniky vytáhl kus sušeného hovězího, a pomalu ten tuhý proužek žvýkal, jednak z nutnosti, jednak aby si udržel vyrovnanost, jak ho to Mikal učil.

Mnohem později vyhlédl zpoza balvanu a znovu se rozhlížel po plošině. Chvíli mu trvalo, než si všiml, co ho prve zneklidnilo – tmavší hnědá skvrna pod jedním ze stromů. Podezíravě se na ni zadíval. Vítr, který foukal po boku hory a přinášel vzduch, ohřátý ranním sluncem, způsobil, že na tmavém pahorku cosi jasně zazářilo. Pellar couvl za balvan a znovu čekal.

Nakonec se podíval zpátky a zkoumal celou plošinu, dokud si nebyl jistý, že je opuštěná. Přešel kolem balvanu, kde se schovával a svižně zamířil na pláň. Stále podezřele prohledával oblast, zastavoval a kontroloval zem, sledoval oblast mimo plošinu, která byla mimo dohled, odpočíval za stromem nebo si dřepl u balvanu. Spokojený udělal oklikou kruh ke hnědému místu.

To světlé, co zahlédl prve, byl svazek žlutých květů. Pellar se zarazil, hrdlo měl náhle stažené a vyschlé.

Tmavá hromada byl hrob, čerstvě vykopaný a příliš malý pro dospělého.

Zhluboka se nadechl a propracoval se blíž k pahorku, pečlivě sledujíc jakékoli známky stop. Zpočátku si myslel, že nic nenašel, ale jakmile se přiblížil k místu, kde ležely květiny, rozeznal slabé známky narušené země. Zvědavě klesl na všechny čtyři a sklonil se k zemi. Stopy nevypadaly jako otisky nohou, dokud se nepřiblížil natolik, že rozpoznal rovné tenké čáry obruby a uvědomil si, že ty zvláštní stopy kolem jsou otisky kůry zatlačené do země. Otisky byly malé, od dalšího dítěte.

Nějaké dítě na sobě mělo sandály, vyrobené z kůry, přivázané na nohou provázkem.

„Můžeš si udělat boty z čehokoli,“ řekl mu kdysi Mikal. „Werýsí kůže je nejlepší, samozřejmě. Ale jednou jsem si udělal boty z kůry.“ Zavrtěl hlavou. „Jsou křehké, tvrdé pro nohy a dlouho nevydrží, ale je to lepší, než jít naboso, zejména v zimě.“

Pellar udělal široký okruh kolem vzdálenější strany hrobu a snažil se protnout stopy kůrových sandálů, kudy se vzdálily. Našel je. Opět klesl k zemi a pečlivě kontroloval známky po dalších stopách. Už to chtěl vzdát, když si všiml narušené trávy. Usmál se pro sebe.

Někdo – ať už on, nebo ona – pečlivě maskoval směr své chůze. Pokud by ono dítě necítilo potřebu položit květiny na hrob, Pellar pochyboval, že by si stop vůbec všiml. Teď, když věděl, co hledat, bylo snadné to najít – stopy nebyly víc než den staré.

Nějaké dítě zemřelo a bylo zde pohřbeno v neoznačeném hrobě, dokonce bez květin, které by jeho smrt připomínaly. Další dítě, možná sestra nebo bratr, se připlížilo zpět, aby dalo na hrob květiny, než se připojilo ke zbytku skupiny, která mířila na sever směrem k Táboru Natalon.

Kdyby šel rychle, mohl by sledovat skupinu přímo do jejich tábora. Byl si jistý, že to jsou Vyloučení. Zatnul odhodlaně čelist a hodil si tlumok výš na ramena. Ale neušel ani čtyřicet kroků, když si podél trasy všiml ulámaných stonků květin. Byly utrženy po jedné či dvou z každého trsu, takže jen někdo pozorný by si toho všiml. Pellar chvíli přemýšlel, zda dítě, které je trhalo, to dělalo úmyslně, nebo pouze vybíralo nejhezčí květy, které mohlo najít. Podíval se dolů, zastavil se a jeho tvář se zachmuřila.

Sundal svůj vak, vytáhl z něj malou lopatku a pečlivě vykopal malý trs květů.

Opatrně je vzal do rukou, vrátil se k hrobu a pevně je na něm zasadil, dokonce zašel tak daleko, že na ně nalil trochu své vzácné vody. V mysli se mu míchaly obrázky Carissy a toho jiného dítěte, staršího a neznámého, ale dalšího nevinného života, ztraceného kvůli Vyloučeným a těm, kdo je vyloučili.

Pellar pokývl duchovi mrtvého dítěte, odstoupil od své výsadby, oprášil se a vrátil se s rozhodností ke svému sledování. Jak dlouho, uvažoval, může dítě, které nosí boty z kůry, přežít v severní zimě?

Otočil se zpátky ke směru stop a zadíval se do dálky, všímal si orientačních bodů a odhadoval jejich konečný cíl. S přesvědčením, že stopu dokáže znovu najít, se Pellar obrátil směrem, odkud přišel. Pokud se vrátí na cestu, pomyslel si, dokáže být rychlejší a dostat se před pomalu se pohybující skupinu.

K Táboru Natalon dorazil Pellar uprostřed noci. Pohyboval se tiše mezi stromy po planině směrem na západ, než vstoupil na táborovou mýtinu, kde naopak kráčel směle, jako by tam patřil, k malému kamennému domku, který obýval Zist.

Celý tábor spal; ani noční směny v dole nepracovaly, protože tento večer tu byla velká oslava. Pellar to všechno pozoroval přes jezero. Když utichly poslední oslavy, pustil se oklikou na západ, po druhé straně jezera, přešel potok, který ho napájel a vybral si cestu lesem.

V době, kdy došel k prahu Mistra Zista, noční vzduch se tak ochladil, že Pellar i ve slabém šeru tohoto nízkého místa mohl vidět menší ze dvou měsíců Pernu. Když zaklepal na dveře, hlasitě mu zakručelo v žaludku.

Dveře se otevřely a Zist, který mrkáním zaháněl spánek, rychle ustoupil, aby Pellar mohl do tepla.

„Máš úplně modré rty,“ řekl Zist. Pellar dokázal jen přikývnout na souhlas. Zist ho popadl za rameno, otočil ho a jemně ho postrčil. „Oheň je támhle.“ Chlapec ucítil ve vzduchu lákavé vůně. „Zachránil jsem ti nějaké jídlo z hostiny,“ řekl Zist, a Pellar přidal do kroku.

Byl překvapený a vděčný, když mu Mistr Zist vrazil do zmrzlých rukou šálek teplého klahu a zatlačil ho do křesla, aby dal jasně najevo, že se má nejprve najíst, než začnou projednávat své záležitosti.

Zatímco Pellar lačně jedl a pil, Zist se posadil a opřel v křesle, s ustaraným pohledem upřeným na mladíka. Hoch jeho pohled zachytil a správně si ho vyložil. Sáhl pod plášť, vytáhl břidlici a posunul ji k Mistru Zistovi, než se vrátil ke skvělému jídlu na talíři.

Zist se zamračil, dokud si nevšiml, že břidlice je pokryta pevným kusem látky. Složil tkaninu stranou a uviděl, že Pellar napsal dlouhý dopis pečlivým, drobným písmem.

Jak Zist četl, jeho obočí stoupalo nahoru.

„Našel jsi jejich tábor?“ zeptal se překvapeně a vzhlédl k Pellarovi pro potvrzení. Mladý harfeník přikývl, usmál se a zamával na svého Mistra, aby pokračoval ve čtení. Zist souhlasně zamručel a znovu se sklonil se nad břidlicí. Netrvalo dlouho, než znovu vzhlédl. „Většinou děti? Jak jsou oblečené?“

Pellar opět ukázal na břidlici a Zist se ještě jednou vrátil ke svému čtení. Když příště vzhlédl, připravený položit otázku, Pellar se jen usmál a ukázal zpátky na břidlici.

„Nic víc tam není!“ protestoval Zist.

Pellar souhlasně přikývl.

„Takže to je všechno, co víš?“

Pellar znovu přikývl.

„Přichází zima,“ zamumlal si Zist pro sebe. „Ty děti budou mrznout.“

Pellar udělal souhlasnou grimasu a pak si důrazně třel břicho.

„A hladovět,“ souhlasil Zist. „Ale nechápu, proč jsou tady. Proč neodešly někam jinam? Z jakého důvodu jsou tady nahoře?“

Pellar vstal a zamával rukama, aby přitáhl Harfeníkovu pozornost, a když ji dostal, ukázal palcem na sebe, položil si dlaň na hlavu, a pak ji spustil dolů k pasu, přičemž dělal velké a roztomilé oči.

„Jsou malé a roztomilé.“

Pellar přikývl a mávl rukou, dlaní nahoru v širokém oblouku, ukázal na hornické domky na okraji jezera, a pak předvedl stejné malé dítě.

„No, samozřejmě, že jsou tady děti stejného věku, ale každý teď musí znát všechny děti v táboře.“

Pellar pokynul k břidlici, Zist mu ji podal a trpělivě čekal, dokud ji mladík nepředal zpět s novou zprávou, „Ne v noci.“

„Kradou v noci uhlí?“ zeptal se Zist zamračeně. Po chvíli přemýšlení prohlásil, „Nemůžou brát moc, když jsou tak malé.“

Pellar zavrtěl hlavou a dramaticky zvedl ruku na čelo, otáčel se tam a zpět a soustředěně sledoval místnost.

„Drží hlídky,“ domýšlel se Zist. Souhlasně pokývl. „A v noci, pokud uvidí někoho, koho neznají, můžou vykřiknout varování nebo zmizet, a nikdo na to nepřijde.“

Zist se opřel v židli a pokynul Pellarovi, aby si sednul. Pellar znal starého Harfeníka dobře: znovu si naplnil talíř a pochutnával si na jeho obsahu, zatímco občas pozoroval Mistra Zista, jako by doufal, že uvidí to, co se mu honí hlavou.

„Víš, kolik toho berou?“ zeptal se Zist po dlouhém, zamyšleném mlčení. Pellar vzhlédl od talíře a pokrčil rameny. Zist mu kývnutím poděkoval a pokračoval v dumání.

Později, když Pellar dojedl večeři, sáhl znovu po břidlici. „Řekni mi něco o té oslavě,“ napsal.

Mistr Zist si v rychlosti zprávu přečetl a souhlasně zabručel.

„Bylo to docela zajímavé,“ odpověděl. „Poučné, opravdu.“

Zist pokračoval v popisu svatby mezi Silstrou, dcerou Danila, jednoho z horníků, ve skutečnosti jediného zbývajícího opatrovatele whera v Táboře Natalon, a kovářským řemeslníkem jménem Terregar. Dlouze pokračoval o pěveckých schopnostech jednoho z mladších Danilových synů a o napětí mezi Natalonem, zakladatelem tábora a Tarikem, jeho strýcem.

„A nejpodivnější věc byl hlídací wher,“ dodal Zist, vrtící hlavou v úžasu. „Přiletěl na obřad se svítícím košem světlenů v drápech.“

Pellar prudce zvedl hlavu překvapením. Zastrčil palce pod ramena a nemotorně zamával rukama s nevěřícným výrazem ve tváři.

„Já vím, já vím,“ zvedl Zist ruku, aby zarazil chlapcův skepticismus, „je těžké uvěřit, že hlídací wher létá, nikdo dřív takovou věc nehlásil. Ale nakonec, nikdo opravdu nevěnuje hlídacím wherům velkou pozornost. Měl jsem o tom později dlouhý rozhovor s Danilem, a ten tvrdí, že dokonce na tom zvířeti jednou v noci letěl.“ Zist nad tou představou zavrtěl hlavou. „Říkal, že v noci je vzduch hustší.“

Pellar pokrčil rameny, a pak napsal na svou břidlici, „nejsou tak dobří, jako draci.“

„Ne, to určitě ne,“ souhlasil Zist. „Jedna věc je, když zvíře jde, kam chce, a zcela jiná naučit ho, aby šlo tam, kam chceš ty.“

Pellar důrazně přikývl, jak si vybavil svou snahu učit Chittera. Zist se usmál a láskyplně zavrtěl hlavou. „Tarik a Natalon se nemají příliš v lásce, to je hodně zřejmé,“ pokračoval. „A obávám se, že v prvních dnech tady jsem taky vytvořil jakési napětí mezi Kindanem a Kajlekem.“ Pohlédl na Pellara, viděl jeho zmatek a vysvětlil. „To jsou dva Danilovi chlapci. Mladší má předpoklady stát se dobrým zpěvákem, zatímco starší – no, bude dobře pracovat v dolech.

Kajlek má předpoklady stát se tyranem,“ dodal Zist po chvíli strávené v zamyšlení s našpulenými rty. „A obávám se, že si může vylévat zlost na Kindanovi. Nerad bych, aby ten mladík od nynějška přestal zpívat jen kvůli strachu ze svého velkého bratra.“

Pellar se zamyslel, a pak napsal, „Mentor.“

Zist se na slovo podíval a přikývl.

„Myslím, že to by mohlo fungovat,“ souhlasil. Byl to starý trik Harfenické Síně, pověřit některé z těžko zvladatelných povah úkolem rádce mladší osoby. Někdy zodpovědnost a převzetí povinností autority pomohly ve výuce – mentorovi víc, než tomu mladíkovi.

„Ale kdo?“ zeptal se Zist sám sebe a znovu se opřel ve svém křesle.

Pellarovi uniklo zívnutí dřív, než mohl sevřít čelist. Mistr Zist zvedl hlavu, usmál se a zavrtěl hlavou. „Není třeba, abys tu zůstával. Můžu o tom přemýšlet sám.“ Vstal ze židle a pokynul ke kuchyni. Pellar se usmál a dychtivě se vydal k ní, otvírajíc svůj vak na potraviny hned, jak se pohnul. Po dvaceti minutách přehrabování v Zistově skladišti Pellar těsně utáhl provazy vaku a hodil si ho přes rameno. Zist se ho s úsměvem zeptal: „Našel jsi dostatek zásob?“

Pellar poplácal vak a přikývl. Vzal svou břidlici, pověsil si ji zpátky kolem krku a schoval pod tuniku.

„Chitter hlídá tvůj tábor?“ hádal Zist, když zamířil ke dveřím s Pellarem před sebou. „Můžeš ho sem poslat, pokud budeš potřebovat další zásoby.“

Pellar se překvapeně otočil k Harfeníkovi.

„Oh,“ zasmál se Zist, „když ho tu uvidí, řeknu, že je tady v harfenické záležitosti.“ Mrkl na Pellara. „A bude to pravda, ne?“

Najednou, jako na povel se ohňový dráček objevil v předsíni, zoufale hledal Pellara a úzkostlivě pískal.

„Co se děje, má hlad?“ zeptal se Zist.

Pellar se natáhl, přiměl vylekaného dráčka, aby mu usedl na paži a lehce ho druhou rukou hladil. Jakmile se Chitter uklidnil, Pellar ho zvedl od těla, aby viděl dráčkovi do očí. Zist stál tiše, stále v úžasu nad tím, jak se Pellar naučil s tím stvořením rozmlouvat.

Po chvíli přitáhl mladík Chittera znovu k sobě a něžně ho pohladil prstem. Pak pustil dráčka do vzduchu a Chitter opět zmizel v mezimezí, jen studený závan vzduchu po něm zůstal.

Pellar se obrátil ke dveřím s nezaměnitelným nádechem naléhavosti.

„Pellare, co se děje?“

Mladík se otočil, vytáhl břidlici zpod tuniky a rychle napsal, „Někdo našel můj tábor.“

Pellar se do svého tábora nevrátil. Místo toho strávil noc zmrzlý a neklidný, přikrčený poblíž, čekajíc na svítání.

Jakmile bylo slunce dostatečně vysoko, aby rozšířilo paprsky do hlubokého údolí, kde si tábor zřídil, přinutil se Pellar zůstat v klidu a bez hnutí, aby neprozradil svou polohu někomu, kdo by o něj mohl mít zájem.

Poslal Chittera zpět k Mistru Zistovi se zprávou, že je v bezpečí a řekl ohňovému dráčkovi, aby počkal s Harfeníkem, dokud ho nezavolá.

Čekal hodinu, než byl uspokojen, že nikdo poblíž jeho ležení nečíhá. Pak pomalu vykročil k táboru. Někdo našel jeho batoh, prozkoumal ho a opatrně ho schoval zpátky.

Kromě… – na vršku batohu byla malá kytička.

Pellar se usmál. Netrvalo mu dlouho najít na místě stopy bot s podrážkou z kůry. Byl si jistý, že ten, kdo našel jeho tábor, byla ta samá osoba – malá holčička? – která nechala květiny na hrobě.

Rychle posbíral své věci a dával pozor, aby zanechal tábořiště stejně neporušené, jako bylo před jeho příchodem. Pak si hodil batoh na záda a vyrazil pryč, rozhodnutý najít lepší místo a odhodlaný nenechat tentokrát žádné stopy své přítomnosti.

Svůj nový úkryt našel vysoko v horách, východně od Tábora Natalon. Samotné místo byla jeskyně, jejíž úzký vchod vypadal jako obyčejná úzká štěrbina. Uvnitř se však štěrbina rozšiřovala. Představoval si, že část hory se kdysi dávno rozdělila a vytvořila tak dutinu, kterou našel. Trhlinou profukoval stálý a studený vítr do přírodního komína, který se vytvořil puknutím hory. Naštěstí část dutiny byla širší a poskytovala relativně chráněné místo před větrem zvenčí.

To bylo jen dobře, protože když konečně vlezl do rozšířené části pukliny a rozhodl se, že si tu zřídí ležení, už se třásl, prochladlý na kost. Jeho novou skrýš ozařovaly jen poslední paprsky večerního slunce.

Opatrně našel pár malých kamenů, postavil z nich kruh a do středu položil svazek proutků a suchých větví, které nasbíral po cestě. Z jedné kapsy vytáhl trochu spadaného listí, z druhé svůj drahý kamenný pazourek.

Když se rozhořel oheň, Pellar si rozložil deku a sundal boty. Zašklebil se, když se mu přetrhla jedna kožená tkanička a udělal to znovu, když sáhl do svého vaku pro náhradní a místo nich našel jen zašpiněné provázky. Chvíli se na ně otupěle díval, než mrzutě potřásl hlavou – jeho dárce květin zřejmě udělal obchod, přičemž si vzal jeho dobré kožené tkaničky pro svoje boty z kůry, a nechal mu místo toho svůj opotřebovaný motouz.

S povzdechem našel aspoň minimálně nošený kousek špinavého provázku, odřízl ho od zbytku, pečlivě ho přivázal k utržené tkaničce a položil boty k ohni, aby uschly. Mokré ponožky položil nedaleko na kámen, ale dával pozor, dbalý pečlivého tréninku s Mistrem Zistem, aby nebyly tak blízko ohně, že by se spálily.

Nohy, ponožky i boty měl mokré nejen od potu z námahy lezení do tohoto nového místo, ale taky z putování mnoha potoky, aby cestou skryl své stopy. Mistr Zist mu vyprávěl o vypáleném voze Vyloučených, který našel při svém osudném putování s Caylou a Carissou, a tento příběh, spolu s mnoha dalšími, které se týkaly Vyloučených, dával Pellarovi jistotu, že aspoň někteří z nich by ho neváhali zabít kvůli jeho věcem – nebo dokonce jen z prosté zášti.

Pellar zaťal zuby, když si představil malou květinovou dívenku ve společnosti těchto drsných mužů. Jeho myšlenky potemněly a přistihl se, že přemýšlí o Moranovi, ztraceném Zistově učni. Představoval si, jak ho mučí a pak ještě něco horšího, poté co ho Vyloučení odhalili. Na chvilku se otřásl ledovým strachem, ale pak se ovládl. Měl Chittera a byl lepší, mnohem lepší na sledování a terénní dovednosti, než kdy byl Moran – Mistr Zist mu to opakovaně říkal.

Pellar se zhluboka nadechl pro uklidnění a zíral do ohně. S trhnutím si uvědomil, že cítí chlad, protože nechal oheň téměř dohořet. Ušklíbl se nad svou hloupostí a opatrně přikládal malé větvičky do plamenů, dokud nebyly dost silné, aby mohl přidat silnější větve.

Spokojeně prohledal batoh, utrhl si kousek sušeného hovězího a pomalu ho žvýkal. Snažil se přitom nemyslet na bublinkový koláč nebo plátky pečeného werýse.

Když se jeho žaludek cítil plnější, schoval zbytek sušeného masa. Zíral do ohně, pak natáhl hlavu, aby si dobře prohlédl své okolí.

Chitter, pomyslel si, soustředil se na obraz ohňového dráčka a odeslání mentálního obrazu svého úkrytu.

Vedle sebe ucítil závan chladného vzduchu a najednou byla jeskyně plná nadšení dráčka, který hrdě trylkoval, že Pellara našel.

Pellarova tvář se rozzářila širokým úsměvem, když natáhl ruku, aby se na ni stvoření posadilo.

Jsi nejlepší, vysílal k němu v duchu. Chitter se naparoval a hlavou se otíral o chlapcovu tvář.

Pellar brzy upadl do rutiny, kdy se vždy jednou za sedmidenní setkával s Mistrem Zistem, zatímco zbytek času trávil vzdáleným sledováním táborové uhelné skládky, ze které Vyloučení uhlí odnášeli. Jejich krádeže byly malé a pečlivě plánované na dobu, kdy noční směny dodaly čerstvě narubané zásoby, ale před tím, než se uhlí napytlovalo. Pak bylo těžší krádeže zaznamenat.

Pellar byl rád, že mohl navštěvovat Zista, nejen kvůli teplu a jídlu, ale i pro možnost slyšet jeho postřehy o hornících. Potěšilo ho, když slyšel, že Harfeník použil jeho návrh týkající se Kajleka a příjemně ho překvapilo, že funguje – Kajlek a Cristov si vytvořili blízký vztah; starší Kajlek se učil větší zdrženlivosti a mladší Cristov se pod Kaylekovým vedením stával otevřenějším a sebevědomějším.

Kromě těchto návštěv se Pellar nevzdaloval od jeskyně dál, než musel, a vždy zajistil, aby zanechal co nejméně stop. Při návratu vždy mířil nejprve na jih, než se okruhem vracel zpět na sever, a dával pozor, aby smazal stopy, kdykoliv mohl, ať už chůzí potokem, nebo lezením přes několik stromů.

Nikdy nepoužil stejnou vyhlídku dva dny po sobě, a každou z nich si vybíral tak, že z té současné mohl pozorovat své předchozí vyhlídkové místo. To pro případ, že by ho někdo den předtím zahlédl.

Zůstával na svém pozorovacím bodu jen tak dlouho, aby viděl, co Vyloučení vzali předchozí noc ze skládky uhlí. Vzhledem k tomu, že se přesouval v době, kdy oni spali, neměl tolik obavy, že ho objeví Vyloučení, jako měl spíš strach, že na něj narazí Ima, která byla lovcem Tábora Natalon. Ale jeho opatrnost fungovala, takže se držel z dohledu jak jejího, tak Vyloučených.

Přesto si dával záležet, aby na svou pozorovatelnu dorazil vždy hodinu nebo dvě před úsvitem, a odešel tak rychle, jak to šlo. Za dva měsíce, co sem chodil, se naučil, že noční směna, která měla s sebou i světloplachého whera, obvykle skončila dřív, než se slunce vyhouplo nad horizont, ale neustále pečlivě sledoval, kdy opouští důl, protože si nebyl jistý, jak dobrý má wher zrak a zda by si ho mohl všimnout.

Jednou ráno ho překvapilo, když nebe začalo světlat, a přesto noční směna stále neopustila šachtu. Ve skutečnosti, slunce už se vyhouplo nad obzor a ostatní v táboře se začali hýbat. Pellar se usmál, když spatřil vzdálenou postavu, jak klidně kráčí od domku Harfeníka ke kamennému domu Natalona: Mistr Zist šel vyučovat děti z tábora.

Zanedlouho se jeho překvapení změnilo ve zděšení, když si všiml pramínku tmavého mouru, který stoupal z otvoru důlní šachty. Pramínek vzrostl na hustý sloup a Pellar si s nepříjemným pocitem uvědomil, že se stalo něco strašného.

Nedokázal si představit žádný způsob, jak poslat upozornění Mistru Zistovi, ani někomu z horníků. Sloup uhelného prachu byl sám o sobě alarmem – ztmavil oblohu nad táborem a zanechal jej ve stínu. Horníci v táboře si mouru všimli a rychle začali jednat.

Během chvíle bylo kolem vchodu do dolu jako v úle. Pellar s hrůzou sledoval tragédii, která se v dálce odehrávala. Viděl, jak ženy v táboře vytvořily základnu první pomoci, viděl nějakého chlapce, asi desetiletého, jak vyběhl z dolu, popadl pár obvazů a spěchal zpátky, zatímco jedna z ošetřovatelek za ním se spíláním mávala rukama. Pellar hádal, že chlapec je jedním ze synů obětí.

Těžce polknul, když si představil, jak se teď mladík musí cítit a horlivě si přál – jako by jeho naděje mohla něco změnit – aby chlapcův otec nebyl příliš těžce zraněn.

Nebo možná, že oběť byla další chlapec, napadlo Pellara náhle, když si vzpomněl, že Kajlek měl být poprvé přiřazen na tuto směnu. Byl Kajlek mezi zraněnými?

Pocit nejasného pouta s chlapcem, který od něj věkem nebyl daleko, udržoval Pellara v napětí, když navzdory vzdálenosti pátral po jakémkoli náznaku Kaylekova objevení.

Celé hodiny Pellar sledoval tragédii; viděl několik zraněných, které vyvedli z dolu, zachytil pohledem zrzavého chlapce, jak zvrací.

O několik hodin později Pellar vydechl úlevou, když spatřil mladíka, který se vynořil z důlní šachty. Jeho úleva však trvala krátce: viděl, že postava zamířila k zrzavému chlapci a uvědomil si, že druhý chlapec nebyl Kajlek ale jeho mladší bratr.

Nepřestával se dívat a doufat, dokud neuviděl, jak jedna z žen přes oba chlapce přehodila deku, a neuvědomil si, že to jsou jediné děti v základně první pomoci.

Nikde nebylo ani stopy po přítomnosti hlídacího whera Daska, ani jeho vodiče, Danila, nebo některého z Danilových synů, kteří měli být v této směně. Nebyl tam ani otec zrzavého chlapce.

Další den odpoledne se objevil Chitter s nejasnou zprávou od Mistra Zista: „Nějakou dobu tady nemůže zůstat.“

Pellar uvažoval o představě, že by poslal hnědého ohňového dráčka zpátky do Harfenické Síně, ale nebyl si vůbec jistý, že tam Chitter půjde, ani zda dokáže dráčka z takové vzdálenosti přivolat.

Pellar čekal několik dní, než se oklikou vydal do tábora. Viděl zahalená těla mrtvých horníků vynesených nahoru – bylo jich devět.

Svou cestu začal hned, jak padla tma, takže tu byla šance, že se tu mohli pohybovat i Vyloučení. Poslal Chittera napřed na hřbitov horníků na průzkum a následoval ho pomaleji dolů po jižní straně hory, pak na západ kolem jezera, přes říčku, co jezero napájí na vzdálenější straně, a pak opět na východ směrem k táboru.

Noc byla hlučná díky lehkému větru, který přinášel dolů do údolí chladný horský vzduch. Hřbitov stál na mýtině vedle vodopádu, který stékal ze skal asi kilometr západně od tábora horníků.

Bylo to klidné místo, naštěstí jen s málo hroby – většina z nich bylo, bohužel, těch devět nových z této poslední nehody.

Pellar cestou nasbíral nějaké žluté květiny, a nebyl překvapený, že vidí na hrobech – kromě jiných velkých kytic – malé svazky stejných květin, svázaných dohromady stéblem trávy. I když bylo možné, že žluté květy přineslo některé z dětí horníků, Pellar si byl jistý, že je sem dala ta dívenka. Napadlo ho, jestli sem holčička donesla květiny proto, že cítila nějakou zodpovědnost. Nebo jen proto, že si vzpomněla na své vlastní mrtvé a chtěla je uctít tím, že uctí tyhle, tak jako Pellar chtěl uctít Caylu a Carissu.

Chlapcovy úvahy přerušil Chitter, který náhle rozevřel křídla a zmizel v mezimezí. Bylo to varování. Pellar se pevně opřel o strom a zůstal bez hnutí.

Poblíž, sotva tři metry od něj, se objevila postava. Mířila k hrobům a chlapec zahlédl kolem tváře té osoby prameny blond vlasů. Byla to dívka, sotva o dva roky mladší, než on sám. Rozhodně ne květinová dívenka, která byla mnohem menší a pravděpodobně taky mladší.

Něco ji znepokojilo; otočila se směrem k Pellarově úkrytu, sáhla dolů a hledala rukou, až nahmatala velký kámen.

„Kdo je tam?“ zavolala, zcela jistě dívka. „Mám kámen.“

Pellar se přitiskl ke stromu, i když si byl jistý, že ho ve tmě nemůže vidět.

Kupodivu, dívka nasála vzduch. „Vím, že nejsi z tábora,“ zavolala přes vítr. „Jestli neřekneš, kdo jsi, tak… tak o tobě řeknu Mistru Zistovi.“

Pellar si dopřál úsměv. Mistr Zist by byl jeho nejmenší starostí. Ale divil se, jak mohla dívka poznat, že není z tábora, a proč nasála vzduch? Vítr foukal od něj směrem k ní, a věděl, že pořádná koupel by nebyla na škodu, ale byl si jistý, že ho nikdo nemůže cítit na takovou vzdálenost, zvlášť na mýtině plné čerstvě řezaných květin. Možná ho viděla. Ale pokud ano, proč nehodila svůj kámen?

Dívka zůstala nehybně víc než minutu, pak upustila kámen a otočila se zpátky k táboru. Zarazila se, náhle se rychle otočila, snad v naději, že ho nachytá, jak opouští úkryt, a zavolala, „Neříkej, že jsem tě nevarovala! Mistr Zist je docela výbušný a nevzdá to, dokud tě nenajde.“

Pellar potlačil odfrknutí smíchu, protože si byl jistý, že je mnohem víc obeznámen s náladami a cílevědomostí Mistra Zista, než ta dívka.

Čekal tak dlouho, až měl nohy a prsty necitlivé, a pak vyslal v mysli příkaz, aby Chitter zkontroloval cestu do tábora. Chitter reagoval okamžitě, sdělujíc mu, že cesta je čistá.

O třicet minut později, to už bylo po půlnoci, vstoupil Pellar do kuchyně Mistra Zista a dostal hrnek teplého klahu. Zist rovněž laskavě hodil do vzduchu několik malých masových rolek pro Chittera, který je hladově chytil.

„Tos byl ty, na koho narazila Nuella na hřbitově?“ zeptal se Zist, jakmile uviděl, že Pellar odložil zbytek klahu na kuchyňský stůl a vytáhl břidlici.

Pellar břidlici nepoužil, ale místo toho naznačil rukama křivky ve vzduch a pak si položil ruku na hruď ve výšce dívky, kterou potkal.

„Ano,“ souhlasil Zist suše, „to byla Nuella. Myslela si, že tě zastrašila.“

Pellar se usmál a zavrtěl hlavou.

„Byl bych raději, kdyby tě už znovu nenašla.“

Pellar důrazně přikývl na souhlas.

„A myslím, že bychom měli být s tvými dalšími návštěvami velmi opatrní.“ Zist trhl hlavou směrem k přední části domku. „Dostal jsem nového domácího hosta.“

Pellar zvedl překvapeně obočí.

„Kindan,“ vysvětlil Zist. „Jeden z Danilových synů. Chtěl zůstat v táboře, a protože žádný z jeho příbuzných si ho nemohl vzít,“ – Harfeník mávl rukou – „souhlasil jsem, že ho vezmu k sobě.“

Pellar se snažil skrýt své zděšení, ale Zist ho znal příliš dobře.

„Můj předchůdce, Harfeník Jofri, si ho vysoce cenil,“ pokračoval Zist. „Jeho poznámky ukazují, že Kindan má potenciál jako Harfeník.“ Pellar se bál, že ví, co přijde dál. „Přemýšlel jsem, že si ho vezmu jako svého učedníka.“

Pellar vyskočil ze židle, přemožený hněvem a pocitem zrady a důrazně ukázal na svou hruď. „Já! Já!“ chtělo se mu křičet.

„Ššt!“ zasyčel Zist a zatlačil Pellara zpátky do křesla. „Má dobré uši – uslyší tě, a to nechceme.“

Pellarovi se zablesklo v očích zřejmou odpovědí. Jen ho nech! myslel si.

„Jofri se vydal zpátky pro svoje Mistrovství,“ zadíval se Zist přísně na Pellara. „Ačkoliv je možné, aby měl Mistr dva učedníky – i když vzácně, – je běžnější, aby jednoho podpořil jako tovaryše.“

Barva se z Pellarovy tváře vytratila stejně rychle, jako hněv z jeho srdce, a on se hlasitě posadil na své místo.

„To je lepší.“ řekl Zist. Zvedl k Pellarovi hlavu a zamával na něj prstem. „I když po tom výbuchu, co jsi teď předvedl…“ Odmlčel se a prudce zavrtěl hlavou. „Je pravda, že jsi ještě příliš mladý, abys byl jmenován tovaryšem,“ připustil Zist s povzdechem. „Potřebuješ ještě dva, možná i čtyři Oběhy, abys získal zkušenosti.“ Zachytil Pellarovy oči a zpříma se do nich díval. „Ale znáš všechno, co znát potřebuješ –“

Pellar ho přerušil mávnutím ruky, ukazujíc si na krk.

„Zpěv, dokonce ani řeč, nejsou všechno,“ odpověděl Zist kousavě. Ohlédl se k místnosti v přední části chaty a dodal, „Ve skutečnosti si spíš myslím, že zanedlouho budu vzpomínat na tvé tiché způsoby s víc než trochou nostalgie.“

Zist se zamračil, jak se na chvíli zamyslel a pak přikývl. „Zařadím tě na tovaryše, kterého čeká ještě další výuka v Harfenické Síni. Za tu dobu, co jsme tady strávili, jsem si jistý, že sis to zasloužil.

A teď,“ pokračoval, rychle měníc téma, „řekni mi všechny své poslední novinky.“

Pellarovi netrvalo dlouho popsat Mistru Zistovi svá pozorování za posledních několik dní. Zaváhal, než mu pověděl o květinách, které viděl na hrobě – v předchozích setkáních ho nenapadlo se o tom zmínit, a teď měl obavu, že Harfeník bude za to opomenutí – když ne přímo rozzlobený, alespoň nespokojený.

Měl pravdu. Zist naléhal na každý detail a nutil ho opakovat podrobnosti o tom, jak byly jeho kožené tkaničky vyměněny za provázek.

„Víš, měl jsi mi to říct dřív,“ pověděl mu Zist, když Pellar skončil psaní své poslední odpovědi. Pellar se ušklíbl a rozpačitě přikývl. Zist ho chvíli pozoroval, a pak dodal hlasem zabarveným pochopením, „možná vím, proč sis to nechal pro sebe.“

„Neměl jsem,“ odepsal Pellar na svou břidlici.

„Chápu, jak se cítíš,“ řekl Zist. „Muselo ti to připadat tak trochu jako zrada, když si vzala tvoje tkaničky.“

Pellar se na chvíli zamyslel a pak zakroutil rukou ze strany na stranu – v gestu, možná ano, možná ne. „Potřebovala je,“ napsal na vysvětlenou.

„Určitě ano,“ souhlasil Zist. „Ale víc než ty?“

Pellar přemýšlel, než odpověděl pokrčením ramen.

Zist nepřítomně přikývl, posadil se na židli, a ponořený v myšlenkách si poklepával na koleno.

„Brzy přijde zima,“ zamumlal po dlouhém mlčení. Vzhlédl k Pellarovi a poposedl. „Čekám, že Vyloučení tento prostor opustí, jakmile začne sněžit. A až se to stane, budu chtít, aby ses vrátil do Harfenické Síně.“

Pellar byl rozrušen představou, že by tu nechal Mistra Zista samotného, a výraz v obličeji to jasně prozrazoval.

„Budu v bezpečí,“ mávl Zist rukou. „Kromě toho, nemohl bych se sebou žít, kdybys umrzl na bláznivé pochůzce.“

„Mohl bych se vydat za nimi,“ navrhl Pellar na břidlici.

„Myslím, že budeš víc využitý zpátky v Harfenické Síni.“

Pellar přikývl, skrývajíc svou vlastní myšlenku, že do zimy jsou to ještě měsíce a věci se můžou změnit.

Jak se počasí ochlazovalo, Pellar byl stále odvážnější. Stále se vyhýbal oblasti tábora Vyloučených, ale trávil mimo úkryt víc času za denního světla. Částečně to bylo z nutnosti – cítil, že potřebujete víc čerstvých potravin, než mohl rozumně požadovat přes Chittera od Mistra Zista. Částečně si tím zvyšoval své přírodní znalosti, a navíc, neustálým pohybem se v chladném počasí zahřál. A částečně, jak si sám přiznal, když se přinutil k upřímnosti, chtěl dokázat své schopnosti sám sobě.

Pečlivě kopíroval pasti a způsoby lovce Tábora Natalon, ale vyhýbal se tomu, aby umístil jakoukoli pasti v místech, kde by Ima mohla pracovat. Pokud by na jeho pasti narazil někdo jiný, spíš by je připsal Imě, než někomu dalšímu.

Rozhodl se umístit pasti dolů na jižní stranu své hory, směrem k vzdálené Cromské Držbě a daleko od Tábora Natalon i tábora Vyloučených.

Jak teploty stále klesaly, a začal padat první sníh, usoudil, že přání Mistra Zista, poslat ho zpátky do Harfenické Síně, mohlo mít něco do sebe. Sníh se ještě neudržel, ale i tak musel být Pellar mnohem opatrnější, aby nezanechal stopy na sněhu, ani v bahnité břečce, která po něm zůstávala, když roztál.

Jeho nejlepší pasti byly jednoduché smyčky na vyklenutém kmínku, nastražené tak, že se vymrštily vysoko do stromů, z dohledu každého, kdo by později mohl přijít.

Z opatrnosti Pellar stále měnil trasy. Někdy začínal na jednom konci řádky svých pastí, jindy na druhém, někdy zase uprostřed. Nikdy nechodil v určitý den stejnou cestou, a nikdy neopakoval způsob svého chování.

V ten den, téměř tři měsíce od chvíle, kdy navštívil hřbitov, se rozhodl projít pasti od nejvyšší po nejnižší. První čtyři pasti byly všechny prázdné. Dělal si poznámky, aby zvážil, zda je přesunout, ale rozhodl se pro tuto chvíli to nedělat.

Jak se blížil ke své páté pasti, něco ho znepokojilo – něco se zdálo v nepořádku. Zastavil, přikrčil se k zemi a pozorně naslouchal.

Někdo tam byl.

Pomalu začal prohledávat zem pod sebou, pečlivě sledoval cestu zleva doprava i zdola nahoru. Všiml si stop na zemi u své pasti. Vzhlédl a najednou sebou trhnul.

Někdo se chytil do pasti!

Byla to holčička, ne více než devět Oběhů stará. Upřeně se na něj dívala hnědýma očima, zatímco visela hlavou dolů, jednou nohou chycená ve smyčce lana pasti. Rukou si slabě přidržovala tuniku, aby si chránila tělo od studeného větru, ale na druhé straně tunika padala dolů natolik, že mohl vidět její vypouklé břicho, vylezlá žebra a nohy tenké jako hůlky. Bylo taky zřejmé, podle její dmoucí se hrudi a vzhledu hořkého zoufalství, že je vyčerpaná snahou dostat se sama z pasti. Na zemi pod ní ležel nožík, všiml si Pellar, a usoudil, že ho ztratila, když se past vymrštila. Její oblečení, malé, záplatované a odřené, jen potvrdilo jeho domněnku, že byla jedním z Vyloučených.

Pellar na pár okamžiků znehybněl a snažil se rozhodnout, co dělat. Ale když se nakonec pohnul, že jí pomůže a vstal, varovně na něj mávla.

Sotva se přikrčil zpátky, uslyšel, jak se blíží ostatní. Přišli bez mluvení, ale ne tiše; pohybovali se takovým způsobem, že každý stopař by si jich hned všiml.

Pellar jich napočítal pět, včetně vysokého šlachovitého mladíka, který byl pravděpodobně na konci svého dospívání, možná i starší.

„Hallo!“ zavolal jeden z těch mladších, když ji zahlédli. „Co to tam děláš?“

„Neptej se hloupě, prostě mě sundej,“ odsekla holčička.

„Nevím proč,“ odpověděl teenager. „Sama ses chytila, sama se dostaň dolů.“

V tom okamžiku se Pellar rozhodl, že toho mladého muže nenávidí. Nebyla to jen jeho slova, nebo jeho tón, byla to mladíkova řeč těla: Pellar věděl, že tento dospívající by neměl žádné výčitky svědomí, ani by necítil žádnou vinu, kdyby nechal dívenku uvízlou v pasti zemřít.

„Tenime, dostaň mě dolů,“ přikázala Halla a její podráždění zabarvoval jen náznak strachu.

„Varoval jsem tě, abys byla opatrná, když budeš pokládat pasti. Škoda, že ses do té věci nechytila za krk,“ řekl Tenim. „To bys teď byla mrtvá.“ Otočil se zpátky k cestě, kterou přišel.

„Ale Tenime, ona je náš nejlepší stopař,“ protestovalo jedno z mladších dětí. „A Moran –“

„Morana z toho vynech,“ vyštěkl Tenim k mluvčímu. „Co neví, to ho nebude trápit.“

„Navíc,“ Tenim zvedl paži rovně před sebe, „ona není náš nejlepší stopař.“

Pellar nebyl od Tenima a skupiny dál než pět metrů. Tiše šátral po loveckém noži, který měl v pochvě připevněný na vrcholu boty, oči stále upřené na scénu před sebou. Nechal by ji tam prostě zemřít? Nechal?

Nad sebou na obloze uslyšel podivný zvuk a všiml si, že Tenimova zvednutá ruka je pokrytá hrubým lemem z kůže. Najednou se něco sneslo z nebe. Na okamžik se obával, že přiletěl Chitter, aby ho chránil, ale pak si uvědomil, že tvor nemá nic z Chitterovy uhlazenosti, ani jeho tenká membránová křídla.

Tento tvor byl pták.

„Tohle je nejlepší stopař,“ řekl Tenim, když mu pták přistál na paži. Druhou ruku ponořil do jednoho ze sáčků, které mu visely u boku, a vytáhl kousíček masa, které pták rychle zhltl. „Grief je to.“

„A co jídlo, které vám sháním?“ zavolala Halla ze stromu tónem rostoucího zoufalství. „Dokáže Grief nakrmit všechny?“

Tenimovi ztvrdly rysy. „Aspoň se nenechal chytit.“

„Moran bude vědět, že je něco špatně, když se nevrátím,“ zkoušela to Halla jinak.

„A co?“ odpověděl Tenim nevzrušeně. „Myslíš, že mi záleží na tom, co říká Moran?“

Na to Halla neměla odpověď. Rty se jí chvěly a vypadala, že má slzy na krajíčku.

Tenim přejel pohledem k ní a zpátky na ptáka na své paži a na tváři se mu objevil zlý úsměv. S rychlým příkazem hodil rukou nahoru a pták vzlétl.

Pellar se napjal, připravený ke skoku, když se pták snesl na uvězněnou dívku, ale jeho nehlučný pohyb přehlušil strašný výkřik Hally. Pak, ve stejné chvíli, kdy se Pellar rozhodl zaútočit na Tenima, pták nepták, se Hallin výkřik změnil v překvapení, po kterém následovalo vyjeknutí, když pták zobákem rozcupoval lano pasti a ona ztěžka padala k zemi, schoulila se do klubíčka a kutálením vstřebala nejhorší náraz.

V okamžiku byla znovu na nohou, ruce v bojovém postoji.

„Díky za nic, Tenime,“ zavrčela a hnala se k němu. Ale ucukla, když se Grief opět snesl z nebe a pískal jí do tváře.

„Něco mi dlužíš, Hallo,“ řekl jí Tenim s chladným úsměvem ve tváři. Úsměv se změnil v úšklebek, když dodal, „Až přijde čas, vyberu si to.“

Halle se vytratila barva z obličeje, jak jí ta slova docházela. Vzpamatovala se a vyhrkla: „Pokud ještě budeš naživu.“

Tenim se usmál, ale nic neřekl. Místo toho znovu natáhl ruku, zachytil Griefa a nakrmil ho. Odvrátil se od Hally, mumlal na opeřence uklidňující zvuky, druhou rukou mávl na skupinu, aby ho následovala, a vydal se pryč do kopců.

Pellar zůstal v úkrytu, ztuhlý v zamyšlení a hněvu, a v hlavě se mu honila jedna nezodpovězená otázka: Proč ho ta dívka neprozradila?

„Víš jistě, že říkali Moran?“ zeptal se Zist o den později. Pellar čekal, dokud si nebyl jistý, že jeho úkryt je v bezpečí. Pak si vzal všechny své věci a vyrazil opatrně do hornického tábora, používajíc cestu, kterou nikdy dříve nepoužil.

Pellar rozhodně přikývl.

„Tak…“ Zistův hlas se vytratil, jak se zamračil v hlubokém zamyšlení.

Pellar věděl, že Moran byl Zistův učedník. Matně si vzpomínal na mladého muže plného písní a domýšlivosti, ale byl ještě malý, když Moran odešel na svou misi najít Vyloučené. Oběhy utíkaly a nikdo o něm neslyšel. Zist a Murenny ho sklíčeně považovali za mrtvého.

Ale zvěsti o harfeníkovi jménem Moran se vynořily v rozhovorech na různých Shromážděních, hlavně na Cromské a Telgarské Držbě. Ve skutečnosti zvolil Zist Cromskou Držbu částečně v naději, že by mohl Morana najít, nebo alespoň zjistit víc o jeho osudu.

Pellar ty zvěsti slyšel taky, a všiml si, že ten „Harfeník“, jak se zdálo, měl být obklopen dětmi, Vyloučenými nebo osiřelými.

Když to Pellar nadnesl Zistovi, Harfeník nad tou otázkou ledabyle mávl rukou. „Mohl by to být on,“ řekl. „Nebo to může být někdo, kdo předstírá, že je on. To se nedozvíme, dokud ho nenajdeme.“

Teď tedy Pellar trpělivě čekal, upíjel svůj klah a znovu jej doplňoval v dlouhém mlčení, zatímco Mistr Zist zkoumat svoji paměť. Trvalo dlouho, než se na Pellara znovu podíval.

„A tebe viděla jen ta dívka, víš to jistě?“

Pellar opět přikývl.

„Hmm…“ Zist se znovu ponořil do sebe.

Pellar využil příležitosti, naplnil svou misku teplým gulášem a snědl ji, nabízejíc zbylé kousky Chitterovi, dlouho předtím, než ho Mistr Zist vyrušil další otázkou.

„A jsi si jistý, že ten Tenim si myslel, že ty pasti nastražila ta dívka?“

Pellar horlivě přikývl.

Zist našpulil rty a pohladil si bradu, zvedl hromádku Pellarových břidlic a znovu je pročítal.

„Ve skupině jich bylo sedm. Byli tam chlapci i dívky?“

Pellar přikývl.

Zist upadl do zatím nejdelšího ticha. Pellar zvládl dvě porce dezertu, než se na něj Harfeník opět podíval.

„Nemůžu tě žádat, abys zůstal,“ začal Zist, ale Pellar zvedl ruku a potřásl hlavou. Ukázal na Zista, pak na sebe, a pak pevně spojil obě své ruce: Zůstaneme pohromadě.

„Je to příliš nebezpečné,“ protestoval Zist.

Pellar popadl břidlici a rychle napsal, „Víc nebezpečné být sám.“

S obavou zkoumal tvář staršího muže, viděl výraz odhodlání, který se na ní tvořil a napsal, „Zjistím víc o Moranovi.“

Mistr Zist stále nevypadal přesvědčeně, tak Pellar rychle napsal, „Máš staré pokrývky?“

Zist si větu přečetl a tázavě opakoval, „Staré pokrývky?“

„Skrýt se ve sněhu,“ odepsal Pellar. Využil Zistovo překvapení a napsal na další břidlici, „Můžu se dostat blízko jejich tábora, zjistit skutečný počet, co dělají. Ty víš, že můžu, Mikal řekl, že jsem nejlepší.“

„Co to děvče?“

Pellar se zatvářil bezútěšně, jemně si přitáhl břidlici a pomalu napsal, „Malá a špatně živená. Snad ne její poslední zima.“

Když si Zist přečetl odpověď, dlouho seděl tiše. Nakonec řekl, „Mám dvě opotřebované přikrývky, které můžeš použít.“

~

Tábor Vyloučených byl přesně tam, kde Pellar odhadoval – kilometr severovýchodně od hornického skladu uhlí, a za řadou podezřele malých mohyl. Mohyly byly pokryty sněhem, takže Pellar neměl jak zjistit, jak dlouho tam byly.

Mistr Zist trval na tom, aby počkal až po prvním hustém sněžení, a Pellar se rozhodl, že vyrazí na cestu při dalším sněžení, které ho lépe schová a dokonale smaže jeho stopy.

U mohyl se na dlouhou chvíli zastavil a snažil se přesvědčit sám sebe, že žádná z nich tu není tak krátce, aby patřila dívce s jasnýma očima. Nakonec smutně pokračoval v cestě.

První znamení o blízkosti tábora Vyloučených přišlo v podobě stop ve sněhu. Pozorně je prozkoumal. Byly tam dvoje otisky, mířící pryč od něj, zhruba souběžné s jeho vlastní cestou od skládky uhlí. Obě sady stop patřily dospělým, obě osoby měly boty a obě nesly těžké břemeno.

Uhlí.

Pellar sledoval stopu pozpátku dost daleko, aby viděl, kde už stopy zmizely ve sněhu, a usoudil, že je zhruba půl hodiny za nimi.

Na chvíli se zastavil a přemýšlel. Z toho mála, co viděl z toho mladíka, Tenima, Pellar hádal, že je velmi opatrný a obezřetný. To byl jeden z důvodů, proč se rozhodl počkat až do druhého hustého sněžení, než se pokusil najít tábor Vyloučených.

Druhým důvodem byl ten pták, Grief. Zatímco Chitter by ochotně vyskočil mezimezím z teplého úkrytu u Mistra Zista do studeného sněhu, pochyboval, že pták bude hlídkovat uprostřed sněhové bouře. Takže, uvažoval, nejenže v padajícím sněhu je pro něj jednodušší zůstat skrytý, ale bude méně očí, které by se ho snažily zahlédnout.

Bez ptáka, který by na něj dával pozor, odhadoval Pellar, bude Tenim velmi opatrný. Přikývl sám pro sebe, když usoudil, že Tenim udělá ostrou otáčku do tábora, ale také dvojnásobnou zpátky. Takže nejprve musí zjistit, kde se ti dva otočili, a pak se musí obrátit zpátky, aby našel jejich tábor. On sám musí být taky velmi opatrný, protože bylo stejně tak možné, že ti dva se otočí k němu, jako od něj.

Vykročil, opatrně se přesouval od stromu ke stromu, a pak se náhle zastavil. Uslyšel hlasy.

„Myslím, že jsem někoho viděl.“

Pellar ztuhl.

„U skořápky, proč jsi nezakřičel,“ zavrčel jiný hlas v odpověď. To byl Tenim.

„Shh,“ zasyčel první řečník naléhavě.

Pellar zadržel dech, a vydechoval pomalu a co nejtišeji. Hlasy byly nebezpečně blízko.

„Nic tam není,“ prohlásil Tenim po pár minutách ticha. „To tě jen dostalo tvoje špatné svědomí, Tariku.“

„Když jsi tvrdil, že zbohatnu, nikdy jsi neřekl, že budu muset pro vás tahat uhlí,“ zavrčel Tarik odpověď. „Co se stalo se všemi těma tvýma spratkama?“

„Pokud si stěžuješ, proč sis nepřivedl sebou toho svého spratka?“ odsekl Tenim. „Ne, že by byl schopný unést víc jak jeden, dva kameny.“

„Cristova z toho vynech,“ varoval ho Tarik. „Nic o tomhle neví.“

Tenim se krutě zasmál. „Už by si o tobě tolik nemyslel, kdyby věděl, co jeho otec dělá.“

„Dělám to pro něj,“ odpověděl Tarik. „Chlapec má právo očekávat, že jeho otec pro něj udělá to nejlepší. S těmi Natalonovými stížnostmi si v tomhle dole nikdy dost nevyděláme.“

„Ne dost pro tebe,“ souhlasil Tenim zlomyslně.

„Jediné, co chci, je moje vlastní místo a šanci na odpočinek na konci svých dnů, ne abych navždy pro někoho otročil,“ protestoval Tarik. „Zasloužím si to. Měl bych to, i kdyby nebylo tebe a Vyloučených.“

„No, s nimi si nemusíš dělat starosti,“ řekl Tenim. „A jak jsem řekl, já se o tebe postarám.“

Pellar se otřásl a uvažoval, jak Tenim plánuje postarat se o Tarika.

„Jdeme,“ zavelel Tenim. Pellar slyšel sténání a zvuk zvedání něčeho těžkého. „Oh, přestaň sténat, tohle je poslední náklad. Musíme tě dostat zpátky, dokud je ještě tma a sněží.“

„A ty mě budeš chtít znovu, až zas bude v noci sněžit,“ předpovídal Tarik s mručením. Jeho hlas se vzdaloval, jak se dali do pohybu.

„Přesně tak,“ souhlasil Tenim zlomyslně. „Koneckonců, ty si chceš něco našetřit pro konec svých dnů.“

„Proč schováváme uhlí až sem? Jak se chystáš ho dostat na trh?“ zabručel Tarik.

„S tím si nedělej si starosti,“ řekl Tenim. „Až přijde čas, vynese to krásnou cenu od těch správných lidí.“

„Jak můžou Vyloučení za něco platit?“

Poslední slova, která Pellar slyšel, byla Tenimova odpověď: „Kdo říkal něco o Vyloučených?

~

Myslel jsem si, že musí mít pomoc od někoho z tábora,“ poznamenal Zist, když mu Pellar o den později vše vyprávěl. Pellar přikývl. „Tarik byl můj první odhad,“ dodal Zist. „I když bych se raději mýlil.“

„Co teď?“ napsal Pellar na svou břidlici.

Zist se na poznámku nepodíval hned. Vzal ji na vědomí mávnutím ruky, ale opřel se a zíral zamyšleně do dálky.

„Ten hoch si bude muset vybrat,“ zamumlal nakonec. Pohlédl na Pellarovu poznámku a pak na něj.

„Bylo by hezké vědět, co tenhle Tenim plánuje udělat s tím uhlím,“ podotknul Zist.

„Mohl bych ho sledovat,“ nabídl se Pellar.

Zist na něj zahrozil prstem. „Jen když bude tma a na zemi bude sníh. Nechci, aby tě chytili. Mezitím se budeš muset schovávat tady, obávám se.“

Pellar se zamračil, ale Zist si ho nevšímal, znovu ztracený v myšlenkách.

„Žádné známky po těch mladších?“ zeptal se Harfeník po chvíli. Pellar zavrtěl hlavou. „Škoda,“ povzdechl si Zist. „Tahle Cromská zima je krutá.“

~

Bylo to nešikovné, muset se skrývat v domku před Kindanem, Natalonem, Dalorem, Nuellou a dokonce i Cristovem, který byl občas přiřazen na večerní lekce s Mistrem Zistem.

Když Kindan jednoho dne podrazil Cristovovi nohy, Zist zadal mladíkovi úkol, aby našel na Cristovovi tři ctnosti. Pellarovi přišla celá ta situace zábavná, z pozice staršího – o celé dva Oběhy, dokud ho Mistr Zist nevyzval, aby učinil totéž, když o tom o dva dny později mluvili.

„Sotva ho znám,“ napsal Pellar v protestu.

„Slyšel jsi o něm dost, ne?“ zeptal se Zist s obočím vyzývavě zvednutým.

„Slova nejsou skutečnost,“ odepsal Pellar.

„Naprostá pravda!“ souhlasil Zist. „Tohle se ještě musí naučit i moudřejší hlavy, než je ta tvoje, víš.“

„Poslouchám,“ napsal Pellar skromnou odpověď.

„Pak bys měl vědět o Cristovi vše,“ odvětil Zist se zajiskřením v očích, vracejíc se tak ke své výzvě.

Pellar se chystal napsat odpověď, když ho přerušilo klepání na boční dveře, které byly nejblíž Natalonova kamenného domu.

„To bude moje lekce,“ mávl Zist na Pellara, aby se znovu skryl. Chlapec se stáhl do svého úkrytu v Harfeníkově pracovně, a polykal přitom smutek, protože doufal, že díky nepřítomnosti Kindana bude moci strávit se svým adoptivním otcem víc času.

Vzduch se naplnil zvuky, jak někdo cvičil na dudy. Pellar poslouchal a představoval si prstoklad a stupnice, zatímco slyšel Zistovy trpělivé opravy a sebepodceňující poznámky mladého dudáka.

Pellar si v duchu přehrával svůj rozhovor se Zistem a co slyšel o Cristovi, aby zjistil, zda by mohl přistoupit na Mistrovu výzvu. Co o tom chlapci ví?

Vzpomněl si, jak si Kindan stěžoval, že se Cristov chlubí, že spí ve starém Kindanově pokoji. Uvažoval, jestli si snad Kindan nespletl Cristovův záměr. Možná, že Tarikův syn jen hledal společnou řeč, nějaké pro oba známé, zajímavé místo, na kterém by bylo možné budovat přátelství. Pellar věděl, z toho mála, co slyšel, že Cristov měl velmi blízko ke Kajlekovi, před jeho předčasnou smrtí. Možná, že chlapec doufal, že podobným způsobem naváže přátelství s Kajlekovým malým bratrem.

Bylo jasné, že Cristov svého otce respektuje a uctívá. Ve skutečnosti, většina bitek, kterých se Cristov zúčastnil, se začala poznámkami o jeho otci. Pellar toho chlapce nemohl vinit, že je loajální.

Pellarovo zadumání přerušil hluk otevíraných dveří a hlasy. Zistova lekce byla u konce. Než stihl vyjít z úkrytu, uslyšel rychlé kroky u předních dveří a zvuky Kindanova návratu.

Slyšel Zista, jak Kindana vyslýchá o tom, co se dozvěděl a byl rád, když slyšel, že Kindan uvedl jako jednu ze silných stránek Cristova loajalitu. Zavrtěl ironicky hlavou, když Zist požadoval, aby mu Kindan vylíčil zařízení chalupy – mohl tušit, že Mistr Zist má pro chlapce k naučení víc než jednu lekci.

Když Zist oznámil Kindanovi, že příští večer bude oslava Konce zimy, Pellar potlačil pocit zrady, protože o tom ještě neslyšel a věděl, že se stejně nemůže zúčastnit.

Když si šel Kindan lehnout, Zist přivedl Pellara zpátky z úkrytu a držel prst na rtech, aby byl tiše. Pellar se na něj sarkasticky podíval a ukázal si na rty, potřásajíc hlavou, aby připomenul Zistovi, že u něj nemusí mít strach, že by mluvil příliš hlasitě. Mistr Zist se zamračil a Pellarovi zmizel jeho škádlivý výraz z tváře. Věděl dobře, co Zist chtěl.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Zist tiše.

„O domě?“ odepsal Pellar, s odkazem na Kindanův výčet obsahu Tarikova domu. Zist přikývl. „Žádné překvapení, nic víc, než většina ostatních.“ Zist souhlasně přikývl. Pellar otřel břidlici a rychle dodal „pytel plný marek není těžké schovat.“

„Jestli nějaký má,“ řekl Zist. Pellar se na něj tázavě podíval, takže Zist dodal, „nevidím důvod, proč by tady pracoval, kdyby už měl stranou vyděláno dost.“

„Sníh taje, obchodníci tu budou brzy,“ napsal Pellar v odpovědi.

„Ale s bahnem a zbytky sněhu na zemi lze snadno sledovat stopy,“ řekl Zist. „Někteří obchodníci mohou počkat na později.“

„Nebo by Tenim mohl způsobit něco k odvedení pozornosti,“ navrhl Pellar.

„To je znepokojující představa,“ odpověděl Zist.

„Mohl bych dávat pozor,“ odepsal Pellar.

Zist návrh delší dobu zvažoval, než kývl na souhlas. „Jen se nenech chytit.“

Pellar reagoval rozhořčeným pohledem.

„Kdy odejdeš?“ zeptal se Zist, ignorujíc jeho výraz.

V odezvě Pellar popadl svůj batoh.

„Ještě je docela pozdě,“ pokývl Zist souhlasně. „Jen buď opatrný.“

~

Pellar by Tenima nikdy nenašel, pokud by s ním nebyl Tarik. Byl to Tarikův nemotorný, podrážděný pohyb, který ho upozornil. Tenim proklouzl mezi stromy jako proužek kouře. Při prvním náznaku pohybu Pellar ztuhl a pomalu se přitiskl k nejbližšímu úkrytu.

„Obchodníci tu budou co nevidět, a co pak?“ zamumlal Tarik vztekle, když procházel kolem. „Jestli Natalon zjistí, že jsem těžil uhelné pilíře, tak uhodne –“

Tenim zastavil Tarikovu tirádu zvednutím ruky.

„Co je?“ dožadoval se Tarik po nejnutnější chvilce ticha.

Tenim ho ignoroval, pomalu se otáčel v kruhu, kde stál a pečlivě zkoumal každý kousek terénu. Pellar zoufale přemýšlel, jestli by Tenim mohl spatřit jeho stopu; dával si pozor, aby se přibližoval bokem.

„Nic,“ řekl Tenim po chvíli, očividně stále nervózní. Pokynul Tarikovi, aby pokračoval. „Takže ty se bojíš svého synovce, co?“

„Je úplně stejný, jako byl jeho otec,“ mávl Tarik odmítavě rukou. „Pomalý, metodický, nikdy není ochotný riskovat, ale vždycky se dostane na konec.“

„Co to má společného s obchodníky?“

„To, že přijde na fakt, že někdo kradl uhlí,“ zavrčel Tarik.

„Jen když zjistí, že jsi vytěžil pilíře,“ podotkl Tenim. „Jinak si bude myslet, že má vytěženo tolik uhlí, kolik jsi mu ty a ostatní vedoucí směn nahlásili.“

„Bylo to jednodušší, když to byl můj vlastní důl, z kterého jsem kradl,“ zamumlal Tarik temně.

„Pořád bys ho měl, kdyby se nestala ta nehoda a nezhroutil se strop,“ odpověděl Tenim.

„Nehody se stávají,“ řekl Tarik přezíravě. „Vyšetřovací rada Mistra Horníka Britella mě nikdy z ničeho neobvinila.“

Tenim se zastavil uprostřed kroku a pronikavě se na Tarika zadíval.

„Co je?“ zeptal se Tarik a znělo to trochu vyděšeně.

„Nic,“ pokrčil Tenim rameny a ukázal Tarikovi, aby ho předešel. „Jak jsi řekl, nehody se stávají.“

Tarik se nervózně ohlédl přes rameno. „Byl jsem ti užitečný.“

„To opravdu ano,“ souhlasil Tenim. „Ve skutečnosti si myslím, že jsme toho pro dnešek dotáhli dost. Proč se nevrátíš domů, než se tvá žena a syn začnou ptát, kde jsi?“

Tarik na mladého muže zlostně zíral. Tenim přijal jeho pohled bez změny výrazu, pouze se sehnul a pevněji si zavázal botu, přičemž se rukou ledabyle dotkl nože, ukrytého v horní části.

Tarikův hněv viditelně ochladl, jak zahlédl rukojeť nože a přikývl. „Možná to bude lepší.“

„Dobrá,“ Tenim se nepříjemně usmál. „Říkal jsi, že dnes večer bude oslava Konce zimy? Ve velkém Natalonově domě?“ Nečekal na Tarikovu odpověď. „Mohl bych si udělat nějaké rozptýlení. Možná ho navštívím –“

„Poznali by tě!“

„– z bezpečné vzdálenosti,“ dokončil Tenim a oči mu svítily pobavením, když hleděl do druhých, plných paniky.

„Nenech se chytit.“

„Už jsem se někdy nechal?“

„Já jsem tě našel, ne?“ odpověděl Tarik.

„Ano, jistě,“ souhlasil Tenim a sklopil oči. Vzhledem k tomu, jaké měl Tenim zálesácké znalosti, Pellar vážně pochyboval, že Tarik mladíka skutečně našel. Pravděpodobně se Tenim nalézt nechal.

„Takže buď opatrný.“

„Ty taky,“ odpověděl Tenim s mávnutím, když druhý muž zamířil k táboru. Tenim čekal několik minut, než sám znovu vyrazil – k táboru.

Pellar ho z uctivé vzdálenosti opatrně sledoval.

Tenim minul Zistův domek a pak pokračoval, pomaleji, k Natalonově kamenné držbě. Mladík prošel kolem táborového hřbitova, než se vydal do kopců a okruhem zpátky k táboru.

Pellar čekal, dokud si nebyl jistý, že je Tenim daleko před ním, než ho následoval. Trvalo mu čtvrt hodiny plíživé chůze, než se dostal na vrchol útesu a mohl znovu začít lstivého mladíka opatrně stopovat.

Překvapil ho divný zvuk z údolí, takže ztuhl. Znělo to, jako když malý kámen naráží na něco pevnějšího. Opatrně, krok za krokem, se posouval k okraji útesu a vyhlédl dolů.

Záblesk bílé spadl, ne, byl hozen! – z nedaleké skály a přistál s cvaknutím na střeše Natalonova kamenného domu.

Co to Tenim dělá?

Další hozený kámen přistál na vršku komína. A další a další. Kameny se odrážely od střechy a tiše přistávaly na měkkém terénu níže. Pak letěl dolů větší kámen, téměř balvan, a ozval zvuk sesuvu.

Tenim se snaží ucpat komín! Kdyby se mu to podařilo, kouř z Velkého krbu by rychle udusil všechny uvnitř, včetně Natalona. A pak by Tarik mohl převzít tábora, a to všechno kvůli – nehodě.

Pellar reagoval okamžitě a bez rozmyslu. Vyskočil ze svého úkrytu, hnal se podél skály a beze slova se vrhnul na Tenima. I když byl Tenim o hlavu vyšší než on a o dvacet kilo těžší, Pellarův šílený skok ho srazil na zem. Chvíli se rvali, pak se převalili přes okraj útesu a tvrdě dopadli na rozblácenou zem za Natalonovou držbou.

Tenim se vzpamatoval první, sevřel rukama chlapcův krk a se zběsilou silou ho stiskl. Pellar, omráčený pádem a divokostí Tenimova útoku, reagoval pomalu. Namáhavě se snažil odtlačit Tenimovy ruce z krku, vzpíral se, aby se pokusil těžšího mladíka ze sebe shodit, kroutil se ze strany na stranu, ale vše bezvýsledně.

Před očima se mu objevily mžitky a svět před nimi zešedivěl. Chitter, pomyslel si Pellar zoufale, a uvažoval, co by se ohňovému dráčkovi stalo bez něj. Mistr Zist! A pak už si nic víc nepamatoval.

KAPITOLA 4

Ohňový dráčku, zatancuj na křídlech

na píseň divou, co v hlavě mi bzučí,

kruť se a otáčej, jen ať se krátí dech,

předveď mi, ukaž, jak draci se učí.

TÁBOR NATALON,

493,4 let po Přistání

Chitter, s rudě vířícíma očima, zaškrábal nemotorně na přikrývku, která zakrývala starého Harfeníka. Potom, jak nejjemněji ve svém zděšení dokázal, přejel hnědáček drápy přes Harfeníkovu tvář.

Zist něco zamumlal, otočil se a okamžitě se probudil.

„Co se děje?“ zvedl se a přehodil nohy přes okraj postele. „Pellar?“

Rudě vířící oči hnědáčka Zistovi jako odpověď stačily. Stáhl si noční košili, hodil na sebe oblečení a vklouzl do střevíců. Pak spěchal do Kindanova pokoje.

„Vstávej,“ zavolal, „je čas vyměnit hlídku.“

S jistotou, že to chlapci bude chvíli trvat, a stejně tak, že bude uhánět splnit své povinnosti, opustil Zist chalupu zadními dveřmi.

Byla ještě tma. Chitter se objevil vedle něj.

„Kde je?“ zeptal se Zist a podíval se na nejasný šedivý obrys ohňového dráčka.

Chitter vydal nejistý zvuk. „Běž, najdi ho, Chittere! Vezmi mě k němu.“

Ohňový dráček reagoval cvrlikáním a zmizel v mezimezí. Zist se opatrně rozhlédl, aby se ujistil, že nikdo jejich komunikaci neviděl, a pak zamířil k Natalonově držbě.

Poblíž se ozval šelestivý zvuk. Zist se zastavil a otočil se. Někdo se pohyboval vedle starého přístřešku hlídacího whera. Zadíval se do tmy a snažil se zjistit, jestli to není Pellar, ale postava zmizela z jeho dohledu jako mlha.

Objevil se Chitter, přistál Zistovi na rameni a tahal ho za plášť.

„Našel jsi ho?“ zeptal se Zist. Ohňový dráček zapípal a odletěl směrem k zadní části Natalonova domu. Zist vrhl poslední pohled směrem, kde zahlédl vetřelce, a pak vyrazil za Chitterem.

Chitter ho zastavil dřív, než dorazil ke dveřím do kuchyně a odletěl jiným směrem. Zist se nejistě zarazil. Ohňový dráček se vrátil a zatahal ho znovu. Jakmile Zist zahnul za vzdálený západní roh Natalonovy držby, pochopil Chitterovo rozčilení. Hned vedle zadního rohu domu ležela zhroucená postava.

Pellar. Ležel zcela nehybně.

Zistův pohled rozostřily slzy, jak se hnal k mladíkovu tělu. Odmlčel se a nervózně polkl. Snad jsem ho taky nezabil! Pomyslel si Zist krutě, když si vzpomněl na svou ženu a dítě. Když tvrdě ovládl emoce, poklekl vedle Pellarova těla, hledajíc na jeho hrdle puls.

Chlapec měl červený a pohmožděný krk. Vypadalo to, jako by byl uškrcen. V Zistově srdci se rozhořel hněv a zuřivostí mu svítily oči. Přísahal pomstu tomu, kdo to udělal. Sklonil se, aby dal chlapci poslední otcovský polibek a ucítil slabounký dech.

„Ty jsi naživu!“ vykřikl Zist, zvedl Pellarovo tělo a kolébal ho v náručí.

Pellar se probral uprostřed temnoty a bojoval, co to šlo, jen aby zjistil, že se ohání proti Mistru Zistovi. Náhle se zarazil a vzhlédl. Zistovy tváře byly mokré od slz.

„Můžeš jít?“ zeptal se Harfeník. „K domku to není daleko.“

Pellar přikývl a hned toho litoval. Hrdlo ho pálilo, krk bolel a hlava mu třeštila z nedostatku kyslíku. S pomocí Zista se postavil na nohy a klopýtal zpátky k chatě.

„Do mého pokoje,“ vedl Zist mladíka předními dveřmi. Odhadoval, že Kindan by si mohl v kuchyni dávat šálek klahu. Jakmile uložil Pellara do své postele a stáhl mu zablácené boty, šel do kuchyně pro studenou vodu a teplý klah.

„Oheň! Pomoc, pomoc! Oheň!“ uslyšel Zist Kindanův křik z kuchyně a vyběhl ven. Bál se, že se Pellarův útočník vrátil a chytil druhého chlapce.

„Chittere, zůstaň s Pellarem,“ nařídil Zist a odešel.

Pellar se probudil a našel Chittera opřeného po svém boku. Ohňový dráček se pohnul a varovně na něj zíral. Pellar se cítil hrozně a pohybovat se dokázal jen pomalu. Pak si vzpomněl – komín! Musí varovat horníky. Pokusil se zvednout, ale Chitter vyskočil a tvrdě mu dosedl na hruď. Pellar se snažil dráčka odstrčit pryč, ale byl ještě příliš slabý a roztřesený. Chitter ho štípl do ruky a pak ji popadl svými předními tlapami.

„Jak ses o nás dozvěděl?“ zeptal se hlas v kuchyni. Pellar ten hlas poznal, byl to Dalor, Natalonův syn.

„Nepřišel jsi na hlídku,“ odpověděl Kindan.

Pellar pozorně naslouchal, jak Kindan vysvětluje, jak si uvědomil, že komín je ucpaný, zakřičel na poplach, otevřel všechny dveře a okna do velkého sálu, a šel hledat Dalora.

Pellar si tiše povzdechl úlevou a uvolnil se. Chitter na něj spokojeně pohlédl a stočil se znovu po jeho boku, jasně přesvědčený, že Pellar se chystá taky odpočívat. Měl pravdu: v tu chvíli Pellar upadl do bezesného spánku.

Probudil ho hlad. V místnosti voněla chladnoucí polévka. Posadil se opatrně a pomalu, jak si uvědomoval rozbolavělé svaly. Pokoj byl temný. U stolu byl odkrytý malý světlen, jehož záře se odrážela ve fasetových očích bdělého Chittera, usazeného na opěradle Zistovy židle.

Pellarova břidlice ležela na stole vedle postele. Vedle ní byla malá miska polévky a lžíce. Na břidlici byla Zistovou rukou nasána poznámka: „Oslava Konce zimy. Jez pomalu.“

Konec zimy. Pellar zaslechl tóny hudby, přicházející z prostoru Natalonovy držby. Ten, kdo hrál na dudy, byl docela dobrý, usoudil po chvíli poslechu. Chitter se varovně zvedl a Pellar sklonil hlavu v ironickém uznání dráčkovy ochranitelské péče. Poslušně popadl lžíci a začal jíst.

Polykání bolelo, ale měl příliš velký hlad, než aby plnou misku nedojedl. Když to zvládl, dráček odletěl k posteli a zalezl na své místo s nezaměnitelným náznakem očekávání. Pellar byl příliš unavený, než aby se dohadoval a žaludek měl plný syté polévky. Lehl si na záda a během pár minut usnul.

Uprostřed noci probudil Pellara nějaký rozruch.

„Mistře Ziste! Mistře Ziste!“ křičel Dalor. Pellar znervózněl představou, že se Tenim vrátil dokončit svou práci.

Zist zafuněl a zvedl se z křesla, ve kterém usnul.

„Eh? Co je?“ zavolal.

„Moje maminka,“ odpověděl Dalor. „Dítě přichází dřív.“

Zist zahrozil prstem na Pellara, aby zůstal, kde je, a pak na sebe hodil župan a přezůvky a odešel z místnosti. Ozval se tlumený příkaz Kindanovi: „Doběhni pro Margit a přiveď ji sem.“ Dalorovi slíbil, „přijdu hned, jak na sebe natáhnu nějaké šaty. Ty utíkej zpátky a řekni kuchařce, ať dá vařit horkou vodu, jestli už to neudělala.“ Jemněji pak pokračoval. „Bude to v pořádku, chlapče. A teď už běž.“

Pellar se rozhlížel po místnosti po Zistově oblečení a přemýšlel, co bude Harfeník potřebovat. Vstal z postele a nachystal mu výbavu. Jen nejasně vnímal, že Zist a Kindan spolu hovoří za dveřmi.

„A teď mazej! Zvládneme to!“ zavolal Zist, zatímco otvíral dveře do svého pokoje. Rozzářily se mu oči, když uviděl Pellara s nachystaným oblečením, připraveného mu pomoci.

„Budeš muset zůstat tady,“ řekl mu, zatímco si rychle oblékal šaty. Vřele, ustaraně se na Pellara podíval. „Chlapče –“

Pellar zavrtěl hlavou, přiložil si dlaň nad hlavu a pak ji přenesl vedle na Zista – byl skoro stejně vysoký, jako Harfeník.

Zist potřásl hlavou a pevně Pellara objal.

„Muž, nebo chlapec, jen když jsem tě neztratil…“ Zist se odmlčel. Pellar ho poplácal po zádech a pak se vymanil z objetí, rázně postrčil Harfeníka ke dveřím a pokynul mu, aby si pospíšil.

„Zůstaň tady,“ zavolal Zist od dveří. „Pošli Chittera, kdybys něco potřeboval.“

Pellar přikývl a mávl rukou, aby už šel. Ale Harfeník musel mít poslední slovo.

„Chittere, spoléhám na tebe, aby se nepřepínal.“

Pellar byl mrzutý, že ho Harfeník nechal spát až do rána, ale nemohl popřít, že to potřeboval. Tak jako tak, hodně se mu ulevilo, že se dítě narodilo zdravé a bez zbytečných komplikací.

„Dnes v noci budu hlídat,“ napsal Pellar omluvně.

„Nic takového dělat nebudeš,“ řekl mu Zist důrazně. „Potřebuješ aspoň sedm dnů na zotavení. Mimochodem, brzy čekáme kupeckou karavanu a mezi tovaryši má být jeden s hlídacím wherem.“

Pellar na něj tázavě pohlédl.

„S hlídacím wherem budou moci horníci zahájit znovu celé noční směny,“ vysvětlil Zist. „S pracovní skupinou, pobíhající v noci sem a tam, bude pro tvého přítele Tenima mnohem těžší si něco zkusit.“

„Není to můj přítel,“ napsal Pellar a důrazně ukázal na svůj krk.

„A ty se od něj budeš držet pěkně daleko.“

Pellar se na něj tvrdohlavě podíval.

„Dozvěděl ses, co jsem chtěl vědět,“ odpověděl Zist.

„Mohl by zkusit něco jiného,“ napsal Pellar.

„To by mohl,“ souhlasil Zist. „A my budeme muset být opatrní.“ Přísně se podíval na Pellara. „Ale ty bys zemřel, kdyby mě Chitter neupozornil.“ Zhluboka se nadechl a přiznal, „Myslím, že bych nedokázal žít, kdybych měl tohle na svědomí.“

Pellar se na starého Harfeníka dlouze zadíval. Nakonec přikývl, když si uvědomil, že další argumenty by byly zbytečné, že by mu jen způsobily další bolest a starosti.

Obchodníci přijeli to odpoledne, jen s nimi nebyl žádný wher.

„Zřejmě někdo tovaryše zastrašil,“ vysvětloval Zist, když se připravoval na druhé slavnostní Shromáždění ve dvou dnech. Oblékal si nové oblečení v harfenické modři a rychle si přeleštil boty.

„Tenim,“ napsal Pellar a zvedl k Harfeníkovi obočí.

„Mohlo by být,“ odpověděl Zist. „Ale asi ne.“

Pellar vypadal překvapeně.

„Že chlapec zmizel, si někdo poprvé všiml už včera, i když mohl odejít i dřív. Obchodník Tarri říkala, že se držel bokem.“

„Moran?“ napsal Pellar.

Zist se zamračil, když si břidlici přečetl. „Doufám, že ne,“ řekl. „Mohlo by být, ale proč by nechtěl, aby do dolu přišel hlídací wher?“

„Ze stejného důvodu,“ napsal Pellar.

„Nejsem si jistý, že Moran a Tenim mají stejné důvody,“ podotkl Zist.

Pellar se na něj tázavě podíval.

„Moran měl o Vyloučené velké obavy,“ vysvětloval Zist. „To byl důvod, proč jsme s Murennym souhlasili, aby se pokusil s nimi navázat kontakt,“ zavrtěl hlavou. „Z toho, jak jsi popsal povahu toho Tenima, si nemyslím, že se stará o někoho jiného než o sebe.“

Pellar pochopil, že Mistr Zist si nechce připustit černé myšlenky o svém starém učedníkovi, a proto se rozhodl tu záležitost nechat být.

„Tím spíš potřebujeme hlídacího whera,“ napsal Pellar, aby změnil téma.

„To je pravda,“ souhlasil Zist.

„Kde ho sehnat?“ psal Pellar.

„Budu o tom muset přemýšlet,“ odpověděl Zist a otočil se ke dveřím. „Pokud budeš ještě vzhůru, až skončí Shromáždění, můžeme si o tom promluvit víc.“

Pellar přikývl a Zist na něj zkoumavě pohlédl. Zahrozil na mladíka prstem. „Zůstaň tady. Budeme v pořádku.“

Pellar počkal, dokud si nebyl jistý, že všichni vstoupili do velkého sálu v Natalonově držbě. Pak si opatrně oblékl světlé oblečení, popadl opotřebovaný plášť a vyšel předními dveřmi z domku. Bez ohledu na Zistovo varování, nebo bolest rozedřeného krku, kterou stále cítil, se Pellar hodlal ujistit, že se nestanou žádné další nehody.

Místo aby tiše proklouzl kolem vchodu do Natalonovy držby, zamířil raději schválně za ni. Vypadal přesně jako někdo, kdo se ztratil, ale nechce se zeptat na cestu. Zamířil k táborovému hřbitovu a plánoval, že najde místo, kde by mohl vyšplhat na skálu nad ním a vrátit se zpátky, kde bude mít dobrý výhled na držbu, ale bude mimo dohled táborových hlídek.

Blížil se ke hřbitovu, když se z mezimezí objevil Chitter. Pellar se na hnědého ohňového dráčka káravě podíval. Měl pocit, že dal jasně najevo, že má hnědáček zůstat v Harfeníkově chatě. Chitter se vznášel před ním a pomalu máchal křídly, dokud Pellar nepochopil, že pokud jde o Chittera, jestliže Pellar necítí potřebu poslouchat příkazy, pak ani Chitter.

Pellar to s povzdechem neochotně přijal. Těsně před tím, než se znovu vydal na cestu, ho vylekal zvuk. Pellar ztuhl. Někdo se blížil.

Klesl do podřepu a doufal, že ho plášť dostatečně skryje.

Podařilo se. Postava, menší chlapec, kolem něj prošla rychle a cílevědomě, ale bez nějaké zvláštní snahy pohybovat se tiše.

Podle krátce ostříhaných blond vlasů Pellar předpokládal, že chlapec je buď Dalor nebo Cristov. Spíš Cristov, usoudil, protože pro Dalora by bylo obtížnější dostat se pryč z večerní slavnosti.

Ale co tady Cristov dělá?

Pellar ho z bezpečné vzdálenosti tiše sledoval. Světlovlasý hoch kráčel ke hřbitovu, kde se zastavil před jedním z hrobů. Pellar si nebyl jistý, ale hádal, že to byl hrob Kajleka.

„Horníci se starají jeden o druhého,“ nesla se Cristovova tichá slova nočním vzduchem k Pellarovi.

Byl to slib, nebo opakování něčeho, co už bylo řečeno? uvažoval Pellar. Nebo obojí?

Mladík stál u hrobu dlouho v tichém rozjímání. Ve chvíli, kdy se Pellar rozhodl, že nemá jinou možnost, než najít jinou cestu k útesu, Cristov ustoupil, otočil se a rychle zamířil – přímo ke skále.

Pellar ho snadno sledoval – jednak s úlevou, že nemusí ztrácet čas plížením kolem Cristova, jednak zvědavý, jaký je chlapcův motiv. Je možné, že by otec navedl Cristova, aby dokončil Tenimovu práci?

Cristov začal lézt stejnou trasou, jako Pellar předchozí noc.

Šplhání po skále bylo mnohem namáhavější, než si Pellar pamatoval. Ramena a břicho ho stále bolely z pádu, ale horší bylo pálení v krku, jak námahou lapal po dechu. Snažil se být tiše, ale moc to nešlo.

Najednou si všiml, že z útesu nad ním na něj hledí pár očí.

„Kdo jsi?“

Na okamžik Pellara napadlo, že prchne ze skály zpátky a uteče Cristovovi do lesa – věděl, že má větší znalosti lesa, než chlapec, – ale než mohl svůj plán uskutečnit, objevil se Chitter a začal hubovat se stejnou intenzitou Pellara i Cristova.

„Ten je tvůj?“ zeptal se Cristov a hlas měl plný úžasu a touhy.

Pellar přikývl. Chitter zachytil jeho pohled a rychle se podíval tam a zpět mezi ním a Cristovem. Pellar věděl, že ohňový dráček se mu snaží něco říct, ale nedokázal uhodnout, co.

„Ty jsi zablokoval komín držby?“ zeptal se Cristov hlasem plným chladného vzteku.

Pellar důrazně zavrtěl hlavou. Cristov se na něj zahleděl a natáhl ruku, aby se dotkl jeho krku.

„Někdo se tě snažil zadusit,“ prohlásil světlovlasý chlapec a prsty jemně přejel Pellarovi po hrdle. Znovu se na něj intenzivně zahleděl. „Ty ses pokoušel zastavit někoho, kdo zablokoval komín?“

Pellar přikývl.

„A oni se tě snažili uškrtit?“ položil Cristov řečnickou otázku. „A teď nemůžeš mluvit?“

Pellar přikývl a pak zavrtěl hlavou, jako odpověď na obě otázky. Cristov vypadal zmateně.

Pellar sáhl ke svému boku, pak se zarazil a podíval se tázavě na Cristova, který z jeho otočení vypadal nejistě. Pellar zvedl obě ruce, aby ukázal, že je má prázdné, pak natáhl dlaň a druhou rukou nad ní naznačil psaní.

„Chceš něco napsat?“ zeptal se Cristov. „Já nemám nic na psaní – oh! Ty máš.“

Pellar s úsměvem přikývl a sáhl po břidlici. Byl větší než chlapec a starší nejméně o dva Oběhy, ale kdyby se Cristov vyděsil, nebo byl znepokojený, jeho křik by snadno vzbouřil celý hornický tábor a Pellar ani nechtěl přemýšlet o tom, co by se mohlo stát pak.

„Je tma, nevím, jestli dokážu číst,“ začal Cristov, ale zarazil se, když viděl, že Pellar vytáhl břidlici a drží bílou křídu. „Možná, když to napíšeš velké, tak ano.“

Pellar napsal pečlivě, „Jmenuju se Pellar.“

„Já jsem Cristov,“ odpověděl chlapec a natáhl k němu ruku. Pellar strčil křídu do kapsy, pustil břidlici, zavěšenou na krku a slavnostně potřásl Cristovovi rukou. Cristov na chvíli sevřel rty a pak se zeptal: „Ty nejsi Vyloučený, že ne?“

Pellar důrazně zavrtěl hlavou, opět sáhl po břidlici a křídě a napsal, „Vyloučený zablokoval komín.“

„A tys je zastavil?“ zeptal se Cristov, oči rozzářené úctou.

Pellar zavrtěl hlavou a zvedl prst.

„Byl tam jen jeden?“

Pellar přikývl.

„A co tvůj hlas? Vrátí se?“ vyhrkl Cristov, zjevně přemožený zvědavostí.

Pellar zavrtěl hlavou.

„Oh,“ řekl Cristov sklíčeně. „Vadí ti, že nemůžeš mluvit?“

Pellar pokrčil rameny, a pak zavrtěl rukou v gestu jak kdy. Potom se na Cristova usmál a významně si poklepal na ucho.

„Víc posloucháš?“ hádal Cristov.

Pellar přikývl.

„To se vsadím, že to děláš. Takže to je důvod, proč si tady? Chceš poslouchat?“

Pellar přikývl, překvapený, jak rychle to Cristov uhodl.

„Kvůli Vyloučeným, že?“

Pellarovo pokývnutí jen potvrdilo Cristovovo podezření.

„Takže jsi poslouchal Vyloučené,“ zamumlal si Cristov pro sebe zamyšleně. „Pracuješ pro Mistra Zista?“

Pellarův překvapený pohled byl pro Cristova dostatečnou odpovědí. Pellar popadl břidlici a rychle napsal, „Tajemství!“

„Před kým?“

„Všichni,“ odepsal Pellar.

„Proč?“

„Vyloučení,“ napsal Pellar. Ukázal na svůj krk, otřel břidlici a napsal, „Ublíží lidem.“

„Kdyby to zjistili, mohli by ublížit víc lidem?“ snažil se Cristov uhodnout smysl Pellarových slov. Ve stejné chvíli, kdy Pellar začal vrtět hlavou, zavrtěl Cristov svou vlastní, jak tu myšlenku odmítl. „Ne, to nedává smysl.“

Pellar mávl rukou, aby přitáhl chlapcovu pozornost a napsal, „Teď se dívat. Myslet později.“

Cristov se rozpačitě usmál. „Máš pravdu,“ řekl a natáhl ruku, aby Pellarovi pomohl na skálu. Brzy byli na stejném místě, které předchozí noci obsadil Tenim. Pellar se naklonil dopředu a bolestivě natáhl stále bolavý krk přes okraj, aby nahlédl dolů do údolí.

Světlo z velké místnosti kamenné držby ukazovalo stín vzdáleného východního rohu a spoře osvětlovalo západní roh, ale nejbližší roh byl sotva rozeznatelný. Po chvíli Cristov řekl, „myslím, že vidím komín.“

Pellar sledoval chlapcovu nataženou ruku a díval se pozorně do tmy. Chvilku mu trvalo, než rozeznal tvar komínu.

Cristov se rozhlédl kolem sebe a zvedl kámen, velký akorát do ruky. Pellar si všiml jeho pohybu, popadl ho za ruku a potřásl hlavou.

„On házel kameny, že?“ zeptal se Cristov a pustil kámen z ruky. Pellar přikývl. „Oni vytáhli z komína jednu z komínových cihel. Kdyby Kindan nepřišel –“ Cristovovi se zlomil hlas „– byli by všichni mrtví.“

Pellar se souhlasně ušklíbl.

„A dítě by se nenarodilo,“ dodal tiše Cristov. Dlouho mlčel. Když promluvil, znělo to pomalu a nejistě. „Kdyby zemřeli, otec by se stal hlavou horníků.“

Pellar na okamžik ztuhl. Pak na sobě ucítil Cristovův pohled, pokrčil nedbale rameny a naznačil chlapci, aby se posadil. Sám udělal totéž; posadil se se zvednutými roztaženými koleny, aby měl co největší stabilitu. Cristovův pohled zintenzívněl, takže Pellar otřel břidlici a napsal odpověď. Aby mohl číst, musel se Cristov posadit vedle něj.

„Dávám pozor, napsal.“

„Takže jsme v bezpečí?“ hádal Cristov, ale pak dodal: „Dokud tě někdo nenapadne.“

Pellar kývl na souhlas a zatvářil se bolestně.

„Co tady ten Vyloučený chce?“

„Uhlí,“ napsal Pellar.

„Ale to bychom si všimli, věděli bychom, kdyby někdo ukradl uhlí na skládce,“ protestoval Cristov. „A do dolu by se dostat určitě nezkoušeli.“

Pellar souhlasně přikývl. Chitter, který odletěl nad skálu, aby vše sám zkontroloval, se vrátil zpátky a usadil se na Pellarově koleně.

„Mohl bych se ho dotknout?“ zeptal se Cristov nesměle.

Pellar se podíval na Chittera. Ohňový dráček naklonil hlavu ke Cristovovi a pak natáhl krk jako pozvání. Pellar pokývl rukou jako pozvání. Cristov pomalu zvedl ruku a jemně se dotkl boku Chitter. Ohňový dráček si nadšeně otíral hlavu o Cristovovy natažené prsty.

„Je nádherný,“ řekl Cristov. „Docela jako miniaturní drak, vůbec není jako hlídací wher.“ Podíval se na Pellara. „Můj otec měl jednou vejce ohňového dráčka, ale když se dráček vylíhl, šel do mezimezí. Můj otec řekl, že ho vylekal Danilův wher, Dask.“

Pellar se na Cristova pochybovačně podíval a chlapec pokrčil rameny.

„Můj otec říká, že ohňoví dráčci by byli v dolech mnohem užitečnější, než hlídací wherové,“ pokračoval Cristov. „Říká, že bude mít brzy další vejce a že mi ho nechá.“ Jeho hlas rozpačitě klesl. „Ale taky říká, že to budu muset držet v tajnosti.“ Podíval se na Chittera, kterého stále hladil po hlavě. „Myslím, že bych to tak nechtěl.“

Seděli mlčky a pak Cristov vstal. „Už bych se měl vrátit,“ řekl. „Budeš dávat pozor?“

Pellar přikývl.

„Tvoje tajemství neprozradím,“ slíbil Cristov, když vykročil.

Mistr Zist se na Pellara za jeho neposlušnost velice zlobil, a to i poté, co mu mladík pečlivě a podrobně popsal své setkání s Cristovem.

„Dovedeš si představit, jak jsem se cítil?“ káral ho Zist tvrdě, když se Pellar ráno po svítání vrátil. „Nevěděl jsem, kam jsi šel, nebo zda jsi odešel ze své vlastní vůle. A dokonce tu nebyl ani Chitter, abych ho za tebou poslal.“

„Musel jsem držet hlídku,“ napsal Pellar na svou obranu. Ale sám cítil, jak je ta obrana chabá. Stejně jako Zist, který si zlostně odfrkl.

„Jaký druh hlídky jsi držel? Byl jsi přistižen, a později jsi usnul.“

Pellar nešťastně pokývl.

„Pokud nedokážeš dělat, co ti řeknu, a nebudeš odpočívat, když to potřebuješ, pak tě budu muset poslat zpátky do Harfenické Síně,“ řekl Zist.

„Nemůžeš mě nutit,“ napsal Pellar vzdorně a oči mu zlostně jiskřily, když strčil břidlici Zistovi pod nos.

Zist spolkl rozzlobenou odpověď a na uklidnění dlouze povzdechl. „No, aspoň víme, co Vyloučení vyměňují za uhlí,“ přinutil se změnit téma.

Pellar se na něj tázavě zahleděl.

„Vejce ohňových dráčků,“ řekl mu Zist. Podíval se láskyplně na Chittera. „Mělo mě to napadnout. Každý držitel nebo řemeslník by vyměnil i ty nejvyšší marky za šanci mít ohňového dráčka.“

Pellar souhlasně přikývl, zatímco jednou rukou líně hladil Chitterovu tvář. Ohňový dráček si tu pozornost užíval a otíral se hlavou o Pellarovy prsty.

„Zajímalo by mě, jestli byl tohle způsob, jak se dostali k Moranovi,“ přemýšlel pro sebe Zist.

Pellar zavrtěl hlavou a napsal, „Tenim má dravce.“

Zist se na něj zamyšleně podíval. „Myslíš, že by Tenim neměl toho ptáka, kdyby měl Moran ohňového dráčka?“

Pellar přikývl.

„A ještě k tomu loveckého ptáka,“ dumal Zist. „Myslím, že by ho nepotřebovali, kdyby měli ohňového dráčka. Takže Moranovi ohňového dráčka nenabídli. I když možná ano, a Tenim dráčka nedokázal zasvětit. Podle tvého popisu odhaduji, že ten dravec lépe odpovídá jeho osobnosti.“

Pellar přikývl s hořkým výrazem.

„A teď známe aspoň jeden důvod, proč Tarik nenávidí hlídací whery,“ řekl Zist. Pellar se na něj znovu tázavě podíval, takže Zist začal vysvětlovat: „Obviňuje hlídací whery za zmizení ohňového dráčka.“

Pellar se zamračil a zvedl dva prsty. „Hlídací wherové jsou vzhůru v noci,“ napsal.

Zist souhlasně zabručel nad Pellarovým upřesněním a pak se jeho výraz změnil. „Možná bychom měli najít hlídacího whera.“

„Kde?“ napsal Pellar s tázavě zvednutým obočím.

Zist chvilku zamyšleně špulil rty a pak se zpříma podíval Pellarovi do očí. „Myslím, že je čas, abys zmizel,“ odpověděl a oči mu rošťácky zářily.

Trvalo jen chvíli, než Pellar uhádl myšlenky svého Mistra, a pak se usmál.

~

Pellar se vrátil do Cromské Držby s obchodnickou karavanou, což mu zařídil Mistr Zist. Také ho přiměl souhlasit, že v případě nouze použije Chittera jako posla, a že vypomůže s rozhazováním štěrku při zpevňování cesty.

Obchodník Tarri nařídila, aby karavana vyrazila na cestu pomalu a aby vozy, které sloužily jako obydlí, jely v zadní části. Bylo to nejen rozumné, ale usnadnilo to Pellarovi vkrádat se do posledního vozu, který náhodou patřil Tarri.

„Obleč si tohle,“ řekla, jakmile ho uviděla vlézt do vozu. „A až příště zastavíme, zapojíš se do práce.“

Pellar mlčky přikývl a počkal, až obchodnice odejde, aby si oblékl přiléhavou tuniku a kalhoty, které mu hodila.

Zjistil, že jeho svaly jsou potřeba téměř okamžitě, když karavana zastavila u další zatáčky. Tarri to zařídila tak, že zcela vpředu jel valník naplněný štěrkem a horninou, vykopanou z dolů. Podle jejího příkazu se nejprve pokládaly větší kameny a udusaly se lopatami, přes ně se pak házela tenčí vrstva lehkého štěrku, až byly zcela pokryty. Po půl hodině byla Tarri spokojená a poslala přes opravenou cestu opatrně první valník.

Od této chvíle se Pellar ocitl vpředu s pracovní četou, která opravovala a vyplňovala cestu, po níž se karavana pomalu a opatrně vracela zpátky dolů na Cromskou Držbu.

Když zastavili na noc, jediné, co dokázal udělat, bylo najít poslední vůz a zalézt do něj.

„Ne, to ne!“ vyštěkla na něj Tarri, když uviděla jeho zablácené boty. „Nejdřív se najíš.“

Odvedla ho ke společnému ohni, a než se sama pustila do jídla, ujistila se, že on i ostatní jsou najezení. Žádný z obchodníků se nepodíval jeho směrem, jako kdyby neexistoval.

Druhý den ráno, sotva obloha začínala blednout, probudil Pellara zvuk pohybující se postavy a vůně čerstvého teplého klahu.

„Přinesla jsem ti něco na zahnání hladu,“ řekla Tarri a strčila mu do rukou rolku a hrnek klahu. „Budu vpředu, hned jak se rozední. Můžeš tu zůstat, ale poslouchej, kdybych tě volala, nebo přijdi, pokud se karavana zastaví.“

Pellar přikývl.

Tarri se na něj zamyšleně zadívala a pak ho poplácala po paži. „Včera jsi odvedl dobrou práci.“

Pellar přijal kompliment pokývnutím, protože věděl, že to je to nejlepší, v co může od tvrdé obchodnice doufat.

„S trochou štěstí uvidíme Cromskou Držbu před dnešním večerem,“ dodala Tarri. Pellar vypadal překvapeně a obchodnice se zasmála. „Cesta z kopce je rychlejší, než nahoru.“ Otočila se k odchodu, ale pak se obrátila zpět. „Proč tam vlastně jedeš?“

Pellar hledal místo, kam by položil svůj hrnek. Tarri si toho všimla a vzala mu ho. Vděčně pokývl, nacpal si rolku do pusy a vytáhl břidlici.

„Tajemství,“ napsal.

Tarri se zasmála. „A myslíš, že nedokážu tajemství udržet? I Mistr Zist? Pokud ano, proč mě požádal, abych tě vzala s sebou?“

Pellar zrudl a omluvně pokrčil rameny.

Tarri se znovu zasmála a mávla rukou jeho rozpaky. „My obchodníci něco o obchodech víme. Vypadá to, že Zist tě poslal něco najít,“ řekla. Zahrozila mu prstem. „Hledání věcí je také něco, v čem jsme my obchodníci dobří.“

Pellar zamyšleně našpulil rty, než po dlouhé chvíli napsal, „– vejce hlídacího whera.“

„Oh!“ přikývla Tarri. „To dává smysl, podle způsobu, jakým poslední učeň s hlídacím wherem prchnul, když slyšel, že se blíží Natalonův Tábor.“ Mazaně se na Pellara podívala. „Ale wheří vejce by nebylo k ničemu, pokud tam nebude někdo, kdo ho zasvětí.“

Pellar přikývl, ale nic nenapsal.

Tarri se na něj znovu zkoumavě podívala a usmála se. „Pokud nechceš mluvit, tak nechceš.“

Pellar začal psát na protest, ale ona ho se smíchem mávnutím přerušila. „Víš, co mám na mysli,“ řekla. „Ale prokážu ti laskavost, i když je to málo. Jediný, od koho můžeš získat wheří vejce, je Aleesa Mistr wherů. Má zlatého hlídacího whera, který se občas množí.“

„Kde?“ napsal Pellar.

Tarri pokrčila rameny. „To nevím. O obchodování s wheřími vejci není moc zájem, takže to není nic, co bych držela tady.“ Poklepala si na spánek. „Třeba se dozvíš víc na Cromské Držbě.“

Mistra wherů, Aleesu, bylo tak těžké najít, že po prvním měsíci Pellar pochyboval o její existenci. Trvalo mu další dva měsíce, než ji vystopoval.

Jeho putování ho zocelilo způsobem, jaký si předtím ani nedokázal představit; když se odvážně vydal do malého tábora, který byl pokládán za Aleesino panství, byl hubený jako lunt, ale tuhý jako bič.

Cestoval s obchodníky, když mohl, a s Vyloučenými, když neměl žádnou jinou možnost. Jeho ohňový dráček byl vítaným hostem mezi obchodníky, stejně jako mezi Vyloučenými, kteří považovali zasvěcení ohňového dráčka za dobré reference o jeho charakteru. Malé skupiny obchodníků nebo Vyloučených byly obzvlášť vděčné, protože viděly v ohňovém dráčkovi zdroj komunikace v nouzi.

Postupem času se jeho nervozita mezi Vyloučenými vytratila. Zjistil, že jsou velmi podobní obchodníkům, jen s jedním zásadním rozdílem: obchodníci se vyhýbali držbám a řemeslným síním z vlastní vůle, zatímco Vyloučení kvůli nařízení.

Přesto se Pellar s Vyloučenými přistihl, že než by byl vyzván, spíše něco udělal sám; ať už to bylo zajišťování společného jídla, předepisování léků nemocným, nebo – častěji, než se mu líbilo – dokazování své síly.

Jeho souboje probíhaly vždycky s věkově blízkými, kteří v něm viděli snadnou výzvu a dobrý způsob, jak zlepšit své postavení v komunitě. Po bolestné prohře několika prvních bitev začal být Pellar docela zběhlý v hledání rychlého řešení a méně ho trápily modřiny, které uštědřil svým protivníkům.

I když jídla nebylo mnoho a očekávalo se, že se o něj podělí, Pellar prospíval, zaoblil se a vytáhl se do výšky. Ve skutečnosti vyrostl tolik, že postupem času zjistil, že ho napadají vyšší a starší chlapci – často měli o mnoho Oběhů víc, než jeho vlastních třináct.

Poté, co se Pellar na Cromské Držbě rozloučil s obchodníkem Tarri, získal místo na jednom z člunů, směřujících dolů po proudu od Cromské držby. Mohl tak pokračovat v hledání Mistra Aleesy.

Během cesty pomáhal odstrkovat člun, když to bylo potřeba a v noci jej uvazovat. Rodina, která člun vlastnila, mu zpočátku nevěřila a nechala ho spát na palubě. Do konce sedmidenní cesty si však Pellara i jeho ohňového dráčka tak oblíbili, že mu při loučení vtiskli do ruky řádně opotřebenou půlmarku.

Špatná rada zavedla Pellara na východ, na Zelená pole, a pak na Campbellovo pole; ta cesta trvala víc než měsíc.

V jedné malé držbě na Campbellově poli pak Pellar slyšel, že Aleesa založila jakousi držbu někde poblíž Nabolské Držby. To znamenalo absolvovat celou cestu zpátky na západ, kde už byl. Poslal vzkaz Mistru Zistovi, vrátil se na Cromskou Držbu a znovu se vydal člunem po proudu. Tentokrát odjel na Keogh, menší držbu v ohybu řeky Crom.

Na Nabolské Držbě se dozvěděl, že Aleesa bydlí na severu v horách, ale nikdo přesně nevěděl kde.

Hory na severu Nabolu byly většinou zalesněné a neobydlené. Pellara tak zpomalovala nutnost shánět potravu. Po třech sedmidenní neúspěšného pátrání mu ubývaly síly, a navíc se rychle blížily poslední dny léta. Už se chystal, že to vzdá, když si vzpomněl, že hlídací wherové létají v noci.

Najedl se brzy, uhasil oheň, našel mýtinu na vrcholu nedalekého kopce a čekal, oči dychtivě upřené na oblohu. Teprve uprostřed noci, kdy už měl tělo tak zmrzlé, že se nemohl ani víc třást, zachytil na obloze nepatrný záblesk čehosi, co se mihlo vysoko nad ním. Rychle probudil Chittera, ukázal na hlídacího whera a poslal ohňového dráčka na nebe.

Jakmile byli Chitter a wher z dohledu, Pellar se přikrčil k hromádce dřeva, kterou si před sebou nachystal a pečlivě zažehl malý – a oh, tak úžasně teplý – oheň.

Chitter se vrátil pozdě ráno, docela spokojený sám se sebou. Krátce nato, s žaludkem plným čerstvě natrhaného hovězího, vedl Chitter mladíka k držbě Mistra wherů.

Pellar netušil, jaký druh přijetí má čekat, ale nepočítal s šípem, který k němu přisvištěl a zabodl se do země těsně před jeho nohy.

„Už jsi dost daleko!“ Hlas v dálce vykřikl varování. „Pověz, co tu chceš.“

Pellar vypadal sklíčeně, ne proto, že se mu nedostávalo slov, ale proto, že nevěděl, jak jim je zprostředkovat. Zvedl ruce dlaněmi ven, aby ukázal, že není ozbrojen a čekal. Další šíp nepřiletěl.

„Řekl jsem, pověz, co tu chceš!“

Pellar ukázal na krk a s úšklebkem na tváři zavrtěl hlavou.

„Nechceš mluvit?“ ozval se jiný hlas. Tento hlas patřil staré ženě, zatímco ten druhý byl očividně muž.

Pellar zavrtěl hlavou a znovu ukázal na krk.

„Nemůžeš mluvit?“ zeptala se žena a tentokrát to znělo zaujatě.

Pellar přikývl a usmál se tak široce a laskavě, jak dokázal.

„Věříš mu?“ zavolal muž k ženě.

„Já nevím,“ zakřičela žena.

„Možná bychom neměli riskovat,“ odpověděl muž. „Jestli je to jeden z Vyloučených a podá zpátky zprávu…“

Pellar vytřeštil oči. Mluvili o jeho zabití. Chvíli stál nehybně a soustředil se na Chittera. Ohňový dráček v reakci nervózně zaštěbetal, ale nakonec, i když neochotně, šel do mezimezí.

„Kam zmizel?“ zavolal muž vztekle.

„Mohl jít kamkoliv,“ odpověděla stařena. Když znovu promluvila, v jejím hlase zazněl neochotný respekt. „To jsi chtěl, že?“

Pellar pevně přikývl.

„Jestli svého ohňového dráčka vycvičil dobře, může ten prcek přivést ostatní sem,“ pokračovala stará žena. Chvíli bylo ticho, pak znovu promluvila. „Můžeš jít sem ke mně. Jen si uvědom, že Jaythen na tebe míří lukem.“

Pellar se zhluboka nadechl, pozvedl svůj vak a opatrně postupoval za zvukem ženského hlasu. Kráčel pár okamžiků, než ženský hlas, blízko, ale teď po jeho pravé straně, zavolal „Stůj.“ Pellar, stále si velmi dobře vědom lukostřelce, poslechl a zůstal stát bez hnutí.

Chvíli se nic nedělo. Pak za sebou zaslechl nějaký pohyb, popadly ho hrubé ruce a strhly ho dozadu. Upadl, ústa otevřená do O v tichém překvapení. Když přistál na batohu, jeho pohled byl stejně tak vzteklý, jako zmatený. Neudělal snad všechno, co si přáli? Instinktivně popadl svou břidlici. Někdo se nad ním zezadu sklonil a přitiskl mu nůž na hruď.

„Nedělej to,“ řekl ten muž, Jaythen.

Pellar nechal ruce klesnout.

„Nech ho, Jaythene,“ řekla stará žena.

Na Pellara padl další stín, a když vzhlédl, uviděl hubenou starou ženu s bílými vlasy spletenými do copu, který jí visel na zádech.

„Mluvil pravdu; nemůže mluvit. Kdyby mohl, vydal by nějaký zvuk, když jsi ho takhle shodil.“

Protože ho vak táhl dolů, Pellar se převalil na bok, než se roztřeseně postavil. Žena byla vyšší než on. Jaythen stál za ním, nepochybně s připraveným nožem. Pellar opatrně sáhl po popruhu kolem krku a byl nejprve překvapen a pak zděšen, jak snadno se pohyboval. Zapomněl na všechno, hmatal ve svém oblečení po své břidlici a zdrtilo ho, když zjistil, že díky jeho pádu praskla napůl.

„Na tohle píšeš?“ zeptala se stará žena, a její hlas zněl laskavěji než předtím. „A je to zlomené?“

Pellar nešťastně kývl na obě otázky.

„No, pak to tedy nahradíme,“ prohlásila žena. Natáhla ruku. „Já jsem Aleesa.“

Pellar s ní potřásl a pak lítostivě ukázal na sebe a na zlomenou břidlici. Vylovil křídu a na jeden kousek napsal své jméno.

„Pellar, eh?“ opakovala Aleesa, když si ho přečetla. Pokývla sama pro sebe. „Slyšela jsem o tobě.“

„Já taky,“ zavrčel Jaythen výhružně zezadu. „Němý harfeník ti všichni říkají.“ Jaythen si odplivl a pak dodal, „ale obchodníci říkali, že jsi dobrý stopař.“

Aleesa hodila očima za Pellara na muže stojícího za ním a řekla: „Přišel sem, není jiná cesta ven.“

„Pokud jeho ohňový dráček nešel přivést drakena,“ zabručel Jaythen.

Aleesa se zamračila a pak pokrčila rameny. „Brzy se dáme znovu do pohybu,“ prohlásila. „Jestli sem drakeni přijdou, najdou další prázdný tábor.“ Pokynula Pellarovi, aby ji následoval. „Pojď, mladíku, u ohně je klah a něco teplého.“

Pellar byl ještě poněkud omámený z předchozích událostí, ale vzpomněl si na své vychování, zdvořile se staré ženě uklonil a pak jí nabídl rámě.

Aleesa se zasmála hlubokým, srdečným smíchem, který zdůraznil její vrásky kolem očí. Zavěsila se do Pellarovy paže a zavolala přes rameno – „vidíš, Jaythene? Ten má vychování!“

Jaythen za nimi zabručel.

Tábor Aleesy byl schovaný za návrším a usazený proti zvedajícím se Nabolským horám. Pellar potlačil zachvění, když vešli do stínu, hlubšího než za svítání. Aleesa vedle něho se sama otřásla a zachvěla.

„Moje kosti nemají rády zimu,“ přiznala mu. „Jsem příliš stará.“

Na úpatí hory byl malý otvor a Aleesa ho vedla dovnitř. Napravo byla malá štěrbina, na levé straně větší otvor, odkud voněl klah a dušené maso. Aleesa ho vedla doleva. Otvor se zvětšil na přírodní jeskyni, která připomínala Pellarovi tu, kterou našel před Táborem Natalon. Tato jeskyně však byla mnohem prostornější a měla několik výklenků. Ve středu jeskyně si hlasitě hrály mladší děti, zatímco kolem nich pobíhalo několik žen, které umývaly, vařily nebo chránily děti před zraněním.

„Ti, kdo neodpočívají, jsou na stráži,“ řekla Aleesa. Ukázala na ženy. „Tyhle jen pečují o děti.“

Jedna z žen se na ně podívala, usmála se na Pellara, ale okamžitě ji rozptýlily pohyby dítěte, které se plazilo směrem k otevřenému ohni.

Pellar pokývl na Aleesino vysvětlení a zachoval neutrální výraz. Měl dojem, že Aleesa chce, aby věřil, že tábor má hodně obyvatel. Rychlý pohled na potraviny skladované ve spíži a velikosti hrnců mu prozradil, že tu celkově nemůže být víc než dva či tři další lidé, a že všichni mají málo jídla.

Aleesa sama ho obsloužila šálkem klahu. Pellar pokývl, poděkoval úsměvem a vděčně sevřel ruce kolem teplého šálku. Klah byl slabý a naředěný. Aleesa ukázala na hromadu kožešin umístěných na jedné straně jeskyně a posadila se na největší hromadu. Pellar si našel jinou kožešinu a sedl si.

„Slyšela jsem, že nás hledáš už několik měsíců,“ řekla Aleesa.

Pellar přikývl.

„Našel jsi náš starý tábor nad tím Campbellovým polem?“ Pellar zavrtěl hlavou a bylo na něm znát překvapení. „Říkala jsem Jaythenovi, že ho nikdo nenajde,“ řekla s hořkým smíchem. Její výraz ztrpkl. „Snad kromě drakenů.“

Pellar byl pečlivě vyškolen, aby dokázal zachovat neutrální výraz, ale starou ženu neoklamal.

„Nemají nás rádi,“ pokračovala Aleesa hořce. „Říkají, že hlídací wherové kradou jídlo, které by mělo být pro jejich draky.“ Znechuceně si odfrkla. „To D’gan! On a jeho vysoké mínění. Má představu, že hlídací wherové ho vyštvali z Igenského Weyru.“

Pellar se zatvářil překvapeně. Věděl, že D’gan je Vůdcem Telgarského Weyru, a Igenský Weyr byl před mnoha Oběhy spojen s Telgarem, ale nikdy neslyšel, že by do toho byli zapojeni hlídací wherové.

„Říká, že jsou ohavní a neměli by existovat,“ povzdechla si Aleesa. Podívala se na Pellara. „Vím, že to zvnějšku nejsou žádní krasavci, ale mají srdce ze zlata, když je poznáš, srdce ze zlata.“ Očima zalétla proti své vůli ke vchodu do jeskyně a trhlinou mimo ni. „A je jich tak málo,“ dodala tiše. „Tak málo,“ opakovala a přikyvovala si s nepřítomným pohledem. Po chvíli se podívala zpátky na Pellara a spiklenecky se k němu naklonila. „Myslím, že ona je poslední, víš.“ Pak se její tón náhle změnil a zeptala se, „Tak co chceš, a proč bych tě měla nechat žít?“

Tehdy si Pellar uvědomil, že Aleesa, Mistr wherů, je docela bláznivá.

V průběhu několika příštích dnů Pellar zjistil, že Aleesin tábor je zoufalé místo plné zoufalých lidí. Musel zapojit veškerý svůj takt, okouzlující způsoby a tvrdou práci, aby si zasloužil jejich zdráhavé přijetí a tím svou další existenci. Neboť na rozdíl od Vyloučených, tihle lidé nebyli jen zoufalí, byli fanaticky oddáni snaze zachovat existenci hlídacích wherů.

Když si Pellar uvědomil, jak zoufale tábor potřebuje zvěřinu, nabídl se, že vyrobí pasti a bude se o ně starat, což mu dovolili, i když ho často sledoval Jaythen nebo jeden z dalších mužů z tábora. Ochotně přijímal i tu nejhorší práci a snažil se ji dělat co nejlépe, až dokonce i Aleesa komentovala, jak jasně září hrnce, které dostal na vydrhnutí.

Aleesa dodržela slovo a přikázala jednomu z mužů, aby našel vhodný kousek břidlice, kterou by nahradili Pellarovu zlomenou tabulku. Také mu pomohli s obtížným vrtáním otvorů pro navlečení provázku. Pellar využil dodávky a odložil si pár kousků do budoucna.

Vzhledem k tomu, že neměl důvěru, často zůstával v táboře o samotě se třemi malými dětmi, z nichž žádné nebylo víc než batole. Bylo to těžké, zejména když jim nemohl říct, co mají dělat. Rychle však zjistil, že jsou uchváceni jeho vyjadřovacími způsoby, půvabnými hrami a kouzelnými píšťalami.

Jakmile to bylo možné, našel dostatek rákosí a vyrobil další tři píšťaly, každou v jiné tónině, a naučil děti hrát jednu z mnoha oblíbených Naučných písní. Matky to potěšilo a hlasitě se svými dětmi pyšnily. Aleesa potěšená nebyla.

„Naučné písně!“ odfrkla si, když to slyšela. „K čemu je potřebujeme? Uctívat tyhlety draky!“ Zavrtěla znechuceně hlavou.

Pellar se na ni tázavě podíval, překvapený její prudkou reakcí.

„Drakeni se o nás vůbec nestarají,“ pokračovala Aleesa hořkým tónem. Byl to sám D’gan, Vůdce Telgarského Weyru, kdo nás vyhodil z našeho posledního tábora.

„Vaše zvířata snědí všechen dobytek a bojujícím drakům nic nenechají,“ citovala. Zavrtěla hlavou a v očích se jí zaleskly slzy. „Bojující draci!“ odfrkla. „Vlákna už nepadají víc než sto Oběhů. S čím bojují?“ Smutně zavrtěla hlavou. „A vypakovali nás stejně, jako bychom byli Vyloučení,“ pronesla opovržlivě. „Jedno z dětí zemřelo cestou sem kvůli nedostatku jídla.“ Znovu zavrtěla hlavou. „Cokoliv hlídací wherové snědli, to si vydělali. Drželi noční hlídky proti divoké zvěři, která chtěla přepadat stáda dobytka, chytali a zabíjeli tunelové hady, zahnali pryč werýse – dokonce i pastevci byli rádi, že nás mají. Ale on nás vypakoval pryč. Ne,“ řekla s pohledem na Pellara, „ve svém táboře nechci slyšet nic o drakenech. Poslali nás na smrt a poslední královnu wherů s námi.“

Šokovaný výraz v Pellarově tváři byl tak patrný, že Aleesa, když to uviděla, se hořce zasmála.

„Myslíš, že všichni drakeni jsou perfektní a nemůžou škodit?“ Posměšně zavrtěla hlavou. „Máš se hodně co učit, mládenče, hodně co učit.“

Odvrátila se od něj směrem ke spacímu výklenku. Její pohled krátce spočinul na dětech, přitulených k sobě a obklopených svými rodiči. „Tohle místo je příliš studené,“ prohlásila a otřásla se. Kývla k dětem. „Přijde zima, a zůstane jich méně.“

Podívala se na Pellara. „Vezmeš si hlídku,“ řekla mu. Jaythen v rohu po jejím prohlášení prudce vzhlédl. „Na další probudíš Jaythena.“ Pellar přikývl. „A neobtěžuj hlídacího whera,“ varovala ho Aleesa. „Jestli uslyšíš nějaký hluk, pošli svého ohňového dráčka, ať jí to řekne.“ Nevěřícně obrátila oči. „Z nějakého důvodu ho má ráda. Zkontroluje, co to je – má ty nejlepší noční oči na Pernu.“

Pellar mávl, že rozumí, zamířil ke vchodu do jeskyně a usadil se tam se zkříženýma nohama, zády ke vzdálenému ohni. Chitter udělal rychlou prohlídku okolí, po návratu se stočil do klubíčka vedle Pellara a hlavu si položil na chlapcovy nohy. Pellar se usmál a líně ohňového dráčka hladil, zatímco v mysli přemítal nad rozhovorem s Aleesou.

Při svém putování slyšel o D’ganovi Vůdci Weyru z Telgaru, dost zvěstí. Cestou z Cromské Držby na Keogh prošel území, která chtějí po Telgarském Weyru ochranu, až znovu začnou padat Vlákna. Stejně tak Campbellovo pole. Vzpomněl si, že držitelé, především pastevci, které potkával na Campbellově poli, byli velmi opatrní, když měli mluvit o Aleese a jejích hlídacích wherech. Když už je přesvědčil, že nepracuje pro D’gana a začali být ochotni s ním mluvit – obvykle po několika sklenicích vína, řekli Pellarovi přesně to, co řekla Aleesa, i když jinými slovy.

„Jsou to nejlepší proti nočním dravcům, co jsem kdy viděl,“ řekl jeden pastýř o hlídacích wherech, potřásajíc smutně hlavou. „Za prvních sedm dnů, co nás opustili, jsme ztratili víc dobytka, než jsme dali hlídacím wherům za ochranu za půl Oběhu. Ne, že bych tím mínil nějakou neúctu k našemu Vůdci Weyru,“ dodal pak chvatně.

Pellar si názor na D’gana vytvořil už dřív, když slyšel, jak Telgarský Weyr opakovaně vyhrál hry Weyrů. Drby kolující Harfenickou Síní nebyly příliš lichotivé.

„Je to tak nepříjemný vítěz, že doufám, že nikdy neprohraje,“ byl jeden z komentářů, které Pellar slýchal od starších tovaryšů nejčastěji.

Hluk zezadu, bezprostředně následovaný šťouchnutím do zad, způsobil, že Pellar vylekaně vyskočil. Když se otočil, uviděl, že na něj zírají velké žhnoucí oči whera. Znovu zdvořilé šťouchnutí. Chitter vedle něj vyskočil a vznášel se blízko hlídacího whera, zatímco Pellar si ho zvědavě prohlížel. Uvědomil si, že má zlatou barvu. Uvažoval, co asi chce a byl na rozpacích, jakým způsobem komunikovat, když mu na rameni přistál Chitter a začal ho tahat za sebou.

Oh, chceš jít ven, pomyslel si Pellar. Ustoupil stranou a wher těžkopádně vylezl z pukliny do údolí. Rádo se stalo, pomyslel si Pellar, stejně jako to dělal s Chitterem. Zlatá se na okamžik otočila a pokývla Pellarovi hlavou. Pak jeden obří krok a vyskočila do vzduchu. No, jsou příbuzní s draky, uvažoval Pellar, tak proč by se nemohli pohybovat i ve vzduchu?

Stále se snažil vstřebat tuhle novou myšlenku, když se za ním ozval výkřik a ucítil závan vzduchu. Najednou byl ve vzduchu druhý wher a horečně stoupal za královnou.

Spěch nohou ho včas upozornil, aby se otočil a viděl Aleesu, jak k němu prudce chvátá.

„Ty! Pošli ohňového dráčka pryč!“ nařídila. Když Pellar tázavě svraštil obočí, dodala, „tohle je zásnubní let! Neměl bys ho mít blízko.“

Zásnubní let? Jako u draků? Pellar popadl Chittera a zadíval se mu do hnědých očí. Chitter dvakrát zaprotestoval, ale nakonec souhlasil a hned, jak ho Pellar pustil, zmizel v mezimezí.

„Už jsi někdy viděl zásnubní let?“ zeptala se Aleesa hlasem plným úcty, až se Pellar cítil nesvůj. Zavrtěl hlavou.

„Už jsi někdy pocítil zásnubní let?“ zeptala se Aleesa s náznakem úšklebku v hlase. Pellar neochotně přikývl.

Ostatní byli vzhůru a spěchali ven z jeskyně. Jaythen se přiblížil k Aleese s divokým světlem v očích a Pellar si uvědomil, že bronzový wher patří k němu.

„Chceš to udělat, Aleeso?“ zeptal se Jaythen a jeho hlas byl chraplavý stěží ovládanými emocemi. „Je už stará.“

„Tvému bronzákovi uletí, jestli budeš blekotat,“ odpověděla Aleesa a otočila se k mladšímu muži. Vrhla na Pellara poslední pohled. „Ať má Polla děti i ostatní připravené a ty zůstaň s nimi.“

Pellar přikývl a rozběhl se zpátky do jeskyně. Našel Pollu, jednu ze starších žen, jak už organizuje děti do skupin. Překvapilo ho, když viděl některé z mladších žen, jak ho zamyšleně pozorují.

„To je pouze po dobu letu,“ řekla Polla, když zachytila jeho pohled. „Nic víc než to.“

Pellar přikývl, nejistý svými vlastními pocity. Přemýšlel, kolik dětí bylo výsledkem páření wherů z předchozích let – slyšel o tom dost během svého pobytu v Harfenické Síni.

„Po letu budou potřebovat jídlo a teplo,“ varovala Polla a stroze usadila děti, hrající si u ohně.

Kdo, přemýšlel Pellar, hlídací wherové, Aleesa, nebo děti?

„Kolik Oběhů vlastně máš?“ zeptala se Polla Pellara opatrně.

Pellar spěšně vytáhl břidlici a napsal 13.

Polla si to přečetla, zasmála se a kývla směrem k mladší ženě. „Arella je nejblíž tvému věku, je jen o tři Oběhy starší.“

Pellar zjistil, že je těžké uvěřit, že ta druhá žena má jen šestnáct Oběhů. Hádal by jí spíš ke třiceti. Život s hlídacími whery byl evidentně velmi náročný.

„Pojď se pak posadit ke mně,“ zavolala Arella a poklepala na místo vedle sebe.

Pellar přešel kolem ohně a právě si nervózně sedal, když se hlídací wherové začali pářit.

Mnohem později mu Arella zašeptala do ucha: „Teď jsi jedním z nás.“

„Není jedním z nás,“ prohlásil Jaythen hlasitě druhý den. Díval se zlostně na Pellara a Arellu, ale svůj proslov směroval na Aleesu.

Stará žena vypadala velmi unaveně. Pomalu zavrtěla hlavou. „Možná ano, možná ne,“ řekla. Vrhla tajemný pohled směrem k Arelle. „Čas ukáže.“

„Mami,“ řekla Arella, „byl to zásnubní let. Ví to.“

Ví co? přemýšlel Pellar. To, že se hlídací wherové pářili? To, že byli dost podobní drakům, aby lidé cítili intenzitu svých emocí?

„Mohl by to být její poslední zásnubní let,“ řekla Aleesa hlasem, který zradila její vlastní únava a smutek. „Pokud není vejce královny…“

Pellar při zmínce o vejci vzhlédl. Jaythen i Aleesa si toho všimli.

„Jsi tady kvůli vejci?“ zeptal se Jaythen a hrozivě se nad ním tyčil.

Pellar přikývl.

„Ty bys ukradl vejce, proč?“ zeptala se Aleesa.

Pellar zavrtěl hlavou. Pomalu vytáhl břidlici, velmi dobře si vědom hrozivé Jaythenovy přítomnosti. „Ne krást. Obchodovat.“

„Obchodovat, za co?“ zavrčel Jaythen posměšně. Obrátil se k Aleese. „Už jsme prohlédli jeho vak, nemá nic hodnotného.“

Pellar na sobě nedal nic znát. Věděl, že mu prohledali vak hned první večer, co přišel. Předpokládal to.

„Schoval by cokoli hodnotného, Jaythene,“ řekla Arella staršímu vůdci wherů, a ani se nesnažila skrýt posměch v hlase.

„Co je dost cenného za vejce whera?“ dožadoval se Jaythen.

Pellar cítil, že se na něj upřely všechny oči. Rychle napsal, „Teplo. Oheň. Topivo.“ Posunul břidlici k Aleese, která se na ni podívala, zamračila se a strčila ji k Polle.

„Teplo, oheň, topivo,“ hlásila Polla.

Tehdy Pellarovi došlo, že Aleesa neumí číst.

Po celou dobu si neuvědomoval, že vždycky nechala někoho číst jeho břidlici proto, že sama nemohla. Domníval se, že to dělala, aby prokázala svoji autoritu.

Pellar pokynul naléhavě pro břidlici. Polla přešla zpět k němu a znepokojeně krčila obočí. Pellar se ujistil, že nikdo jiný nevidí, co napsal, než ji podal Aleese. Ta se na něj zamračila a opět ji podala Polle. Polla si to přečetla, zalapala po dechu a přísně se na Pellara podívala. Pellar jí pokynul, aby to přečetla. Polla se na něj podívala a pak přelétla pohledem nervózně na Aleesu.

„Tak co?“ dožadovala se Aleesa.

„Říká ‚lekce‘,“ hlásila Polla.

Aleesa si odfrkla. „A na oplátku tě já budu učit mluvit, předpokládám?“

Pellar vstal a couvl od Jaythena, jehož postoj, pokud vůbec něco, se během té slovní výměny stal ještě mrazivějším. Hluboce se uklonil Aleese, znovu vstal a pokynul k dětem. Zevnitř tuniky vytáhl svoje píšťaly, napodobil přiložení ke rtům a vrátil je do tuniky. Potom předvedl, jako by držel kytaru.

„Tvrdíš, že jsi trénovaný harfeník jenom proto, že si umíš udělat píšťaly?“ zeptal se Jaythen nevěřícně. Posměšně se zasmál. „Dost ubohá výmluva, že jsi harfeník, když nedokážeš mluvit!“

Pellar přikývl a pak zavrtěl hlavou, přiložil ruku k uchu a soustředěně se mračil.

„Slyší lépe než ti, kdo mluví,“ hádala Aleesa. Zasmála se, a ne hořce.

„A má ohňového dráčka, matko,“ poukázala Arella. „Jestli si dokáže udržet toho, bude schopen se spojit s hlídacím wherem.“

Pellar důrazně zavrtěl hlavou a jednou rukou důrazně odmítavě mával. Vzal si od Polly břidlici a napsal, „Já ne.“

„Kdo tedy?“ zeptala se Aleesa. „Chtěl bys na nás přivést hordu?“

Pellar vrhnul na Aleesu dlouhý, zamyšlený pohled. „Dobrý nápad,“ napsal nakonec.

„To je dobrý nápad?“ Jaythen si odfrkl, když si přečetl břidlici. „Proč je to dobrý nápad?“

„Prodejte vejce,“ napsal Pellar. „Pastevci, horníci!“

Polle se rozšířily oči, když četla odpověď a její hlas zněl velmi zamyšleně, když řekla Aleese, „Myslí si, že bychom mohli prodávat vejce pastevcům a horníkům.“

„Prodávat je?“ opakovala Aleesa. Podívala se na Pellara a zamračila se. „A za co bychom je prodávali?“

„Za roční uhlí,“ odpověděla Arella okamžitě. Podívala se vyzývavě na matku a pak na Pellara. „Šance na jedno vejce za roční dodávku uhlí.“

„Šance?“ opakoval Jaythen.

„Budou ho muset získat od Aleesk,“ poukázala Arella.

Aleesa vyštěkla smíchy. „To se mi líbí!“

„Pastevci můžou nabídnout roční zásobu potravin,“ dodala Polla při pohledu na mládež, choulící se u ohně.

„Nebo zlato,“ řekl Jaythen a oči mu promyšleně zářily. „Je lepší, než marky. Za zlato si můžeš koupit cokoli.“

Aleesa zvedl ruku a skupinu umlčela. Dlouze a zkoumavě se na Pellara zadívala.

„Je to obchod,“ řekla nakonec. Pellarovi se rozzářily oči, než zvedla ruku. „Pokud zůstaneš tady, na úmluvu, a zajistíš za sebe náhradu jako harfeník, až přijde čas.“

Natáhla k němu ruku. „Uděláš to?“

Pellar se na chvíli zamyslel a pak pomalu vzal její ruku a pevně s ní potřásl.

„Slyšela jsem a byla svědkem!“ prohlásila Arella.

Z jeskyně hlídacích wherů se ozvalo sborové potvrzení.

~

Pellarovy nové povinnosti, jak to vypadalo, jej nezprostily těch starých; přistihl se, že pracuje dvakrát tolik. Arellino chování vůči němu bylo mnohem vřelejší a plné hravého škádlení, což bylo dobře, protože Jaythen, zdálo se, byl s každým novým dnem nedůvěřivější. Proto trvalo víc než měsíc, než Pellar našel čas a dřevo, ze kterého mohl vyrobit rám na obstojný buben.

Začal s dobře rostlou částí kmene. Opatrně vydlabal střed a pomalu rozšiřoval dutinu, dokud nebyl rám tlustý jen několik centimetrů. Se vší další prací, kterou měl, mu tento proces trval dvě sedmidenní.

„Co to děláš?“ zeptala se ho Arella jednou pozdě v noci, když sledovala, jak pečlivě tře hrubým kamenem vnější stranu rámu. Zvědavě ho sledovala přes oheň uprostřed největší jeskyně.

Pellar přerušil práci, opatrně položil kamenný nástroj i práci na stranu a pak si přitáhl břidlici a napsal, „Brousím.“

Arella se ušklíbla. „To vidím, ale proč?“

Pellar se na ni podíval, zvedl rámeček a naznačil bušení do otvoru, kde by měla být kůže.

Arella na něj hleděla se svraštělým obočím, než ho uvolnila pochopením. „Ty děláš buben?“

Pellar přikývl.

Arella rychlými kroky přešla kolem ohně a sedla si vedle něj. Naklonila se, aby viděla na buben v jeho rukou a poprosila, „Nauč mě to.“

Pellar se na chvíli zamyslel, přikývl a podal jí rám a hrubý kámen. Arella se na to s překvapením podívala a pak pohlédla na Pellara. „Co mám dělat?“

„Brousit,“ napsal Pellar odpověď.

Druhý den ráno vyrazil Pellar hledat dobrou kůži na buben. Jak klusal od jedné pasti k druhé, potlačil podráždění, že ho Jaythen sleduje. S úsměvem se ohlédl přes rameno, kde se Jaythen skrýval. Tedy, spíš kde se Jaythen snažil skrývat, protože jeho zručnost byla jen nepatrně lepší než žádná.

V několika posledních sedmidenních se snažil zůstat snadno sledovatelný, i když občas uplatnil svoje řemeslo, jen aby si uvědomil meze Jaythenových dovedností. Vždycky si však dával pozor, aby se mu neztratil na příliš dlouho, aby starší muž nepoznal Pellarovy skutečné schopnosti.

V prvních třech pastech zatím Pellar nenašel nic, co by stálo za jeho úsilí. To, co opravdu chtěl, byl hloupý werýs, který by vletěl do jedné z jeho velkých vzdušných pastí. Kůže z werýse by byla na buben vynikající. Ale spokojil by se i s jedním větším kožešinovým zvířetem.

Co nečekal, byla polovina kožešinového zvířete a zničená past. Měl sotva čas si uvědomit, na co se dívá, když mu nad ramenem proletěl šíp a zabodl se poblíž rozbité pasti. Pellar se otočil a uviděl Jaythena, jak na něj zuřivě mává a gestikuluje, aby utíkal. Udělal sotva první zmatený krok, když Jaythen ztuhl, nasadil do luku další šíp a vystřelil – přímo na Pellara.

Pellar uskočil před letícím šípem doprava, přistál tvrdě na rameno a hned jak dopadl na zem, otočil se čelem ke zvukům, které se ozývaly za ním. Z levé boty vytáhl nůž a držel ho oběma rukama blízko hrudi, zatímco se zvedl do podřepu. Podle hlasitosti zvuků odhadoval, že za ním stojí něco velkého a rychlého. A vzápětí mu zachrochtání prozradilo, že je to divoký kanec, jedno z nejnebezpečnějších stvoření na Pernu.

Pellar si sotva všiml, že divočákovi trčí z levého oka Jaythenův šíp, než skočil stranou a vrhl se kanci na hřbet. Ten pod jeho váhou zakolísal a začal se mrskat, aby se uvolnil. Pellar ovinul pochroumanou pravou ruku kolem boků zvířete a zabodl divočákovi nůž hluboko do krku. Kanec vyjekl a vzepřel se, přičemž shodil Pellara dolů. Ten dopadl tvrdě na zem, udeřil hlavou o kámen a znovu se praštil do bolavého ramena. Byl by křičel nahlas, kdyby mohl. S tváří sevřenou bolestí popadl kámen, o který se udeřil hlavou, a hodil jej na divočáka.

„Zbláznil ses?“ zařval Jaythen v dálce. „Uteč!“

Ale Pellar zavrtěl hlavou, protože věděl, že i když je prase zraněné, nemá šanci ho předběhnout.

Divočák vyrazil k němu a oči mu zlověstně plály. Pellar uhnul doleva, právě včas, a popadl co nejpevněji svůj nůž. Nůž se neuvolnil, ale to bylo v pořádku. Pellar doufal, že ho zabodl hlouběji. S náhlým zakvílením se kanci podlomily nohy a upadl na zem.

Přihnal se Jaythen. „Zabil jsi ho?“

Pellar zavrtěl hlavou.

Jaythen na něj vrhl zmatený pohled, a pochopil, až když viděl, že zvíře ještě dýchá. „Asi jsi mu přeťal páteř,“ odhadoval Jaythen, tasil vlastní meč a obratně zasadil kanci ránu z milosti. Divočák ještě naposledy vydechl a odpadl.

Pellar těžce vydechl, pečlivě otřel čepel, vrátil ji do holínky, vytáhl břidlici a napsal, „kůže je moje.“

Jaythen si odfrkl, když si poznámku přečetl. „Je tvoje,“ prohlásil. Ukázal na jejich kořist a s širokým úsměvem řekl, „Je tu jídlo na celé sedmidenní.“

Pellar s úsměvem přikývl na oplátku. Divoké práce jim dá hodně jídla.

Jaythen ho se smíchem poplácal po rameni a prohlásil, „Teď jsi jedním z nás.“

Mrtvého zvířete se ujala Arella, hned jak ho Pellar a Jaythen přinesli dovnitř. Pellara překvapilo, jak je obratná s nožem, a ještě víc, když ho obdarovala perfektně ořezanou kůží. Taky se velice snažila dostat ze sebe i z Pellara tu spoustu krve, takže hned, jak nachystala maso na vyuzení, ho odtáhla do nedalekého koupaliště. Pellar si s ní hrál a dováděl, ale odmítl se nechat zatáhnout do něčeho vážnějšího, s poukazem na svoje různá zranění. Arellino naštvané mračení okamžitě nahradil něžný pohled. Trvala na tom, že mu rány ováže, hned jak se po očistě vrátí do hlavní jeskyně, o které Pellar začal přemýšlet jako o wherské držbě.

„Tak kdy se chystáš uspořádat ty obchody?“ zeptala se Aleesa při večerním jídle. Její náhlé chování mělo blíž k uctivosti, než od ní kdy slyšel.

Pellar zdvořile zvedl ruku, dožvýkal jídlo, vylovil břidlice a napsal, „Vejce.“

„Víš, že neumím číst,“ odsekla Aleesa stroze a posunula břidlici k Arelle.

Pellar ji popadl za ruku, podíval se jí do očí a lehce zavrtěl hlavou. Jemně přitáhl břidlici zpět a pečlivě nakreslil tři malé ovály navršené u sebe. Přistrčil břidlici zpět k Aleese a vyzývavě na ni pohlédl.

„Vejce?“ řekla Aleesa a podívala se na kresbu. Pak se podívala na napsaná písmena. „Tohle říká vejce?“

Pellar přikývl. Aleesa znovu pohlédla na nápis, odhodlaná vstřebat a pamatovat si každý aspekt písmen před sebou.

Po chvíli se Pellar dotkl její ruky a naznačil, aby mu břidlici vrátila. Pečlivě vymazal písmeno – s na konci a taky dva ze tří oválů a přisunul břidlici zpět k Aleese.

„Vajíčko?“ hádala Aleesa. Když Pellar přikývl, zamžourala na břidlici a pečlivě ji zkoumala. „Ten malý klikyhák na konci, to dělá zvuk ‚SSS‘?“

Pellar s úsměvem povzbudivě přikývl.

„To je písmeno ‚s‘, mami,“ řekla jí Arella.

Pellar přikývl a znovu požádal o břidlici. Aleesa ji pouštěla jen neochotně. Pellar kvitoval její výraz a pečlivě vymazal písmena i kresby. Napsal písmeno ‚s‘, podal jí břidlici zpět a tentokrát jí podal i křídu.

„Chceš, abych napsala to písmeno?“ zeptala se Aleesa. Pellar přikývl. Aleesa se zamračila, pak se sklonila nad břidlici a opatrně po ní posouvala křídu. Mumlala si pro sebe, zatímco kreslila, a konečně vzhlédla a s kyselým výrazem podržela břidlici před Pellarem. „Moje S nevypadá tak dobře jako tvoje,“ podotkla.

Pellar zvedl jeden prst.

„Říkáš, že je to moje první?“

Pellar přikývl. Aleesa našpulila rty, ale Pellarova tvář se rozzářila úsměvem, tančil před ní prstem nahoru a dolů a lákavě naklonil hlavu. Zvedl dva prsty, pak tři, čtyři, a nakonec pět.

„Chceš, abych to zkusila ještě pětkrát?“

Pellar přikývl.

Aleesa vzpurně sevřela rty a Arella se na ni usmála a napodobovala, „pětkrát se učit, Arello.“

Aleesa se zamračila a hravě vyplázla na dceru jazyk. Otočila se zpátky k Pellarovi, spolkla nějakou poznámku a pečlivě nakreslila další čtyři kopie tohoto písmena. Když skončila, Pellar její dílo pozorně prozkoumal a pak důrazně přikývl. Stihl si všimnout výrazu mírné úlevy, který se před ním Aleesa snažila skrýt.

A tak začalo Aleesino vzdělávání.

V následujících dnech, i když ji i Pellara rozčilovaly jejich vzájemné potíže v komunikaci – jeho při mluvení a její při čtení, ani jeden z nich nedovolil, aby se jejich dohoda nějak pokazila.

„Jít brzy,“ opakovala Aleesa o téměř deset sedmidenní později. Zavrtěla na Pellara hlavou. „Nemělo by to být – Odejdu brzy?“

Pellar souhlasně přikývl, ale ukázal na břidlici.

„Oh, chápu,“ vyhrkla Aleesa. „Břidlice je příliš malá.“

~

„Ujisti se, abys ten svůj buben použil, až budeš daleko odtud,“ varoval Jaythen.

„A buď připravený utéct, pravděpodobně k sobě přilákáš každého z Vyloučených v okolí,“ dodala Aleesa.

Pellar chápavě přikývl. V posledních několika sedmidenních o svých plánech podrobně diskutovali. Jaythen jako první poukázal na to, že pokud budou mít wheří vejce k prodeji, budou mít taky něco, co mohou Vyloučení ukrást.

„Jsem přesvědčený, že si vydělali hodně peněz obchodováním s vejci ohňových dráčků,“ řekl.

„Lovečtí ptáci,“ napsal Pellar v reakci na to, což jej uvrhlo do dlouhé řady dotazů od Aleesy, Jaythena i Arelly. Vysvětlil jim své setkání s Hallou, Tenimem a jeho dravcem. Arella ho rozpovídala, a Pellar se přistihl, že jim vypráví o květinách a tragédii v Táboře Natalon. Oči se jim zalily slzami, když líčil, jak našel malé zasněžené kopečky hrobů.

„Práce v podzemí!“ vykřikl Jaythen, když Pellar vysvětlil očekávanou roli whera.

Aleesa se zatvářila nepřítomně, což znamenalo, jak už Pellar zjistil, že komunikuje s hlídacím wherem.

„Aleesk říká, že hlídací wherové mají tmu rádi a užívali by si to,“ hlásila o chvíli později.

„Dask to tak měl,“ napsal Pellar v odpověď.

„Dobře,“ řekla Aleesa. „Můžeš povědět tomu svému Zistovi, že budeme obchodovat. Zimní dodávku uhlí za šanci na vejce.“

„Šanci?“ odepsal Pellar.

„Kdo chce vejce, musí ho dostat od Aleesk,“ odvětila Aleesa se zlomyslným úsměvem. „Nechám jí konečné slovo.“

„To je férové,“ napsal Pellar.

„Kdy odejdeš?“

„Zítra,“ odepsal Pellar.

„Tak tedy zítra,“ souhlasila Aleesa. Arella vedle ní zavzlykala a vyběhla z hlavní jeskyně. Aleesa sledovala ztrápený útěk dcery očima a pak se podívala zpátky na Pellara. „Doufá, že až se vrátíš, zůstaneš.“

Pellar přikývl.

„A?“

Pellar smutně zavrtěl hlavou.

„Život s hlídacími whery je těžký,“ povzdechla si Aleesa. V očích jí zajiskřilo, když dodala, „má i svoje výhody, jako třeba zásnubní lety, ale nepopírám, že je těžký.“

Zachytila jeho pohled a chvíli na něj upřeně hleděla.

„I když, ty bys ho mohl udělat lepší,“ řekla mu.

Pellarovi se zachvěla ústa, ale nakonec zavrtěl hlavou a setřel břidlici a napsal na ni, „Vyloučení“

Aleesa si to přečetla a pomalu přikývla. „Tobě se nelíbí dávat květiny na hroby.“

Pellar přikývl.

„Jsi hodný hoch, harfeníku Pellare,“ řekla Aleesa. „Nebudu tě nutit, ale nezapomeň toto – máš tu domov, pokud budeš chtít.“

Pellar ji chytil za ruku, stiskem jí poděkoval, vstal a lehce se uklonil, a pak se rozběhl pryč za Arellou.

Našel ji mimo hlavní pozemek, až v blízkosti stromů.

„Já nezůstanu,“ řekla mu Arella, když se přiblížil. Povytáhl obočí. Jestli to ve tmě viděla, nebo uhodla, bylo jedno. Krčila se na zemi, rukama svírala kolena, a opírala si o ně bradu. „Budu tady, až se vrátíš, ale nezůstanu tu.“

Pellar se posadil vedle ní. Přitočila se k němu a položila mu hlavu na rameno.

„Jeden z těch, co si přijdou pro vejce, bude chtít pomoct, to jsem si jistá,“ řekla. „Půjdu s ním. V tomto světě je toho víc než hlídací wherové, strach a prázdné žaludky, a já to chci.“

Arella se od něj odtáhla a vstala. Pellar se postavil vedle ní. Podívala se na něj, napůl vzdorně, napůl s nadějí. Zavrtěl pomalu hlavou, ne, on ji nemiluje.

„Věděla jsem to,“ prohlásila Arella, ale v jejím hlase byla slyšet lež.

Šťouchl do ní a ukázal směrem k jeskyni. Arella ho neochotně následovala. Její odpor vzrostl, když se obrátil ke svému spacímu výklenku, ale mávnutím odehnal její námitky a očima ji prosil, aby počkala. Arella ho podezíravě následovala. Zpod spacích kožešin vytáhl malý, dokonalý buben a slavnostně jí ho podával.

„Pro mě?“ zeptala se Arella a opatrně otáčela buben v rukách.

Pellar přikývl a rychle napsal, „Arella. Stav nouze. Přijdu.“ Jak vybubnovat její jméno a nouzový signál ji naučil o několik sedmidenní dříve.

„Kdybych tě potřebovala, můžu tě zavolat?“ zeptala se Arella a oči jí znovu zářily.

Pellar důrazně přikývl.

Arella se usmála, přitáhla si ho a políbila. Nebyl to polibek milenců, ale polibek přátel, kterými kdysi byli.

Pellar se pustil z Aleesiny držby wherů nejtěžší cestou: šel rovnou přes hory. Trvalo mu celý den, než se dostal na druhou stranu. Pokračoval další ráno hned za úsvitu a byl rád, že se ocitl v dohledu Keoghu, menší Cromské držby, večer před západem slunce. Našel si dobré tábořiště, ale než si ho připravil, nejprve přichystal svůj buben, zkontroloval upevnění kůže z divočáka a rychle vybubnoval: „Pozor.“

Tvář mu rozzářil široký úsměv, když uslyšel ne méně než tři bubny, které odpověděly – „Připraveni.“

Úsměv mu trochu povadl, když se snažil sestavit svůj vzkaz. Nakonec se rozhodl: „Pro Zista. Aleesa bude obchodovat.“

Pošle pak Chittera s delším vysvětlením.

Jakmile bubny zabušily přijetí zprávy, Pellar rozbalil svou spací pokrývku a pokynul Chitterovi. Jeho zpráva Mistru Zistovi byla strohá, ale vysvětlila většinu detailů. Chitter trpělivě čekal, až Pellar sruluje malý kousek papíru a upevní ho do jeho postroje, ale Pellar poznal, že ohňový dráček se už nemůže dočkat při pomyšlení na chutné kousky, které najde na stole Mistra Zista. S posledním zacvrlikáním popřál ohňový dráček Pellarovi sbohem, vyskočil do vzduchu a zmizel v mezimezí hned, jak se ocitl kousek nad Pellarovou hlavou.

Nenasyta, pomyslel si Pellar s úsměvem, zatímco si sundal boty a ponožky a uložil se k zaslouženému odpočinku.

Chitter se vrátil druhý den ráno s malou chlebovou rolkou, zprávičkou od Zista a s břichem, zjevně nacpaným k prasknutí. Pellar se jen usmál a zavrtěl hlavou, chtěl, aby Chitter za svoje jídlo pracoval. Ohňový dráček jeho náladu zachytil a než se spokojeným cvrlikáním vrátil na Pellarovo rameno, udělal ve vzduchu rychlou otáčku, stojíc téměř na ocase.

Na Keoghu získal Pellar jídlo a místo na spaní za to, že zahrál na své píšťaly a pozvolna vyprávěl příběhy o wherech a wheřích vejcích. Odešel před rozbřeskem s ujištěním, že při svém návratu zde dostane nejen další noc ubytování a stravu, ale také s tím, že nejméně dva držitelé se zavázali k obchodu za šanci na wheří vejce.

Ale Keogh nebyl jeho hlavním cílem. Měl na mysli pastevce, které potkal poblíž Campbellova pole, a některé moudřejší obchodníky, které potkal cestou. Že pastevci potřebují hlídací whery, to bylo zřejmé, a Pellar pocítil malý záchvěv zadostiučinění při představě, že věci zařídí tak, že D’gan nebude mít jinou možnost, než ty tvory přijmout. Nemůže tvrdit, že jsou k ničemu, pokud budou mít za úkol ochranu stád dobytka, který je potravou pro jeho draky.

Cestoval rychle, připraven nechat se svézt, kde mohl, a připraven si svezení ukrást, kde nemohl. Aleesa mu řekla, že Aleesk už snesla vejce, a že to potrvá jen čtyři sedmidenní, než se wheří vejce vylíhnou. Plánoval, že se vrátí alespoň sedm dnů před vylíhnutím, aby odsouhlasil ty, s nimiž obchod dohodl, a ty ostatní poslal pryč.

S čím nepočítal, byl draken. Bylo to tři dny poté, co odešel z Keoghu a obával se, že je se svým plánem pozadu, když si všiml podivného stínu na zemi před sebou. Chitter zaskřehotal a odletěl z dohledu. Pellar natahoval krk a ohlížel se po svém dráčkovi, když jeho oči rozptýlil pohled na velkého bronzového draka, který krouživě klesal dolů, přímo nad ním.

Pellar ztuhl, neschopný reagovat. Drak byl obrovský. Jeho oči modře vířily spokojeností. Věděl, že to znamená, že je drak rád, že ho našel. Nebo je rád, že chytil vetřelce? Pellar si vůbec nebyl jistý, jak by draken z Telgarského Weyru reagoval, kdyby věděl o jeho poslání.

Přinutil se ke klidu – drakeni neznají jeho poslání, pokud jim ho někdo neřekne. A jediní lidé, kteří to věděli, byli lidé Aleesy a Mistr Zist.

Pellar zamával. Drak byl natolik nízko, že Pellar rozeznal dračího jezdce, který také zamával. Krátce nato drak přistál a Pellar si opět uvědomil, jak mohou být bronzoví draci obrovští. Dračí hlava byla skoro dvakrát tak vysoko jako Pellarova a jeho tělo by mohlo snadno obkroužit tři, možná čtyři velké obchodnické povozy.

Pellar se hluboce uklonil, nejprve drakovi, a pak jezdci, který svižně sesedl a sundal si pokrývku hlavy.

„Ty jsi Pellar?“ zavolal jezdec a rychle kráčel k němu.

Pellar přikývl.

„Mistr Zist mě pro tebe poslal,“ řekl jezdec. Já jsem D’vin z Výšin. Ukázal zpět na svého draka. „To je Hurth.“

Všiml si Chittera, který se vznášel poblíž drakova levého oka a se smíchem dodal, „Vidím, že tvůj ohňový dráček už se představil.“ D’vin se na Pellara opatrně podíval. „Mistr Zist mě požádal, abych tě dovezl zpět.“

Pellar se na něj tázavě podíval.

„Není snad pravda, že hlídací wherové žijí na území, které spoléhá na ochranu Výšin?“ zeptal se D‘ vin.

Mohly by Výšiny chtít, aby hlídací wherové odešli? Napadlo Pellara v hrůze.

D’vin musel jeho myšlenky uhodnout. „Mistr Zist požádal Vůdce Weyru B’ralara, aby rozšířil ochranu na Mistra Aleesu a hlídací whery. Říkal, žes mu pověděl, jak bronzový jezdec D’gan vyhnal Mistra Aleesu z Telgarského území,“ dodal zvláštním tónem, který zněl nesouhlasně.

Pellar přikývl.

„Dovol mi vzít tě k Zistovi,“ řekl D’vin. Pellar vypadal překvapeně – co jeho poslání? –

„Potom ti na tvé cestě pomůžu.“

Pellar se v poděkování uklonil a pak se ohlédl na draka a snažil se, aby se mu oči nerozšířily obavou. Ještě nikdy předtím na drakovi nejel.

Drak Hurth otočil dlouhý šlachovitý krk tak, že oběma očima hleděl dolů na Pellara. Na okamžik se Pellar v těch obrovských, vířivých očích ztratil. Cítil stejnou horlivou pozornost, jakou dostával od Chittera, jen jí bylo víc. Měl pocit, že draka na něm něco pobavilo a zaujalo.

Hurth mírně naklonil hlavu a Pellar uslyšel ve své hlavě hlas, který mu s melodickým smíchem říkal, Myslíš si, že nemůžeš mluvit s lidmi. Děláš to celou dobu.

Mohl by drak slyšet jeho myšlenky? Uvažoval Pellar, oči rozšířené úžasem.

Ano, přišla odpověď. Pellar si všiml křehkosti hlasu, podivně postrádajícího tón, přesto plného modulace a významu. Tak jako to umí i tvůj malý drak.

Chitter zapípal a obletěl rychlé kolečko mezi Pellarem a obrovským drakem.

Umí to? zeptal se Pellar, stejně ohromený, jako nadšený. Vždycky si myslel, že má s ohňovým dráčkem zvláštní vztah, měl pocit a doufal, že mu Chitter rozumí, ale – mít to potvrzené drakem! Pellar se podíval na svého malého přítele a usilovně přemýšlel. Chitter se převrátil ve vzduchu a letěl přímo do Pellarovy náruče, vydal spokojený zvuk a hladil Pellarovu bradu svou tváří.

Je velice šťastný, ten maličký, řekl Hurth.

Pellar cítil, že to oba ví, a netušil, co drak tou poznámkou mínil, ale než stačil odpovědět, měl nejasný pocit, že drak ho přestal vnímat, protože poslouchá hlas, který Pellar nedokáže slyšet.

D’vin – to jméno bylo vysloveno s vřelostí, která Pellara překvapila, říká, že bychom měli jít. On je rád, že mě slyšíš. Ptá se, jestli mi můžeš dát obraz Mistra Zista a Tábora Natalon.

Obraz? ptal se Pellar sám sebe zmateně. Pak si vzpomněl, že draci jsou jako ohňoví dráčci a potřebují si nejprve svůj cíl představit. Nikdy nejel na dračím hřbetě. Obraz, pomyslel si. Pohlédl na oblohu kvůli slunci a pak si co nejjasněji představil křižovatku cest, vedoucích do Tábora Natalon, Zistův kamenný domek, větší kamennou Natalonovu držbu, kůlnu, kde žil Danilův wher, druhou cestu zatáčející doprava a do kopce směrem k uhelné skládce.

Dáváš dobré souřadnice, pochválil ho Hurth. Velmi jasné, čisté.

„Budeš si to asi chtít obléknout,“ řekl D’vin, vytáhl balíček za zády a vyjmul z něj něco modrého. Protřepal to a podal směrem k Pellarovi.

Pellar zavrtěl hlavou a mávnutím nabízené věci odmítl, zděšený, že mu draken nabízí oblečení řádného harfenického učedníka.

„Budou ti akorát,“ řekl D’vin a znovu natáhl ruku. „Mistr Murenny na to přísahal.“ Pellar se na drakena tázavě podíval. „Povídal, že jsou tvoje,“ odpověděl mu D’vin. Na okamžik vypadal nejistě, když se zeptal, „Nezlobíš se, že není příslušný obřad, že? Mistr Murenny se zdál jistý, že to převezmeš i od drakena.“

Harfenické oblečení? Učedník? Řádný učedník? Opravdový? Pellar se vyhnul šatům, popadl jezdce v divokém objetí a poplácal ho pevně po zádech. I když Mistr Murenny a Zist říkali, že by mohl být učedník, vždy se napůl obával, že to tak nemysleli, že si ho možná jen dobírají, až doteď. Řádné oblečení! Opravdu je harfeník!

Řekl jsem D’vinovi, že je ti ctí, řekl Hurth, a přidal hluboké zamručení k Chitterově vysokému, šťastnému trylkování.

Pellar ustoupil a omluvně se D’vinovi uklonil. Bronzový jezdec se usmál, napřímil se do plné výšky, nasadil vážný výraz, napřáhl modré oblečení v obou rukou k Pellarovi a formálně prohlásil – „Pellare, byl jsem požádán Murennym, Mistrem Harfeníkem z Pernu, abych ti předal oficiální šat harfenického učedníka. Přijímáš?“

Se stejnou formalitou Pellar přikývl a dal drakenovi stejné poloviční úklonu, jak to vídal u ostatních učedníků při uvedení do Harfenické Síně. Pak převzal oficiální zásilku vzácných modrých šatů.

D’vin se omluvil, že musí jít prohlédnout Hurthův jezdecký postroj, zatímco Pellar se převlékl do své harfenické modré. Litoval, že nemůže sám sebe lépe očistit – od jeho poslední koupele už uběhlo spoustu dní. Uvnitř nových bot z barvené werýsí kůže našel čisté ponožky, což ho docela potěšilo. Byl překvapený, když si všiml, že jeho kalhoty i tunika mají na sobě několik velkých kapes, což nebylo zrovna standardní.

D’vin, upozorněný Hurthem, se otočil se a prohlásil, „Mistr Murenny mi řekl, že se budeš divit kapsám. Povídal, že předpokládá, že budeš nosit víc zátěže než většina ostatních.“

Pellar se zatvářil překvapeně.

„Řekl také, že si je jistý, že se bez nich neobejdeš,“ dodal draken. „Z toho mála, co jsem tě viděl, bych řekl, že tě podceňuje.“

D’vin ukázal na Hurthova ramena. „Ale teď už je Hurth připravený tě nést.“

Bronzový drak si odfrkl a souhlasně přikývl.

Drak. Pellar se znovu podíval na obrovské zvíře. Cítil se nesvůj.

Nebojíš se mě, ne? zeptal se Hurth a znělo to trochu bolestně.

Ne, Pellar reagoval okamžitě. Ale jsi docela velký.

Jsem tak velký, jak potřebuji být, odpověděl Hurth. Kdybych byl menší, jak bych dokázal unést tebe a D’vina?

Pellar se usmál Hurthově logice. Jeho úsměv zazněl ozvěnou v D’vinově smíchu.

„No, harfeníku,“ prohlásil D’vin a napřáhl ruku. „Dovol, abych ti pomohl na toho velkého draka, než se rozhodne, že je skutečně příliš malý pro nás oba!“

D’vin se posadil dopředu. Když se usadil, otočil se zpátky k Pellarovi, obě ruce sevřené v pěst s palcem nahoru.

Pellar mu to gesto vrátil s nervózním úsměvem. Je skutečně na drakovi! Skutečně poletí! Ne, on už letí! Podíval se na okamžik dolů, kde se zvolna vzdalovala země. Z té chvíle závratného vnímání perspektivy jím projel záchvěv strachu, ale pak si uvědomil, že je to nejúžasnější moment jeho života.

Děkuji, poslal Pellar v mysli Hurthovi.

Je mi potěšením, odpověděl Hurth. Pak byla opět pauza, jak drak mluvil se svým jezdcem a pak Hurth pokračoval, pamatuj si, že mezimezí trvá jen tak dlouho, než bys třikrát zakašlal.

Jen? pomyslel si Pellar. A pak ho pohltila temnota. Necítil draka pod sebou, D’vina před sebou, ani cokoli kolem sebe. Srdce v těle mu hlasitě tlouklo, cítil, jak mu krev proudí žilami – a nic jiného. Uvědomil si, že zadržuje dech a nepamatoval si, že by to udělal. Uvažoval, jak dlouho by ho dokázal zadržet. Cítil chlad, do kostí pronikající zimu, tak ledovou, tolik studenou, horší, než nejchladnější zimní noc. Může jeho kůže zmrznout?

A pak byli opět na slunci, Pellar se ve spěchu nadechl a chlad se stal rychle blednoucí vzpomínkou.

Rozhlédl se. Byli nad Táborem Natalon.

Dal jsi dobré souřadnice, zopakoval Hurth. Velmi čisté. D’vin se diví, proč jsi nikdy nebyl Vyhledaný.

Vyhledaný? uvažoval Pellar. On? Kvůli Zasvěcení? Být drakenem? Ale drakeni musí mluvit a být slyšet.

Slyším tě docela dobře, řekl mu na to Hurth.

Já a draken? pomyslel si Pellar. Chitter se zjevil vedle nich na obloze, spokojeně zatrylkoval a připojil se těsně k Pellarově boku. Výborně, Chittere, pomyslel si Pellar laskavě. Sledoval jsi nás dobře. Chitter samolibě zacvrlikal.

Zist nechce, aby mě viděli, řekl Hurth. Je tu nějaké místo, kde tě můžu vysadit?

Pellar si pomyslel, že bronzového draka bylo dost těžké zamaskovat, ale pak si uvědomil, že Hurth se objevil v těsné blízkosti východní hory a téměř okamžitě letěl zpátky za ni.

Je tu planina, odpověděl, když si vzpomněl na malý hrob. Náhle zatoužil vidět, jak přežil jarní tání – a s tím přišla i zvědavost na další mohyly, které viděl při sledování Tenima a Tarika.

Vidím to, odpověděl Hurth a prudce zatočil směrem k planině. Mohu přistát. Drak začal strmě sestupovat. Proč jsi tak znepokojený z těch malých mohyl?

Pellara ta otázka ohromila a v odpověď se jeho mysl zaplavila spoustou různých vzpomínek – na Caylu a Carissu, malou Hallu, visící hlavou dolů, na žluté květiny.

Draci chodí zemřít do mezimezí, ozval se Hurth. Znělo to smutně a trochu zmateně. Předpokládám, že země je pro lidi jako jít do mezimezí.

Pellara to srovnání překvapilo a byl ohromený Hurthovým bystrým postřehem. Neměl moc času, aby nad tím uvažoval, protože D’vin už mu pomáhal dolů na obrovskou Hurthovu nohu. Jakmile se Pellar doškrábal na zem, draken řekl, „Dej Hurthovi vědět, až budeš chtít vyzvednout.“

Pellar přikývl a zamával na potvrzení.

Odstup, varoval ho Hurth.

Pellar odstoupil o dračí délku.

S mohutným odrazem zadních nohou vyskočil Hurth do vzduchu, mocně zamával svými obrovskými křídly, aby získal výšku a pak drak a jezdec zmizeli z dohledu v mezimezí. Pellara udivilo, že tam, kde byl před chvílí drak s jezdcem, vidí pouze slabý náznak mlhy. Chvilku se díval, pak se otřepal ze zadumání a pustil se přes kopec a pak dolů do tábora Natalon.

Byl překvapený, že Mistr Zist na něj čeká dole pod kopcem.

„Nemáme moc času,“ vyhrkl Zist příkře. „Už jsem slyšel, že Vyloučení vědí o prodeji vajec wherů.“

Pellar zachmuřeně přikývl. Hádal, že něco tak vzácného a cenného, jako vejce wherů, přitáhne pozornost každého zoufalce, zvlášť Vyloučených.

„Murenny požádal B’ralara, Vůdce Weyru z Výšin aby poskytoval ochranu Aleese a jejím hlídacím wherům,“ pokračoval Zist. Položil Pellarovi ruku na rameno a jemně s ním zatřásl. „Musíš přesvědčit Aleesu, aby ochranu přijala a dohodnout nějaký signál, který můžeš buď ty, nebo hlídací wherové, poslat drakům, pokud bude potřeba.“

Pellar zavrtěl hlavou, vytáhl břidlici a rychle napsal – „Až.“

„Až bude potřeba,“ souhlasil Zist vážně.

Pellar zvedl ruku dlaní vzhůru, aby Zist už nic neříkal, očistil břidlici, a napsal, „Musí se pohnout.“

Zist si vzkaz přečetl a přikývl. „Říkáš, že se budou muset přesunout, až budou vejce prodána?“

Pellar přikývl a očistil břidlici a napsal, „Chtít harfeník.“

„Oni chtějí harfeníka?“ hádal Zist. Pellar přikývl. Zist si zamyšleně pohladil bradu a pak se podíval hloubavě zpátky na Pellara.

Pellar zavrtěl hlavou a ukázal na sebe a následně gestikuloval máváním oběma rukama před sebou – jeho způsob, jak říct – ne, protože je dítě.

„Ty ne,“ shrnul to Zist. Povytáhl na svého adoptivního syna obočí. „Je to tvoje volba, nebo jejich?“

Pellar zvedl obě ruce, jednu s jedním zvednutým prstem, druhou se všemi prsty nataženými.

„Vás všech,“ hádal Zist. Pokrčil rameny. „No, nebudu tvrdit, že se mi neulevilo, ale nedokážu říct, kdy budeme mít náhradu.“

„Zůstanu, dokud.“ napsal Pellar.

„To asi bude nejlepší,“ souhlasil Zist. „Tvůj Chitter nám může povědět, když se budete pohybovat a kam.“ odmávl Pellarův vzrůstající odpor. „Drakeni to budou muset vědět, aby mohli poskytovat ochranu.“

Pellar chvíli uvažoval nad Zistovými slovy a pak přikývl.

„Dobře chlapče,“ poplácal ho Zist ještě jednou po rameni. Tentokrát Pellara pustil a lehce ho odstrčil pryč. „Teď jdi za Mistrem Aleesou a přiměj ji, aby přijala ochranu. Pověz jí, že Natalon poskytne uhlí.“

Pellar se obrátil k odchodu, ale pak se otočil a napsal, „D’vin tě přinese?“

„Až bude čas líhnutí?“ zeptal se Zist. Pellar přikývl. Zist zavrtěl hlavou. „Ne, budeme muset sehnat jezdce z jiného Weyru, takže neprozradíme Aleesinu polohu.“

Pellar se na chvilku zamračil, než přikývl, že chápe. Území chráněné Weyrem bylo obrovské, ale ne tak velké, aby odhodlaná skupina nemohla najít Aleesu a její hlídací whery, pokud by věděli, který weyr je chrání.

„Telgar,“ napsal Pellar jako návrh, protože věděl, že D’gan nikdy nedopustí, aby se hlídací wherové vrátili zpátky pod jeho ochranu.

Zist okamžitě pochopil a odfrkl smíchem. „Skvělý nápad!“

Pellar se lehce uklonil, zamával a otočil se zpět, odkud přišel. Byl tak ponořen do svých myšlenek, že se mu to zdálo jako okamžik, než se ocitl zpátky na plošině. Instinktivně se zastavil a zkoumal jakékoliv známky přítomnosti druhých. Když si byl jistý, že je sám, chtěl zavolat Hurtha, ale zarazil se a rozhodl se nejprve navštívit malý hrob.

Byl přesně tam, kde si pamatoval. Mohyla se trošku zmenšila, jak sníh roztál do bláta, a bláto sesedlo, ale stále vypadala jako hrob.

Nebyly tu žádné květiny. Vypadal opuštěně a smutně. Pustě.

Pellar usoudil, že vypadal mnohem příjemněji se sněhovou pokrývkou. Zavřel na chvíli oči a představil si malý svazek žlutých květů. Ten obraz byl jediný dar, který tu mohl nechat. Obrátil se na sever a na západ a představoval si další mohyly, které viděl ve sněhu, když sledoval Tarika a Tenima. Zavřel oči, představil si květiny na každém z nich a přemýšlel, který z nich obsadila Halla dívka s blýskavýma očima a botami z kůry. Ucítil, jak se přes něj převalil záchvěv hněvu, když si vzpomněl na Tenima a jejich boj. Nevědomky zvedl ruku ke krku a masíroval si ho.

S hlubokým povzdechem znovu otevřel oči. Jednoho dne, přísahal sám sobě. Věděl, že se jednoho dne opět s Tenimem sejde.

Rozhlédl se po náhorní plošině ještě jednou a pak šel opatrně k místu, kde naposledy viděl velkého bronzového draka.

Hurthe, jsem připraven.

KAPITOLA 5

Co je ten velký a ošklivý tvor?

Wher, pro nějž světlo je horší než mor.

Je přítelem noci a spojencem tmy,

jen v chladném vzduchu on létat smí.

DRŽBA WHERŮ

493,1 let po Přistání

Pellar z opatrnosti poslal do tábora Chittera, než se přiblížil. Ohňový dráček se okamžitě vrátil zpátky, oči mu vířily strachem, zabalil se Pellarovi kolem krku a pevně a bolestivě ho svíral.

Jdu tam, poslal Pellar v duchu vzkaz vyděšenému příteli. Chitter vypadal žalostně, ale odstoupil od něj.

Bylo ještě světlo, takže nebylo vůbec těžké zjistit, kde je Jaytenův úkryt, dřív než si ho muž všiml. Byl si jistý, že kdyby to neudělal, nikdy by se nevyhnul svištícímu šípu, který Jaythen vystřelil. Šíp se zavrtal hluboko do udusané hlíny, kde Pellar právě procházel.

Je těžké se schovat v modrém oblečení, usoudil Pellar, a rozhodl pominout veškeré znalosti o používání lesních dovedností, aby se vyhnul Jaythenovi.

Pellar se dal do běhu, kličkoval a pohyboval se v širokém oblouku na opačné straně, než byl střelec. Vyhnul se dalšímu šípu, a dalšímu. Běžel slepě, bez jakéhokoli plánu, jeho jedinou myšlenkou bylo dostat se k Jaythenovi a nějak ho přesvědčit, že mu nechce ublížit.

„Prodal jsi nás za parádu?“ zařval Jaythen, když minul čtvrtým šípem. Odhodil luk a vytáhl z opasku dlouhou dýku. „Jak moc si myslíš, že to bude vypadat, až to bude od krve?“

Pellar znovu uskočil, jen aby si uvědomil, že civí s pusou otevřenou v bezhlesné bolesti. Podíval se vlevo a všiml si šípu, který mu trčel z levého předloktí. Někdo ho střelil. Zachytil pohledem Arellu, která se zvedla ze svého úkrytu, oči zaplněné slzami, když nasadila další šíp a zamířila na jeho srdce.

„Já ti věřila,“ křičela na něj, když vystřelila.

Aleesk! křičel Pellar v duchu, zatímco na něj letěl šíp. Chitter – příliš pozdě – se vrhl ke střele s kamenným hrotem.

Čas se pro Pellara zpomalil. Šíp náhle uvízl ve vzduchu a pomalu se ploužil k němu. Chitter jakoby se vznášel na místě, zatímco se přibližoval k šípu, který se blížil k Pellarovi, a mladík viděl, že šíp by ho zasáhl dřív, než by ohňový dráček stihl zasáhnout.

Ale na ničem z toho nezáleželo. Důležitá byla jen Aleesk, zlatý hlídací wher. V tom okamžiku se Pellar cítil součástí někoho jiného takovým způsobem, jako nikdy předtím. Zjistil, že se cítí spojený s Aleesk způsobem, jaký si neuměl představit, dokonce víc, než se cítil s Hurthem.

Jenže cítil. Cítil všechno: bolest v paži, bolest v udýchaných plicích, strach ve svém srdci, zármutek, žal, hněv, ztrátu, porážku, a především, palčivý stud a vztek, že tohle se nemuselo stát, jen kdyby on, Pellar, udělal něco jiného, jen kdyby, jen kdyby…

Čas se znovu pohnul a šíp svištěl směrem k němu. Vzduch naplnil Chitterův výkřik úzkosti a Pellar se díval na svou vlastní smrt, vzdálenou pouhý okamžik.

Najednou byl vzduch plný zlata, hluku, pohybu a hněvu, porozumění, kajícnosti. Aleesk zaštítila Pellara svým tělem. Šíp ji udeřil do boku, zabodl se a odskočil ven. Aleesk zařvala, víc vzdorem, než bolestí, otočila hlavu a oči k Pellarovi, tlamu otevřenou, vyceněné tesáky.

Vykřikla k Pellarovi, pak zavřela tlamu a přitiskla se k němu, znovu vykřikla, prosebně, žalostně, s obavami.

Jsem v pořádku, řekl jí Pellar. Zjistil, že má moc, o které nikdy nevěděl. Klopýtal k ní, popadl ji kolem krku a pevně ji objal. Jsem v pořádku.

Vzduch se naplnil hlasitým řevem plným pobouření a nebe najednou potemnělo, jak se nad nimi objevil dospělý bronzový drak. Jsem v pořádku, Hurthe, volal Pellar k drakovi, v obavě z hněvu, vyjádřeném v bronzákově obrovských červeně vířících očích.

Jaythen se vrhl ke svému luku a napnul šíp a zamířil na draka.

Ne! zakřičel Pellar v hlavě.

Aleesk zaječela a obloha opět potemněla, když se nad nimi objevil bronzový wher, a s křikem zaměřeným na Jaythena stínil svým tělem draka.

„Jaythene, přestaň!“ vykřikla Aleesa.

Jaythen upustil luk, oči vytřeštěné v šoku a hrůze.

„My neútočíme na draky,“ prohlásila Aleesa a strnule se posunula k Aleesk. „Tak to řekla Aleesk.“

Jaythen se na ni v úžasu díval. „Ona mluví?“

„Nechá mě to cítit,“ řekla Aleesa a držela zlatého whera na místě, kde ho zasáhl Arellin šíp.

Pohlédla na Pellara očima tvrdýma jako křemen.

„Hrál jsi tu hru dobře, chlapče,“ řekla zlomeným hlasem. Vzhlédla k drakovi, vznášejícímu se nad ní. „Teď zabijí mou Aleesk a nebudou žádní hlídací wherové, tak jak to chtěli.“ Zavrtěla hlavou, slzy se jí nekontrolovaně koulely po tváři. „Věřila jsem ti, opravdu jsem ti věřila.“

Zvuk zezadu způsobil, že se všichni prudce obrátili. D’vin seskočil z draka. Přistál do kotoulu, překulil se a rychle vyskočil, ruce natažené.

„Bylo správné, žes mu věřila,“ prohlásil draken.

Jaythen si posměšně odfrkl. „Dokonce si podmanil i whery.“

„Opravdu?“ zeptal se D’vin a obrátil se na Aleesu. „Co ti wher říká?“

„Hlídací wherové nemluví, drakene,“ zvedla Aleesa hlavu a upřeně se na něj zadívala. „Cítí a jednají.“

„Co ti tedy říká její jednání? Co říkají její pocity?“

Aleesa se zamyšleně zamračila. Nepřítomně hleděla na zlatého whera a rozmlouvala s ní. „Hlídací wherové jsou jednoduché, nekomplikované bytosti,“ řekla po chvíli. „Ona mu věří.“ Zírala na Pellara, nenávist čišela z každého kousku jejího bytí, a pak řekla D’vinovi, „A on je prodal vám.“

„Já ti věřím, Pellare,“ ozval se hlas z dálky. Arella klusala od svého úkrytu. Pohladila omluvně Aleesk, pak odhodila luk na zem a podívala se na matku. „Cítila jsem tě, cítila jsem tě a –“

„Nejsme vaši nepřátelé,“ prohlásil D’vin, podíval se z Arelly na Aleesu a zpátky. „Vaši hlídací wherové to ví.“ Pohlédl na Jaythena. „A ví, že neubližují drakům.“

„A co si draci myslí o nich?“ dožadoval se Jaythen vztekle.

Jsou to naši bratranci, prohlásil Hurth. Pellar se podíval na draka a pak si všiml, že Jaythen, Aleesa a Arella na něj také zírají, ústa dokořán překvapením. Jsou to naši příbuzní, stejně jako ohňoví dráčci.

„Bratranci?“ zopakoval D’vin. Pohlédl na Pellara. „Vědí to harfeníci?“

Pellar pokrčil rameny.

„Bratranci?“ opakovala Aleesa a přelétla pohledem od bronzového hlídacího whera na bronzového draka.

A nemají rádi světlo, dodal Hurth. Máte jim věřit. Teď odcházejí.

Najednou byli hlídací wherové pryč.

Jsou velmi svižní, poznamenal Hurth překvapeně. Jsou ve svém weyru, mají rádi tmu.

Do ticha, které následovalo po tomto posledním dračím oznámení, promluvil D’vin.

„Jsem D’vin, jezdec bronzového Hurtha, Vůdce křídla z Výšin. Byl jsem poslán Vůdcem Weyru B’ralarem, abych vám nabídl ochranu a podporu Weyru Na Výšinách.“

„Drakene,“ řekla Arella a hluboce se uklonila, „jménem našich hlídacích wherů a poslední zlaté na Pernu, přijímám vaši nabídku.“

„Omlouvám se za naše chování,“ otřásla se Aleesa ze svého šoku.

„Ona je poslední zlatá?“ zeptal se D’vin a obrátil se za hlídacím wherem s vyděšeným výrazem ve tváři. Otočil se zpátky k Arelle. „A ty jsi na ni střílela?“

Arella zrudla a ukázala zlostně na Pellara. „Střílela jsem na něj,“ prohlásila, „Abych ji chránila.“

Pellar přešel k těm dvěma, zamával o pozornost, popadl je za ruce, spojil je dohromady a nutil je k potřesení. Hurthe, pomyslel Pellar k drakovi, který se nad nimi pořád vznášel, řekni jim, ať se přestanou hašteřit a že asi omdlím.

Pellar říká, že se máte přestat hašteřit a že se cítí slabý, hlásil Hurth poslušně, zrovna když se Pellar zhroutil na zem.

„Takže, kdy budeš připravený pokračovat?“ zeptala se Arella, když Pellar se zachvěním víček otevřel oči.

Pellar ji obdařil rozhořčeným pohledem a Arella se zasmála. „Myslela jsem si, že to uděláš.“

Pellar znovu zavřel oči a šátral po Chitterovi.

Spí tady se mnou, hlásil Hurth. Pellar získal v mysli představu malého hnědého ohňového dráčka, stočeného na předloktí velkého bronzového draka. Jsem rád, že jsi v pořádku. On byl dost rozrušený. D’vin říká, že můžeme odejít kdykoli si budeš přát. Aleesa říká, že vejce se objeví každým dnem.

„Jsi schopný se postavit?“ zeptala se Arella. Tehdy si Pellar uvědomil, že ležela vedle něj a její horké tělo ho zahřívalo. Arella z jeho výrazu uhodla jeho myšlenky a kysele se na něj usmála. „Na to vůbec nemysli, harfeníku Pellare. Dalších pár měsíců nebude žádný zásnubní let. Jsem tady, protože to byl můj šíp ve tvé paži a dlužím ti to.“

Arelliny oči zářily, když se zadívaly hluboko do jeho. Natáhl ruku a pohladil ji po tváři. Opřela se o něj, pak se zase odtáhla a tvářila se zaměstnaně. „Jsi připravený vydělat si na obživu?“

Pellar přikývl, překulil se a snažil se zvednout, ale zjistil, že nemá žádnou sílu. Levou paži měl rozbolavělou a ztuhlou, a ústa marně otvíral k výkřiku bolesti.

Arella ho zachytila silnými pažemi, podepřela ho a zvedla.

„Jsi slabý jako mládě,“ řekla mu, zatímco mu pomáhala na stoličku.

Pellar se rozhlédl po své břidlici. Když ji nemohl najít, rozpřáhl ruce k Arelle, zběsile jimi zaprosil, jednou rukou naznačil plochu a druhou křídu drženou v pěsti.

„Tvoje břidlice se rozbila. Budeš muset mluvit přes draka,“ informovala ho Arella.

Hurthe? poslal Pellar myšlenku drakovi.

Řekni mi, co chceš, a já to řeknu jí, odpověděl drak. D’vin je připravený pomoci, pokud potřebuješ.

Pellar rychle pohlédl dolů na své nahé tělo, zrudnul a rozhodl se, že počká, než přijme drakena s jeho nabídkou.

Arella kolem něj efektivně pobíhala, házela mu spodní prádlo a pomohla mu až tehdy, když jeho pokusy žalostně ztroskotaly. Následovaly kalhoty a zkrvavená tunika a pak ho Arella zatlačila zpátky na židli a jemně mu na nohy natáhla ponožky. Opatrně mu nazula boty, sledujíc v jeho tváři jakoukoliv známku bolesti, ale Pellar sebou pouze dvakrát trhnul, když mu její pohyby škubly s paží.

„Chtěla jsem tě zabít, žes zradil hlídací whery a poslal je na smrt,“ řekla mu Arella tiše. „Rozumíš? Nechtěl bys udělat totéž, kdyby se někdo pokusil zabít Chittera?“ Otočila hlavu k obydlí hlídacích wherů. „A ona je poslední svého druhu.“

Pellar na ni dlouho zíral, než pomalu přikývl.

Arella ho chytila pevně za pravou ruku a po tvářích jí stékaly slzy. Pellar sevření opětoval a přitáhl si ji k sobě. Arella vkleče překvapeně vzhlédla a popolezla dopředu, až se ocitla tělem mezi jeho koleny. Pellar táhl její ruku dál, přitáhl si její hlavu k sobě a lehce ji políbil na čelo. Arella vydala vzlyk a opřela si hlavu pod jeho rameno.

„Kromě toho,“ vzlykala mu na hrudi, „jsi mě opustil. Milovala jsem tě, a tys mě opustil.“

Pellar pustil její ruku, ovinul ji volnou paží kolem zad a pevně ji přitiskl k sobě. Konejšivě ji poplácal. Věděl, že ji taky miluje, a sevřel ji paží pevněji, ale přes to všechno, když zavřel oči, spatřil malý kopeček hlíny s tenkým svazkem žlutých květů. Slzy mu stékaly po obličeji, klesaly na Arelliny tváře, tam se mísily s jejími slzami a kutálely se společně na jeho modře obarvenou tuniku.

~

S Hurthovými křídly, D’vinovou pomocí a Arellinou podporou se Pellarovi podařilo najít kandidáty pro všech dalších dvanáct vajec, která, jak oznámila Aleesa, nakladla Aleesk.

„Ona mě přežije,“ vyznala se Aleesa Arelle, když byli připraveni k odchodu. „A co se pak stane? Spojíš se s posledním hlídacím wherem na Pernu, nebo ji pustíš do mezimezí, poslední svého druhu, bez královny, která by ji nahradila?“

Arella našpulila rty a nerozhodně zavrtěla hlavou.

Aleesa se rozhodla, že na ni nebude tlačit a obrátila pozornost k Pellarovi. Pronikavě na něj hleděla, stejně jako když ho viděla poprvé, ale teď byla slabou, bledou imitací sebe samé před pouhými pár měsíci. Pellar si poprvé uvědomil, jak je štíhlá Aleesa křehká a jak je unavená ve svém starém těle, jak opotřebovaně a rozbolavěle se cítí.

„Ujisti se, že dostaneš nějaké léky na bolest kloubů, harfeníku,“ řekla pevně, jako kdyby uhodla jeho myšlenky. „Už se nepohybuji jako dřív.“

Pellar přikývl a pak sám sebe překvapil, předklonil se a objal ji svou zdravou paží. Aleesa ho rozpačitě pohladila a pak ho odstrčila, přelétajíc pohledem mezi ním a Arellou.

„Teď běžte, nebo už bude příliš pozdě.“

Vrátili se o tři dny později. Hurth zaburácel upozornění, které Chitter zopakoval klidnějším tónem. Zevnitř jeskyně přišla ozvěna hlídacích wherů.

„Máš důvod být hrdý, víš,“ zašeptala Arella Pellarovi do ucha, když se snášeli spirálovitě dolů k zemi. Seděla za ním, zatímco D’vin byl vpředu. Sáhla dopředu a pro zdůraznění mu stiskla stehno. Pellar přikývl a rukou zakryl tu její.

„Někteří z nich už jsou tady,“ poznamenal D’vin, jak kroužili dolů na přistání. Nad nimi zatroubil drak; ohlédl se tedy přes rameno. „To jsou barvy Bendenu. Vůdce Weyru!“

Hurth náhle uhnul stranou, aby uvolnil cestu velkému bronzovému drakovi, který nesl Bendenského Vůdce Weyru. Jak bronzák sestoupil níž, Pellar zahlédl tři cestující: Natalona s pevně zavřenýma očima, Zista a Kindana. Nejmladší syn posledního wherovoda z Natalonova tábora vypadal trochu zelený strachy, ale oči měl rozšířené vzrušením.

„Musím se dostat dolů,“ zamumlala Arella zezadu. „Potřebuji pomoct matce.“

Jakoby v odpověď přešel Hurth do strmého klesání, těsně nad zemí prudce zamával křídly a bezpečně přistál. Arella začala okamžitě hbitě slézat dolů po drakově přední noze. Nepřítomně ho poplácala, než se vrhla do davu shromážděného v údolí.

D’vin se otočil v sedadle k Pellarovi: „myslím, že by mohl být dobrý nápad, držet tě z dohledu. Dokud ti tam neví, že jsi tady, nebudou tušit, zda víš, kde je umístěno doupě wherů.“

Pellar přikývl. On a Arella už nasmlouvali dobré ceny za vejce hlídacích wherů, a Mistr wherů i zbytek tábora bude mít pro příští Oběhy život jednodušší. Ale zprávy o jejich bohatství se jistě rozšíří k Vyloučeným, kteří by měli dvojí motivaci – získat jak výrobky a směněné zboží, tak wheří vejce, s kterými by navíc mohli obchodovat.

„Já, na druhou stranu,“ pokračoval D’vin, „se musím pohybovat mezi našimi hosty. Nemají vědět, kde tento tábor leží – všichni sem přiletěli na dračím hřbetě, ale Zist doufá, že dojdou ke zjevným závěrům.“

Pellar tázavě zvednul obočí.

D’vin se usmál a ukázal na něj prstem. „Jsi Harfeník – jistě sis všimnul, který Weyr jako jediný tu není zastoupen?“

Pellar se rozhlédl po ostatních dracích. Někteří byli ve vzduchu na hlídce, někteří se usadili níž na vrcholu kopce. Našel jezdce a jejich značení – Fort, Ista, Benden a Výšiny. Najednou se přistihl, že se drží za boky v tichém smíchu. Chyběl tu pouze Telgar. Jakákoliv nečestná mysl by došla rychle k závěru, že tábor Mistra Aleesy je ještě na Telgarském území!

~

„Tak kde jsou?“ zakřičel Tenim a vztekle bouchl pěstí do stolu.

Hospodu naplnilo náhlé ticho. Držba Balan vyrostla jako přirozená zastávka pro čluny a obchodní vozy na cestě mezi Hornickou držbou a Campbellovým polem. Držitelé vydělali hodně ze svých zisků poskytováním ubytování a stravování pro posádky člunů a vozů, takže byli zvyklí na drsnou, neustále se měnící společnost. Přesto se zákazníci po Tenimovi nervózně ohlédli. Někteří odstrčili svoje poslední drinky a v kvapném spěchu odcházeli.

Moran na uklidnění mávl rukama. „Prověřujeme to.“

„Prověřujete? Prověřujete?“ řval Tenim, až mu žíly na krku vystoupily jak lana. Znovu bouchl do stolu, ignorujíc ustarané výrazy toho mála zbývajících zákazníků a vyděšený pohled držitele, s kterým už si vyměnil ostrá slova a pár ran. Místo toho se soustředil na ustaranou Moranovu tvář. Ha, myslí si, že to skryje, pomyslel si Tenim, ale já to vím. Vím, kdo to tu má na starosti, a není to tenhle tlustý starý blázen.

„Prověřujeme,“ opakoval Moran pevně. „Halla podává hlášení z Cromu, taky máme zprávy z Telgaru a z hornické držby na východě – kdo ví?“

„My ne,“ zavrčel Tenim. „Tady se v rukách předává jmění, a my ani nevíme kde.“ Vrhl na Harfeníka mazaný pohled. „Pomysli, jak bys s takovými penězi mohl pomoci dětem.“ Tenim se usmál sám pro sebe, když viděl, že jeho poznámka zasáhla cíl. Ach ano, vím o tvé loajalitě, pomyslel si a přemýšlel, jak mohl někdy uvažovat o starším muži jinak, než jako o slabochovi.

Jistě, je pravda, že Moran ho našel, krmil ho a ošetřoval, dokud se neuzdravil, zatímco jiní by pro syna Vyloučeného otce ani nehnuli prstem a nikdo neměl čas pro jeho bezpáteřní matku. Nikdy už neuvažoval, co se s ní stalo. Naposledy ji viděl, když se pustila do jeho otce a ten ji srazil na zem. Tenim se už v raném věku naučil, že se nemá s otcem hádat. Ve skutečnosti to bylo ve stejné době, kdy zjistil, že i kdyby matka měla nějakou vůli, nikdy by ji nepoužila na jeho obranu.

„Kdybys kvůli svým spratkům neprodal všechno uhlí, které jsme ukradli, měli bychom teď dost, abychom zaplatili za slušné informace,“ dodal Tenim. „Říkal jsem ti, abys s tím počkal.“

„Komu bychom prodávali vejce?“ zeptal se Moran. Znovu přemýšlel, jak se do této situace dostal, jak se chlapec, kterého kdysi zachránil, proměnil v tohoto zatrpklého mladého muže. A znovu vzpomínal na spoustu drobných kompromisů, lží, podvodů a krádeží, které dělal, s cílem zajistit jídlo na následující den, aby prostě nakrmil ještě jedna bezbranná ústa. Myslel si, že to bude jen jednou, a vzápětí zjistil, že další den své úsilí opakuje, tentokrát aby nakrmil ještě více úst ještě více krádežemi a lží.

„Komukoli,“ odpověděl Tenim trpce. „Pomysli, co jsme mohli dostat. Říká se, že Tarikův tábor slíbil zásobu uhlí na celou zimu jen za šanci na vejce. Co by asi zaplatili za skutečné vejce ve svých rukou, co?“

„Někdo by mohl klást otázky,“ protestoval Moran. „Není moc hlídacích wherů –“

Tenim ho přerušil. „Jak si můžeš být tak jistý? Proč by se měli starat, odkud to pochází?“

„Připouštím, že možná ne,“ uznal Moran neochotně. „Ne, že by na tom záleželo, když nevíme, kde jsou. Možná už jsou vejce rozdělena.“

Tenim si odfrkl. „Kdyby ano, Tarik by nám to řekl.“ Usrknul si piva. „Tys neslyšel, jak moc si stěžoval na plýtvání uhlím.“ Zamyšleně se zamračil, znovu si přitáhnul pití, pak ho jedním dlouhým lokem vypil a bouchnul korbelem o stůl. Vstal a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zeptal se Moran. „Musíme počkat na zbytek dětí.“

Tenim pohrdavě odfrkl. „Počkej, jestli chceš. Vím, kde bude jedno vejce a vím, co za něj bude zaplaceno. A já to zaručeně dostanu.“

~

„Zůstalo tu jedno vejce,“ oznámila Aleesa, když poslední ze skupiny odešli.

„Je tu někdo další, kdo chce obchodovat?“ zeptal se D’vin Pellara.

Pellar chvíli přemýšlel, než zavrtěl hlavou. Potlačil zívnutí, rozhlédl se s rozpaky, které se ještě prohloubily, když ostatní taky postupně zívali, a pak znovu rozhodně zavrtěl hlavou, aby se ujistil, že ho pochopili.

„Aleesk se nepohne, dokud nebude poslední vejce pryč,“ oznámila Aleesa ostatním.

„Pokud se nepohne, je tu velká šance, že vás najde někdo z Vyloučených,“ zamumlal D’vin.

„Takže teď uvidíme, jak drží draken slovo,“ odvětil Jaythen s pohledem vyzývavě upřeným na bronzového jezdce.

Na okamžik to vypadalo, že mladý draken na Jaythenovu jízlivou poznámku zareaguje, ale pak se D’vin uvolnil a usmál. „Ano, to uvidíte.“

Aleesa plácla Jaythena po paži. „Omluv se, Jaythene. On už své slovo dodržel, a víc než to.“

Jaythen zaťal čelist, když se zadíval drakenovi do očí. Pak se napřímil do plné výšky a hluboce se D’vinovi poklonil. „Aleesa má pravdu, drakene. Udělal jsi všechno, co jsi řekl, neměl jsem důvod k pochybnostem.“

D’vin mávl nad omluvou rukou. „Všichni jsme tvrdě pracovali, už jsme unavení.“

„Není to jen tím,“ odpověděl Jaythen. „My všichni –“ mávl rukou, aby zahrnul Aleesu, Arellu i zbytek skupiny, „– jsme se museli mít tak dlouho na pozoru, že je těžké někomu věřit.“

„Žádný problém, chápu to,“ zadíval se D’vin na muže vřele, díky jeho upřímnosti a čestnosti.

„Myslím, že to je problém, bronzový jezdče,“ nesouhlasil Jaythen mírně. „Máme méně přátel, když s nimi zacházíme jako s nepřáteli.“

„Hmm, předpokládám, že to tak je,“ odvětil D’vin. Natáhl k Jaythenovi ruku. „Budeš přítelem jezdce z Výšin?“

Jaythen přikývl, přijal ruku a rozhodně s ní potřásl.

„Zůstalo tu ještě jedno vejce,“ připomněla jim Arella. „Pokud s ním chceme obchodovat, musíme jednat rychle.“

Aleesa pokývala hlavou. Podívala se na Pellara. „Ten chlapec, Kindan, to je hodný kluk,“ řekla. „Pokud se jeho vejce nevylíhne, dáme mu tohle.“

„A co když se jeho vejce vylíhne, mami?“ zeptala se Arella.

Aleesa si povzdechla. „Pak mládě rozhodne, co je nezbytné.“

Arella a Jaythen zbledli a Pellar na ně tázavě pohlédl.

„Půjde do mezimezí,“ vysvětlila Arella.

„Napořád?“ zeptal se D’vin zděšeně.

Arella přikývla. Aleesa se zahleděla Pellarovi přímo do očí. „Jdi, ujisti se, že se vejce vylíhne, a vrať se k nám, abys nám pomohl s přesunem a dodržel svou část dohody.“

Pellar přikývl.

D’vin pokynul harfeníkovi, aby ho následoval. Během chvilky byl Pellar ve vzduchu, a o chvíli později v mezimezí.

Přiletěli za denního světla, vznášejíc se nad plošinou s hroby, skrytí před horníky vrcholem hory na východě. Když Pellar sesedl, D’vin se na něj podíval a řekl: „Víš, že pokud se tomu chlapci vejce vylíhne, bude Aleesa od tebe očekávat, že se spojíš se zbylým mládětem.“

Pellar přikývl a zašklebil se.

D’vin zamyšleně našpulil rty, než pokračoval. „Nezapomeň, že tvoje budoucnost je tvoje vlastní volba, ne její.“

Pellar zavrtěl hlavou, vytáhl břidlici a napsal – „Slib.“

D’vin se natáhl dolů, aby si břidlici přečetl. „Tvým slibem bylo učit ji a být harfeníkem, ne stát se obchodníkem s whery.“

Pellar měl pocit, že D’vin neříká všechno, co si myslí. S náhlým pochopením ukázal prstem na D’vina a na Hurtha a pak zpátky na sebe a zavrtěl hlavou, že není žádná možnost, že by se mohl stát drakenem.

D’vin říká, že bys měl vědět, že draci si sami vybírají, koho chtějí, informoval ho Hurth. Ty máš správný věk, dodal bronzák sám za sebe.

Pellar rozhodil rukama. Děkuji ti, poděkuj D’vinovi, prosím. Už musím jít.

Zavolej, když budeš potřebovat, řekl Hurth. Líbí se mi tvůj hlas.

Pellar zamával a obrátil se na cestu, která vedla dolů kolem kopce. Pochodoval dlouhou dobu, než si uvědomil, že Hurth odkazoval na jeho – hlas. Zarazil se, na okamžik ohromený faktem, že někdo někdy slyšel jeho hlas. Hurth ho slyšel. Opravdu ho slyšel. Pellarova tvář se rozzářila širokým úsměvem. Zbytek cesty do hornického tábora s tou úžasnou myšlenkou ani nevnímal.

Možná by mohl být drakenem. Chitter vyskočil z mezimezí kousek nad ním a dával jasně najevo, že si je jistý, že by mohl být Pellar drakenem. Koneckonců, Pellar je jeho druh, tak proč ne něčeho většího? Pellar Chitterovi naznačil, aby byl tiše; byli příliš blízko tábora a nechtěl, aby přitahovali pozornost. Ve skutečnosti, pomyslel si s náhlým chladem, si nebyl jistý, co bude Mistr Zist říkat na jeho náhlý příjezd.

S ohledem na to se Pellar rozhodl počkat do soumraku, než se přiblíží k táboru. Chitter byl s tím rozhodnutím nespokojený. Jak na ně klesal ostrý večerní chlad, vysílal do jeho představ čím dál víc obrázků jídla, na něž se sbíhaly sliny a teplého ohně.

Přes to všechno Pellar vydržel až do tmy. To, že jeho postup do tábora pak ovlivňoval víc jeho reptající žaludek, než jeho opatrnost, dával za vinu Chitterovi. Ať byl důvod jakýkoliv, Pellara překvapilo, když narazil na kohosi, kdo se krčil v keři vedle přístřešku posledního whera. Protože předpokládal to nejhorší, popadl Pellar oběť za krk, rozhodnutý splatit útočníkovi každou svoji modřinu i potupu.

„To jsem já,“ vydechl mladý hlas chraptivě.

Pellar ho okamžitě pustil a uskočil do obranného přikrčení, zatímco revidoval svůj odhad situace. Druhá osoba byla menší než on a mladší než Tenim nebo Tarik. Ale hlas zněl podobně jako Tarikův.

Cristov.

Co tady dělá? přemýšlel Pellar. Nezáleželo na tom. Přešel blíž a opatrně chlapci masíroval hrdlo, stejně jako to udělal sám sobě po Tenimově útoku.

„Promiň,“ napsal Pellar, když se Cristov vzpamatoval.

„Ty –,“ Cristov se odmlčel, polkl a masíroval si krk, než pokračoval. „– ty sis myslel, že jsem Tenim.“

Pellar přikývl.

„Bojíš se, že by mohl ukrást vejce?“

Pellar při tom pomyšlení vytřeštil oči. Byla to dobrá myšlenka, která jeho ani Aleesu nenapadla. Tenim samozřejmě ví, kde je tábor Natalon a nebude mít žádný problém najít wheří vejce. Bylo by pro něj snadné ukrást je dřív, než se vylíhne. Při veškeré své snaze najít domov pro všechna vejce Pellar neuvažoval o možnosti, že by po umístění mohla být vejce stále v nebezpečí před Vyloučnými.

„Otec říká, že je to plýtvání zimním uhlím,“ řekl Cristov. Zadíval se Pellarovi přímo do očí. „I kdyby bylo, ještě horší by bylo, kdyby vejce ukradli, ne?“

Pellar souhlasně přikývl na chlapcovu logiku.

„Rozhodl jsem se, že můžu pomoct a dávat na ně pozor,“ vysvětlil Cristov. Pellar měl silný pocit, že Cristov mu neříká všechny své důvody, a cítil, že je Cristov poněkud osamělý, a že hledá staršího přítele. Pellar ten pocit dobře znal a vzpomněl si, jak správný byl jeho návrh, aby Zist pověřil Kajleka jako mladíkova učitele. Je možné, že Cristov doufal, že Pellara znovu uvidí? Při tom pomyšlení se mladý harfeník cítil zmateně, stejně tak polichoceně, jako rozpačitě.

V té chvíli se objevil Chitter a vznášel se poblíž. Pellar nabyl dojmu, že ohňový dráček všechno viděl, ale mátla ho jak Pellarova akce, tak Cristovova reakce.

„Ten je krásný,“ vykřikl Cristov a zkusmo natáhl k Chitterovi ruku. Pellar dráčkovi pokynul a vyslal k němu myšlenku; Chitter souhlasně začiříkal a klesl dolů, těsně před nataženou ruku Cristova.

„Můžu se ho dotknout?“ zeptal se chlapec Pellara, oči rozšířené úžasem.

V odpověď Chitter vystrčil hlavu dopředu a naklonil tvář tak, že se Cristovovy prsty dotýkaly jeho oblíbeného drbacího místa. Cristov potřeboval trochu postrčit, ale brzy šťastně škrábal Chitterovy líce a třel ho kolem očních důlků, zcela pohlcen nadšenými reakcemi ohňového dráčka.

„Bude wher stejný?“ mrkl na Pellara Cristov a hned se očima vrátil k ohňovému dráčkovi.

Na okamžik Pellara napadlo, zda se Cristov ptá na wherův vzhled nebo jeho chování. Hádal, že měl na mysli chování a souhlasně přikývl, vzpomínajíc na věrnou obranu Aleesk.

„I když nebude tak hezký, jako ty,“ řekl Cristov Chitterovi v obavě, že by mohl nově nalezeného přítele urazit. Chitter souhlasil se vším, co Cristov řekl, zejména, když hornický chlapec natáhl druhou ruku a škrábal Chittera na obou lících.

Po dlouhé době se Cristov ohlédl na Pellara. „Jsi tady, abys taky hlídal vejce?“

Pellar rychle přemýšlel a pak se rozhodl. Zavrtěl hlavou a napsal, „Ne. Požádat tě.“

Cristov vykulil oči. „Mě? Chceš mě požádat, abych střežil vejce?“ Pellar přikývl. Mladší chlapec polkl. „Nejsem moc velký,“ přiznal.

Pellar se usmál a napsal, „dost velký.“ Cristov stále vypadal pochybovačně, takže Pellar očistil břidlici a napsal, „věřím ti.“

Zatímco to mladý horník vstřebával, ženský hlas zvolal: „Cristove!“

Cristov se otřepal ze svého snění a jeho oči ztratily lesk. „Nemůžu zůstat až tak pozdě,“ přiznal smutně. „Moje matka se to dozví.“

„Jen ve dne,“ napsal Pellar rychle.

„A ty budeš hlídat v noci?“ zeptal se Cristov. „Ty a tvůj ohňový dráček?“

Pellar přikývl.

Cristov to znovu rozvážil a oči se mu znovu rozzářily.

„Cristove!“ ozvala se znovu jeho matka.

„Dohodnuto,“ natáhl Cristov ruku k Pellarovi. Pellar ji vzal a pevně s ní potřásl, přesvědčený, že Cristov není jako jeho otec.

„Musím jít,“ vysvětlil Cristov, a pak se rychle otočil a zakřičel, „už jdu!“

Pellar zamával vzdalující se postavě a pak se zavrtal do keře, kde se schovával Cristov.

Pellarův improvizovaný hlídací rozvrh v dalších třech dnech fungoval bezvadně. Zbytek tábora si hlídajícího Cristova nevšímal, protože bydlel hned vedle kůlny, kde bylo umístěno vejce whera, a jeho přítomnost usnadňovala Pellarovi dostat se na místo na noční hlídku a dopoledne se zase vytratit.

Když Pellar přišel na svou hlídku čtvrtý večer, Cristov tam byl, aby ho pozdravil a tvářil se zachmuřeně.

„Vylíhlo se,“ řekl dutým hlasem. „Ještě jsem ho neviděl.“

Pellar naznačil Cristovovi, aby mluvil dál. „Chystáš se odejít, viď?“ zeptal se Cristov s hlubokým povzdechem. Když Pellar přikývl, dodal si odvahu. „Uvidím tě ještě někdy?“

Bylo zřejmé, že Cristov hledá kamaráda, náhradního staršího bratra, někoho, kdo ho naučí, co je správné a jak žít ve světě. Pellar byl překvapený, že chlapec už se rozhodl, že Tarik takovým průvodcem není, rozhodl se opustit výuku svého otce a hledat místo toho jiného učitele. Tolik Cristova chápal projela jím vlna soucitu a lítosti. Dal slib Aleese. Musí se vrátit zpátky k Mistru wherů.

„Ne brzy. Oběhy,“ přislíbil Pellar na své břidlici, protože nechtěl dávat chlapci naději na brzký návrat. Zvlášť, když si nebyl jistý, jak dlouho bude trvat, než Mistr Harfeník Murenny nebo Mistr Zist zařídí jeho výměnu na Držbě wherů.

„Oběhy?“

„Slibuji,“ napsal Pellar odpověď.

„Oběhy,“ opakoval Cristov se sklopenýma očima. Vzhlédl k Pellarovi. „Jak mě poznáš? Jak já poznám tebe?“

Pellar se usmál a ukázal na Cristovovo srdce a pak na své vlastní.

Cristov pomalu přikývl, ale Pellar cítil, že je chlapec stále sklíčený. Podržel na chvilku ruku nahoře, pak shodil batoh a začal se v něm přehrabovat. Cristov sledoval s vykulenýma očima, jak Pellar svůj batoh prohledává. Jeho oči se ještě zvětšily, když Pellar vytáhl krásnou píšťalu a obřadně mu ji podal. Nikdo mu ještě nikdy nic nedal.

„To je pro mě?“ zeptal se Cristov nevěřícně.

Pellar přikývl. Otřel si břidlici a napsal na ni, „Zist naučí.“

„Chceš, abych požádal Mistra Zista o výuku?“ vypískl Cristov překvapením. Když Pellar přikývl Cristov přiznal, „nevím, jestli budu dobrý.“

„Zkus,“ napsal Pellar v odpovědi.

„Dobře,“ slíbil Cristov. Pellar zavřel svůj batoh a přehodil si ho znovu na záda. Když se obrátil k odchodu, Cristov řekl, „budu trénovat opravdu tvrdě.“

Pellar se otočil a popadl mladíka do silného objetí. Pak co nejrychleji zmizel ve tmě.

O dvě hodiny později stál Pellar opět na mýtině na náhorní planině. Hurthe, jsem připravený, pomyslel si.

Přicházíme, odpověděl drak okamžitě. Mluvíš smutně.

Jsem, odpověděl Pellar.

Kolik dětí na Pernu, uvažoval, je jako Cristov, a zkouší dělat to nejlepší, aniž by měli dobrý příklad?

KAPITOLA 6

Píšťaly pro hru a veselou píseň,

píšťaly pro pomoc, pro chmurnou tíseň,

píšťaly pro smích i pro osamění,

píšťaly pro chlapce, ať smutný není.

TÁBOR Natalon,

493,10 – 494,1 let po Přistání

Mistra Zista překvapilo, když Cristov zůstal po skončení dopoledního vyučování. A ještě víc, když ho chlapec požádal, aby ho učil na píšťalu.

„Nevím, jestli mám nějaké náhradní píšťaly,“ řekl Zist, a nebyl si jistý, jestli chce Tarikovu synovi dělat nějaké laskavosti.

„Někdo mi jednu dal,“ odpověděl Cristov, v obličeji směs smutku a překvapení.

„Můžu ji vidět?“ natáhl Zist ruku. Píšťala, kterou mu Cristov neochotně podal, mu byla okamžitě povědomá, protože ji před pár lety sám vyrobil. Ve skutečnosti byl Pellar tehdy právě ve věku Cristova, když mu Zist tuhle píšťalu daroval.

„To ti dal Pellar?“

Cristov vypadal překvapeně, ale přikývl. „Říkal, že mě znovu uvidí až za mnoho Oběhů,“ vysvětlil.

„No, když to řekl, tak to tak bude.“ Zist zatočil píšťalou v ruce. Kdysi by ji lidé nazvali zobcová flétna. Náustek byl v horní části píšťaly, ne na boku, jako obyčejnější flétny. Učit se na zobcovou flétnu bylo mnohem jednodušší, ale na úkor dynamického rozsahu, který mohly produkovat.

Zist přikývl v náhlém rozhodnutí. Podíval se na Cristova. „Budu tě učit.“

„Děkuji,“ řekl Cristov s úsměvem. Pak se jeho úsměv se vytratil, jak ho něco napadlo. „Nemohli bychom o tom neříct mým rodičům?“

Zist se tou otázkou opatrně zabýval. „Nevidím žádný důvod, proč bychom nemohli počkat, až nastane vhodný čas, abys je překvapil,“ svolil, a oči mu zajiskřily smyslem pro uličnictví, jaký u něj Cristov nikdy dřív neviděl.

„Děkuji,“ řekl Cristov.

„Uvidíme, jestli mi budeš děkovat po první lekci,“ odpověděl Zist. Podal mu píšťalu zpět. „A tvoje první lekce bude dýchání.“

Dýchání? zděsil se Cristov. Slyšel, jak byli Kindan a Zenora splihlí jak hadr po Zistově hodině dýchání! No, má, co chtěl.

~

„Vejce?“ opakoval Tarik po Tenimovi nevěřícně. „Co bys chtěl dělat s vejcem?“

„Já ne,“ řekl Tenim. „Ostatní. Taky by zaplatili celými markami.“

„Vejce se vylíhlo před dvěma dny,“ odpověděl Tarik. „Teď je to spojené s tím spratkem.“

„Spojené?“

„Ano, ten tvor chlapce kousl a teď ho všude následuje.“

Tenimovy rysy se zkřivily, jak se zamračil. Byli v kuchyni nového Tarikova domku, a byla tma. Tenimovi trvala cesta o dva dny víc, než měl v plánu: výnosné dny, jak si byl jistý, s ohledem na zvýšený obsah své dobře skryté peněženky, ale možná ne dost výnosné, aby nahradily ztracenou šanci na vejce.

„Hmmm,“ Tenim si znechuceně odfrkl. „To pro mě teď není dobré.“

„Je to zelená,“ řekl Tarik zamyšleně. „To znamená, že jednou se bude pářit.“ Ušklíbl se. Napadlo ho, jak se s tím vypořádá mladý Kindan.

„Zelené nejsou tak dobré, jako zlaté,“ odsekl Tenim, který si aspoň tolik pamatoval z Moranova učení. Ani zelení ohňoví dráčci, ani zelení draci. Byl si jistý, že pro ty ošklivce je to stejné.

„Takže nejlepší cena by byla zaplacena za zlaté vejce, že?“ nadnesl Tarik pečlivě udržovaným neutrálním tónem. Tarikovi by se snáz dýchalo, kdyby se Tenim začal honit za divokými whery.

Tenim nad tím nápadem tázavě naklonil hlavu. Byl to dobrý nápad, tak dobrý, až ho to překvapilo. Sevřel rty a svraštil obočí, zatímco si Tarika prohlížel a přemýšlel, jaké myšlenky se staršímu muži honí hlavou. Přesto… to byl dobrý nápad.

„Nikdo neví, kde královna wherů je,“ řekl Tenim.

„Nikdo?“ zeptal se Tarik. „Z toho, co jsem slyšel, tam bylo několik kupujících, kteří usilovali o wheří vejce.“

„Nikdo mi nic neřekl,“ dodal Tenim a upřeně se na horníka zadíval.

Tarik Tenimovi vrátil nicneříkající pohled, ale čekal s rostoucí úzkostí, kterou se zoufale pokoušel skrýt. Jak nepříjemné ticho narůstalo, navrhl, „Možná by se tvůj přítel harfeník mohl dozvědět víc?“

„Ten!“ odfrkl Tenim pohrdavě.

„Zajímalo by mě, co dělá teď,“ zamumlal Tarik, a znělo to, jako by mluvil sám k sobě.

Tenim zamyšleně přikývl a vstal ze židle a zamířil ke dveřím. U dveří se zastavil a řekl: „Zjistím to.“ Ukázal prstem na Tarika. „Až se vrátím, očekávám, že budeš mít nastřádáno bokem víc uhlí.“

Tarik přikývl, protože věděl, že mu nic jiného nezbývá, kromě naděje, že se snad Tenim nevrátí.

~

Halla nic neříkala, když viděla, jak Moran prohledává krajinu před nimi, stejně jako nic neříkala, když oznámil jejich náhlý odchod z okolí držby Balan, přestože si někteří ze starších hochů stěžovali, že chybí Tenim.

„Však nás najde, žádné obavy,“ odpovídal Moran lehce. Halla jediná byla dost blízko, aby viděla jeho temně zachmuřenou tvář, hluboké vrásky a starosti, které v ní měl zapsány. Podle ní to vypadalo, jako by se Moran spíš obával, že je Tenim najde, ale možná přisuzovala harfeníkovi své vlastní pocity.

Malý Tucker do ní narazil. Dělal to často, aby získal pozornost. Halla ho tentokrát ignorovala s vědomím, že dítě je ještě v polospánku.

„Brzy budou potřebovat jídlo.“

Moran se na ni překvapeně podíval. Většinou mu děti samy řekly, že mají hlad. Byla to známka Halliny nucené vyspělosti, že přemýšlela tímto způsobem.

„Vypadá to tady docela pustě,“ odpověděl, ale podíval se na dívku s nadějí. Po Tenimovi byla Halla nejlepší lovec. Malá Nalli, která mu seděla obkročmo na ramenou, se zavrtěla.

„Na chvíli si ji vezmu,“ zvedla Halla ruce, aby chytla batole.

I když nesl ještě batoh, bylo teď v Moranově kroku mnohem víc energie, když od něj Halla převzala Nalli. Po několika dalších krocích Halla pochopila proč – v jejich zavazadle bylo tak málo věcí, že váha podvyživeného batolete zatížení víc než zdvojnásobila. Malá Nalli, která se během přesunu trochu probudila, brzy znovu usnula, malou hlavičku si opřela o Hallinu hlavu a poskytovala jí teplo na šíji a ramenou.

Po zvuku, který se ozval za nimi, se Moran zastavil a otočil se. „Perri,“ řekl Moran tónem, v kterém zaznělo stejně tak vyčerpání, jako strach.

Halla se pootočila a varovala, „Už nemáme žádný kořen proti horečce.“

Moran spěchal zpět k padlému chlapci. Perriho kousnul tunelový had, když si hrál v okrajové části držby Balan – nebo to Halla aspoň odhadovala, protože dítě toho nikdy moc nenamluvilo a odmítlo říct cokoli o svém zranění. Rána se v posledních několika dnech zanítila a chlapec šlapal přes noc napůl v horečkách.

Jakýsi hluk nebo povzdech způsobil, že Halla zastavila a vracela se po cestě zpátky k ostatním. Místo aby se plahočili za ní, stáli seskupení do půlkruhu. Moran klečel uprostřed. Jakmile zvedl hlavu a podíval se na Hallu, pochopila. Vzdychla, příliš unavená na něco jiného, mlčky předala Nalli zpátky Moranovi a popadla rukojeť lopaty, která visela z jejího batohu. V kopání hrobů začínala být až příliš dobrá.

O půl hodiny později se plahočili dál, Halla víc špinavá, než se jí líbilo, a na mohyle za sebou nechala jen pár zvadlých žlutých květů. Měla Perriho ráda, zrovna se začínal usmívat.

Vzhlíží k tobě, pomyslel si Moran, když vedl skupinu dětí od zatím dalšího hrobu, a tys je nechal na holičkách.

Kolik hrobů to dělá? Pomalu přemýšlel a s otupělou úlevou si uvědomil, že si nedokáže vzpomenout. Takhle to všechno nemělo být, říkal si Moran. Našel jsem Vyloučené a domluvil s nimi setkání, abych jim pomohl, vzpomínal Moran. Vždycky chtěl dělat něco odlišného, aby se o něm skládaly balady, aby si vykompenzoval svůj neznámý původ. Místo toho zjistil, že pouze přežívá a padá z jedné krize do druhé. Zdálo se, že nikdy nedokáže najít správné místo a správné odpovědi, a vždycky přichází k dalším komplikacím. Pokaždé, když si přísahal, že vyhledá dalšího harfeníka a pošle zprávu do Harfenické Síně, se stalo něco, co změnilo jeho názor. Chtěl oznámit svůj úspěch, ale nedokázal se přimět nahlásit selhání.

A tak plynuly Oběhy. Oběhy a Moranovy sny zmizely – přetavily se od záchrany Vyloučených k prostému shánění dostatku jídla pro tyhle bezprizorní děti, které nacházel podél cesty. Ještě horší bylo, že občas rozházel jejich našetřené marky za pití nebo večerní útěchu. V tu chvíli si vždycky říkal, že si to zaslouží – pití, nebo hřejivou společnost, a pak viděl ty němé pohledy hladových dětí a přísahal si, že už nikdy. Jenže znovu a znovu podléhal svým přízemním tužbám. Jak by mohl s tak žalostným selháním čelit Murennymu nebo Zistovi?

Posunul si Nalli na zádech a ohlédl se zpátky na Hallu v naději na výměnu. Po její tváři stékaly slzy. Moran vynadal sám sobě za své sobectví a plahočil se dál.

~

„Vejce se vylíhlo – zelená,“ napsal Pellar na břidlici, když se setkal s Aleesou a ostatními obchodníky s whery, poté co večer dorazil na držbu wherů.

„Stejně tak to naše,“ odpověděla Arella. „Byla to taky zelená.“ Zpod její sukně vystrčilo hlavu malé tělíčko. Chitter sletěl dolů k malému wherovi a zdvořile na něj začiříkal. Hlídací wher k ohňovému dráčkovi přičichl a znovu se přikrčil za Arellinu sukni.

„Budeš mít první hlídku za úsvitu,“ řekl mu Jaythen. „V hrnci zbylo trochu jídla, takže si něco vezmi a trochu si odpočiň. Aleesk tě vzbudí.“

Pellar přikývl, potlačil zívnutí a přešel k ohni na vaření. Polla se na něj usmála, našla čistou misku a obsloužila ho.

„Vsadím se, že jsi rád, že jsi doma, ne?“ zeptala se a její úsměv odhalil víc děr než zubů. Pellar znovu přikývl, ale nešlo to od srdce. Jen jeho žaludek lákala vůně večeře. Rychle se najedl, rozdělal si deku na svém starém místě a upadl do spánku. Zítra se uvidí, jestli najde nějaký rákos nebo dřevo na novou píšťalu.

Když později přišla Arella, rozložila si své spaní vedle něj.

Druhý den se nijak nelišil, ani další sedmidenní, ani další měsíc. Pellar zvládl překonat obtíže, když učil ostatní číst, ačkoli sám nemohl mluvit, Aleesa s náležitou hrdostí zlepšovala své dovednosti a pustila se do psaní deníku, hlídací wherové rostli a tábor zvolna doplňoval své tenčící se zásoby do původní skromné úrovně.

Pellar rostl a sílil. Poslední zbytky dětského vzhledu zmizely, hrudník mu zmohutněl a obrostl svaly od práce s pastmi, bubnem a nožem. Vylepšil své stopování, a pořád měl na paměti své setkání s Tenimem, teď už před mnoha měsíci.

Polla s ním flirtovala, ale on starší ženu ignoroval, stejně jako se on a Arella snažili ignorovat navzájem, i když to bylo stále obtížnější. Některé ze starších dívek, které Pellar učil, s ním taky začínaly flirtovat, ale Pellar zdvořile odvracel jejich pozornost, i když se děsil, co by mohlo nastat, až se Aleesk znovu vznese k páření. Jeho největší nadějí bylo, aby v tu dobu už byl daleko odtud.

~

Halla neměla Conni, ani její dceru Mileru ráda, ale Moran se rozhodl přijmout je do jejich skupiny, když procházeli kolem soutoku tří řek mezi Telgarskou a Cromskou držbou. Halla nepotřebovala u Conni vidět odhrnuté vlasy z čela, aby uhodla, že je tam namalováno velké „V“ inkoustem z modrého keře. I přes své mládí měla dobrou představu o tom, co způsobilo, že Conni byla svým Pánem držby Vyloučena, a stejně tak se jí nelíbilo, jak se Conni dívá na Morana – jako tunelový had, připravený vrhnout se na svou kořist. A ještě horší byl způsob, jakým Milera otrocky napodobovovala svou matku. Zatímco Conni mohla být o pár Oběhů za svým nejlepším věkem, Milera se sotva měnila z dítěte na ženu.

Halla byla s Moranem příliš dlouho, než aby si myslela, že za harfeníkovým přijetím těch dvou žen byla jen laskavost jeho srdce. Dokonce i po smrti Perriho před sedmidenními tu zůstalo příliš mnoho hladových krků a nebylo nic, čím je nakrmit, i přes snahu Hally s jejími pastmi.

A Conniina nabídka sdílet své potraviny nerozehřála Hallin vztah ani k dlouhovlasé ženě s tváří špice a ostrým pohledem, ani k její dceři s laníma očima.

Conniiny potraviny nestačily na víc, než jedno jídlo. Na jídlo, jak si Halla všimla, z kterého Conni a Milera snědly víc, než celý zbytek skupiny dohromady. Od onoho jídla už uplynuly tři dny, a přesto Conni a Milera vždycky dostávaly to nejlepší, nebo většinu ze skromné kořisti, kterou Moranova skupina získala.

Halla usoudila, že Conni by mnohem líp pasovala k Tenimovi, než k Moranovi. I když, připustila, možná by Conni zjistila, že v boji o Tenimovu náklonnost by vyhrála mladší Milera.

Ať to mělo být jakkoli, Halla si byla jistá, že Conni ani Milera nebudou tolerovat Hallu nebo kohokoli z těch malých, pokud nebudou schopni získat jídlo, a to buď chytáním do pastí, nebo krádežemi u místních držebníků. I když Halla raději lovila a chytala do pastí, nikdy jí moc nevadilo okrádat bohaté držebníky nebo řemeslníky. Jenže žádná z držeb, které viděli v posledním sedmidenní, nebyla bohatá; Halla si byla jistá, že jejich krádeže znamenaly prázdné břicho pro právoplatné vlastníky. Příčilo se jí okrádat ty, kdo pracovali na své jídlo stejně tvrdě, jako ona.

Její vlasec sebou škubl a ona za něj zatáhla. Další sousto. Volnou rukou si jemně pohrávala se šňůrou a podle jejího tahu odhadovala velikost ryby. Byla to Conni nebo Milera, kdo jim zajistil cestu na malém říčním člunu. Halla si nebyla jistá jak, a ani o tom nechtěla moc přemýšlet. Jednak z důvodu, že nenáviděla být jim jakkoli zavázána, jednak kvůli spokojenému úšklebku, který se u obou objevil ráno poté, co strávily noc v malé kabině v podpalubí s Moranem a Gefferem, prošedivělým starým mužem, který vlastnil loď.

Halla ukončila boj s nešťastnou rybou přibližně ve stejnou chvíli, kdy ukončila úvahy nad předešlou nocí. Uložila rybu do vědra, kde už marně kroužily další dvě. Tak, to bude dost na dobré jídlo. Těšila se na kuchání ryb, což byla smradlavější práce, než stahování pozemních tvorů, ale bylo lepší ze sebe smýt smrad, než být v přítomnosti Conni a Milery.

„Ta je příliš malá,“ ozval se ufňukaný hlas Milery těsně za Hallou. „Měla bys ji hodit zpátky – je stejně hubená, jako ty.“

Halla nedala najevo své překvapení, že byla tak ztracená v myšlenkách, až neslyšela Mileru přicházet. Jen hodila šňůru zpět přes okraj člunu a pečlivě ji vláčela. „Podle slunce je sotva kolem poledne, nenapadlo mě, že budeš vzhůru,“ řekla nedbale a soustředila se na vlasec.

„Vstávám, když jsem hladová nebo znuděná,“ odpověděla Milera. „A teď jsem obojí. Moran říká, že mi dáš najíst.“

„Podělím se o svůj úlovek, až přijde čas,“ odvětila Halla.

„Čas je, když řekne Moran,“ štěkla Milera.

„Ano,“ souhlasila Halla s mírným sklonem hlavy. „A než to udělá, budu lovit.“

„A já jsem ti řekla, že Moran přikázal, ať mi dáš najíst,“ vrátila Milera jedovatě. „Ty dvě velké budou stačit. Můžeš nalovit víc, až skončíš s vařením pro mě.“

Halle se zablesklo v očích a vystrčila bradu, připravena povědět Mileře svůj názor, když zaslechla kroky stoupající z kabiny.

„Už jsi dostala jídlo, Milero?“ zavolal Geffer, když se přiblížil. Zachechtal se. „Nechceš přece ztratit sílu, ne?“

Halla cítila, jak celá rudne vzteky, rozpaky, zradou a pocitem hanby.

„Halla jen vykuchá ryby,“ zapředla Milera zpátky. „Chytila jen tři, ale myslím, že dělá, co umí, je to ještě dítě.“

Halla se obrátila zpátky k rybolovu, aby skryla svůj vztek.

„Je dobrý rybář, jestli dostala tři za tak krátkou dobu,“ připustil Geffer.

„Je dobře, že má tolik talentu,“ souhlasila Milera. „Obyčejná holka musí mít nějaké řemeslo, z kterého bude těžit.“

Geffer se souhlasně zasmál. „Vrátíš se zpátky, až se najíš?“

„Cokoli chceš,“ odpověděla Milera.

Geffer se znovu zachechtal a Halla slyšela, jak dívku poplácal a zamumlal něco, co Mileru rozesmálo, a pak se zase vrátil dolů.

Milera mlčela, dokud nebyl Geffer z doslechu, než ledovým tónem prohlásila, „A teď si vezmu své ryby.“

Halla se kousla do jazyka a zamračeně přikývla. Časy se změnily, a zase se změní.

Trvalo další dvě sedmidenní, než se předpověď Hally naplnila, ale ne tak, jak si představovala. Když převozník Geffer připlul do přístaviště v nejvyšší části řeky Crom, Milera zůstala na lodi, ke zjevné nespokojenosti Conni. „Můžeš dělat něco lepšího, než tohle.“

Aspoň se tak zdálo, dokud se s nimi Milera nesetkala na vzdáleném okraji malé říční držby, tváře červené námahou a obličej rozzářený neplechou.

„Mám jeho peníze,“ jásavě volala k matce, když našla skupinu. „Jen jsem počkala, až usne, to je všechno.“

„To je moje holka,“ poplácala Conni Mileru po zádech a natáhla ruku. „Kolik jsi přinesla?“

„Všechno, samozřejmě,“ řekla Milera, vytáhla sáček na peníze a radostně ho vysypávala do Conniiny ruky. „Víš, že neumím počítat.“

„Zloděj!“ vykřikl Gefferův hlas. Další hlasy se přidaly. „Zloděj!“

„Zloděj!“

Mileřina škodolibá radost se změnila v obavu a pak v otevřený strach, jak ji Conni popadla za ruku a táhla ji pryč, volajíc přes rameno, „Hlupačko! Neměl se probudit!“

„Rozptylte se!“ zavolala Halla na ostatní děti. Řídila se vlastní radou, splynula s davem a pak kroužila kolem, aby se dostala daleko za své pronásledovatele.

Ale někdo Hallu popadl, než mohla proklouznout; vysoký muž s páchnoucím dechem a silným stiskem. „Tady je jedna!“

„Byla s nimi,“ řekl Geffer, když se kolem shromáždil dav. „Tahle nic neukradla – tamta byla hezčí.“

Halla zrudla.

„Dejte na ni „V“, ať to ostatní vidí,“ vykřikl někdo z davu.

„Ano, Vyloučit ji!“

„Vyloučit zloděje!“

Halla se svým věznitelem bojovala, kopala a marně se svíjela, až se zhroutila do ubohé hromádky a tiše vzlykala nekontrolovatelným strachem a zoufalstvím.

„Ona nic neukradla,“ překřičel Geffer dav. „To byla jiná, ta coura, co to udělala.“

„Pak ji nechte jít,“ vmísil se hluboký hlas.

„Měli by ji označit, aby se vědělo,“ zamumlal někdo v davu.

„Vidím je!“ zavolal hluboký hlas. „Jsou támhle!“

Dav vyrazil vpřed, kolem Hally a zmizel. „Tady, dovolte mi, abych ji vzal,“ promluvil hluboký hlas k Hallinu vězniteli. „Je vyděšená a potřebuje odpočinek.“

„Potřebuje pořádný výprask,“ namítl Hallin věznitel a pak se pozorně podíval na majitele hlubokého hlasu. „Oh, Harfeníku, nevěděl jsem.“ Strčil Hallinu paži do sevření Harfeníka.

„To je v pořádku,“ odpověděl Harfeník. „Teď si ji převezmu.“

„Tedy ti ji nechám.“

Halla počkala, až cizinec zmizel a pak zvedla oči k Tenimovi. Ani se nechtěla zajímat, kde našel harfenický oděv. Tenim mlčel a rozhlížel se po mýtině, dokud si nebyl jistý, že je nikdo neuslyší. Když znovu promluvil, nebyl to hluboký hlas, který použil předtím, ale jeho přirozený baryton. Jeho tón byl smrtící. „Kde je Moran?“

~

Na vzdáleném východním okrají říční držby shromáždil Moran zbytky své skupiny a rychle vyrazili cestou, která vedla na východ na Keogh. Dokázal najít jen šest z původního tuctu sirotků, ale neodvážil se čekat déle, protože Conni se ani na okamžik nehnula od jeho boku. Její podoba s Milerou byla příliš velká, a pouze Moranův rychlý nápad přehodit přes ni náhradní plášť je oba zachránil od přistižení.

Moran by byl možná schopen se z následné nepříjemnosti vymluvit, ale bylo jisté, že Conni, se svým modrým „V“ jako Vyloučená, tak nápadně umístěným na čele, by se ocitla ve smrtelném nebezpečí. Soudě podle toho, jak silně mu svírala předloktí, to žena cítila stejně.

Chovala se k němu jako k hlupákovi, pochopil Moran. Rychlý pohled na její rysy, vyčerpané, zahořklé a dravčí, mu potvrdil, že Conni byla Vyloučená plným právem. Nenasytně brala, využívala a byla hrozbou pro všechny. A ještě horší bylo, že svou dceru vychovala tak, že její způsoby kopírovala. Jestli dnes Milera držitelům unikne, to nebylo důležité: jednoho dne se jí to nepodaří, a pak i ona bude nosit modré „V“ jako Vyloučená, až dokud ji její povaha nakonec nepřivede až k vlastní smrti. A s Conni to bude stejné.

„Jestli mě chytí, postarám se, abys taky dostal svoje,“ zasyčela Conni vedle něj, a tvrdé rysy v její tváři dokazovaly, že ji napadlo, kam směřují Moranovy myšlenky. „Prozradím jim, že nejsi žádný Harfeník.“

Moran přikývl a ustaraně na ni pohlédl. To, že nevěděla, že je opravdu Harfeník, mohla být jeho spása; zatím nechtěl tuto výhodu ztratit.

„Jak si přeješ,“ pověděl jí.

„Já říkám, že bychom se měli zbavit těch spratků,“ zamračila se Conni na malé děti za nimi.

Moranovi se sevřelo srdce, když si uvědomil svou chybu. Rychle se snažil získat čas. „Ne tady. Nepřežili by, a pak by nás stejně hledali za vraždu.“

„Nebylo by to poprvé,“ zasmála se Conni hořce.

„Ne děti,“ řekl Moran. „Vyloučení, nebo ne, budou tě pronásledovat až do smrti, pokud opustíš děti.“

„Jsi blázen,“ sevřela Conni nelítostně rty.

„Na další usedlosti, kterou najdeme,“ řekl Moran. „Můžeme je tam nechat.“

„A co ostatní?“ zeptala se Conni. „Moje dcera?“

„Je chytrá, přežije,“ pokrčil Moran rameny. „Ostatní to zvládnou taky.“

Conni se na něj kysele podívala, ale mlčela. Moran přijal své malé vítězství, aniž by dal něco najevo. Bylo to koneckonců opravdu jen malé vítězství.

Musí najít způsob, jak se ztratit této ženě dřív, než z nich všech udělá Vyloučené.

„Našla jsem je,“ oznámila Halla hrdě Tenimovi, když se setkali druhý den pozdě večer na hlavním nádvoří říční držby. Pět chybějících dětí se shluklo blízko ní a ve světle nočních měsíců jim svítily oči.

„A já jsem našel ji,“ máchl Tenim hlavou směrem ke stínu po svém boku.

Halla přikývla a udržovala neutrální výraz. Bylo zřejmé, že Tenim si cenil hezké holky víc, než ztracených dětí nebo jí. Během dne, kdy je hledala, se několikrát přistihla, jak se prohlíží v kaluži vody nebo v lesklém hrnci. Co viděla, jí nebylo proti mysli.

Byla ještě mladá a rysy tváře dosud nebyly plně dotvořeny, ale byly obstojné. Zkoumavé hnědé oči se dívaly zpoza tmavě hnědých vlasů, aspoň takové byly, když se umyly. Nos měla rovný a úzký, zuby docela bílé a silné, rty měla tenké – možná byly až příliš tenké, a to byl ten problém, ale líbil se jí její úsměv. Musela si přiznat, že když se usmála, oči jí šibalsky tančily, ale nemyslela si, že to je tak hrozná věc. Ne, usoudila Halla, to, co jí nejvíc chybí, jsou křivky, kterými se Milera a ještě víc Conni tak pyšnily.

Halla si nemohla vzpomenout, jestli má deset nebo jedenáct Oběhů – Moran trval na tom, že ji naučí číst a počítat, zatímco Tenim chtěl, aby ji učil lovit a stopovat. Ale byla si jistá, že by musela být nejprve starší a lépe živená, aby se vyvinuly její vlastní křivky. Každopádně si ani nebyla jistá, že tyhle křivky chce, zdálo se jí, že při běhání jsou dost nepraktické.

„Našli jste Morana?“ zeptal se Tenim.

„Chci svoje marky,“ dodala temně Milera vedle něj.

Halla se na dívku opatrně podívala. Bylo zřejmé, že navzdory hrůze dne se stále víc podobá matce.

„Najdeme je,“ řekl Tenim konejšivě. Halla nikdy neslyšela, že by Tenim použil tenhle tón hlasu, stejný, jaký používal Moran na uklidnění Conni.

„Stačí, když najdeme marky,“ řekla Milera.

Přibližně měsíc, nejméně však přes tři sedmidenní, se vlekli podél stezky, která obcházela Cromské kopce, až došli k okraji řeky Crom, která tekla na západ ke Keoghu, pak na jih přes Nabolskou držbu a do zálivu Nabol.

Měli štěstí, že se cestou svezli s několika obchodníky. Ne, připustila Halla, to nebylo štěstí – to zase usmívající se Milera přitáhla obdivné pohledy a vyvolala spěšnou konverzaci s nezávislými obchodníky. Halla nemohla pochopit, jak může kterýkoli z obchodníků uvěřit Tenimovu příběhu, že je nevlastním bratrem Milery, vzhledem ke způsobu, jakým se kolem ní motal.

Obchodníci byli hodně opatrní a trvali na kontrole všech dětí, aby se ujistili, že žádné nenosí značku Vyloučených. Halla potlačila zachvění při vzpomínce, jak jí držitel zkroutil paži a na urputné přání davu, označit ji modrým „V“. Nepochybovala, že kdyby Tenim nezasáhl, teď by tuto značku nosila, a stejně tak nepochybovala, že kdyby značku měla, Tenim by ji raději zavrhl, než aby přišel o jízdu s obchodníky.

Pokud byli obchodníci z Milery a jejího postávajícího „bratra“ zklamaní, o to víc s potěšením využívali dobré očí Hally, její silné nohy a výnosné pasti.

K nejlepší části setkání s obchodníky patřila Tarri. Tarri byla mnohem starší než Halla, otevřená, všímavá, vždycky připravená se smát nebo usmívat. A co víc, Tarri sdílela Hallin názor na Mileru.

„Vzhled není všechno,“ řekla Tarri Halle jednou večer, když mužští obchodníci soupeřili o Mileřinu pozornost. Halla se na ni mdle podívala a Tarri se zasmála. „Nemusíš se bát, víš.“

„Bylo mi to řečeno,“ odvětila Halla zachmuřeně. Její odpověď Tarri rozesmála ještě víc, ale celou dobu vrtěla hlavou.

„Za svůj život jsem viděla vyrůstat mnoho lidí,“ řekla jí Tarri. Halla měla své pochybnosti a její výraz ji prozradil. Tarri do ní hravě šťouchla, „Jsem obchodník, jezdím, takže hodně vidím.“ Zkoumavě se na Hallu podívala a pak pokračovala. „Možná máš dokonce obchodnickou krev. Už jsem dřív viděla takové typy. Nebo krev z Bollu, tam dole jsou lidé snědí.“

„Snědí?“ pomyslela si Halla. Nikdy dřív to slovo neslyšela.

„Tvoje kůže se opaluje rychleji než u ostatních,“ pokračovala Tarri. „Někteří budou tvé tmavé vlasy a oči považovat za velmi atraktivní. Až budeš trochu starší, tvoje rysy se zdokonalí a budeš ráda, že máš silné nohy, abys utekla od všech mužů, co tě budou pronásledovat.“

Halla si odfrkla. Tarri zavrtěla hlavou a útěšně ji poplácala. „A až budeš stará, ale opravdu stará, ještě stále budeš mít skvělou pleť, svižnou postavu a jiskřící oči, zatímco Milera bude povislá, bezzubá, sádelnatá babizna.“

Halla si nedokázala představit sama sebe jako starou, ale snadno si představila Mileru jako bezzubou a sádelnatou.

Tarri se usmála jejímu výrazu a pak vstala od ohně. „Uděláme nejlíp, když půjdeme spát,“ řekla. „Dáme se do pohybu brzy a oni ještě budou chtít, abys po snídaní zkontrolovala své pasti.“

Halla přikývla a taky vstala.

„Můžeš dneska spát v mém voze,“ nabídla Tarri. „Mám náhradní deku a pokrývku.“

„Ale já jsem špinavá!“ protestovala Halla, šokovaná, že by měl někdo v úmyslu nechat ji spát v pokrývkách.

„Ne víc než já,“ řekla Tarri, popadla Hallu za ruku a táhla ji s sebou. „Ale my to vyřešíme. Tak – nahoru,“ ukázala Tarri na schody, které vedly do jednoho z hezčích vozů. „Za závěsy.“

Halla poslechla a překvapeně zalapala po dechu, když rozhrnula závěsy a vstoupila do samotného vozu. Byl krásný.

Tarri se postavila vedle ní a začal krámovat. Pečlivě složila bokem přepychový koberec, který ležel na podlaze a sundala velkou mísu a menší vědro. „Támhle jsou ručníky a oblečení,“ ukázala Tarri na jedny z mnoha dvířek, které lemovaly spodní část vozu. „Vytáhni dva – ne, čtyři od každého, když vidím tohle.“

Halla se obrátila právě včas, aby zahlédla Tarri, jak znovu mizí za závěsem s houpající se naběračkou v ruce. Zmatená Halla otevřela označená dvířka a přistihla se, že zírá na velké nadýchané ručníky. Nemyslela si, že někdo, snad kromě Pánů Držitelů, zná takový luxus!

Zrovna vytáhla ručníky a menší oblečení – košile a kalhoty, a uvažovala, co s nimi, když se vrátila Tarri a opatrně nesla těžký kbelík, aby nevycákala vodu. Přejela Hallu zkoumavým pohledem a řekla: „Mělo by to být skoro dost.“

Skoro dost na co? pomyslela si Halla.

„Tedy, pokud jsi ochotná dovolit mi něco ti věnovat,“ řekla Tarri a na tvářích se jí objevily dolíčky. Její hlas zněl podivně plaše. „Tak bychom mohly spát v pořádných přikrývkách.“

„Věnovat mi co?“ zeptala se Halla.

„To není pořádná koupel,“ pokračovala Tarri rychle, „ale splní svůj účel stejně.“

„Koupel?“ opakovala Halla nechápavě. Velká mísa byla pro koupel příliš malá, dokonce i pro Hallu, ale pomyšlení na pořádnou očistu byla lákavější než jakékoli pochybnosti.

„Můžeme začít hned?“

„Jistě!“ usmála se Tarri nad Halliným zápalem. „Ty první,“ řekla a zatáhla z jedné strany závěs, aby měla Halla trochu soukromí.

Halla se šťastně několik minut cákala a pak se zarazila, nohou odstrčila kbelík a vystrčila hlavu zpoza závěsu.

„Mohla bych ti umýt i vlasy, jestli chceš,“ nabídla jí Tarri a rychle namočila žínku v kbelíku. Halla nabídku přijala s obrovským úsměvem.

Zatímco Tarri zpracovávala dívčiny vlasy mýdlovou vodou, Halla zavřela oči a vychutnávala si báječný pocit, jak jí prsty Tarri projížděly skrze vlasy a přes pokožku hlavy. Ze rtů jí unikl rozkošnický povzdech a prsty obchodnice se přestaly hýbat.

„Kdy naposledy pro tebe tohle někdo udělal?“ zeptala se Tarri.

„Nikdy.“

Tarri se usmála a jemně zatahala Halla za nos. „Pak tedy dělám obzvlášť výjimečnou práci.“

Halla jí úsměv vrátila, nadšená, že si ji Tarri tolik oblíbila. Zatímco usínala ve smyslném luxusu s umytými vlasy, v mysli jí prolétla vzpomínka, jak visí hlavou dolů z pasti a zírá na ni pár jasně modrých očí. Copak se asi stalo s tím lovcem? ptala se v duchu.

„Pokud se rozhodneš si přispat,“ ozvala se Tarri, „měla bych být schopna nechat vyprat tvou tuniku a mít ji suchou, než se probudíš.“

„Přispat si?“ opakovala Halla. Vždycky vstávala s prvním světlem, nebo i dřív, aby se vypořádala buď s pastmi, nebo mrzutými dětmi.

„Ano, přispat si,“ odpověděla Tarri. Zkoumavě se na Halla podívala a dodala: „Myslela jsem, že tahle představa je cizí jen obchodníkům.“

„Ale pasti –“

„– Můžou počkat, dokud slunce nebude pořádně nahoře, to jsem si jistá,“ zarazila Tarri krátce její protest.

Než stačila Halla odpovědět, Tarri vytáhla velkou různobarevnou deku a nějaké měkké pokrývky a vytvořila postel, která byla široká a dlouhá téměř přes celý vůz. Nadzvedla jeden roh pokrývky a s širokým rozmachem a úsměvem pokynula Halle. „Dámy první.“

Halla se usmála a vlezla do postele. Tarri si vlezla vedle ní a Halla se odsunula, aby jí udělala místo. Překvapilo ji, když si uvědomila, že má celou půlku postele sama pro sebe. Usnula během okamžiku.

Když se probudila, vůz se pohyboval. Chvíli trvalo, než Hallu informoval její cit pro čas, že je po poledni. Nikdy dřív tak dlouho nespala.

Z přední části vozu slyšela přicházející hlasy. Jeden z nich byl Tarri, druhý byl hlubší hlas muže. Halla nedokázala rozeznat slova, vzhledem k hluku, který dělala kola a zbytek karavany, ale podle tónu mohla říct, že muž byl naštvaný a Tarri se ho snažila uklidnit.

Mužský hlas připomínal Halle držitele, který ji chtěl Vyloučit. Co nejtišeji vstala a hledala v šeru svou tuniku. Našla ji a byla překvapená, jak voní čistotou. Přinutila se dlouho se tím nezabývat; mužský hlas ji znervózňoval.

Když zkusila zadní dveře vozu, zjistila, že jsou zamčené. Drží ji jako vězně? Není odtud úniku? Halla se podívala na malá okna s pestrými závěsy, stále zataženými, aby dovnitř nešlo světlo. Byla zjevně příliš malá. Neexistoval jiný způsob, jak jít ven, než přes závěsy, které vedly k přední části vozu a k rozzlobenému muži.

Halla překonala silné chvění hlubokým, pomalým dýcháním. Kdyby vyšla na vzdálenější straně od Tarri, možná by se dokázala vyhnout muži a utéct dřív, než někdo zjistí, co se stalo. Žádný z obchodníků neměl žádná rychlonohá zvířata a ona byla stejně dobrá ve skrývání, jako ve stopování. Raději se postaví šanci na útěk, než aby se snažila vypořádat s takovým hněvem. Napjatě se snažila rozlišit rozhovor přes hluk vozu.

„Naposledy, Verane, ona s tím nemá nic do činění,“ zaslechla Halla slova Tarri. „Spala tady vedle mě.“

„Když to říkáš,“ odvětil Veran. „Ale jak můžeš říct, jestli tě taky nechtěla okrást?“

„Nechtěla.“

„A proč jsi si tak jistá?“

„Protože jsem se zeptala, jestli by chtěla ofinu,“ odpověděla Tarri.

„Ofinu?“

„Víš, ostříhat přes čelo,“ řekla Tarri s náznakem rozladění.

„Ale ona neměla značku Vyloučených,“ namítl Veran. „Proč by se toho bála?“

„O to nejde,“ vysvětlovala Tarri. „Kdyby žila s lidmi, kteří jsou Vyloučení, věděla by hned, co jsem měla na mysli a reagovala by jinak.“

„Takže jsi dosáhla svého soudu na základě odhadu,“ prohlásil Veran.

„Stejně jako ty,“ odpověděla Tarri jemně káravým tónem.

„Hmmm,“ zamumlal Veran zamyšleně. Chvíli bylo ticho, jak obchodník zvažoval názor Tarri. „Tak proč ji chceš nechat jít?“

„Mohla by nás dovést k ostatním,“ řekla Tarri.

Halla strčila hlavu do otvoru v hustých závěsech. „Můžu je sledovat, pokud vás okradli.“

Tarri se na ni s úsměvem ohlédla. Než ji stihla pozdravit, Halla se zachmuřila a úzkostlivě se zeptala, „Moje pasti?“

„Zkontrolovány, vyprázdněny, odstraněny nebo vráceny, než jsme vyrazili,“ uklidnila ji Tarri a dodala s úšklebkem, „Už jsme díky tobě získali snídani a oběd.“

Halla si zhluboka povzdechla úlevou. „Nesnesla bych myšlenku, že zvířata v mých pastech pomalu umírají.“

Veran, který byl o dobrých deset Oběhů starší než Tarri, na ni vrhl překvapený pohled, který se změnil na příznivé ocenění.

„Proč bys sledovala ostatní?“ zeptal se hlubokým hlasem.

„Protože nemám ráda chození, běhání se mi líbí ještě míň, a nenávidím pomyšlení, že strávím všechen svůj čas strachem, že by mi někdo mohl dát značku Vyloučených,“ řekla Halla upřímně.

„Jak ses dostala k těm ostatním?“

„Nevím, kdo byli moji rodiče,“ vysvětlovala Halla. Ve skutečnosti měla jen matné vzpomínky na smutně se usmívající matku, a vůbec žádné na otce. „Moran říká, že našel mě a mého bratra před mnoha lety při putování na Shromáždění.“

„A kde je tvůj bratr?“ zeptala se Tarri s čelem nakrčeným v zamračení.

„Mrtvý,“ řekla Halla. „Zlomil si nohu a rána se zanítila.“ Byla překvapená, že na Jamala tak dlouho nepomyslela, a zahanbená, že jeho tvář v jejích myšlenkách tolik vybledla.

„Ale –“ začal Veran protestovat a pak zarazil. „Byl tedy Vyloučený, že se nemohl dostat k léčiteli?“

„Ne,“ povzdechla Halla. „Ale aby tě léčitel prohlédl, musíš tě znát držitel nebo řemeslníci. Pokud tě neznají,“ pokračovala a pokrčila rameny, „ani se neptají, jestli jsi Vyloučený.

A obchodníci – obchodníci chtějí marky,“ řekla Halla. „Nebo obchod.“ Tón, jakým vyslovila slovo „obchod“ vehnal Tarri červeň do tváří.

Veran po jejích slovech vybuchl. „My obchodníci –“

„– jsme byli docela šťastní, když jsme viděli včera tu holku,“ dokončila Tarri. „Alespoň muži.“

Veran zvažoval její slova, a z jeho výrazu bylo zřejmé, že nemůže nic namítat, ale ani se mu to nelíbí. Zadíval se kriticky na Hallu a dožadoval se, „Tak mi tedy pověz, že jsi nikdy nekradla.“

„Nebudu lhát,“ řekla Halla, rozpolcená mezi studem, hněvem a silnou touhou říct pravdu. „Chytám do pastí, když můžu, vydělávám si na jídlo a obživu jako každý jiný.“ Pohlédla mu zpříma do očí. „Ale když umírám hlady, nebo maličcí jdou bez jídla tak dlouho, že už nemůžou ani plakat, pak se nerozpakuji vzít od těch, co mají hodně a nechtějí nic sdílet s hladovějícími dětmi.“

„Udělala bych to samé,“ přiznala Tarri.

Veran se chvíli zamyšleně mračil a odvrátil zrak od pronikavého pohledu Hally, a nakonec neochotně přikývl na souhlas.

„Pokud by to šlo jinak, udělala bych to,“ prohlásila Halla a hnědé oči jí divoce plály. „Kdykoli to jde jinak, udělám to.“

Veran se na ni dokázal dívat jen chvíli, než ho intenzita jejího pohledu znovu donutila odvrátit se.

„Ti malí,“ zeptala se Halla po chvíli, „kde jsou?“

„Už je máme,“ řekl Veran.

„Tak kdo zbývá?“

„Ta dívka a chlapec,“ řekla Tarri.

„Co vzali?“

„Nevypadáš překvapeně,“ zavrčel Veran.

„Učila se od své matky,“ řekla Halla. „Její matka měla ofinu.“

Tarri vrhla na Verana významný pohled.

„Vidím, že ji nejmenuješ,“ řekl Veran ostře.

„Jmenuje se Milera,“ odpověděla Halla. „Její matka je Conni. Hledali jsme ji a Morana –“

„– Morana?“ přerušil ji Veran. „To je podruhé, co jsi to jméno vyslovila. Není to harfeník Moran, že ne?“

„Myslíš, že je opravdu Harfeník?“ zeptala se Halla překvapeně. Když Veran přikývl, vysvětlila, „Naučil mě číst, ale nikdy jsem si nebyla jistá.“

„Mistr Zist se o něm zmínil už před pár Oběhy,“ řekl Veran. Tarri se na něj tázavě podívala – zřejmě to byla pro ni byla taky novinka. Veran pokrčil rameny a povzdechl si, než pokračoval, „Slyšel jsem, že Zist poslal Morana pracovat s Vyloučenými.“ Halla si posměšně odfrkla a Veran souhlasně přikývl. „Říká se, že Harfenická Síň má obavu, co se stane Vyloučeným, až znovu přijdou Vlákna.“

„Vlákna?“ Halla se podíval do nebe, jako by obávaná hrozba měla každou chvíli spadnout.

„Ještě zbývá hodně Oběhů,“ uklidnila ji Tarri. Podívala se na Verana. „Proč by si harfeníci dělali starosti o Vyloučené?“

„To neříkali,“ odpověděl Veran. „Ale mluvili jsme o tom mezi sebou a říká se, že by snad Vyloučení mohli dělat problémy, až začnou padat vlákna.“

„Všichni zemřou,“ prohlásila Halla bezbarvým hlasem. „Nemají kam jít, Vlákna je pohltí během jednoho Spadu.“ Pohlédla prosebně na Verana. „Vzali byste ty maličké? Oni neudělali nic špatného, vždyť víš.“

„Samozřejmě je vezmeme,“ prohlásil Veran odhodlaně. „My obchodníci víme, co je správné a děláme to, i když Držitelé a řemeslníci ne. Kromě toho,“ dodal tiše, „dřív se mezi obchodníky a Vyloučenými obchodovalo.“

Halla přikývla. Něco slyšela a něco předpokládala. Vyloučení se toulali ze zoufalství, obchodníci se toulali z vlastní vůle. Bylo jasné, že obě skupiny bývaly v kontaktu, někdy ke vzájemnému prospěchu.

„Neradi to přiznáváme,“ připustila Tarri. „Kdyby držitelé nebo řemeslníci zjistili, že jsme pomáhali…“

„Kromě toho, někteří z Vyloučených byli obchodníci, kteří se vydali špatnou cestou,“ řekl Veran. Zvedl oči k Halle a důrazně přikývl. „Většina Vyloučených byla vyhoštěna z dobrého důvodu.“

„Já nevím, co dělali moji rodiče,“ řekla mu Halla. „Ale můj bratr neudělal nic víc, než že se snažil přežít, stejně jako já.“

„Pak bys byla dobrým obchodníkem,“ prohlásil Veran.

„Myslím, že bych se ráda někde usadila.“

„To je těžší,“ zavrtěl Veran hlavou. „Držitelé se neradi vzdávají své země.“

„Myslela jsem, že Pern patřil všem,“ ozvala se Tarri.

„Takhle to říkají obchodníci,“ odpověděl Veran s úsměvem.

„Ti malí, mohli byste je vzít teď?“

„Budeme to muset probrat,“ řekl Veran. „Ale existují lidé, kteří ztratili v poslední době děti a –“

„– samozřejmě, že to uděláme,“ přešla Tarri Veranovu opatrnost. „Můžeš zůstat taky.“

Halla zavrtěla hlavou. „Musím najít Morana.“

„A co ti ostatní?“ zeptal se Veran.

„Raději bych se jim vyhnula,“ přiznala Halla.

Veran chápavě přikývl. V zamyšlení našpulil rty a pak prohlásil, „Pověz nám o Moranovi a těch ostatních, a můžeš jít, s batohem plným jídla.“

„Pravdu?“ zeptala se Halla.

„Obchodníci neobchodují se lží,“ varovala ji Tarri. Halla se na ni tázavě podívala, zatímco vstřebávala její slova a pak kývla na souhlas.

Mluvila dobrých dvacet minut, překvapená tím, co řekla a jak šikovně ji Tarri a Veran přiměli k řeči. Samotné se jí ulevilo, a byla ráda, že nemusí nijak zastírat pravdu, ani se rozhodovat, co ze svého příběhu vynechat.

„O Conni už jsem slyšel,“ podotkl Veran, když skončila. „Ale neslyšel jsem o její dceři.“

„Teď už je to žena,“ dodala Tarri. Veran jí věnoval pobavený pohled a Halle chvíli trvalo, než si uvědomila, že Tarri je jen o pár Oběhů starší než Milera, a také žena.

„Říká se, že v blízkosti matky zemřelo několik mužů,“ pokračoval Veran chladným hlasem. „Prokázali jí dost, aby ji vyloučili.“

„Kde je otec Milery?“ zeptala se Tarri.

„Ten byl první, kdo zemřel.“ Tarri a Halla se otřásly. Veran se na Hallu varovně podíval. „Měla by ses oběma vyhýbat.“

Halla souhlasně přikývla.

„Mohla bys zůstat s námi,“ nabídla Tarri ještě jednou. Halla znovu smutně zavrtěla hlavou.

„Můžeš se vrátit, jestli chceš,“ dodal Veran.

„Děkuji,“ usmála se Halla. „Ráda bych vás znovu navštívila, přinejmenším.“

„Rozšířím zprávu,“ oznámila Tarri. „Do konce příštího sedmidenní budeš vítaná u každého obchodnického ohně.“

Veran zmizel za závěsem do zadní části vozu a znovu se objevil o něco později s balíkem plným potravin, tak jak slíbil.

„Férový obchod,“ podal jí balík.

„Díky.“

„Férový obchod, máš taky říct,“ opravila ji Tarri.

Halla se usmála. „Férový obchod.“

~

„Férový obchod,“ zamumlal Tenim, když opustil tělo ležící v rokli. Milera byla příjemné rozptýlení, ale byla blázen, když si myslela, že by ho mohla probodnout, zatímco spal. Dostala se k němu blíž, než se mu líbilo. Rameno ho bolelo a v místě, kde ho dýka škrábla, bylo horké.

Přišla o peněženku, i o svůj život, když se pokoušela vzít mu ten jeho. Teď Tenim cestoval sám s balíkem zásob pro dva.

Obrátil svou pozornost na cestu před sebou. Nejen, že jeho peněženka profitovala – dokonce dvakrát – z jeho pobytu u obchodníků, ale navíc se značně přiblížil k Moranovi a Conni. Brzy bude jeho peněženka ještě plnější. Ta myšlenka se Tenimovi zamlouvala. Plná peněženka znamenala plné břicho dobrý odpočinek v noci i ochotnou partnerku.

~

Conniina peněženka jim zajistila dobré lůžko na člunu, který se plavil z Cromu na Keogh. Její pusa jim zajistila náhlé vyhoštění hned po nalodění.

„Byl drzý,“ zamumlala Conni znovu, tvář pohřbenou v hrnku plném laciného vína. Byla opilá a s každým dalším douškem stále ošklivější.

Moran si ji znechuceně prohlížel. Dovolil, aby vášeň zastřela jeho rozum – opět, a opět platil za své chyby příliš draze. Alespoň, utěšoval se, že lodníkova žena se dívala laskavě na jeho svěřence, a tak měli naději, že budou přijati. To byl zjevně lepší osud, než kdyby setrvali v blízkosti Conni. Jediné, co teď musel udělat, bylo dosáhnout dostatečné vzdálenosti, a možná by se mohl vrátit, jako marnotratný syn, do Harfenické Síně.

Na okamžik si Moran představil výraz na tvářích harfeníků, kdyby se vrátil ze své beznadějné mise. Proč by dokonce nemohl získat rovnou své Mistrovství? Byl na to starý dost, blížil se mu třicátý Oběh, i když vypadal starší.

Jeho příjemné přemítání hrubě přerušila rána, jak Conni vyklouzl z prstů hrnek a hlava jí tvrdě spadla na stůl. Moran se na ni dlouho kriticky díval, pak se opatrně natáhl, odvázal její dobře ukrytý – aspoň ona si to myslela – sáček na peníze, a jedním plynulým pohybem se zvedl a zamířil ke dveřím.

„Co je s ní?“ zavrčel hlas.

Moran se obrátil a strčil marku přímo do ruky hostinského.

„Potřebuje místo na noc.“

Hostinský přikývl a v úsměvu vycenil prořídlé zuby, jen o málo světlejší, než mezery mezi nimi. „Bude ho mít.“

Když Moran odcházel, uvědomil si, že ho mnohem méně trápí otázka, kde bude Conni spát, než jak daleko bude od tohoto místa, až se Conni probudí.

Vyrazil pryč z Keoghu, podél řeky směrem k jihu, ale pak se náhle rozmyslel a prudce zabočil doprava, ke kopcům na západě. O tři dny později svého rozhodnutí začal litovat. Počasí v podhůří bylo chladné a před sebou viděl jen hory. Ten večer mu došlo i jídlo.

Další den ráno si Moran přál, aby vždycky nepřenechával lov a chytání do pastí Tenimovi a Halle. Nebýval špatný lovec – učil Tenima, když byl malý, a Tenim předal své znalosti Halle, ale své dovednosti už dlouho nepoužíval.

V nedalekém potoce nic nechytil, a i když byl dost chytrý, aby si sundal batoh a boty, a vyhrnul kalhoty, stačil jeden špatný krok a spadl do ledového proudu, napájeného tajícím sněhem. Takže teď měl nohy v teple, ale mokrý a studený zadek. Pokračoval dál, protože věděl, že ho námaha brzy zahřeje a tělesné teplo vysuší jeho oblečení.

Před setměním začal padat sníh. Moran s obtížemi našel chráněnou jeskyni a schoulil se do ní.

Byla ještě tma, když se probudil, třesoucí se chladem. Vystrčil hlavu z jeskyně a vzhlédl k noční obloze. Byla čistá, bez mraků, hvězdy nad ním jasně zářily. Bylo pozdě, oba měsíce Pernu už zapadly. Moran se zastavil a pozorně naslouchal, co ho vyrušilo.

Támhle! Něco nad hlavou se pohybovalo nocí. Naklonil hlavu na stranu a snažil se to sledovat. Meteor? Dva meteory? Ta světla vypadala jako oči draka, ale Moran ještě nikdy neslyšel, že by draci létali v tuto hodinu. Ohňový dráček? Ne, ti byli ještě méně ochotni létat v noci.

Jasná světla se zvětšovala, blížila se k němu, a pak, stejně náhle, byla pryč, svištící přes hory. Moran sklouzl zpátky do jeskyně, rychle složil spací pokrývku a oblékl se. Vyrazil za stvořením co nejrychleji, s nadějí, že najde potravu, nebo lovnou zvěř.

Vzduch byl mrazivý a od úst mu stoupala pára, ale ignoroval to, když vyrazil do kopce. Letící oči ztratil dávno z dohledu, přesto pokračoval ve šplhání, i když stále víc lapal po dechu, jeho plíce protestovaly a unavené nohy hrozily křečí s každým krokem vzhůru.

Konečně, když už měl pocit, že nemůže dýchat a nedokáže udělat ani krok, dosáhl vrcholu kopce. Zastavil se. Jeho dech kolem něj vytvářel bílá oblaka, plíce ho pálily a nohy se třásly námahou.

Propátrával očima krajinu před sebou. Dech se pomalu vracel k normálu a nohy se přestaly třást, než to konečně zahlédl: jakousi nedokonalost v dálce, něco, co nevypadalo přirozeně. Tábor, byl si tím jistý. Možná tábor obchodníků, nebo nějakých Vyloučených. Pochyboval, že by to byla stálá držba nebo dočasná ubytovna, na to byla příliš vysoko ve studených horách. Ne, ať tam byl kdokoli, doufal, že nebude nalezen. Ale pramínek kouře, sotva viditelný v noční tmě, tábor prozradil. Ať už to bude lepší, nebo horší, Moran vyrazil k táboru; věděl, že nemá dost zásob k návratu na Keogh.

Vykročil rychle, s touhou po konci svého putování a teplém ohni. Příliš rychle, oči upřené na svůj cíl, a ne na zem pod sebou. Ať už to byl sníh nebo kámen, na tom nezáleželo; uklouzl tak nešikovně, že se mu levé lýtko zkroutilo v bolestivé křeči a Moran sjížděl svahem po pravém boku, dokud nenarazil hlavou na velký kámen. Pak už si nic nepamatoval.

Pellar venku kontroloval pasti, když si všiml stop. Podíval se zpátky – stopy mířily téměř po přímce k táboru obchodníků s whery. Rychle sundal pasti a začal mazat stopy a nahrazovat je jinými, které vedly severně od tábora.

Zastavil se a poslal myšlenku Chitterovi. Usmál se, když se malý ohňový dráček objevil z mezimezí přímo nad ním. Přinesl s sebou závan teplého vzduchu, který se smísil s mrazivým vzduchem venku do jemné mlhy, a ta se vzápětí rozptýlila.

Pak chlapec napsal krátký vzkaz, přivázal ho do Chitterova postroje a pečlivě v duchu vytvořil pro ohňového dráčka obraz Aleesy. Chitter šťastně začiříkal při pomyšlení na návrat k teplému ohni a zmizel v mezimezí.

Pellar se chystal pokračovat ve své práci, když ho vylekal nedaleký zvuk. Rozhlédl se a spatřil, jak se nedaleko od něj dokutálel kámen. Další kámen přiletěl zezadu a dopadl poblíž. Otočil se a spatřil vzdálenou malou postavu, která mu byla povědomá. Rukou naznačila, aby byl tiše, pak zvedla obě ruce v gestu míru a vykročila k němu. Zastavila se dost blízko, aby poznal, že je to dívka.

„Už jsme se viděli, že?“ zeptala se a stále držela ruce nahoře.

Pellar ji poznal. Byla to Halla, která se při lovu chytila do jedné z jeho pastí. Dívka, která tehdy neprozradila jeho přítomnost.

Přikývl souhlasně na její otázku.

Rozhlédla se kolem sebe a ukázala na jeho práci: „To je dobré, jak jsi zamaskoval ty stopy. Jsou Moranovy,“ pokračovala a podívala se na něj. „Viděl jsi ho?“

Pellar zavrtěl hlavou.

Halla přimhouřila oči, zatímco jeho odpověď zvažovala. Nakonec prohlásila, „Měnil jsi jeho stopy kvůli směru, kam vedly.“

Pellar se na děvče dlouze zpříma zadíval, než s povzdechem přikývl. Byla příliš chytrá, aby ji oklamal, a usoudil, že by jen zvýšil její podezřeni.

„To je dobrý nápad,“ postupovala Halla opatrně blíž. „Myslím, že Tenim jde za ním. Moran získal váček plný marek a Tenim ho chce. Jak se jmenuješ?“ zeptala se, když se přiblížila.

Pellar zavrtěl hlavou a mávl rukou před ústy, aby ukázal, že nemůže mluvit. Opatrně vytáhl břidlici a napsal jméno.

Halla si jeho opatrnosti všimla a tázavě naklonila hlavu. „Věříš mi?“

Pellar si ji zkoumavě prohlížel. Byla malá – vyšší, než když ji potkal naposledy, ale stále ne víc než kost a kůže. Neuměl si představit, že by měla šanci, pokud by se rozhodla s ním bojovat. A tehdy v táboře ho nezradila.

Přikývl. Ano, věří jí. Kývl na ni, aby se přiblížila, stáhl břidlici s popruhem přes hlavu a umístil ji na balvanu, a pak od ní opatrně ustoupil.

Halla zvedla překvapeně obočí. Pak pokrčila rameny, přistoupila k balvanu a zvedla břidlici.

„Pellar,“ přečetla nahlas. Vzhlédla a zadívala se mu do očí. „To je tvoje jméno?“ Přikývl.

Najednou se ve vzduchu objevil Chitter. Halla se sehnula a couvla, oči rozšířené strachem, dokud nerozpoznala ohňového dráčka. Pak se opatrně znovu postavila, oči zářící vzrušením.

Chitter zašvitořil, když našel Pellara a rychle letěl k němu. Měl u sebe zprávu. S jedním okem na dívce Pellar zprávu opatrně odstranil a přečetl si ji: „Pojď rychle, je třeba léčitel.“

„Myslela jsem, že to je Grief,“ přiznala Halla, když se znovu napřímila. Tázavě se na ni podíval. „Tenim má sokola, který pro něj vyzvídá.“

Pellar sevřel pevně rty. Pokud může Tenim využít svého dravce ke sledování, pak už byl tábor možná v nebezpečí.

„Jestli je ve vašem táboře něco cenného, Tenim to bude chtít taky,“ oznámila mu Halla.

Pellar souhlasně přikývl. Vzpomínal si až příliš dobře na svůj boj s větším chlapcem. S oceněním na Hallu pohlédl a pak přešel k ní a podal jí zprávu.

Halla si ji rychle přečetla a ohlédla se na něj. „Chceš, abych tě sledovala a zahladila stopy?“

Pellar přikývl a usmál se, potěšený, že dívka je v myšlení tak bystrá.

Halla se zamračila. „Pokud bude Tenim sledovat falešnou stopu, skončí tady a vrátí se zpátky. Pravděpodobně najde naše stopy bez ohledu na to, co uděláme.“

Pellar otřel břidlici a rychle napsal, „Pospěš si, doufám ve sníh.“

„To by mohlo fungovat,“ souhlasila Halla. Zatímco Pellar napsal zprávu a poslal Chittera zpět, Halla pracovala na prodloužení falešné stopy do slepé uličky, nedalekého potoka, který nebyl úplně zamrzlý. Ukončila stopu naproti jakési návětrné skály v naději, že Tenima napadne, že Moran vylezl na druhé straně potoka po skále.

Když se otočila, překvapilo ji, když uviděla Pellara, jak ji s velkým zájmem sleduje. Zvláštně se na ni usmál a mávnutím ruky pokynul: „Pojďme.“

KAPITOLA 7

Hlídací where, do noci běž,

strachu či obavám plížit se braň.

Hlídací where, držby nám střež,

před zlem a krutostí bezpečí chraň.

ALEESIN TÁBOR,

494,1 let po Přistání

Moran se probudil v teple a zmatený. Byl zabalený do deky a cítil teplo ohně, hořícího nedaleko. Také cítil závan chladného zimního vzduchu, přicházející od nějakého vzdáleného vstupu.

„Je vzhůru,“ prohlásil mladý dívčí hlas. Halla.

„K-kde je Tenim?“ zeptal se Moran, překvapený slabostí svého hlasu.

„Není daleko,“ odpověděl hlubší hlas. V Moranově zorném poli se objevila ostře řezaná tvář a hořce se na něj podívala. „Neudělal jsi nám žádnou laskavost, harfeníku.“

Kupodivu ta poslední slova nemířila k Moranovi, ale k někomu jinému. Moran otočil hlavu, aby se rozhlédl a okamžitě toho litoval. Tělem mu projela bolest a v hlavě mu bušilo. Napadlo ho, že musel dopadnout hodně tvrdě. Do uší mu dolehl překvapivě bolestivý škrábavý zvuk – zvuk křídy na břidlici. Moran sebou trhl ještě víc, když našel původce zvuku – to je Pellar?

„Máš zlomenou nohu a ošklivou ránu na hlavě,“ řekla nějaká stará žena. „Tady Pellar ti nohu zpevnil a ošetřil tě.“

Tvář vplula do jeho zorného pole. Ta žena byla stará, mnohem starší než Moran. „Proč jsi sem přišel?“ zeptala se a prohlížela si ho bez špetky náklonnosti.

Moran zavrtěl hlavou a znovu toho pohybu zalitoval. „Byla mi zima a viděl jsem oheň.“

„Uhas ten oheň, Jaythene,“ nařídila žena. Muž s tvrdou tváří poslechl. Žena se otočila k Pellarovi.

„Co teď budeme dělat?“

Pellar načmáral odpověď na břidlici. Žena si ji přečetla a zamyšleně se zamračila. Ohlédla se na Morana.

„Víš, kdo jsem?“

„Ne,“ odpověděl Moran slabě, poučený, že nemá vrtět hlavou.

„Jsem Aleesa a tys narazil na naši držbu.“

Aleesa. Ta, kdo prodává vejce wherů. Moran se pokusil posadit. Mohl si jen představovat, co by Tenim udělal, kdyby je našel.

Nějaká ruka ho zatlačila zpátky dolů. „Pellar říká, že máš ležet v klidu,“ oznámila mu Halla. Další škrábavý zvuk a Halla se otočila, aby viděla na Pellarovu břidlici. „Říká, že má plán, ale budeš muset souhlasit.“

„Plán?“ opakoval Moran. Olízl si rty a pokračoval, „Tenim chce vejce hlídacího whera.“

„Všechna jsou pryč!“ prohlásila Aleesa s posměšným odfrknutím.

„Ale on to neví,“ řekla Halla, pročítajíc znovu Pellarův plán. Podívala se na staršího chlapce a varovala ho, „Jestli tě chytí –“

Moran si uvědomil, že je příliš nemocný, aby se mohl pohybovat. Pokud Tenim přišel, tak chce svoje marky, ne-li víc. Rozhodl se, že je dobře, že se Pellar nenechá odradit od svého plánu, a tak si pročistil hrdlo a zeptal se: „Co chceš, abych udělal?“

Vše záviselo na Chitterovi. Na Chitterovi a sokolovi jménem Grief. Tenimův sokol si musí všimnout Chittera, a Chitter musí vést Tenima po Pellarově stopě. Ale ne příliš brzy, teprve až se Halle podaří zamaskovat Pellarovu původní stopu a nechá ji splynout s Moranovou.

Pellar vyrazil hned, jak stihli dokončit návnadu. Batoh byl těžký a popruhy se mu zařezávaly do ramen, zatímco se vlekl chladnou zimní krajinou, směřujíc na sever a na západ ve velkém okruhu kolem Keoghu. Pokud by ho Tenim našel kdykoliv v následujících třech dnech, je pravděpodobné, že by ho přemohl dřív, než by mohl dokončit svůj plán. Alespoň, pomyslel si Pellar smutně, ho Tenim nemůže donutit mluvit.

Pohlédl na obrovské Moranovy boty, v kterých se plahočil, a litoval, že jsou taky součástí plánu. Nohy už měl zmrzlé a rozedřené, a to v nich šel teprve jeden den. Ale bylo důležité, aby si Tenim myslel, že sleduje Morana.

Pellar doufal, že Halla bude v pořádku. V některých ohledech mu připomínala Cristova, oba potřebovali v životě lepší příklad.

Dovolil si potěšený úsměv, když si vzpomněl, jak mu malá dívka mávala, když se rozešli. Přes Moranovy a Pelarovy protesty trvala na tom, že odvede nejmladší z dětí držby wherů zpět do bezpečí v Keoghu.

„Budu v pořádku,“ ujistila je. „A bez ohně by tady zahynuly.“

V tom měla pravdu, uvědomil si Pellar při vzpomínce na prochladlé malé děti, jak sedí zabalené v mrazivých jeskyních držby wherů. Moran neochotně připustil, že Halla to s dětmi umí, dokonce i s těmi o něco staršími, než je sama, a že by bylo nejlepší dostat je pryč z této kruté zimy nebo od potíží, které by mohly přijít.

Tato část Pellarova plánu – zanechat Morana v držbě jako harfeníka – fungovala lépe, než si představoval. I když nebylo pravděpodobné, že by se Aleesa nebo Jaythen někdy dívali na staršího Harfeníka bez nedůvěry, bylo zřejmé, že jsou ochotni využít jeho přítomnosti. Koneckonců, byly některé věci, které se líp vysvětlovaly bez křídy a břidlice.

Pellar klopýtl na zledovatělém fleku a nadával si za svou nepozornost. Kolem něj skučel noční sněhový vítr, a on vykročil znovu kupředu v naději, že v dálce uvidí světla Keoghu. Ve skutečnosti však nepočítal, že by viděl cokoli dřív, než koncem dalšího dne. Na chvíli se zastavil, aby se podíval na hory kolem a mírně upravil směr své cesty. Nechtěl se uprostřed noci vracet.

Další večer, hned jak si všiml Keoghu na jihozápadě, se uvolnil se širokým úsměvem. Bylo na čase zahájit další fázi svého plánu. Vděčně založil malý oheň a položil kolem něj pár kamenů, aby se rozehřály. Spokojený, že oheň dobře hoří, otevřel svůj batoh, prohrabal speciální kapsu, kterou si tam přidal a vytáhl návnadu. Než ji položil na horké kameny, ujistil se, že kolem na zemi je roztroušeno trochu ochranného písku.

Tenim dlouze zaklel sám pro sebe, když potřetí během několika dnů ztratil Moranovy stopy. Bylo jasné, že Harfeník ví, že je mu na stopě. Tenimův vak ubýval na váze rychleji, než čekal, a jeho žaludek byl teď prázdnější než jeho peněženka. Odfrkl si pro sebe, když si představil, jak musí být Moran ze všeho toho cvičení vyhublý – Harfeník zřídka nasazoval takové rychlé tempo. Ale pokud nesl s sebou tolik marek, proč si prostě cestu nezaplatil? Odpověď ho napadla stejně rychle, jako otázka, protože ani on, ani Moran nebyli ochotni riskovat, že se najde někdo další, kdo zatouží po jejich těžce vydobytých markách. Stejně jako Moran usoudil, že neužitečnou Conni už k ničemu nepotřebuje. Tenim si odfrkl, když si vzpomněl na její křik a nepříčetný vztek, když ji dostihl v taverně.

Když znovu objevil harfeníkovu stopu, našel známky toho, že se Moran konečně zastavil. Den starý oheň. Kolem nakupené nějaké kameny. Něco umístil blízko ohně. Co to bylo? uvažoval Tenim a zadíval se blíž. Prohrábl popel. Písek? Proč by harfeník nosil písek? A udržoval ho teplý?

Tenim se zaklením vyskočil a dal se do pravidelného klusu. Moran našel vejce ohňového dráčka, nebo spíš wheří vejce.

Jeden den! Kdyby se mu podařilo dohnat Morana dřív, než dorazí na Cromskou držbu, měl by víc než celé jmění. Měl by zimní zásobu uhlí, nebo stejné množství marek.

~

Pellar byl opravdu rád, že vidí mohutné zdi Cromské Držby, zvedající se v ranním slunci, jak se přibližoval. Zatím jeho plán vycházel – Chitter si všiml Tenima celý den za nimi. Jediné, co teď musel udělat, bylo dostat se do tábora Natalon a k Mistru Zistovi. Tváří v tvář táboru plnému horníků a Harfeníkovi s kompletní sadou bubnů na povel, se Tenim bude muset vzdát pronásledování.

V Cromu koupil nějaké zásoby potravin a chvátal na druhou stranu. Poblíž Tábora Natalon dohnal karavanu obchodníků. Překvapilo ho, že obchodníci riskovali zasněžené průsmyky uprostřed zimy.

„Ráda tě zase vidím,“ zavolala Tarri vesele.

„I já tebe,“ napsal Pellar. „I když, jsem překvapený, že jste se pustili do tábora v tomto ročním období.“

„Cromské uhlí má velkou cenu,“ řekla Tarri, mladá obchodnice, který souhlasila, že ho svezou. „Mistr Zist to skvěle vyřešil a máme dobře zpevněné cesty, pokud se některé z nich nevyplavily.“

Když Pellar vylezl na vůz, ostražitě se podívala na jeho batoh, ale nic neřekla.

„Vylez si dopředu,“ řekla, prolezla závěsem do zadní části svého vozu a hodila mu tlustou deku. „To máš proti chladu.“

Pellar poděkoval kývnutím. Tarri z něj nespustila oči, dokud si nebyla jistá, že má otěže spřežení pevně v rukách a pak šla zpět za závěsy. Objevila se za chvíli.

„Je to jen teplé,“ podala mu hrnek klahu. „Udržujeme ve vědru horké kameny, takže úplně nezmrzneme.“

Pellar si vzal vděčně hrnek a rychle ho vypil. Zbylé teplo hrnku mu posloužilo k ohřátí promrzlých prstů, než ho s lítostí předal zpět Tarri.

Obchodnice z něj nespouštěla oči. K Pellarově úlevě v některých obtížnějších úsecích od něj otěže převzala. Když neřídil vůz, Pellar usnul, vděčný za dostatečně teplou deku, kterou mu Tarri půjčila.

Krátce po setmění začal padat sníh a brzy sněžilo tak hustě, že neviděli na cestu.

„Zastavíme,“ řekla mu Tarri a ukázal na velké valníky za sebou. „Ty a já si vezmeme první hlídku.“

Pellar přikývl, seskočil z vozu, a kráčel zpět na konec krátké karavany těžkých valníků. Tarriin vůz byl jediný spací, všichni spali na směny, a v karavaně byly jen tři pracovní valníky.

„Méně co ztratit, lepší ceny,“ vysvětlila Tarri, když se s Pellatem poprvé při obchůzce setkali.

Za dvě hodiny Pellarovi skončila hlídka a vlekl se zpět na své místo v přední části Tarriina vozu. Byl úplně zmrzlý.

Tarri vykoukla zpoza závěsů.

„Pojď dovnitř, je příliš zima a máme další hlídku, než odjedeme.“

Pellar vděčně vlezl dovnitř. Okamžitě mu bylo tepleji. Několika gesty požádal o svolení rozložit si svůj spací vak, po kývnutí Tarri si sundal boty a ponožky a vlezl dovnitř.

Tarri se na něj udiveně podívala a odfrkla. „Zmrzneš, jestli budeš spát takhle. Musíš si sundat ty šaty.“

Pellar přikývl a usmál se, opatrně si sundal šaty, částečně skrytý ve svém spacím vaku. Vytáhl oblečení a položil je vedle sebe.

Tarri se zasmála. „Nejsem tak šikovná jako ty, takže bych ocenila, kdyby ses díval na druhou stranu.“

Pellar přikývl a převalil se.

O chvíli později vlezla Tarri pod hromadu přikrývek a zavolala, „Teď už se můžeš obrátit.“

Odpovědělo jí jen tiché Pellarovo chrápání.

~

Tenim hojně rozhazoval marky, aby získal informace. Ano, byl tu podezřelý mladík s velkým batohem. Ne, žádné znaky harfeníka. Chlapec nemohl mluvit, to bylo divné, podařilo se mu získat jízdu s obchodníky, kteří mířili do Tábora Natalon. Hloupý nápad vydat se do hor uprostřed zimy, bez ohledu na to, jaká je cena uhlí, a to i přes vylepšení, která byla provedena.

Tenim koupil další rundu nebo dvě nápojů a zmizel do noci.

Vejce nebo ne, peněženka nebo ne, tenhle „chlapec“ mu něco dlužil. Oklamal ho, přesvědčil ho na 3 dny, že pronásleduje Morana a sáček marek, nebo spíš wheří vejce. Teď si byl Tenim jistý, že nesledoval Morana, a měl své pochybnosti i o vejci.

Takže ten hoch se rozhodl pohrávat si s ním a udělat z něj blázna. Moran to musel vědět, musel v tom být namočený, to si byl Tenim jistý. Co Harfeník pro chlapce znamenal, že se vydal ven tímto způsobem, aby ho chránil? Proč by ten kluk riskoval život pro vyřízeného muže, který tvrdil, že je Harfeník, ale strávil většinu svého času krádežemi?

Nebo ten mládenec chrání něco jiného? Narazil Moran na něco, co mladík cítil, že to musí chránit? Má to něco společného s hlídacími whery?

Tenim se chladně usmál sám pro sebe, když vyšel z Cromu na horskou stezku k Táboru Natalon.

Už brzy to zjistí; byl obchodníkům v patách celý den a věděl, že na noc zastaví. Ten kluk možná nemůže mluvit, ale než s ním Tenim skončí, bude toužit, aby mohl, a ještě rád mu poví všechno, co chce vědět. A pak, no, nikdo, kdo udělal z Tenima blázna, nežil dost dlouho, aby o tom vyprávěl.

Blížil se rozbřesk. Zastavil se a vytáhl svůj batoh. Byl těžký a neskladný, ale váha navíc stála za to. Jeho zdroje mu řekly, že chlapec má ohňového dráčka.

Tenim rozvázal zvláštní kapsu, sáhl do ní v rukou v rukavici a uchopil sokola, který odpočíval uvnitř. Druhou rukou dokončil otvírání kapsy, vystavujíc ho chladnému rannímu vzduchu.

„No tak, drahoušku, mám pro tebe práci,“ broukal, když si usadil Griefa na ruku.

~

Pellar se probudil hned, jak se ruka dotkla jeho ramene. Rychle otočil hlavu a uviděl nad sebou Tarri.

„Naše hlídka,“ zašeptala. „Obleč se a najdi něco na podpal. Budu hlídat tady a připravím nějaký klah.“

Pellar přikývl a Tarri opustila vůz. Rychle se oblékl, smotal deku a slezl z vozu, mávajíc na Tarri.

Karavana se zastavila v zatáčce na cestě, přikrčená v blízkosti hory. Na druhé straně silnice spadala dolů útesem. Pellar se podíval dolů a uviděl skupinu stromů a nedaleko potok. Pokrčil rameny a začal opatrně slézat dolů pro jediný zdroj dřeva na podpal.

Když slezl na plošinu, připojil se k němu Chitter a plísnil Pellara kvůli chladu ranního vzduchu.

Pellar přikývl a přátelsky zamával; ano, je chladno a jen blázni by slézali útesy při hledání dříví na podpal. Sundal z ramen batoh, položil ho pod stromy a rozhlédl se po mýtině. Proč, divil se, vylezl Chitter ze svého teplého místa ve voze?

Ta myšlenka ho náhle zamrazila a očima prohledával prostor kolem sebe. Je tu snad něco, co ohňového dráčka vyrušilo?

Tam! Pellar zahlédl v korunách stromů vysoko nad sebou něco, co se pohybovalo velmi rychle. Byl to klesající dravec. Vytvořil v duchu varování pro Chittera a právě se ho chystal vyslat, když ohňový dráček vyskočil před ním a pískal své vlastní varování.

Chitter přišel pozdě. Pellarovi přistála za uchem tvrdá pěst, až klopýtl bolestí. Poslední, co viděl, byl Chitter a drápy a zobák a vzduch naplněný jekotem a zelenou tekutinou. A pak spadl do potoka a pohltila ho ledová voda.

KAPITOLA 8

V noci jen nářek a ve dne jen žal,

už nikdy nebude, kdo jednou umíral.

Postavte mohylu, a kameny na ni,

ať vidět je místo, kde leží milovaní.

TÁBOR Natalon,

494,1 let po Přistání

„Když se neukázal, vyslali jsme pátrací skupinu, a našli jsme tohle,“ zvedla Tarri roztrhané tělo ohňového dráčka, aby si ho Mistr Zist mohl prohlédnout. „A tohle.“ Potrhaný a podrcený batoh. Uvnitř byl stále nějaký písek a úlomky.

„Potřebuji, abys mě tam vzala,“ řekl Zist.

„Je to půl dne pěšky,“ protestovala Tarri.

„Prosím,“ žadonil Zist. „Musím to vidět.“

„Můžeme si vzít můj vůz,“ podlehla Tarri. „To nám ušetří čas.“

Den byl chladný a jasný. Mraky, které noc předtím přinesly sněžení, se rozptýlily. Tarri snadno sledovala stopu, kterou valníky nechaly na cestě do Tábora Natalon.

Když dojela k zatáčce, přitáhla otěže a zastavila.

„Přesně támhle,“ ukázala přes Zista na útes po jejich pravici. „Dole v rokli.“

Tarri ukázala Zistovi cestu dolů. Místo, kde našli ohňového dráčka a Pellarův batoh, bylo sešlapané od bot obchodníků, kteří ho hledali.

„Myslíme si, že tady spadl do vody,“ ukázala Tarri na prohlubeň u břehu rychle proudícího potoka. „Zrovna tam dole je vodopád,“ dodala smutně.

Zist souhlasně zabručel a stínil si oči před sluncem, aby viděl co nejdál. Povzdechl si, otočil se zpátky k pošlapanému místu, a zkoumal půdu, hlavně tam, kde byla potřísněná zelenou krví Chittera. Vzpomněl si na ztýrané tělo hnědého ohňového dráčka. Nějaký ostrý předmět prořízl Chitterovi krk, přesně tam, kde se připojoval k ramenům. Na bocích měl stopy po drápech, nějakého velkého ptáka, nebo velmi malého werýse. Zist tušil, že to byl dravec, pravděpodobně sokol, protože nikdy neslyšel, že by werýs překvapil ohňového dráčka tak rychle, že by se nemohl dostat mezimezím do bezpečí.

Nedaleko ležela velká skvrna písku a nějaké střepy. Co měl Pellar u sebe v batohu? A proč ho někdo kvůli tomu zabil? Byl útok ptáka nešťastnou náhodou, nebo součástí plánu? A proč byl Pellar na cestě do tábora Natalon?

„Možná se to nikdy nedozvíme,“ řekl si Harfeník tiše pro sebe.

„Pardon?“

Zist se otřásl a vstal ze sněhu potřísněného zelenou tekutinou. „Omlouvám se, mluvil jsem sám pro sebe.“ Ukázal k vozu. „Jsem připraven jít.“

Ale Tarri se zdálo, když viděla, jak Harfeník ochable vystupuje z rokle, do které chvíli předtím tak energicky sestoupil, že Mistr Zist není vůbec připraven jít, že ve skutečnosti v té rokli zanechal část sebe sama.

Zpátky do tábora Natalon jeli v tichosti v zapadajícím slunci.

~

Po desítkách Oběhů ve své jeskyni poblíž Harfenické Síně, se Mikal naučil šifry bubnových kódů. Vždycky ožil, když přišla zpráva od Zista, přemýšlel o Pellarovi a jeho ohňovém dráčkovi.

Ale tahle zpráva nebyla dobrá. „Chitter mrtvý?“ zašeptal Mikal sám pro sebe, když rozluštil zprávu. Zavřel oči před bolestí z dávné ztráty vlastního draka, teď prožívané ve ztrátě ohňového dráčka, s kterým se bál setkat.

Zpráva pokračovala a Mikalova tvář ztratila veškerou barvu. „Pellar?“ Beze slova, poslepu, zašátral kolem po lahvi vína, a neúprosně a beznadějně se pokusil znovu vymazat svou bolest opíjením.

~

Tenim měl mizernou náladu, když vstoupil do kuchyně Tarikova domku. Šel nahoru k šachtě, dlouhou oklikou kolem uhelné skládky, pak zmizel z dohledu za hřebenem kopce, a znovu se vrátil k dolu, jen aby zjistil z hovoru horníků, že Tarikova směna byla vystřídána Natalonovou. Kdyby nebyl ve střehu, mohli ho chytit.

Vzrušení z Griefova smrtelného úderu na ohňového dráčka – Tenimovi se nikdy nesnilo, že bude útok tak úspěšný – zcela odvedlo jeho pozornost od následujících událostí: jednak chlapcův nečekaný pád do řeky, a jednak rozčilující zjištění, že jeho batoh obsahoval pouze falešné vejce vyrobené z hlíny. Tenim se tak honil za „divokým werýsem“ bez jakéhokoli zisku.

„Co tady děláš?“ zeptal se Tarik, když Tenim vklouzl dovnitř. Horník ležel v židli, před sebou na stole láhev vína a hrnek v ruce.

„Mohl bych se tě zeptat to samé,“ odsekl Tenim. „Řekněme, že jsem tady, abych se podíval, jak si vedou naše investice. Jenže,“ pokračoval a ukázal směrem k dolu, „jsem zjistil, že jsi byl vyhozen.“ Kysele na Tarika pohlédl. „Slyšel jsem něco o odbývání dřevěných výztuh.“

Tarik zlostně zrudl. „Natalon je blázen. Nutil nás používat třikrát tolik dřeva, než potřebujeme.“

„Takže ses rozhodl těžit z vlastní iniciativy?“ mračil se Tenim na horníka. „A místo toho to vypadá, že všechno ztratíme.“

Tarik se vztekle nadechl, zachytil vražedný pohled v Tenimových očích a znovu vydechl s hlubokým povzdechem.

„Myslel jsem, že se neukážeš dřív, jak na jaře.“

„Moje plány se změnily.“ Tenim si přitáhl židli naproti Tarikovi. Horník pokynul k láhvi na stole, ale Tenim podrážděně zavrtěl hlavou. „Jeden z nás potřebuje mít dostatečně čistou hlavu k přemýšlení.“

„Proč se obtěžovat?“ řekl Tarik. „Natalon je tak dobrý, že mě vyhodil. Po tomhle už nikdy nenajdu práci.“ Zavrtěl sklíčeně hlavou. „Jsem jeho vlastní strýc, a on mě vyhodil.“

„Nejsi mi k ničemu, jestli tě vyhodil,“ upřel Tenim na Tarika zamyšlený pohled.

Starší muž byl příliš ponořen do svého poháru, než aby pochopil nebezpečí. „Já bych tady měl být Mistrem,“ zabručel Tarik, „ne on. Mám mnohem víc Oběhů zkušeností v dole, a taky jsem ho pomáhal trénovat.“

Tenimův vražedný pohled se pozvolna měnil, když Tarika poslouchal.

„Kde je Natalon teď?“

Tarik zvedl obočí a hádavě vyštěkl, „V dole, v mé šachtě podepírá trámy, samozřejmě.“

Tenim vstal ze židle jedním plynulým pohybem, jako pták stoupající vzhůru, aby se vrhnul na svou kořist.

„Zůstaň tady,“ nařídil. „Nepouštěj nikoho do dolu.“

Tarik se na něj zmateně podíval. „To není moje starost.“

„Už je.“ odpověděl Tenim odpověděl stroze.

~

„Mistře Ziste? Mistře Ziste?“ volal Cristov u dveří Harfeníkova domku.

Důl se zhroutil a Tarik zakázal komukoli tam vstupovat, prohlásil, že je to nebezpečné. Dokonce udeřil Kindana, když chlapec trval na tom, že půjde dovnitř se svým hlídacím wherem.

„To hloupé zvíře teď není k ničemu,“ prohlásil vztekle.

Někdo to musí převzít, někdo přece musí něco udělat. Cristov běžel dolů k Zistovi s nadějí, že Harfeník by mohl obnovit pořádek.

„Mistře Ziste?“ zavolal znovu, přešlapujíc u dveří. Jeho odhodlání rostlo, prošel tedy celým domkem a volal Zistovo jméno.

V kuchyni na stole spatřil děsivé pozůstatky hnědého ohňového dráčka. Vzpomínka, jak hladil ohňového dráčka po lících, v něm vyvolala hněv, jako nikdy předtím. Otočil se na podpatku a vyšel z domku.

Vydal se pro svou sekeru.

KNIHA DRUHÁ

DRAČÍ OHEŇ

KAPITOLA 1

Horníci, v uličkách černých jen kopejte,

najděte uhlí a ven s ním spěchejte.

Až zimy zamává mrazivý bič,

pak vaše uhlí chlad zažene pryč.

TÁBOR Natalon

Druhé Mezidobí, 494,1 let po Přistání

Toldur jemně položil nejhůře zraněné ze zachráněných horníků na podlahu výtahu. „Pojďme nahoru, Cristove.“

Cristov popadl jedno z výtahových lan, zatímco Toldur chytil druhé, a společně je navíjeli a zvedali se ze dna šachty.

Nahoře už se natahovaly další ruce, aby uchopily zraněného horníka a vytáhly ho ven z dolu. Toldur vykročil jen chviličku za ním, když si všiml, že Cristov se drží zpátky.

„Jsi v pořádku?“ zadíval se Toldur upřeně na mladého horníka.

„Ano.“

„Můžeš být na sebe hrdý,“ poplácal Cristova velkou rukou po zádech. „I když ti bylo nedávno dvanáct, dnes jsi odvedl chlapskou práci a udělal rozhodnutí muže.“

Došli ke vchodu do dolu a ocitli se ztracení v davu pochodní a zmatených hlasů. V dálce Cristov rozeznal řadu zářících očí, které se dívaly dolů ze stráně – draci.

Když zahlédl v davu několik drakenů, znepokojilo ho, zda bude muset svou dnešní akci obhajovat.

„To je poslední z nich, Toldure?“ zeptala se Margit, táborový léčitel. Přimhouřila oči, když si všimla Cristova. „Nemyslela jsem si, že tu bude.“

„Pomáhal,“ vysvětlil Toldur a znovu poplácal Cristova po zádech. „Bez něj bychom tam nebyli včas.“

Margit chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslela, zavrtěla hlavou a odvrátila se.

Hluk a jásot zachráněných i záchranářů kolem něj v Cristovově uších vybledl při představě, co asi Margit chtěla říct. Cítil se otupělý, ztracený.

A pak, přes dav, se jeho pohled setkal s otcovým.

Místo, aby se na něj usmíval a dal mu nějaký náznak uznání, Tarik prudce otočil hlavu od svého syna pryč, jako by ho zapíral.

Cristov cítil, že mu hoří tváře studem, i když věděl, že to není v pořádku, že to je on, kdo by se měl stydět svého otce.

Zahlédl, jak k jeho otci přistupují Mistr Horník Britell a dva horníci, které nepoznal.

„Tariku, myslím, že bys měl jít s námi,“ řekl Britell. „Bude vyšetřování.“

„Nic jsem neudělal,“ zavrčel Tarik vztekle.

„Přesně tak.“

Cristova napadlo, jestli by je neměl následovat, když ho zastavila ruka na rameni.

„Potřebuješ něco vypít,“ vtiskl mu Toldur teplý hrnek do dlaní. „A pak by sis měl trochu odpočinout.“

„Ale můj otec –“

„– musí přijmout následky svých činů,“ řekl Toldur pevným hlasem.

O tři dny později, poté co Mistr Horník Britell, jeho asistent Mistr Jannik a Harfeník Zist provedli rozsáhlé vyšetřování, byl celý tábor povolán do velké místnosti v Natalonově domě.

Cristov tu místnost znal, bral tu hodiny od Harfeníka Zista. Pokoj byl uspořádán jako obvykle, když Zist učil, s jedním malým stolkem umístěným na jednom konci a zbývajícími stoly ve dvou dlouhých řadách kolmo k němu. Cristov a jeho matka, Dara, seděli u konce stolu, který byl nejblíž ke stolku, kde seděli Zist, Britell a Jannik.

Když se všichni usadili, Mistr Horník Britell povstal.

„Dokončili jsme vyšetřování,“ oznámil do místnosti. „A své poznatky jsem sdělil Pánu Držby Fennerovi.“

Po místnosti se šířila vlna překvapení, jak lidé uvažovali, proč měl Mistr Horník potřebu sdělovat to Pánu Cromské Držby.

Britell dal znamení skupině mužů, stojících ve dveřích, a rozhostilo se ticho, když do místnosti vpochodoval Tarik, obklopený po stranách dvěma strážci.

„Horníku Tariku,“ začal Britell. „Slyšel jsem důkaz, že jsi záměrně kradl dřevo, určené na výztuhu své důlní šachty a že jsi úmyslně těžil pilíře své šachty. Vysvětlíš, co jsi dělal s tím dřevem a uhlím?“

„Kdo řekl, že jsem udělal něco takového?“ dožadoval se Tarik, našel v davu Natalona a zíral na něj. „To všechno jsou lži –“

„Mimo jiné, horníci Panit a Kerdal,“ ozval se Mistr Zist do Tarikova výbuchu.

Na Tarikově čele naběhly žíly, jak se snažil vytrhnout svým strážcům a skočit k Panitovi a Kerdalovi.

„Vy jste mrtví!“ Křičel na ně, bojujíc se strážemi. „Mrtví!“

„Ticho,“ zvolal Zist, ne hlasitě, ale rozhodně.

Tarik zmlkl, a stále se na Panita a Kerdala mračil.

„Mohl bys odpovědět na naši otázku?“ řekl Britell.

Tarik se nervózně rozhlédl po místnosti. Otevřel ústa, aby promluvil, ale rozmyslel si to a zavrtěl hlavou.

„Dobře,“ promluvil k němu Britell. „Horníku Tariku, náš závěr je, že tvoje jednání těžce ohrozilo bezpečnost dolu a přímo způsobilo smrt dvou horníků. Dále je naším závěrem, že jsi své akce prováděl opakovaně, při plném vědomí o nebezpečí, které jsi vytvářel, a proti pokynům vůdce tábora Natalona. Své činy, jak věříme, jsi prováděl pro svůj vlastní zisk.“

Cristov viděl, jak se tělo jeho matky silně otřásá tichým pláčem.

„Kromě toho, když se důl zhroutil v důsledku tvé nedbalosti, záměrně jsi odmítl dovolit záchranné práce, a to do té míry, že jsi udeřil dítě do bezvědomí, abys zabránil jeho pokusu o záchranu,“ pokračoval Britell hlasem plným potlačovaného vzteku. „Je zde také otázka, zda tvoje rozkazy čerpat vzduch do zřícené šachty nebyly pokusem z tvé strany zajistit, aby nikdo nepřežil.“

„Tak to není,“ protestoval Tarik chabě. Zvedl hlavu a podíval se Mistru Horníkovi do očí. „Nevěděl jsem, přísahám!“

Britell se podíval dolů na Mistra Zista a Jannika. Zist udělal rukou odmítavé gesto. Britell pokrčil rameny a pokývl mu v odpověď.

Mistr Zist se s lehkým povzdechem zvedl tváří v tvář Tarikovi.

„Jsi připraven slyšet naše rozhodnutí?“ zeptal se ho Mistr Zist.

„A co Pán Držby?“ protestoval Tarik. „Neměl by k tomu něco říct?“

„Měl,“ souhlasil Mistr Zist. „A udělal to.“ Zvedl ze stolku malý svitek pergamenu. „Znovu se ptám, jsi připraven na naše rozhodnutí?“

Tarik šoural nohou, zatímco přikývl.

„Tvoje akce ukazují na lhostejnost k životům druhých,“ řekl Zist. „Jako takový, to je náš názor, bys měl být vyloučen ze společnosti lidí.“

„Vyloučený?“ vykřikl Tarik nevěřícně.

Cristov vytřeštil oči. Dara vedle něj zasténala.

„Vyloučený a Bezejmenný,“ oznámil Mistr Horník Britell.

Bezejmenný? pomyslel si Cristov v zoufalství. Jeho otci bude odebráno jméno a už nikdy nebude vysloveno. Dara vedle něj se zhroutila.

„Dále po zbytek svých dnů budeš pracovat v souladu s vůlí Pána Držby Fennera,“ pokračoval Britell.

Jak se Cristov zoufale snažil probudit svou matku, do ucha mu tiše promluvil hlas, „Pojďme ji dostat pryč odsud.“

Byl to Toldur. Dalor a Zenor stáli vedle něj, ve tvářích vážní a plní účasti.

„To je v pořádku,“ protestoval Cristov, když Toldur zvedl bezvládné tělo Dary přes rameno.

„My horníci se o naše lidi staráme,“ prohlásil Dalor a poplácal Cristova po rameni.

Ale když opouštěli přeplněnou místnost a všechny oči se na ně upíraly, Cristov uvažoval, jak moc to bude platit pro něj a jeho matku v Obězích, které přijdou.

KAPITOLA 2

Shromáždění, Shromáždění!

To hry jsou a smích a veselení!

Šťavnaté koláče všichni tam jíme –

nejlepší den je to z celého týdne.

CROMSKÁ DRŽBA,

Hry všech Weyrů, 495,4 AL

Cristov se cítil trapně, když si to namířil skrze dav na Shromáždění v Cromské Držbě. Sešlo se tady víc lidí, než v celém Táboře Natalon. Bylo to ohromující. Byl si jistý, že všichni se dívají na něj.

„Nedívají se na tebe,“ ozval se za ním Toldur, jako by chlapci uhádl myšlenky z nahrbených ramen a ze způsobu, jakým držel lokty u těla a skloněnou hlavu.

„Tedy, nedívají se na tebe o nic víc, než na kohokoli jiného.“

Cristov zastavil, aby šlehl po Toldurovi kyselým pohledem a pak obrátil svou pozornost zpět k davu.

„Tentokrát je tu pořádné množství lidí,“ usoudil Toldur. „Až jsem překvapený.“

„Proč?“

„Protože v posledních čtyřech Obězích vyhrál hry Telgarský Weyr.“

„A vyhrají znovu,“ odvětil mladík loajálně.

„Támhle,“ ukázal Toldur přes Cristovovo rameno směrem k vyvýšené plošině. „Tam bude Mistr Horník s Pánem Držby Fennerem.“

Cristov změnil směr. Znovu se podivil, proč pro něj Mistr Horník poslal. Kdyby udělal něco špatně, Toldur – nebo dokonce strýček Natalon – by mu to jistě řekli.

Je hodně podobný svému otci, pomyslel si Moran, když sledoval, jak vytáhlý mladík prochází davem směrem k tribuně Pána Držby. Stejně skloněná hlava, stejně nevrlý výraz. Ano, on by mohl stačit, rozhodl se Moran. Mohl by opravdu stačit, kdyby to vyšlo takhle.

Moran panovačně zvedl ruku a pokynul. „Tady je tvůj cíl.“

„To byl Jamalův přítel,“ namítla Halla, když zahlédla svou kořist. „Pamatuji si ho. Asi před třemi Oběhy, právě když si Jamal zlomil nohu.“

„Byl, a jeho otec nám taky pomohl,“ souhlasil Moran. „Takže není důvod, proč by neměl být taky tvůj přítel.“

„Ale –“

Moran ji umlčel s prstem na rtech. „Jdi, pokud chceš večer jíst.“

Když stále vypadala vzpurně, dodal, „pokud chceš, aby večer jedly děti.“

Halla se na něj podíval se zaťatou čelistí a zvažovala alternativy. Žádné nebyly, a Moran to věděl. On kontroloval jídlo, peníze i všechna tajemství. Dokonce se jí ulevilo, když dorazil na Keogh, aby přivedl děti z držby wherů zpět k Aleese – zjistila, že vyžebrat dostatek jídla, aby je nakrmila, je těžší, než by věřila. Bylo pak přirozené, že Halla a Moran pokračovali do Cromské Držby spolu, stejně jako bylo přirozené, že Moran shromáždil novou skupinu dětí, osiřelých nebo Vyloučených.

Halla mohla udělat, co řekl, nebo nést následky. Dokud byl naživu Jamal, držela se naděje, že by nějak mohli Moranovi uniknout. Ale horečka, způsobená jeho zlomenou nohou, z něj vysála nejprve síly, pak i život.

Měla celých osm, když umřel. A když byl Jamal mrtvý, už tu nebyl nikdo jiný než Moran – pochybovala, že byl skutečný Harfeník – kdo by se o ni starat. A teď, když se jí blížilo dvanáct, se ukázalo, že tu jsou další děti, o které je potřeba se starat, a možná zachránit.

Halla věděla, že Moran používá stejné argumenty; připoutal ji k sobě díky jejímu soucitu s těmi malými, stejně jako k sobě připoutal jejího bratra Jamala díky jeho obavám o ni.

I kvůli tomu si Halla nedovedla představit, že by ty malé opustila, aby se probíjeli s Moranem sami. Víc než kdokoli jiný věděla, jaké to je – zažila to po smrti Jamala. Když Harfeník zmizel na celý večer, nikdy nevěděla, zda se vrátí, a pokud ano, zda pro ně přinese dostatek jídla, nebo vůbec žádné, protože propil všechny marky, místo aby za ně vyprosil jídlo.

„Stačí ho sledovat,“ řekl jí Moran. „Poslouchej, o čem se mluví a hlas mi to.“

Halla přikývla a zamířila za svým zdrojem. Když se ohlédla, Moran zmizel v davu. Pravděpodobně hledá nějaké víno, pomyslela si a uvažovala, jestli se později večer bude muset znovu vypořádat s harfeníkovou opilostí. Při tom pomyšlení pocítila chlad.

Cristov zjistil, že je pro něj snazší dívat se na pobíhající mládež na Shromáždění, než na starší lidi. Zastavil a otočil se dokola, jak sledoval dovádění dvou malých chlapců, kteří běželi davem a neustále brebentili. Jeho zrak padl na dívku, možná o jeden či dva Oběhy mladší, než on sám. Vypadala opuštěně a hladově.

„Toldure, můžu si půjčit půlmarku?“

„Jsem si jistý, že budeš pozván k jídlu s Mistrem Horníkem,“ začal Toldur a pak se odmlčel, když sledoval chlapcův pohled. „Oh, jistě. Zasloužíš si teď víc.“

Vysoký horník zalovil v kapse a podal mu marku s vyraženým znakem Hornického řemesla.

„Díky!“ zavolal Cristov zpátky, a přistoupil k dívce.

„Vypadáš, že by ti přišel vhod nějaký bublavý koláč,“ řekl jí. Dívka na okamžik strnula a vyděšeně se na něj podívala. „Budu teď chvíli s Pánem Držby,“ pokračoval Cristov, „a nejsem si jistý, jestli budou bublavé koláče servírovat.“ Měl teď dívčinu pozornost, tak mohl říct, „Připomínáš mi jednoho mého přítele, kterého jsem tady znal před mnoha Oběhy. Jmenoval se Jamal. Prokázala bys mi velkou laskavost?“

Dívčiny oči se rozšířily.

„Prosím.“

Dívka přikývla. Cristov se usmál a vtiskl jí půlmarku do dlaně. „Půjdeš a zjistíš, jestli jsou bublavé koláče pořád tak dobré? Získáš, co nejvíc půjde koupit, sníš je všechny pro mě? Můžeš to udělat?“

„Ano,“ řekla dívka strnule.

„Děkuji,“ řekl Cristov. „Tak budu vědět, že aspoň jeden z nás dostane bublavé koláče.“ Usmál se na ni. „Jsem Cristov, z Tábora Natalon.“

„Halla,“ řekla dívka a pak, jako by dosáhla limitu svých slov, vyrazila někam do davu.

Cristov se pokoušel její postup sledovat, ale brzy se mu ztratila z dohledu. Otočil se zpátky k Toldurovi.

„Promiň,“ řekl staršímu horníkovi, neboť to byla Toldurova marka, kterou věnoval.

Toldur ho poplácal po zádech. „Není se za co omlouvat, udělal jsi dobrou věc.“

„Mistře Horníku, jak se máš?“ zvolal Toldur, když se s Cristovem vyšplhali na pódium a všechny oči se upřely na ně. Cristov se přikrčil s přáním, aby mohl zůstat někde vzadu. Všichni se na něj dívali.

„Toldure!“ zvolal Mistr Horník Britell, když ho zahlédl. Vykřikl překvapením, když spatřil Cristova. „Tohle je Cristov?“

„To opravdu je,“ souhlasil Toldur a ukázal na Cristova stojícího před ním.

„Kdy ses tak vytáhl?“ zeptal se Mistr Horník udiveně. „A kde jsi nabral všechny ty vypouklé svaly?“

„Kde jinde, než v dolech?“ odpověděl za něj Toldur. Cristov nedokázal zabránit, aby nezrudnul. Nemyslel si, že by byl tak vysoký, a pořád měl pocit, že je stejně vychrtlý, jako když mu to naposledy vyčítal jeho otec.

„Pane Fennere, to je ten, co jsem ti říkal.“ Mistr Horník popadl Cristova kolem ramen a obrátil ho k Pánu Cromské Držby.

Cristov nevěděl, jestli je víc šokován tím, že ho představili Pánu Držby, nebo tím, jak ho Mistr Horník chytil, stejně to dělal jeho otec!

Pán Fenner, překvapilo Cristova, nebyl o moc vyšší než on sám a nevypadal příliš impozantně. Ve skutečnosti, Cromský Pán Držby vypadal méně impozantně než Mistr Horník; měl přátelský obličej a milé oči.

„Rád tě poznávám, Cristove,“ podal mu Pán Držby ruku. Cristov s ní rozpačitě potřásl a cítil se jako malý kluk. Jeho neklid se zvyšoval s dalšími slovy Pána Držby:

„Podobáš se svému otci.“

Trapné ticho přerušil až Toldur, který si odkašlal a řekl: „Já myslím, že je víc do matčiny rodiny.“

„Opravdu?“ podíval se Fenner na Cristova. „Hm, myslím, že máš asi pravdu.“ Ke Cristovovi pokračoval. „A jak se má tvoje matka, chlapče?“

Cristov se na Toldura pochmurně podíval, ale Mistr horník odpověděl za něj. „Obávám se, že Dara měla nehodu. Necítila se dobře, od…“

Pán držby vypadal, že se cítí skoro stejně trapně jako Cristov. „Je mi velice líto, že to slyším,“ dodal po chvíli. „Byla to vždycky taková laskavá, temperamentní dáma. Bude mi velice chybět.“

„Opravdu,“ souhlasil Britell.

„Umřela hanbou,“ překvapil Cristov starší muže kolem sebe. Vzpomněl si na matčiny oči, v ten den, kdy byl Tarik Vyloučen. Viděl, jak se z nich pomalu vytrácí život, v těch dnech před soudem, protože její naděje se zmenšovala. Když byl přečten rozsudek, byla první, kdo se od Tarika odvrátil, ještě předtím, než se Cristov otočil zády ke svému otci. Viděl její oči a slzy, které z nich tekly, a viděl, jak její srdce tvrdne a chřadne, a věděl, dokonce ještě dřív, než byl Tarik odsouzen k práci v Ohňovcových dolech, že pokud trestem pro Tarika bude Vyloučení, Daru to zabije.

„Přál bych si, aby se to nestalo,“ odpověděl Britell vážně.

„Proč nezůstanete tady a nepodíváte se na hry s námi?“ nabídl Pán Fenner rozpačitě.

„To je báječný nápad,“ souhlasil Britell.

„Děkuji, budeme rádi,“ řekl Toldur za oba. „Není to každý den, aby byl někdo pozván sedět na tribuně Pána Držby, viď, Cristove?“

„Děkuji ti, můj pane,“ uklonil se Cristov lehce Pánu Držby, když si vzpomněl na dobré chování.

„Když se podíváš támhle, měly by se tam objevit královny,“ ukazoval Pán Fenner na hřebeny kopců na východě od místa Shromáždění.

Jako na povel se v dohledu objevila skupina zlatých draků.

„Dívej se pozorně, chlapče, všechny dračí královny z Pernu neuvidíš každý den,“ řekl Britell.

„Není to nebezpečné?“ zeptal se Toldur. „Nezačnou spolu královny bojovat?“

„Jen kdyby jedna z nich byla připravena k páření,“ odpověděl Pán Fenner. „Myslel jsi na Bitvu Královen, ne?“

„Ano, můj pane.“

Fenner se zasmál a mávl nad Toldurovými obavami rukou. „To bylo v prvním Spadu, skoro před pěti sty Oběhy. Tenkrát byli všichni draci nacpaní ve Fortské Držbě.“

„Ve Fortské Držbě? Myslel jsem, že byli vždycky ve Weyrech,“ vyhrkl Cristov a dodal provinile, „můj pane.“

„Ne, poté, co kolonisté přešli na sever, žili všichni nějakou dobu ve Fortské Držbě,“ řekl Pán Fenner. Škádlivě se podíval na Mistra Horníka Britella a dodal: „Myslel jsem, že všichni horníci se učí Poučné balady, než jdou do podzemí.“

Cristovova tvář zahanbením úplně zbledla; byl proto překvapený, když ho Pán Cromské Držby poplácal po rameni: „Oh, přestaň, chlapče! Jen jsem tě škádlil. Vím, že tě učil Mistr Zist, takže nemám žádné obavy o tvoje znalosti.“

„Obávám se, že chlapec není zvyklý na tvoje způsoby, Fennere,“ pokývl Britell Cristovovi na uklidnění.

Cristov se s úlevou rozhlédl a všiml si, že vedle polstrovaných křesel a přepychového místa s praporem Cromské Držby, jsou v přední části tribuny viditelně umístěny vlajky pěti Weyrů. Blízko nich byly tři prázdné držáky na vlajky, nastavené na různé výšky.

„To je místo, kde označujeme, kdo právě létá,“ vysvětloval Mistr Britell, když si všiml Cristovova pohledu. „A další dva se přidají, když je ukončeno celkové rozhodování, pro první, druhé a třetí místo.“

„Tyto hry slouží k tomu, aby udržely drakeny připravené a trénované,“ přidal se Pán Fenner. Obrátil se k Mistru Horníkovi. „Za předpokladu, že mají k výcviku dostatek Ohňovce.“

Britell se ušklíbl. „Máme teď v provozu jeden důl, to stačí.“

„Pro tuto chvíli,“ připustil Fenner.

Jeden důl? divil se Cristov. Věděl o nejméně šesti uhelných dolech a slyšel o čtyřech dolech na železnou rudu. Jeden důl na Ohňovec mu pro všechny draky z Pernu připadal nedostačující. Byl tohle důvod, proč ho poslali do Cromské Držby? Chtějí otevřít nový důl?

Na obloze hluboko pod královnami se náhle objevilo křídlo draků. O chvilku později otřáslo vzduchem hlasité bouchnutí jejich příletu.

„Vypadají malí,“ podivil se Cristov.

„To jsou weyrlinkové,“ odpověděl Britell. „Jsou právě tak staří, aby mohli létat mezimezím a přinášet Ohňovec.“

Vlna ohromujícího zvuku a praskot studeného vzduchu oznámily příchod velkého křídla draků, letícího nízko nad davem.

„Telgar!“ křičel dav, když se draci vznesli prudkým skokem, zatočili do ostrého kruhového stoupání a zastavili. Jejich formace teď byla vyrovnaná těsně pod weyrlinky tak dokonale, až to vypadalo, že obě křídla draků letí jako dvojčata, i když bojové křídlo bylo tělo na tělo a metr pod weyrlinky.

Weyrlinci upustili déšť pytlů a jezdci na velkých bojových dracích je chytili. Cristov se podíval na bundu, kterou měl na sobě bronzový jezdec, který vedl bojové křídlo, a zalapal po dechu, když uviděl stylizované pole pšenice v bílém diamantu: to byl sám Vůdce Weyru!

Jako jeden se draci v bojovém křídle otočili a vrhli se opět bezchybně zpět, až se vznášeli na stejném místě, kde se objevili z mezimezí. Velké krky létajících tvorů se obrátily a jezdci otevřeli pytle, které chytili od weyrlinků, aby své draky nakrmili Ohňovcem.

„To je stejný vstup, jako v minulém Oběhu,“ zavrtěl Britell hlavou.

„Nedělají to vždycky stejně?“ zeptal se Cristov.

Britell odfrkl. „Ve skutečnosti dělají, což je škoda. Trocha změny by jim neuškodila.“ Povzdechl si. „Ale myslím, že D’gan má obavy z Ohňovce.“

„Nepříjemná věc, tenhle Ohňovec,“ slyšel Cristov za sebou mumlání Pána Držby. „Hnusná věc.“

„Opravdu,“ souhlasil Mistr Britell. „Je to nejhorší ze všech dolů.“

„Navíc, žádný nevydrží příliš dlouho,“ dodal Toldur.

„Proč?“ zeptal se Cristov.

„Vybuchnou,“ pokrčil Pán Fenner rameny.

„Pokud ovšem plyny dřív neudusí muže,“ dodal Mistr Horník Britell truchlivě.

„Jenže je musíme mít,“ řekl Pán Fenner. „Bez ohňovce by draci nemohli chránit Pern.“

Tohle Cristov věděl. Harfeník Zist ho už dávno naučil, že draci potřebují žvýkat Ohňovec, aby vydechovali plameny. Bez dračího ohně nebyl žádný způsob, jak zničit Vlákna ve vzduchu, dřív než dopadnou na půdu Pernu, vysají veškerý život a změní svěží údolí na neživou mísu prachu.

„Podívejte, tady přichází Benden!“ zavolal Pán Fenner, ukazujíc na oblohu.

Cristov sledoval prst Pána Držby a spatřil na obloze jednoho bronzového draka. Přimhouřil oči, když si všiml, že z dračího krku bylo něco hozeno dolů.

„Co to je?“ zeptal se Toldur.

Pod prvním drakem se objevili další dva bronzáci a jediným pohybem, tak rychlým, že to Cristov nemohl pochopit, popadli hozený předmět předními drápy. Cristov zajásal, když byl hozený objekt roztažen a ukázalo se, že je to obrovská vlajka. Na ní byl v diamantu obrys Weyru v tmavě červené, barvě Bendenu, označený velkou číslicí II, jako symbol druhého pernského Weyru.

Pod sebou spatřil Cristov davy lidí z Cromské Držby, jak ozvěnou opakují svůj údiv při pohledu do nebe a pokřikují na sebe navzájem.

„Benden!“

„Benden!“ vykřikovaly hlasy z davu, ohromené navzdory své loajalitě k Telgarskému Weyru, který přísahal chránit jejich Držbu.

„Velmi pěkné,“ poznamenal Pán Fenner. „Ale Telgar stejně Hry vyhraje, uvidíte.“

„O tom není pochyb, můj pane,“ souhlasil Toldur, oči stále přilepené k úžasné letecké přehlídce.

„Museli trénováním strávit věky,“ zamumlal Britell.

„Podívejme se, co předvedou další,“ řekl Pán Fenner a zkoumal oblohu, zda zahlédne známky po dalších třech Weyrech.

~

Jakmile Moran spatřil Nikala, věděl, že je v průšvihu. Změnil směr, ale držitel byl příliš hbitý a rychle ho dohonil.

„Morane, na slovíčko!“

„Oh, to jsi ty, Nikale! Hledal jsem tě,“ předstíral Moran překvapení.

„Tys mě hledal?“ zeptal se Nikal podezíravě. „Znamená to, že máš moje uhlí? Řekl jsi, že mi ho dodáš už před pár měsíci.“

Moran od rozzlobeného držebníka o krok ustoupil. Nikal rychle udělal krok vpřed a harfeníka popadl.

„Jestli ho nemáš, budu chtít zpátky své peníze,“ zavrčel držebník.

„Musel jsem udělat alternativní opatření,“ řekl Moran a zapojil veškeré zkušenosti, aby to znělo uvěřitelně. Zoufale ukázal k pódiu Pána Držby. „Támhle. Vidíš ty dva vedle Pána Držby?“

„Ti pracují pro tebe?“ zeptal se Nikal pochybovačně.

„Dá se to tak říct.“

„Nezajímá mě, jak tomu říkáš,“ odpověděl Nikal, „pokud nebude můj příděl uhlí v mém skladě v příštím sedmidenní.“

„Můžeš se na to spolehnout,“ ustoupil Moran z Nikalova sevření a narovnal se do celé své výšky. „Máš mé slovo Harfeníka.“

„To stejné slovo jsi mi dal, že budu mít uhlí už teď,“ poznamenal Nikal kysele.

„Byl problém s mým dodavatelem,“ řekl Moran. „Nemohl jsem s tím nic dělat.“

„V noci už začíná být zima,“ stěžoval si Nikal. „Nemůžu si dovolit ceny účtované za uhlí z Cromu – sklizeň nebyla tak dobrá. A nenechám svou rodinu a příbuzné kvůli tobě zmrznout.“

Moran vycítil v Nikalových slovech skryté zoufalství. „Jsem si jist,“ řekl horlivě, „že tvůj Pán Držitel tě zajistí, stejně jako ty mu odevzdáváš desátek“

„Víš dobře, že žádnému Pánu desátky neodevzdávám,“ zavrčel Nikal. Znovu Morana popadl. „Nemusíš být označený, aby se z tebe stal Vyloučený.“ Vztekle harfeníka odstrčil pryč. „Můj otec byl Vyloučený, a moje matka šla s ním. Vyrůstal jsem bez Pána, pohybovali jsme se z místa na místo, jedli pouze tehdy, když jsme měli štěstí. A teď mám svou vlastní rodinu a šanci začít znovu, vytvořit si svou vlastní držbu.“

Vrhl na harfeníka smrtící pohled.

„Nenechám si to od tebe vzít,“ přísahal. Odvrátil se a zase zpátky. „Máš sedm dnů a pak o tobě začnu šířit řeči, Harfeníku.“

„Kolik si myslíš, že bude tvoje slovo vážit proti harfeníkovu?“ odsekl Moran vztekle.

„S podporou pár lidí, víc než by se ti líbilo.“

~

Příchod Fortského Weyru nebyl tak dramatický, jako u Bendenu, ale přesto to bylo úžasné. V jednom okamžiku vtrhla na nebe nad Cromskou držbou tři plná křídla draků s dlouhými vlajícími prapory v zemitě hnědé a černé barvě Fortského Weyru, nesenými každým jezdcem. Dav na Shromáždění tleskal a slušně povzbuzoval, ale Cristov cítil nedostatek nadšení.

„Starý G’lir se tvrdě snaží,“ zamumlal Fenner, odkazujíc na Vůdce Fortského Weyru. „Brzy tam bude nový Vůdce Weyru, dejte na moje slova.“

Britell souhlasně přikývl.

Příchod Weyru Ista ohlásila stále rostoucí pyramida draků. Každý jezdec spustil oranžovočernou vlajku. Zástupy dole se nejprve dívali na ukázku zmateně, a pak propukli v ochraptělý jásot, když vlajky společně vytvořily obří obraz slavné sopky Weyru Ista.

„Tohle je zatím nejlepší,“ křikl Toldur na Cristova nad davem.

„Ach, ale ve hrách jsou k ničemu,“ ozval se Pán Fenner.

„V minulém Oběhu to tak bylo,“ souhlasil Britell. „Ale kdo ví, co naplánovali?“

„To je fakt,“ odpověděl Fenner zamyšleně. Rozhlédl se v očekávání po obloze. „Ještě přijdou z Weyru Na Výšinách, a pak začneme hry.“

„Já bych od B’ralara moc nečekal,“ podotkl Mistr Horník Britell.

„No, nevím,“ odpověděl Fenner. „B’ralar je víc otevřený změnám, než G’lir.“

„Na zubatých věžičkách v modrém poli nevidím moc inspirativního,“ poznamenal Britell s poukazem na znak Weyru Na Výšinách, odrážející jeho vznešený horský domov a hluboké modré nebe, které jej obklopovaly.

„Opravdu,“ souhlasil Fenner. „V těch vysokých severních horách jsou hodně zarputilí.“ Ukázal na hory obklopující Držbu Crom. „Říká se, že zima Na Výšinách se dostane až do kostí a zůstane tam.“

„A nemají Cromské uhlí, aby ten chlad zahnali,“ souhlasil Mistr Britell se smíchem.

Změna na nebi přitáhla Fennerovu pozornost. „Už jsou tady,“ ukázal.

Nad nimi se objevilo několik mlhových bublin, a z každé se vynořil modrý drak. Druhá skupina drakenů – všichni na bronzácích, se objevila z mezimezí a vytvořila další sadu bublin, obkružující tu první.

„Podívejte se na to!“ vykřikl Britell. „Nevíte, jak to mohli udělat?“

„Přinesli s sebou studený vlhký vzduch z hor,“ hádal Fenner. „A ten se v našem teplém vzduchu změnil v mlhu.“

Modří jezdci spustili černé stuhy. Modří draci pod nimi je zachytili a drželi. Během chvilky se modří draci s černými vlajkami přeskupili sami do obrovské napodobeniny symbolu Weyru Na Výšinách, útesu černé hory na modrém pozadí.

„No, to je mnohem lepší než v posledním Oběhu,“ pochválil Pán Fenner.

„Zajímalo by mě, jestli budou i lépe létat,“ zamumlal Britell.

„Ne natolik, aby na tom záleželo,“ řekl Fenner a obrátil se k Toldurovi. „Nemáš zájem o malou sázku?“

„Ne, můj pane, pokud ovšem nechcete vsadit proti Telgaru.“

Fenner odfrkl. „Nepravděpodobné.“ Podíval se na Cristova. „A co ty, chlapče?“

Cristov zavrtěl hlavou. „Ne, můj pane, zůstanu věrný Telgaru.“

„Moudrá volba!“ prohlásil Britell. „Kromě toho, není pravděpodobné, že by měli konkurenci.“

„Určitě ne kvůli tomu, na co ostatní Weyry reptají,“ souhlasil Fenner. „Ale nejsem si jistý, že jsem zcela proti jejich názorům.“

„V čem, můj pane?“ zeptal se Toldur zvědavě.

Fenner ukázal na Mistra Horníka, aby odpověděl.

Britell se zamračil. „Zdá se, že D’Gan a jeho Weyr mají víc Ohňovce, než všechny ostatní Weyry dohromady.“

„To se mi nezdá správné,“ řekl Toldur. „Jak se to stalo?“

Britell rozpačitě pohlédl na Pána Držby, než odpověděl. „Vypadá to, že jak Pán Fenner, tak já, jsme dávali Telgaru přednostní dodávky.“

„To by bylo dost, aby měl Telgar čtyřikrát víc, než dostávali ostatní,“ pokračoval Fenner. Ale zjistili jsme také, že Vůdce Weyru D’gan si pro svůj Weyr přivlastňoval Ohňovec sám přímo z dolu.

„Kradl ho?“ zeptal se Cristov užasle.

„Ani ne tak kradl, jako spíš že si bral víc, než je jeho spravedlivý podíl,“ řekl Pán Fenner uvážlivě. „Ale dáme to teď do pořádku, když jsme zjistili naši chybu.“

„Možná Telgar dostane jen o trošku víc Ohňovce, než ostatní Weyry,“ navrhl Britell.

„Ne,“ zavrtěl Fenner hlavou. „Myslím, že D’gan má dost zásob Ohňovce, aby mu vydržel až do Míjení. Možná je čas se soustředit také na jiné Weyry.“

„Weyr Na Výšinách létá na Vlákna nad horní Crom,“ poznamenal Britell.

Pán Fenner se na Mistra Horníka usmál. „To opravdu létá,“ souhlasil. „Ale myslím, že se musíme dívat na potřeby celého Pernu. Bez dostatečného výcviku by se kterémukoli Weyru nemuselo podařit Vlákna zastavit.“

K tribuně přiběhl mladý harfeník, podle uzlů na rameni učedník.

„Kindane?“ vykřikl Toldur překvapením. „Jsi to ty?“

Kindan přikývl a zajíkavě se nadechl. „Jsem,“ usmál se. „Právě jsem dorazil z Harfenické Síně,“ vysvětlil. Kývl uctivě Pánu Fennerovi.

„Můj pane, mé pozdravy,“ dodal. „Byl jsem požádán, aby vám vyřídil, že Vůdce Weyru D’Gan říká, že všechny Weyry jsou v tuto chvíli přítomny, a zda byste mohl dát znamení bubnům, aby zahájily Hry?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Fenner. Obrátil se ke Cristovovi. „Je vidět, že tento mladý Harfeník sotva popadá dech. Cristove, byl bys tak laskav a mávl vlajkou Držby pro zahájení Her?“

Při zmínce o Cristovovi na něj Kindan uznale pokývl a s úsměvem mu zamával, zatímco stále lapal po dechu.

Cristov popadl tyč, na níž vlála vlajka Držby, a zamával s ní ze strany na stranu.

Když to udělal, viděl, že se všechny oči upírají na něj. Pán Fenner mu přenechal poctu signálu. Možná sem nakonec nebyl pozván, aby byl potrestán.

„Nechť hry začnou,“ vykřikl Pán Fenner a Cristov zamával vlajkou.

Z protějšího kopce zaznělo rychlé stakato bubnů, a jako odpověď vysoko nad nimi vyšlehly dračí plameny.

KAPITOLA 3

Drakeni, musíte své draky učit,

kdy plamen chrlit, kdy zpět se stočit,

jak uhnout Vláknům, co všechno spálí,

ať pro boj žijete i pro dny v dáli.

WEYR NA VÝŠINÁCH

Za časného rána byl vzduch uprostřed kotle Weyru chladnější, než v obytné jeskyni, kterou vyhříval krb. Zde se udržoval mohutný oheň pro vaření snídaně, kterou drakeni snědli velmi brzy, v očekávání denních událostí.

D’vin viděl lesknoucí se oči draků, shromážděných kolem něj. Hurth za ním natahoval krk, aby sledoval dění.

„Jsi stejně připravený, jako jsme připravení my,“ řekl mu B’ralar tiše.

D’vin s úsměvem uznal skrytou narážku svého Vůdce Weyru. B’ralar byl uprostřed svého šestého desetiletí, z toho byl čtyřicet Oběhů drakenem. Z těchto čtyřiceti Oběhů byl víc než dvacet Vůdcem Weyru, zatímco D’vin byl jen dva Oběhy vůdcem Křídla, a Hurtha zasvětil jen před pěti Oběhy.

„Kéž bychom měli na výcvik víc Ohňovce,“ pokračoval Vůdce Weyru, „ale při vlhkém počasí je těžké naše zásoby udržet.“

Vlhkost byla pro Ohňovec nebezpečná, protože v kontaktu s vodou hrozilo, že vybuchne. D’vin přikývl, ale neřekl nic; své znepokojení nad výší jejich přídělu Ohňovce už odeslal do Sídla Rady, spolu s ostatními vůdci Křídel. Tady, před svými jezdci a zbytkem Weyru, to řešit nebude.

„Uděláme, co bude v našich silách,“ řekl D’vin.

„Já vím,“ poplácal ho B’ralar po rameni. „Ty a tvoje křídlo si to zasloužíte právem.“

„Děkuji.“

B’ralar zavrtěl hlavou. „Jen jsem nastavil standardy, ale vy jste je překročili.“ Nasedl na svého draka. „Královny už se shromáždily. Teď je čas na slavnostní zahájení. Povím Kalanthovi, aby upozornil Hurtha, až budeme připraveni.“

Kalanth se odrazil ze dna Weyru a mocnými záběry křídel prudce stoupal z kotle, aby se dostal nad něj, než půjdou do mezimezí.

„Slyšeli jste Vůdce Weyru,“ zavolal D’vin na svoje Křídlo. „Nasedněte. Shromáždíme se u Hvězdných Kamenů. Cvičení nás zahřeje na hry.“

D’Linner a P’lel, dva nejmladší Jezdci Křídla, rozjařeně zajásali, zatímco ostatní přihlíželi s pobavením veteránů.

U Hvězdných kamenů Křídlo nečekalo dlouho, když přišel signál od Vůdce Weyru.

Pojďme do Cromské Držby, řekl D’vin svému drakovi, stěží schopný ovládat vzrušení. Třicet draků s jezdci jako jeden zmizelo z Weyru Na Výšinách a objevilo se nad Cromskou Držbou.

„První akcí je soutěž jednotlivých jezdců,“ vysvětloval Pán Fenner Cristovovi. „Každý Weyr zvolí dva jezdce, kteří ho budou zastupovat. Královny hážou dolů provazová Vlákna, která simulují skutečný Spad, a jezdci je spalují plamenem.“

Cristov pozorně poslouchal. Věděl, že pravidla Her se každý Oběh mění, a tato událost pro něj byla nová.

„Jak se určí vítěz?“ zeptal se Toldur.

„Každý jezdec má na Spad Vláken jeden průchod, a vyhrává ten, kdo spálí nejvíc Vláken, aniž by nechal nějaké projít,“ odpověděl Fenner. Pak se obrátil ke Kindanovi. „Harfeníku, můžeš zamávat vlajkou Fortského Weyru?“

Kindan přikývl a uchopil Fortskou vlajku, vysoko s ní zamával a umístil ji do středu tribuny, což ukazovalo, že Fortský Weyr má letět na Vlákna.

„Dívej se nahoru, chlapče,“ řekl Mistr Britell laskavě Cristovovi. „Vsadím se, že něco podobného už nikdy neuvidíš.“

Cristov nepotřeboval pobízet; vzhlédl vzhůru nejprve na královny, vznášející se vysoko nad nimi, a pak směrem ke skupině jezdců z Fortského Weyru. Od formace se právě oddělil jeden modrý drak a přeletěl nízko nad pódiem Pána Držitele. Zastavil, pokýval křídly pro potvrzení a vystoupal výš, aby zaujal postavení na startovním bodě. Modrý vydechl ohnivý plamen jako signál, že je připraven.

Rozhostilo se ticho, protože všichni na Shromáždění vzhlédli v očekávání nadcházejícího Spadu Vláken. Cristov, spolu s celým davem, zalapal po dechu, když se vzduch pod vysoko letícími královnami náhle změnil ve stříbro díky kroutícím se provazovým Vláknům.

„Můžou opravdu dostat všechny?“ zeptal se Toldur užasle.

„Královny hážou víc Vláken, než kolik by jeden drak zvládl při skutečném Spadu,“ informoval Kindan všechny. „Já to chápu tak, že Weyry vždycky trénují na horší Spad, než očekávají.“

„Dobrá prevence,“ řekl Britell uznale.

Ať to bylo jakkoli, Cristov byl ohromen rychlostí, jakou modrý proletěl širokým záběrem skrz padající vlákna, a chrlil oheň nepřetržitě a zdánlivě všude, jak bojoval se Spadem.

Zdálo se to jako pouhý okamžik, než byla všechna Vlákna pryč. Davu chvilku trvalo, než to postřehl, ale pak se vzduch naplnil řevem hlasitého jásotu.

„To bylo nádherné,“ zamumlal Pán Fenner.

„Chceš si vsadit“ zeptal se Mistr Horník se zábleskem v očích.

„Vsadil bych si, že D’gan zuří,“ podotkl suše Fenner. „Ale jako vázaný Držitel bych proti svému Weyru nesázel.“

„To není o tvém Weyru, jen o nejlepším drakenovi,“ reagoval přemlouvavě Mistr Horník Britell.

Pán Fenner mávl nad opravou rukou. „Ale vsadím se, že Telgar Hry vyhraje.“

Britell se ušklíbl. „Proti tomu bych nesázel.“

Kindan mezitím odstranil vlajku Fortského Weyru a s pohledem na Pána Držitele umístil na startovní pozici vlajku Weyru Bendenského.

Velký hnědý drak sestoupil nad tribunu, zamával křídly a zaujal pozici. Opět se spustil déšť Vláken, který vypustily královny vysoko na obloze, a znovu byli Cristov i dav překvapeni rychlostí, s níž hnědý drak vše změnil na neškodný popel.

„Co když některé z lan bude stále hořet, když dopadne na zem?“ zeptal se Toldur.

„Mám v pohotovosti pozemní personál, aby je uhasil.“ řekl mu na to Pán Fenner. „Stejný pozemní personál, který bude bojovat se zavrtanými Vlákny při skutečném Spadu.“

„Zavrtanými?“ opakoval Cristov a přemýšlel, jak by to mělo být řešeno ve Hrách.

„Oh, netestujeme drakeny na závrtech,“ usmál se Pán Fenner.

„To musí být práce pro pozemní posádky,“ souhlasil Britell. „Je to samostatná soutěž?“

„Ne,“ řekl Fenner. „Ale mohl bych to navrhnout konkláve Držitelů. I když obvykle každý Pán Držitel odpovídá za účinnost svých pozemních posádek.“ Zavolal na Kindana. „Teď jsme připravení na Weyr na Výšinách, chlapče.“

Jako první reprezentoval Weyr severních vysokých hor modrý drak. Proletěl Vlákny rychleji, než ostatní dva draci, a vyvolal velký jásot, který se změnil ve zmatený hluk, jak si víc a víc lidí všimlo jednoho nespáleného Vlákna, klesajícího k zemi.

„Oh, jedno minul!“ vykřikl Fenner. „No, je tu ještě druhý kandidát.“

„Bude diskvalifikovaný?“ zeptal se Cristov a pomyslel si, že je to škoda, protože drak byl ze všech tří nejrychlejší.

„To opravdu bude,“ souhlasil Fenner. „U Vláken nejde o rychlost, chlapče,“ objasnil Pán Držitel. „Snad s výjimkou rychlosti pozemního personálu, který musí závrty zneškodnit.“ Zadíval se k místům kde Vlákno spadlo a zabručel, když viděl mávat černou vlajku. „Harfeníku, dej černou vlajku přes praporek Weyru z Výšin,“ řekl Fenner Kindanovi. Ostatním ze skupiny vysvětlil, že černá vlajka oznamuje, že jezdec byl diskvalifikován.

Řekni D’Linnerovi, že dělal to nejlepší, co mohl, pomyslel si D’vin k Hurthovi.

On a Delth jsou velmi zklamaní, odpověděl Hurth, když předal D’vinův vzkaz.

No, je tu ještě P’lel a Telenth, řekl D’vin. Hurth pod ním zabručel na souhlas.

Společně oba sledovali prvního účastníka z Telgaru, zeleného, jak prochází skrz další spad Vláken. Zelený byl ještě rychlejší, než Delthův let, ale jeho přesnost byla ještě horší. Škoda.

V dálce viděl D’vin Telgarského Vůdce Weyru, jak křičí na nešťastného draka i jezdce. D’vin ovládl svůj výraz, s vědomím, že někteří z jeho jezdců sledují jeho reakci. Nechtěl dát jim, ani Vůdci Telgarského Weyru šanci znevažovat jeho chování.

Další drak, zelený z Isty, vezl jednoho ze starších jezdců, ale ani drakenovi, ani drakovi nemohla být vyčítána rychlost či přesnost.

A pak přišel čas pro druhého účastníka z Fortu, který jel na hnědákovi. Výběr hnědáka D’vina překvapil – větší draci byli obvykle lepší na výdrž než na rychlost, ale hnědý se na Vláknech svržených královnami osvědčil a postoupil do dalšího kola. Druhý účastník Bendenu byl obvyklejší modrý, který podal docela úctyhodný výkon.

D’vin uvažoval sám pro sebe, že i když účelem Her všech Weyrů bylo především ujistit Držitele o schopnostech Weyrů bojovat proti Vláknům, která přijdou s dalším průchodem Krvavice, také umožňuje všem pěti Weyrům cítit se bezpečněji díky porovnání svých schopností navzájem.

Popřej P’lelovi dobrý let, řekl D’vin Hurthovi, když přišla řada na druhého soutěžícího z Výšin. D’vin viděl, jak mu P’lel zamával, než s Telenth skočili nad pódium Pána Držitele a znovu vystoupali na svou pozici.

D’vin cítil mezi členy křídla napětí, zatímco čekali, až křídla královen pustí Vlákna. Po chvíli je zahlédl. Jejich tvar, ať už záměrně, nebo vířením vzduchu ze všeho toho hoření předtím, byl podivně hrudkovitý. Tohle byl obtížný spad i pro letku bronzáků, natož samotné malé zelené. Přesto se D’vin se usmál, když P’lel a Telenth skočili k prvnímu shluku a plivnutím plamene ho snadno spálili na uhel. Dvojice pokračovala v letu, ale bylo stále víc zřejmé, že už jsou oba unaveni, i když jim do konce zbývaly ještě tři nespálené shluky. Najednou Telenth zmizela, jen aby se znovu objevila a otočila se na koncích křídel přesně pod středem všech tří shluků. Byla to divoká taktika a D’vin si nějak nebyl jistý, jestli by ji schválil při skutečném spadu Vláken, avšak obratnost křídel zelené a délka plamene stačily sežehnout všechny tři shluky najednou. Hluboko dole bylo slyšet jásající dav, mnohem hlasitější, než kdy předtím.

P’lel a Telenth, stržení radostí, udělali ve vzduchu kotrmelec za dalšího jásotu davu.

Řekni Telenth, že to bylo dobré, vzkázal D’vin. A řekni P’lelovi, už žádné další bláznivé kousky!

Zklamaný zelený jezdec se připojil ke svému křídlu, ale jeho rozmrzelost se rychle vypařila. „Gratulujeme,“ křičel zbytek křídla.

Druhý soutěžící Telgaru provedl úkol přiměřeně, jen trochu pomalu, jako by se mu nechtělo opakovat chyby svého druha z Weyru. Istanský jezdec, prošedivělý veterán na modrém, spálil Vlákna na nebi tak rychle, že chvíli trvalo, než dav zareagoval.

Takhle se to dělá, řekl D’vin svému drakovi. Hurth souhlasně zaduněl, zatímco D’vin snažil v hlavě srovnat, co modrý drak dělal, že to bylo tak účinné. Skoro se zdálo, jako by drak a jezdec pád Vláken předvídali a dorazili dřív, než Vlákna samotná. Roky tréninku, pomyslel si D’vin v úžasu.

A pak se šlo do druhého kola. Královny se poněkud rozestoupily a připravily si ještě větší množství provazových Vláken pro další Spad. První Fortský a první Istanský účastník byli v tomto kole diskvalifikováni. Pro třetí kolo královny prakticky zdvojnásobily svou původní vzdálenost a na Spad byl opravdu děsivý pohled.

Ve třetím kole byl diskvalifikován první soutěžící z Bendenu, pak druhý účastník Fortu a nakonec, s povzdechem davu, i poslední modrý z Telgaru.

Ale pro čtvrté kolo ještě zbývali tři draci – z Bendenu, Isty a z jeho vlastních Výšin. Vzhledem k tomu, že královny se rozptýlily ještě víc a připravily ke shození opravdový déšť Vláken, byl D’vin přesvědčen, že vítězství by mohlo připadnout větší zelené Telenth z Výšin. Nedokázal si představit žádného ze dvou modrých, že by zkoušku absolvovali, natož bez chyby.

Ale ano, Istanský modrý jasně předvedl nejúžasnější výkon. D’vin nenašel na letu P’lela nebo práci Telenth žádné chyby, ale bylo mu jasné, že Istanský modrý drak byl prostě pánem situace.

Shora slyšel troubení královen, oznamující remízu. Podíval se dolů ke stanovišti Pána Držitele a uvažoval, jak Cromský Pán Držby rozhodne.

„Ach,“ povzdech si Pán Fenner, když k nim dolehl zvuk královen vysoko nad nimi, „toho jsem se bál.“ Cristov a ostatní se na něj s očekáváním podívali. „V případě nerozhodného výsledku musí rozhodnout Pán Držitel,“ vysvětlil jim Fenner a vychytrale se usmál. „A jako Pán Držitel jsem se rozhodl zapojit do svého rozhodování vás všechny.“

„Můj pane?“ ozval se Toldur.

„Opravdu,“ odvětil Fenner. „Myslím, že zvednutí ruky nás všech pro první, druhé a třetí místo by mělo stačit.“

Toldur zachytil Cristovův výraz překvapení a zašeptal, „Vsadím se, žes nečekal, že dnes budeš posuzovat drakeny, co?“

Cristov polkl.

„Prostě dělej to nejlepší,“ řekl mu Kindan. „Nemusíš se bát, že by to zjistili.“

„A buď vděčný, že náš vlastní Weyr vypadl ze soutěže, jinak by naše rozhodování bylo těžší,“ dodal Mistr Britell.

Cristov se přitočil ke Kindanovi a tiše se zeptal, „Už jsi to někdy předtím dělal?“

Kindan zavrtěl hlavou s nervózním úsměvem na tváři.

„Pro první místo, kdo všechno je pro Istu?“ zeptal se Pán Fenner. Spočítal to snadno, protože všechny ruce šly nahoru. „Jak jsem předpokládal,“ dodal spokojeně. „A kdo je pro to, aby druhé místo získaly Výšiny?“ Opět se zvedly všechny ruce. „To zanechává Benden na třetím místě. Harfeníku, pokud bys to mohl zařídit. A ujisti se, že každou vlajkou zamáváš vysoko nad tribunou, než ji umístíš do náležitého držáku.“

Kindan přikývl, vytáhl ze stojanu vlajku Weyru Ista a mával jí vysoko ze strany na stranu. Když dav zakřičel svůj souhlas, Pán Fenner spokojeně pokývl, „Vidím, že jsme vybrali moudře.“ Zamával zpátky na dav a znovu se otočil ke Kindanovi. „A teď, Harfeníku, kdybys byl tak laskav a mávl vlajkou Cromské Držby, tak budou drakeni vědět, že mají sestoupit.“

Kindan se na Pána Držitele překvapeně podíval a Fenner se zasmál.

„Nepřišel jsem o rozum! Je to jen sestup na přestávku, mladý harfeníku. Hry začnou znovu za půl hodiny. To dá jezdcům šanci uhasit žízeň a naplnit žaludky, než začne další událost.“

D’vin počkal, až jezdci Fortského a Bendenského Weyru sesednou před tribunou Pána držby, než vyzval své jezdce, aby letěli dolů. Když sesedl, uklonil se Pánu Držiteli. „Pozdrav z Weyru Na Výšinách,“ zavolal.

„Zdravím tě, bronzový jezdče,“ zavolal Pán Držitel zpátky a vesele zamával. „Ve stáncích je k dispozici občerstvení. Prosím, pozvi své jezdce, aby si vzali, co je libo.“

„Děkuji,“ odvětil D’vin. Když se otáčel, zahlédl na tribuně dva mladíky a překvapeně se obrátil. „To jsou tví dědici, můj pane?“

Pán Fenner zasmál. „To opravdu ne! Tito dva uličníci pocházejí z Tábora Natalon. Kindan je harfeník a Cristov je horník.“

„Těžíš Ohňovec?“ zeptal se D’vin. Doufal, že by mohl navázat známost s jedním z horníků z Ohňovcových dolů.

„Ne, můj pane,“ začervenal se Cristov v rozpacích. „V Táboře Natalon těžíme uhlí.“

„Je příliš skromný, můj pane,“ poplácal Fenner Cristova po zádech. „Tábor Natalon má nejlepší uhlí na celém Cromu.“

„Dobrá, to rád slyším,“ kývl D’vin na Cristova. „Rád tě poznávám, horníku.“ Odvrátil se a znovu ještě jednou. „Můj Pane Držiteli, mohl bys mi ukázat, kde prodávají bublavé koláče?“

Pán Fenner vypadal, že ho ta otázka překvapila, takže D’vin rozpačitě vysvětloval, „Už jsem dlouho žádný neměl, a když jsem přistával, zavoněly tady.“

Pán Fenner zavrtěl hlavou a chystal se odpovědět, když Cristovova ruka vystřelila vzhůru a ukazovala. „Můj pane, myslím, že pokud se zeptáš támhle té dívky, dovede tě přímo tam.“ Zamával a křikl na dívku, které prve věnoval svou vypůjčenou půlmarku. „Hallo, mohla bys dovést mého Pána D’vina pro bublavé koláče?“

Hallin žaludek zakručel očekáváním, když následovala svůj nos za vůní bublavých koláčů. Horníkova půlmarka jí umožňovala koupit čtyři, a tak zaplatila za dva a dostala čtvrtmarku zpátky. Jeden koláč snědla ihned, i když byl horký, a pak se obrátila k davu, pátrajíc po svém mecenáši a zdroji informací.

Byla překvapená, že ho vidí na tribuně Pána Držby. Co chce Moran od tohohle? ptala se v duchu. Přesto, rozkaz je rozkaz, zvlášť od Morana, a tak se prodírala do blízkosti tribuny a snažila se být nenápadná, a také nepomačkat svůj druhý koláč.

Pódium Pána Držitele bylo postaveno na vysokém pahorku, odkud byl nejen skvělý výhled na Hry, ale i na celé Shromáždění, rozložené níže. Halla musela být opatrná, aby sama byla dost blízko k tribuně a slyšela, co říkají, ale dost daleko v davu, aby si jí nikdo nevšiml. Proto nadskočila, když Cristov zavolal její jméno. Nemohla si pomoct, ale třásla se strachem. Byla snad prozrazena? Zadrželi Morana? Udal ji, aby si zachránil vlastní kůži?

Byla připravená utéct, téměř připravená pustit svůj drahocenný bublavý koláč, když jí v plném rozsahu došla jeho slova.

„Bublavý koláč?“ opakovala nechápavě, zatímco se blížila ke Cristovovi a tribuně, jako můra k plameni.

„Ano, Pán D’vin by nějaký chtěl. Mohla bys ho zavést k pekaři?“ opakoval Cristov a zamračil se na ni. Byla vyděšená. Chtěl zmírnit její strach a tak nabídl, „Chceš, abych šel s tebou?“

Ohromená Halla přikývla. Cristov zamumlal omluvu k ostatním a slezl z pódia. Ukázal drakenovi, aby šel před ním, ale D’vin zdvořile odmítl. Jak se blížili k Halle, dav se před nimi rozestupoval.

„Můj pane, to je Halla,“ řekl Cristov.

„Hallo,“ pokývl D’vin. Halla dokázala jen přikývnout v odpověď. „Můžeš nám ukázat cestu?“ Halla znovu přikývla a otočila se. Vykročila pryč a ohlédla se přes rameno, aby zjistila, zda ji stále následují.

Jak se to mohlo stát? divila se v duchu. Teď jde za mnou draken! Ve skutečnosti, uvědomila si, když se znovu rozhlédla, ji draken dohnal a šel po jejím boku.

„Pocházíš z Cromské Držby, Hallo?“ vyptával se D’vin.

„Ne, z nedaleka,“ řekla.

„Líbí se ti Hry?“

Halla přikývla.

D’vin, když vycítil její zdrženlivost, ukončil konverzaci a přátelsky se vlekl po jejím boku, mávajíc zdvořile každému, kdo volal, nebo ho znal.

Pak zastavil a zavětřil. „Bublavé koláče! Cítím je.“

„Jsme blízko,“ souhlasila Halla, a při té vyhlídce pocítila úlevu.

„Potřebujeme, abys nás zavedla zpátky,“ varoval ji D’vin. „Úplně jsem se v tom davu ztratil.“

Halla vyplašeně vytřeštila oči.

Mezitím se na ni Cristov pozorně zadíval. Najednou se zeptal: „Nesetkali jsme se někdy dřív, Hallo?“

Mám mu to říct? uvažovala Halla. Nebo, pomyslela si s obavou, mě viděl v dole? „Před třemi Oběhy,“ řekla.

„Je Jamal tvůj bratr?“ rozzářil se Cristov. Když Halla přikývla, Cristov vzrušeně pokračoval, „Není divu, že jsem tě poznal! Vypadáš přesně jako on! Jsou to věky, co jsem ho neviděl!“ Rozhlédl se kolem sebe. „Kde je?“

Hallina tvář ztuhla a Cristovův výraz se změnil. „Je v pořádku, že?“ zeptal se. „Měl na noze sádru, když jsme se potkali, ale je v pořádku?“

„Zlomenina se zanítila,“ zamumlala Halla.

Cristov zastavil a chytil Hallu vyplašeně za paži. „Kde je?“

Halla pokývla ke hřbitovu. „Umřel nedlouho poté, co jste se potkali. Doufal, že tě zase uvidí.“

„To je mi líto,“ řekl Cristov nešťastně. „Nevěděl jsem to.“

„Jak jsi to pak bez něj zvládla?“ zeptal se D’vin. Pohledem se zastavil na jejím chatrném oblečení a vyhublé postavě.

„Zvládla jsem to, můj pane,“ sklonila Halla hlavu ve zřejmém gestu respektu, ale ve skutečnosti se snažila skrýt oči před drakenovým pátravým pohledem. Aby změnila téma, znovu vzhlédla a ukázala. „Tady je pekař, můj pane.“

„Děkuji ti,“ odpověděl D’vin a zrychlil krok. V hlavě mu zazněla slova, která mu řekla Sonia před mnoha měsíci: „Přísahám, D’vine, ty bys vzal domů každého toulavého psa, který ti zkříží cestu!“

Pekař byl tak potěšený D’vinovou přízní, že poslal do sousedního stanu pro čerstvou ovocnou šťávu a přichystal do popředí svého stánku stolek speciálně pro ně.

Halla, ani Cristov nebyli na tak uctivé služby zvyklí, ale D’vin dělal vše proto, aby se cítili uvolněně, zatímco před rušným davem hlasitě chválil úsilí pekaře i výrobce šťávy.

Halla tajně drakena sledovala, překvapená jeho příjemným chováním, a způsobem, jakým se věnoval obchodníkům. Bylo jí jasné, že věděl, že jeho chvála pomůže jejich prodeji a nepřeháněl to – řekl jen tolik, aby zajistil oběma obchodníkům spoustu zakázek po zbytek Shromáždění.

Cristov nesledoval ani jednoho z nich. Místo toho přemítal nad svými posledními vzpomínkami na Jamala. Vzpomínkami na Shromáždění před třemi Oběhy.

„Cristove?“ D’vinův hlas ho překvapil.

„Můj pane?“

„Byl to dobrý přítel?“ zeptal se draken tiše.

Cristov zavrtěl hlavou. „Mohl být, ale nikdy jsme nedostali šanci to zjistit.“ Vzhlédl. „Můj otec ho neschvaloval.“

Cristov si nevšiml překvapeného pohledu Hally, ale D’vin ano. Draken s povzdechem vstal. „Raději se vrátíme. Brzy začne další akce.“

KAPITOLA 4

Vyhnáni z držby, i řemeslných síní,

kdo kradli obilí, či byli líní.

Když něco vezmeš si bez navrácení,

pak zbude pro tebe jen Vyloučení.

OHŇOVCOVÝ DŮL

„Vstávej, ty líný troubo!“ zařval mu předák Gerendel do ucha.

Tarik chabě vystrčil z lůžka jednu ruku a snažil se mistra odstrčit.

Zaplavil ho proud ledové vody, až se prudce vztyčil a ohnal pěstmi, ale zasáhl jen vzduch.

„Byl jsem na hlídce!“ stěžoval si Tarik vsedě na lůžku.

„V noci na hlídce jsi spal, takže budeš tahat celou směnu,“ zavrčel předák. Šťouchl Tarika prázdným vědrem. „Teď vstaň, nebo tě dám zpátky do klády.“

Tarik neochotně vstal s nenávistným pohledem. Najednou se na mistra vrhl, ale Gerendel byl na něj příliš rychlý; uskočil z jeho sevření a současně ho praštil kbelíkem po hlavě. Tarik padl k zemi, zůstal ležet, držel se za hlavu a sténal.

„A teď vstaň, ty bezcenný, Vyloučený, bezejmenný pitomče,“ zavrčel Gerendel.

Tarik se unaveně zvedl na nohy, ruce zaťaté po bocích, ale neodvažoval se opakovat Gerendelův výprask. Na konci kavalce si našel boty a vytáhl je.

„Jmenuju se Tarik,“ zavrčel na mistra, když se vlekl ven z místnosti.

„Ne, nejmenuješ,“ odplivl si Gerendel. „Jsi Vyloučený, a svoje jméno jsi ztratil spolu se vším ostatním.“ Zasmál se, když se Tarik otočil a zamračil se na něj. „Jednoho dne bys svoje jméno mohl získat zpět, ale u tebe o tom pochybuju.“

Budova, ze které vyšli, byla postavena z hrubě otesaného dřeva. Tarik si vzpomněl, jak se mu ostatní kdysi smáli, když si stěžoval, že nespí v pořádné držbě. A teď už víc než celý Oběh – od chvíle, co byl Vyloučen – dělal právě to, pracoval jako otrok v malých držbách kolem Cromu.

„Pokud tě to tak trápí, neměl ses stát Vyloučeným,“ rozchechtal se Maril, další z Vyloučených. Odplivl si. „Jestli chceš žít jako Pán, musíš se mu zavděčit!“

„Žádné plivání,“ zařval na něj Gerendel. Ostatní horníci se zamračili – na Marila, nikoli na předáka. Gerendel Marilovi zahrozil prstem. „Ocitneš se v kládě, jestli to uděláš ještě jednou, Marile!“

„Nejsme přece v dole,“ protestoval Maril.

„Kdybychom tam byli, jsi už pravděpodobně mrtvý,“ zahromoval Gerendel. „Nechci, abys myslel, že můžeš plivat kdekoli. Mohl by ses pak zapomenout, až budeš v dole.“ Obrátil se k Tarikovi. „Pamatuj si to, Ohňovec je s vodou nestálý. I kdyby nevybuchl, jeho výpary mohou muže zabít.“

Tarik si to pamatoval stejně dobře, jako to, jak strávil první noc v kládě, když ho chytili při pokusu o útěk.

„Myslíš, že jsi první, kdo pomyslel na útěk?“ otázal se ho Maril, když Tarik seděl s nohama, krkem a rukama uzamčenými v dřevěné kládě. Maril vykopl ze země hromádku špíny a rozetřel ji Tarikovi po tvářích. „Zbytek z nás musí pracovat navíc, když ty si tady lenošíš,“ zavrčel vychrtlý horník. „Přemýšlej o tom, až se příště o něco pokusíš. Přemýšlej důkladně.“

V průběhu následujících dvou měsíců byl Tarik v kládě ještě dvakrát, a jednou uprostřed noci dostal bití. Byl si jistý, že jedním z jeho útočníků byl Maril. Ale ani Maril, ani Gerendel neděsili Tarika tolik, jako důl.

„Tohle je poslední funkční důl na Ohňovec na celém Pernu,“ řekl mu Gerendel, když přišel. Zle se na Tarika usmál, když dodal, „Důl číslo osm vyletěl do povětří minulý Oběh a nechal celé údolí kolem v plamenech. Je jen otázkou času, než vyletí i tento,“ pokračoval Gerendel zlomyslně. „Ale vždycky jsou tady ti, co si myslí, že jsou lepší, než všichni ostatní, ti, co se nestarají o jiné lidí, a pak jsou z nich Vyloučení. A Vyloučení pracují v Ohňovcových dolech.“ Kývl na Tarika. „Ty jsi první horník, který tu je jako Vyloučený.“

Tarika to šokovalo. „Jak by mohli těžit, pokud nebyli vyškolení?“

Gerendel se zasmál. „Oh, myslíš, že těžba vyžaduje speciální dovednosti? Není to nic jiného, než tvrdá práce s krumpáčem a lopatou, směna za směnou.“

„A co šachetní podpěry?“ zeptal se Tarik, navzdory svému rozhodnutí žádným způsobem nepomáhat.

„To měla být tvoje specialita, ne?“ zašilhal na něj Gerendel. „Šetřit na pažení?“ Všiml si Tarikova pohledu. „Jo, slyšeli jsme o tobě všechno, horníku. Nad čím chlapci uvažovali, bylo to, kam jsi prodával to nadbytečné dřevo.“ Gerendel zavrtěl hlavou a ukázal na Tarikův obnošený oděv. „Moc dobrého ti to nepřineslo, co?“

Tarik se zamračil, ale nic neřekl.

Teď šel do dolu znovu, donucen k práci na směně po povinné noční hlídce, protože ho někdo přichytil, jak spí. Tarik se nad vší tou potupou ušklíbl. Jako by tady chtěl někdo něco z tábora ukrást!

Kdysi si Tarik myslel, že se pokusí přesvědčit ostatní, aby zavraždili Gerendela ve spánku a unikli jako skupina. Ale bylo tu příliš mnoho drakenů, přilétajících v kteroukoli hodinu, kteří sháněli Ohňovec, nebo přinášeli dodávky zásob. Do dolu nevedla žádná pořádná cesta, takže každý přilétal jen na dračím hřbetě.

Kromě toho, s velkým modrým V na čele, kam by šli? Byli by z nich uprchlíci, hledající pracně každé své jídlo, zvířata na útěku, co můžou pracovat jen v jiném dole, nebo ještě hůř, pokud by je chytili. Gerendel ho varoval hned první den, že k nejbližšímu obydlí to trvá tři dny pochodu přes hory, a s úšklebkem dodal, „Alespoň mi to tak říkali. Ale nikdo tam nikdy nedorazil, kromě těch na drakovi.“

Aspoň ne ten, kdo se nechal vidět, pomyslel si Tarik. Uvažoval, jak dlouho bude trvat, než se objeví Moran; harfeník vždycky žvanil o Vyloučených a jejich potřebách. Uvažoval, jestli teď, když je Vyloučený, by s ním Moran ještě obchodoval – zdálo by se to logické, vzhledem k tomu, kolik uhlí předal pro Moranovy spratky. Popravdě, doufal, že ne. Zvlášť pokud se kolem stále motal Tenim.

„No tak, popadni krumpáč,“ řekl Gerendel, když odcházeli z hrubé chatrče, která sloužila jako jejich jediné obydlí.

Ostatní se už hemžili u vchodu do šachty. Tarik kysele zaznamenal, že Marilovi se podařilo dostat vozík, nejlehčí práci směny. Tarik potěžkal krompáč, s pohledem zamyšleně upřeným na temeno Gerendelovy hlavy.

Maril vykřikl, ukázal na Tarika a Gerendel se otočil.

„Skvěle!“ vykřikl Gerendel a vykroutil krompáč z Tarikových rukou. „Tak do klády s tebou!“

„Nic jsem neudělal!“ protestoval Tarik, když Gerendel pokynul směrem ke kládě.

„Jen proto, že mě Maril mě varoval,“ odpověděl Gerendel. Ukázal na ostatní a zakřičel, „No chlapci, tenhle se rozhodl, že potřebuje další den v kládě. Proč mu nedáte vědět, co si o tom myslíte?“

Ostatní Vyloučení horníci zařvali hněvem a vyskočili, aby Tarika chytli. Hrubě ho odtáhli ke kládě, strčili mu do ní nohy, krk a ruce a zamkli. Záda ho okamžitě začala bolet od nucené nepříjemné polohy napůl vsedě, napůl vestoje. Věděl, že na konci dne bude v agónii.

„Neudělal jsem nic špatného!“ vykřikl znovu. „Jen jsem krompáč potěžkal!“

Ostatní jeho protesty ignorovali.

„Po zbytek sedmidenní budeš mít poloviční příděly,“ prohlásil Gerendel, když na závěr vyzkoušel zámek na kládě.

„Neměl by dostat žádný,“ zavrčel Maril. „Drakeni poskytují jídlo jen pro ty, kdo těží Ohňovec.“ Obrátil se k ostatním. „Co si myslíte o tom, že bude jíst náš podíl jídla?“

„Pokud nebude jíst, tak prostě umře,“ namítl Renlin. „A budeme ještě muset dělat jeho práci.“ zavrtěl hlavou malý horník s krysí tváří. „Nech ho, ať si odpyká svůj čas a ponaučí se ze své lekce.“

„Jsi moc měkký,“ zavrčel Maril. „Příště mu budeš chtít nechat pití a občerstvení.“

„Jídlo žádné,“ nesouhlasil Renlin. „Ale trochu vody. Mrtvý nám je k ničemu a budeme mít problémy s pohřbíváním těla.“

„Dohlédni na to, Marile,“ nařídil Gerendel a ukázal na ostatní. „No tak, už jsme promrhali dost denního světla.“

Ostatních čtrnáct Vyloučených se vleklo ke vchodu do Ohňovcového dolu. Maril postával u klády, dokud ostatní nezmizeli v dole a pak se s neslušným gestem otočil a následoval je.

„A co moje voda?“ křičel za ním Tarik.

Maril přezíravě mávl rukou přes rameno, uchopil lano vozíku a táhl ho za sebou k dolu.

Pokud by v Ohňovcovém dole číslo 9 bylo nějaké centrum, bylo by to skladiště. Vedle něj bylo velké ohniště, pečlivě chráněné kameny a velkou vyčištěnou plochou, kde si horníci vařili čerstvé maso při vzácných příležitostech, kdy nějaké dostali. Skladiště bylo naproti vchodu do dolu, hned u cesty vedoucí z chatrče horníků ke vstupu do dolu. Dřevěné koleje, které vedly od dolu do jediné kamenné budovy v táboře, se stáčely před skladištěm, aby za ním zatočily dál ke kamennému skladu Ohňovce na druhé straně kopce.

Přibližně každou hodinu se Maril plahočil z dolu, napínajíc svaly, jak táhl plný vozík do kopce a pak dolů do budovy skladující Ohňovec. O patnáct minut později se objevil a řídil prázdný vozík ze svahu dolů zpátky do dolu. Pokaždé na něj Tarik křikl žádost o vodu. A pokaždé se Maril škodolibě usmál, zamával mu a vrátil se do dolu.

V poledne už byl Tarik příliš vyprahlý, aby volal. Nohy, záda, ramena, paže a krk ho pálily palčivou bolestí z nedobrovolné polohy. Výbuch smíchu od dolu ho překvapil, takže zvedl rozbolavělou hlavu natolik, že uviděl horníky, kteří měli pauzu na oběd.

Cestou k chatě, jak ho míjeli, na něj brblali a nadávali mu. Když se vrátili s talíři plnými čerstvých hlíz a kousků hovězího masa, Tarikovi se sevřel žaludek hladem.

Renlin s sebou přinesl velký hrnec. Během chvilky v ohništi praskal oheň a z hrnce se linuly nejúžasnější vůně hlíz, hovězího masa a bylinek, z kterých se vařil guláš. Možná to bylo prací nebo prostředím, ale Tarik nemohl než souhlasit s tvrzením horníků, že Renlin je nejlepší kuchař, kterého kdy potkali.

Zatímco ostatní vyprázdnili poslední zbytky guláše ve svých talířích, Renlin přišel k Tarikovi. Gerendel se zamračil.

„Nemůžeš ho krmit, Renline.“

„Ano, jak by se poučil? Jak by se poučil?“ zabručel kdosi z ostatních.

„Vypadá vyprahle,“ zadíval se Renlin pozorně na Tarika.

„Dal jsi mu vodu, Marile?“ zeptal se Gerendel.

„Oh, musel jsem zapomenout!“ vykřikl Maril tónem, který nikoho nezmátl.

„Jestli zemře, budeš dělat jeho práci, stejně jako svou vlastní,“ prohlásil Gerendel.

„Donesu ti trochu vody, Tariku,“ slíbil Renlin. Horník odložil talíř a vrátil se s kbelíkem vody. Trochu vody nabral a nalil ji Tarikovi do úst.

Horník první sousto vykašlal. Renlin to zkusil znovu. Tarikovo vyprahlé hrdlo dychtivě polykalo kapalinu.

„Nedávej mu toho moc, Renline, jinak mu bude zle,“ varoval Gerendel.

„Díky,“ řekl Tarik Renlinovi zastřeným chraplavým hlasem.

„Nechám kbelík tady,“ řekl Renlin a obrátil se k Marilovi: „Tak by to pro tebe neměl být příliš velký problém ho zkontrolovat.“

Maril se zamračil, ale nic neřekl.

Krátce poté nahnal Gerendel skupinu zpátky do práce. Při první pochůzce z dolu s vozíkem Ohňovce se Maril na zpáteční cestě zastavil na dost dlouho, aby chrstl trochu vody na Tarika. „Tady máš!“

Tarik, pořád žíznivý, si olizoval kapky z obličeje, zatímco se Maril smál.

Při dalších dvou cestách ho Maril ignoroval. Až napotřetí zastavil vedle něj.

„Máš žízeň?“ zeptal se a nabral plnou naběračku vody z kbelíku.

„Ano,“ přiznal Tarik.

„Škoda,“ nalil Maril vodu z šufánku zpět do kbelíku.

„Prosím…“ začal Tarik žebronit, ale okamžitě se zarazil. Jako Vyloučený ztratil všechno ostatní, nechtěl ztratit i svou hrdost.

„Popros, horníku,“ sklonil se Maril a díval se mu do tváře. „Pros o vodu, a možná ti nějakou dám.“

Tarik na něj chladně zíral. Věděl, že brzy bude volný a pak Maril za svou drzost zaplatí.

„Nebudeš prosit?“ zeptal se Maril. Vstal a popadl vědro. „Pak se k ní budeš muset dostat sám.“ Se smíchem vědro opatrně položil těsně vedle Tarikovy levé boty, posměšně si odfrkl a vrátil se do dolu.

Vzduch byl suchý, ranní horský chlad už pominul a nahradilo ho odpolední vedro, které na horníka doléhalo. Užírala ho žízeň. Zprvu kbelík u svých nohou ignoroval, odhodlaný vytrvat do doby, než Maril ochabne, nebo skončí směna.

Maril kolem něj prošel znovu a na zpáteční cestě s vozíkem mu posměšně zamával. Tarik se podíval na kbelík. Možná, pomyslel si, by mohl zachytit rukojeť botou a přitáhnout si ho dost blízko, aby na něj dosáhl rukou. Musel být rychlý; nevěděl, jak dlouho bude trvat, než se objeví Maril s dalším vozíkem Ohňovce. Byl si jistý, že by kbelík posunul pryč, pokud by si myslel, že se k němu Tarik dostane.

Horník se podíval na kbelík, pohlédl ke vchodu do dolu a zarazil se. Kdyby kbelík převrhl, co pak? Byl dost blízko šachty, aby voda z kbelíku mohla stéct ke vchodu. Samozřejmě, připomněl si, před dolem byl vykopaný hluboký žlab, aby odváděl všechnu vodu pryč, protože voda v dole na Ohňovec, to by byla katastrofa.

Žízeň zvítězila nad opatrností. Napjal prsty dopředu a švihl s nimi vzhůru. Nejprve mu špička sklouzla po rukojeti dřív, než se mu podařilo dostat nohu pod ni, a kbelík se zakymácel. Odpočinul si a zkusil to znovu. Tentokrát rukojeť vyletěla nahoru, takže rychle kopl nohou v naději, že ji dostane pod rukojeť, než spadne zpět po straně vědra.

Kopl příliš tvrdě. Kbelík se otřásl a převrhl. Tarik s chraptivým výkřikem sledoval, jak od něj drahocenná tekutina teče pryč, z kopce dolů směrem k šachtě.

Všechno by bylo v pořádku, kdyby se v tu chvíli z dolu nevynořil Maril. Voda stékala po dřevěných kolejích, po kterých jel vozík; Maril ho tlačil zezadu a mokré skvrny si nevšiml. Nepřipravený na kluzký povrch pod nohama zavrávoral a chytil se vozíku, který se rozkymácel, až z něj vypadlo pár kousků Ohňovce.

Tarik měl příliš vyprahlé hrdlo, a zmohl se jen na chraplavý výkřik: „Utíkej!“

Maril ho neslyšel. Instinktivně se sklonil pro zatoulané kameny, ve stejném okamžiku, kdy jeden z nich dopadl do vody a vzplanul.

V tu chvíli bylo neštěstí úplné. Oheň Marila vyděsil, takže uskočil dozadu, zakopl, a jak se snažil udržet na nohou, škubnul s vozíkem zpátky směrem k dolu. Vozík Ohňovce vzplanul, rozjel se přes Marilovy nohy do dolu a na svahu získával stále větší rychlost.

Na straně hory, kde byl ohňovcový důl, vybuchla obrovská ohnivá koule, vyšší než člověk. Tlaková vlna zachytila Tarika, stále sevřeného v kládě, a mrštila s ním dozadu jako s hadrovou panenkou.

Plameny olizovaly okolní stromy, větve černaly a odumíraly. A pak požár ustoupil. Jen v boku hory zela obrovská, černá, kouřící díra.

KAPITOLA 5

Z nebe už padá stříbrný roj,

drak s jezdcem stoupají výš a výš,

spalují Vlákna – trénují boj,

tak účel Her hned pochopíš.

CROMSKÁ DRŽBA

D’vin je u tribuny opustil. Cristov vylezl zpátky nahoru, a když se otočil, zjistil, že Halla zmizela. Bylo mu to líto, protože si s ní chtěl víc povídat o Jamalovi.

„Už jsou zase tady,“ ozval se Fenner, když se křídla draků shromáždila nad davem. Otočil se na Cristova. „Další soutěž je pro celá křídla – boj s Vlákny.“

„Jak se to posuzuje, můj pane?“ zeptal se Toldur zdvořile.

„Mám za to, že je to stejné. Královny shazují Vlákna a křídla bojují. Pokud některé projde, je křídlo diskvalifikováno. Pokud všechny křídla v boji s Vlákny uspějí, královny se rozestoupí a hážou dál.“

„Budeme muset zase posuzovat remízu?“ zeptal se Britell s náznakem obav v hlase.

Fenner se zasmál. „Ne, tahle soutěž pokračuje, dokud není jasný vítěz.“

„To se mi ulevilo,“ vydechl si Mistr Horník. Když viděl tázavý pohled Pána Fennera, vysvětlil, „Obávám se, že by nás stěží považovali za nestranné, kdyby každá akce skončila nerozhodně a my ji museli soudit.“

Pán Držby souhlasně odfrkl. „Troufám si říct, že máš pravdu.“

Na Fennerovo pokývnutí Kindan zamával vysoko nad hlavu vlajkou Držby, což bylo znamení, že Hry byly opět zahájeny. A znovu bubeníci na vzdáleném kopci bubnovali své signály, a draci znovu vychrlili oheň jako znamení, že jsou připraveni.

Cristov natáhl krk zpátky k místu, kde byly dračí královny. Překvapilo ho, jak až jsou daleko.

„Jak vysoko můžou draci létat?“ zeptal se Cristov tiše Kindana.

„Záleží na drakovi a jezdci,“ odpověděl Kindan. „Královny můžou létat nejvýš, ale vzduch už je pak příliš řídký.“

„Co se stane, pokud letí drak příliš vysoko?“ uvažoval Cristov.

„Slyšel jsem, že pokud začne být vzduch řídký, jezdci začínají mít pocit, jako by byli opilí,“ řekl Kindan.

Cristov zvedl překvapeně obočí, jestli ho Kindan neškádlí. Kindan jeho pohled zachytil. „Ne, vážně, slyšel jsem to od mnoha drakenů. Jeden dokonce řekl, že se mu z očí ztratily barvy a viděl jen odstíny šedé, než se dostal zpátky na zem.“

„To se může stát i v dolech, pokud tam není dost vzduchu, jak vy dva víte,“ dodal Toldur, který je poslouchal. Cristov a Kindan se otřásli vzpomínkami.

Zával v Táboře Natalon byla Tarikova chyba. V tunelech, kde kopala jeho směna, šetřil na podpěrách. Natalon to objevil a při pokusu vadný tunel opravit, byl s většinou své směny uvězněn v závalu. Kindan, Toldur a Nuella, Natalonova slepá dcera, se vzepřeli Tarikovu rozkazu, že do dolu nikdo nesmí. Cristov si vzpomněl na šokovaný výraz v Kindanově tváři, když sám dorazil se svou sekerou nabídnout pomoc.

I přes jeho pomoc a přes použití tajného průchodu, který Natalon vykopal při prvním průzkumu dolu, byla záchranná skupina téměř zadušena uhelným prachem, který naplnil štolu po závalu. Nakonec zjistili, že uvízlí horníci jsou příliš daleko, aby je mohli vykopat. Kindanovi se však nějak podařilo přesvědčit Nuellu, že může jezdit na Kisk, jeho hlídacím wherovi, stejně jako na drakovi mezimezím, a zachránit tak uvězněné horníky.

A ta zvláštní cesta způsobila, že Nuella a wher se spojili mezi sebou, takže Kindan mohl následovat svoji touhu stát se harfeníkem.

Cristov záviděl Kindanovi jeho svobodu jít za svými sny. Toužebně vzpomínal na jeden ze svých rozhovorů s Jamalem, když vzhlíželi k nebi na posledních Hrách. Jamal ukázal na jednoho z draků a zvolal: „Rád bych měl jednou takového!“

„Bronzáka?“ zeptal se Cristov s pohledem upřeným vzhůru.

„Jistě,“ odpověděl Jamal. „A pak bych se stal vůdcem Weyru.“ Povzdechl si a toužebně se zeptal, „Myslíš, že půjdou drakeni na Vyhledávání, až budou Hry u konce?“

Cristov pokrčil rameny. „Nevím.“

„Tobě by se to nelíbilo, Cristove? Nechtěl bys zasvětit draka?“

Cristov pohlédl na Jamala, pak zpátky na brilantní formace draků – bronzových, hnědých, modrých a zelených. Na okamžik si představil sám sebe v prostoru Líhnutí, to vzrušení, když se dračí vejce rozlomí, z jejich skořápek se nemotorně vypotácí dráčata a vířícíma očima úzkostlivě hledají své životní druhy. Představil si, jak by se cítil, tvář rozpolcenou překvapením a radostí, kdyby drak, jeho drak, k němu telepaticky promluvil a řekl mu, že už navždy bude mít přítele a zastánce. Pokusil si představit, jak bude reagovat jeho otec – a viděl jen, jak se mračí.

„To se nikdy nestane,“ řekl pevně a odvrátil se od Jamala. „Otec říká, že se hodím pouze na horníka.“

A teď byl Tarik Vyloučený, a Cristov zde stál vedle Mistra Horníka a Cromského Pána Držby, nevěděl, co na něj čeká a Jamal byl téměř tři Oběhy mrtvý.

Cristov upřel oči na jednoho z nejvýše letících bronzových draků a snažil se jeho jezdci nezávidět.

Soutěž ohromně nabrala tempo, když Fort začal své druhé kolo. Zdálo se, jako by obloha téměř zčernala Vlákny, házenými dolů jezdci na královnách. Najednou vyšlehly plameny. A pak byla obloha jasná, s výjimkou jednoho vlákna, které neškodně klesalo na zem.

Ze shromážděného davu se ozval sten sympatií, protože si uvědomili, co se stalo. Kindan zamával černou vlajkou na znamení, že byli diskvalifikováni.

Zbytek Weyrů druhé kolo dokončil. Ve třetím kole bylo vyloučeno Křídlo z Výšin. Na chvíli to dokonce vypadalo, že i Telgar vynechal nějaká Vlákna, ale jak je dav znepokojeně sledoval, těsně před dopadem na zem se rozpadla na neškodný popel.

„Teď budou muset létat třikrát tak daleko,“ zamumlal Pán Fenner, když královny rozšířily formaci pro čtvrté kolo.

Bendenští letěli bezchybně, jen trochu moc pomalu, aby stihli zničit poslední Vlákna před dopadem na zem, takže byli diskvalifikováni. Kindan, který se přátelil s bendenským Vůdcem Weyru M’talem, soucitně zasténal.

„Třetí místo není špatné,“ ujistil ho Toldur.

Zbýval už jen Telgar a Ista. Telgarské Křídlo zvládlo roztažená a hustě padající Vlákna bezchybně s takovou rychlostí, že Cristovovi připadali jako blesk. Istanské Křídlo letělo ještě rychleji a zdálo se jisté, že bude šesté kolo.

„Podívejte se!“ vykřikl Fenner a ukázal k obloze. „Nějaké minuli!“

A opravdu, trs nespálených Vláken spadl na zem.

Britell pozvedl obočí na Pána Držby. „Neříkal jsi snad, že Telgar vyhraje?“

„Říkal,“ souhlasil Fenner, „ale tohle –!“ Ukázal na nebe a zavrtěl hlavou. „Ista letěla dobře a zasloužila si vyhrát.“

„Ista se umístila na druhém místě, takže jsou na body dopředu,“ poznamenal Britell.

„Je tu ještě závěrečná soutěž,“ připomněl mu Pán Fenner. Přemýšlivě zvedl oči k Mistru Horníkovi. „Jsi ochoten se vsadit, ne?“

Britell si odfrkl. „Poslední soutěž Telgar vyhraje, to jsem si jistý.“

„Co když ne?“ ozval se Toldur.

„D’gan bude nemožný,“ otřásl se Pán Fenner.

„Musí vyhrát příští akci, jinak mohou získat pouze remízu s Istou,“ poznamenal Britell.

„V nejlepším případě,“ souhlasil Fenner s úšklebkem.

Toldur si všiml, že Cristov vypadá zmateně. „Celkové pořadí se určuje na základě bodů,“ vysvětloval. „První místo je za pět bodů, druhé místo za dva a třetí místo má hodnotu jednoho bodu. Weyr, který má na konci Her nejvíc bodů, vyhrává.“

„Na výsledky se hodně sází,“ dodal Kindan.

„Ale Telgar vždycky vyhrává,“ prohlásil Cristov loajálně.

„Což je důvod, proč většina lidí sází na to, který Weyr se umístí druhý a třetí,“ řekl Pán Fenner se zábleskem v očích.

„Pokud Telgar vyhraje poslední soutěž, budou mít deset bodů, a Ista pak může přinejlepším dostat druhé místo s devíti body,“ pokračoval Kindan.

„A když další zápas vyhraje Benden nebo Výšiny, byli by s Istou nerozhodně,“ poznamenal Mistr Britell.

„To se nestane,“ prohlásil Pán Fenner odhodlaně.

„Jedna věc je jistá,“ řekl Britell, „sázky budou tvrdé.“

Cristov, když projel pohledem dole po davu a viděl, jak vzrušeně spolu lidé hovoří, jen tiše souhlasil.

D’vin sledoval pohyb davu hluboko pod sebou. Viděl dost dobře, aby si všiml výměny marek při sázkách a přál si, aby si jich pár vsadil sám. Rozhodně to bylo zajímavé, a byl rád, že tomu tak je. Ze všech soutěží byla štafeta jeho favoritem, a měl pocit, že nejvíce testuje skutečnou schopnost Weyrů bojovat s vlákny.

První kolo štafety nebylo ničím zvláštní: tři křídla z každého Weyru poletí proti Vláknům v rychlém sledu. Až v dalším kole, kdy se královny rozestoupí a hážou Vlákna hustěji, začne být soutěž zajímavá.

Hluboko pod ním někdo na tribuně Pána Držitele zamával Fortskou vlajkou. Nedaleko jeden z Fortských draků říhnul plamenem. Štafeta začala.

Fort zaletěl dobře, stejně jako všechny ostatní Weyry, tak jak D’vin čekal. Otočil se na Hurthovi po svém kole se všemi třemi křídly draků z Výšin, štěbetajících radostí ze svého výkonu. Zvládli to dobře.

Královny se víc rozprostřely. A pak znovu zamávala Fortská vlajka pro další kolo.

Brzy přijde na řadu Weyr Na výšinách.

Ujistěte se, že každý z vás má dost Ohňovce, připomněl D’vin svému drakovi.

Telenth potřebuje víc, odpověděl Hurth.

D’vin se rozhlížel dokola po malé modré, a viděl P’lela, jak mává na weyrlinka, který se objevil z mezimezí.

Stejně náhle, jako se weyrlink objevil, objevil se po jeho boku oslnivý záblesk. Odpolední oblohou otřásl ohlušující zvuk.

Když se D’vin po záblesku rozkoukal, všiml si, že weyrlink zmizel.

Kde jsou? zeptal se Hurtha.

Jsou pryč.

„U Faranthina vejce!“ zíral Pán Fenner v hrůze na oslnivou ohnivou kouli nad nimi.

„Co se stalo?“ zeptal se Toldur.

„Ohňovec musel přijít do kontaktu s trochou vody,“ zavrtěl Britell smutně hlavou.

„Explodoval?“ zeptal se Cristov.

Britell dokázal jen přikývnout, oči vytřeštěné šokem.

„A drak? Jezdec?“ podíval se Cristov z Mistra Horníka na Pána Držitele, ale výrazy obou byly stejné.

„Aspoň to bylo rychlé,“ konstatoval Fenner zasmušile.

„Jsou mrtví?“

„Hrozná věc, tenhle Ohňovec,“ zamumlal Britell a stále vrtěl nevěřícně hlavou. „Sebemenší troška vody a…“

Všude kolem něj draci lkali pro ztraceného weyrlinka. D’vin vztekle zavrtěl hlavou. To se nemělo stát!

V myšlenkách se vrátil k okamžiku, který ho stále pálil v očích, kdy se weyrlink vynořil z mezimezí. Snažil se přijít na to, co způsobilo výbuch, ale nedokázal to. Ovládat Ohňovec bylo příliš těžké, příliš nemožné. Pamatoval si nejméně tři případy, kdy skladovací jeskyně Na Výšinách vybuchly.

Hoří to, souhlasil Hurth. D’vin nepřítomně přikývl. Velký bronzák musel cítit pohyb těla jezdce na krku, protože náhle podrážděně sklopil krk. Hoří to špatně.

D’vin zvedl oči dolů na obrovský krk svého přítele. Ohňovec byl vždycky nebezpečný. Nedokázal si představit, jak to mohou draci přežít a vyděsilo ho riziko, které na sebe bral jako weyrlink, když bylo jeho úkolem dopravovat ho starším jezdcům.

D’gan se ptá, zda odstoupíme, hlásil Hurth.

Odstoupit? D’vin vztekle zavrtěl hlavou. Co by to bylo za poctu ztracenému jezdci a jeho drakovi?

Budeme pokračovat, odpověděl D’vin. Řekni to zbytku letek.

D’gan přeje hodně štěstí, předával Hurth.

D’vin se podíval na místo, kde byla rozmístěna Telgarská letka a přehnaně jim zamával. Hodně štěstí, opravdu!

Ukažme jim, co Výšiny dokážou, řekl D’vin svému drakovi.

Dav povzbudivě jásal, když Výšiny začaly své další kolo. Jakmile královny svrhly nové krupobití provazů, D vinovo křídlo se hnalo kupředu, spalovala všechno na popel a ustoupilo dalším dvěma křídlům Výšin.

Málem to dokázali. Jen na konci dva jezdci v čele se vrhli na stejný chuchvalec, a tím minuli jeden trs, který klesal za nimi. D’vin nutil Hurtha, aby skočil ke shluku, ale Hurth už neměl plamen a trs spadl nespálený na zem.

Dav pod nimi soucitně zaúpěl.

Je mi líto, řekl D’vin svému drakovi. Snažili jsme se.

„Je to škoda,“ poznamenal Britell, „ale dalo se to čekat.“

Pán Fenner vypadal méně optimisticky a Mistr Horník se na něj tázavě podíval.

„Nepopírám jejich zdatnost, ani to, že utrpěli tragédii,“ vysvětloval Pán Držby. „Ale doufám, že Weyry se dokážou ze svých ztrát zotavit rychleji, až Vlákna opravdu začnou padat.“

„Myslím, že ano, můj pane,“ řekl Kindan ze svého místa u vlajek. „Je to částečně účelem těchto her, trénovat na nejhorší.“

Fenner a Britell přikývli.

Cristov neposlouchal. Byl příliš zaneprázdněn uvažováním, proč draci závisí na tak nebezpečné hornině, jako je Ohňovec. Uhlí bylo dost špatné, ale něco, co vybuchne při styku s vodou, to je prostě neuvěřitelné. Jak může někdo pracovat s tak obtížným minerálem?

~

Exploze nad davem, to bylo přesně to, co Tenim potřeboval, aby provedl svou dnešní největší krádež.

Na začátku byl u stanu Kovářské Síně a zahlédl tam hrdě vystavenou krásnou dýku – dobře střeženou ne méně než třemi učedníky.

„Tohle?“ reagoval Tovaryš na jeho otázku. „To je dýka vyrobená speciálně pro Pána D’gana, samotného Vůdce Weyru.“

Je nádherná, usoudil Tenim. Rukojeť byla zdobená několika vzácnými drahokamy a prokládaná zlatem. Čepel sama byla dost ostrá k řezání werýsí kůže, jak kováři hrdě předvedli. Byl to cenný kus.

A Tenim ho chtěl. V posledních několika Obězích měl příliš málo hezkých věcí. Bylo na čase svou štěstěnu změnit. A výbuch na obloze bylo všechno, co k té změně potřeboval. Jediným rychlým pohybem strčil do učedníků, vrazil dýku do kapsy a vyrazil pryč dřív, než mohl někdo reagovat.

Když byl dost daleko, aby se ztratil v davu, převrátil si tuniku a protřepal ji, zároveň si sundal čepici a prohrábl vlasy. Kolem pasu zapnul opasek, změnil sponu za umělecký kovářský kousek. Nikdo by ho hned nepoznal.

Ano, jeho štěstěna se obrátila.

A tehdy si všiml Cristova na tribuně Pána Držby. Tenim sevřel rty a zamračil se. Věděl, že Moran doufal, že chlapce využijí stejným způsobem, jakým využívali Tarika.

Tarik ho přišel draho. Nebýt jedné tiché návštěvy uprostřed noci, Tenim si byl jistý, že by Tarik mluvil a přišel by Tenima ještě dráž. A Tenim ještě nebyl připraven mít „V“ namalované na čele.

Ale cenou bylo uhlí, které schovávali. Tenimovi to dalo trochu práce, než upravil stopy, aby na stezce ke skrýši byly jen Tarikovy otisky. A veškeré dřevo, které Tarik ukryl, bylo nalezeno také.

Nakonec měl Tenim za všechnu svou snahu jen malý pytel uhlí – ten jediný se odvážil odnést z pokladu, který s Tarikem uschovali. Pytel uhlí neměl větší hodnotu než tři marky.

Tenim dost rychle zjistil, že jeho konečný plán zničil Cristov, když pomohl zachránit Natalona. Měl pocit, že malému Cristovovi – i když už nějaký čas nebyl tak docela malý – dluží stejné zacházení, jaké se dostalo jeho otci. Nebylo by pěkné pro Cristova získat stejné modré V, jaké nosil jeho otec?

Ano, rozhodl se Tenim a pokývl hlavou, to by bylo pěkné. Cítil dýku ukrytou pod tunikou a usmál se. Věděl, jak to udělat. Dýka bude jen malá cena za tak sladkou pomstu.

~

Hrůza ze ztráty weyrlinka byla brzy překonána vzrušením z posledního závodu Her. Ista byla vyřazena v prvním kole a Výšiny vypadly v druhém kole. Ve třetím kole soutěžili s úžasným nasazením Fort, Benden a Telgar.

Zdálo se, že obloha přímo ožila množstvím provazových Vláken. Dav lítostivě zalapal po dechu, když byl ve třetím kole díky jednomu nespálenému shluku diskvalifikován Fort. Čtvrté kolo tak bylo jen mezi Bendenem a Telgarem.

„Vyhraje Telgar, bezpochyby,“ prohlásil Fenner loajálně. Mistr Horník Britell souhlasně přikývl.

„Raději by měl,“ zavtipkoval Kindan ke Cristovovi s úsměvem. „Slyšel jsem, že D’gan si jako odměnu zadal výrobu dýky.“

„Nikdy není moudré sázet na svůj úspěch,“ domníval se Toldur.

Kindan přikývl, ale dodal, „Pokud spor prohraje, může pro něj být útěchou.“

„Oh, takže plánuje mít dýku v obou případech?“ podivil se Toldur. Když Kindan znovu přikývl, starší horník pokračoval, „Tak proč se čeká na výsledek?“

„Pokud vyhraje, Pán Fenner mu ji obřadně předá,“ řekl Kindan.

„A o to víc si odměnu vychutná,“ poznamenal Britell.

„Podívejte se! Benden nějaké vynechal!“ vykřikl Pán Fenner a upoutal tak jejich pozornost zpět na akci nad hlavami.

„Takže Telgar je vítěz,“ řekl Cristov.

„Pouze v případě, že dokončí kolo, aniž by nějaké Vlákno vynechali,“ opravil ho Kindan a potřásl hlavou. „Jinak je to nerozhodně.“

„Pokud bude remíza, rozdělí si body a Telgar vyhraje tak jako tak,“ poznamenal Britell.

Cristov se zamračil, jak se snažil v hlavě vše spočítat. První místo bylo za pět bodů a druhé místo za dva, takže pokud by Telgar remizoval s Bendenem, získal by jen tři a půl bodu. S pěti body, které už má za vítězství v soutěži Křídel, bude mít Telgar osm a půl bodu. Ista měla sedm bodů a Benden přidá tři a půl bodu ke svým dvěma, takže Telgar neporazí. Spokojeně přikývl na souhlas.

„Spočítals to bez pohybu rtů,“ usmál se Britell na Cristova. „Jsem ohromen.“

Cristov zrudl rozpaky.

Kolem propukl jásot a Cristov vzhlédl. Obloha byla jasná, bez Vláken z provazů. Telgarský Weyr vyhrál.

„Vztyč vlajku Telgaru,“ přikázal Fenner, ale Kindan už byl vpředu a zvysoka mával praporem Telgaru, což oznamovalo vítěze Her.

„D’gan bude potěšen,“ řekl Britell.

„A dostane dýku,“ ušklíbl se Kindan na Cristova s nápadným mrknutím.

Cristov se usmál a přemýšlel, po jakém druhu dýky Vůdce Weyru touží.

Dav se hnal k tribuně.

„Tady přichází D’gan!“

Nějací příliš rozjaření hýřilové se přihnali k tribuně a natlačili se na jásající dav. Cristov sklouzl přes okraj a měl co dělat, aby se dostal zpátky nahoru, pohřben pod tlačenicí několika držebníků. Když se znovu postavil, jeho oblečení mu přišlo jiné, těžší. Začal se prohlížet, co se na oblečení změnilo.

„Cristove, vstaň, blíží se D’gan,“ zasyčel Toldur varovně.

Cristov se spěšně narovnal, protáhl se k Toldurovi a díval se přes pódium k místu, kde se dav široce rozestupoval, aby nechal projít skupinu jezdců.

Drakeni s sebou přinesli podivnou, palčivě pálivou vůni Ohňovce a štíhlý vzhled těch, kdo si osvojili své řemeslo. Vypadali povýšeně, pyšně, odhodlaně – a získali na to právo.

Když D’gan vystoupil na tribunu, držebníci a řemeslníci na Shromáždění propukli v jásot.

„Telgar! Telgar! Telgar!“ Křičeli.

D’gan přikývl a zamával jim, obličej rozzářený pýchou.

„Pane Fennere,“ zavolal D’gan a natáhl panovačně ruku. „Máš pro tuto příležitost něco zvláštního?“

Fenner se obrátil na skupinu kovářů, kteří se blížili a řekl D’ganovi. „Věřím, že v Telgarské Kovářské Síni pro tebe vytvořili něco speciálního, Vůdce Weyru.“

„Můj pane,“ zvolal nejstarší z kovářů zoufale, „bylo to ukradeno!“

„Ukradeno?“ vykřikl D’gan úžasem.

Cristov náhle identifikoval zvláštní váhu ve svém oděvu. S kovovým řinčením to spadlo na zem.

„Tady je!“ vykřikl jeden z kovářských učedníků a ukázal ke Cristovovým nohám.

Než stihl Cristov zareagovat, zjistil, že je ze všech stran chycen.

D’gan přešel k němu a sklonil se k dýce. Pečlivě ji prohlédl, zda není poškozená, pak ji sebral a špičkou ukázal Cristovovi pod bradu.

„Ty se opovažuješ okrást drakena?“

„Ne,“ zavrtěl Cristov divoce hlavou. „Ne, můj pane. Nikdy předtím jsem to neviděl!“

„Pěkná pohádka!“ vykřikl někdo z davu. „Vyloučit ho!“

Halla uslyšela křičet Tenima. „Jeho otec je Vyloučený, vylučte ho taky!“ Sledovala jeho hlas, až ho zahlédla, jak stojí přímo před tribunou Pána Fennera a pobízí dav. A Halla pochopila, že to on nastražil dýku na Cristova.

Tenim se podíval jejím směrem, usmál se a zlomyslně jí pokývl.

Promluv, jestli se chceš připojit k němu, naznačil jí Tenim.

„On je nevinný!“ zakřičela Halla, ale její tichý hlas se ztratil v davu. Zoufale vykročila ke schodům a zavolala ještě jednou, „on to neudělal!“

Tenimovi zmizel škodolibý pohled z tváře a vklouzl zpátky do davu. I kdyby nedokázala přesvědčit ostatní, nepotřeboval, aby na něj Halla ukazovala prstem.

„Vyloučit ho!“ křičel dav.

Nahoře na tribuně si D’gan mávnutím vyžádal ticho. Dav pomalu utichal a dychtivě se tlačil dopředu, protože vycítil, že Vůdce Weyru je připraven učinit prohlášení.

„On je nevinný!“ vykřikla Halla ještě jednou.

„To opravdu je,“ ozval se výkřik zezadu. Dav se rozestoupil, když prošla další skupina drakenů. Halla poznala D’vina.

„Tohle je Telgarská záležitost,“ prohlásil D’gan a odvrátil se od D’vin.

„Se vší úctou, Vůdce Weyru,“ ozval se D’vin, zdá se mi, že tuhle záležitost bude nejlepší nechat na Pánu Držiteli Cromu.

D’vin prošel kolem Hally a po schodech na pódium. Obrátil se na Fennera a ukázal na Cristova. „Můj pane, já náhodou vím, že tento chlapec byl tady na tribuně po celou dobu Shromáždění, kromě případu, kdy na požádání doprovázel mne. Není to tak?“

„No, ano,“ odpověděl Fenner a podíval se rozpačitě na D’gana, „ano, byl tady,“ D’ganovi vysvětlil, „Cristov a Toldur byli pozváni k účasti Mistrem Horníkem Britellem.“

„A z jakého důvodu, horníku?“ otázal se D’gan.

„Požádal jsem je, aby byli tady, protože mají být povýšeni na své pozici,“ odpověděl Britell. „Toldur na mistra a Cristov na tovaryše.“

„Je tedy tvým zvykem, horníku, podporovat zloděje?“ zeptal se D’gan jízlivě.

„Ne, to není.“

„Nepamatuji si snad správně, že otec tohoto chlapce byl nedávno Vyloučen?“ pokračoval D’gan. „A teď ho najdeme s touto dýkou, dýkou vyrobenou speciálně pro mě?“

„Před nějakou dobou tu byla tlačenice,“ vložil se Toldur. „Možná tu potom dýku někdo upustil.“

D’gan se zasmál. „Tomu se dá těžko věřit!“

Cristova ochromil pulzující zvuk. Měl se stát Vyloučeným, v den, kdy měl být povýšen na tovaryše. Pulzování stoupalo. Rozhlédl se kolem sebe a uvědomil si, že ostatní se odmlčeli a také se rozhlížejí. Ozvalo se panovačné zatroubení draka a rozhostilo se ticho.

Pulzování zůstalo. V tom tichu Cristov rozpoznal zvuk vzdáleného bubnování. Bližší buben zprávu převzal a poslal ji dál. A pak další.

„Ohňovcový důl číslo devět explodoval,“ hlásil Kindan.

„Číslo devět?“ zopakoval D’vin a polekaně se obrátil k D’ganovi. „To je ten poslední důl?“

D’gan zastrčil dýku, kterou měl v ruce, otočil se na patě a křikl na své muže, „Všichni k drakům! A do dolu!“

„Přijdu taky!“ zavolal za ním D’vin a seskočil z tribuny.

D’gan se otočil zpátky a zamračil se na mladšího drakena. „Zůstaňte, kde jste, Výšiny. Tohle je Telgarská záležitost!“

A byl pryč.

D’vin se obrátil s tázavým pohledem na Mistra Horníka Britella. „Neměli by jít taky někteří z horníků?“

Britell zavrtěl hlavou. „V dole na Ohňovec nebyli žádní horníci.“

„Cristove,“ řekl Kindan tiše a přistoupil k němu blíž, „neměl jsi v tom dole svého otce?“

Cristov pomalu přikývl.

KAPITOLA 6

Létat a chrlit plamen, ten úkol draci mají,

sežehnou zlo, na slovo poslouchají.

Jezdci pak hlídkují, k boji připraveni,

zaměřit cíl, to vůbec lehké není.

OHŇOVCOVÝ DŮL Č. 9

D’gan klel, zatímco kroužil směrem dolů nad troskami Ohňovcového dolu číslo 9. Nadával na horníky, nadával na Vyloučené, nadával na svou smůlu. Nešlo snad dosud všechno až příliš dobře? A teď tohle!

Z tábora zůstala kouřící ruina, všechen Ohňovec byl zničen při výbuchu v dole. Jediné, co zbylo, byla díra v boku hory.

Ohňovcový důl č.8 odešel stejným způsobem, ačkoli před katastrofou, která ho zasáhla, byl v provozu téměř třicet Oběhů. Ještě dřív, dávno před dobou D’gana, záznamy prokázaly, že poslední důl č.7 těžil Ohňovec bez nehody víc než sto Oběhů. Popravdě, D’gana napadlo, zda nebyly staré Telgarské záznamy pozměněny, aby zamaskovaly nějaké dřívější špatné hospodaření. Věděl, že se takové věci stávaly. Rozhodně neviděl důvod zanechávat záznamy, z kterých by jednoho dne jeho eventuální nástupce mohl mít škodolibou radost.

Ohňovcový důl č.9 pracoval jen dva Oběhy. Bylo dost těžké najít novou žílu Ohňovce. Mnoho Vyloučených při hledání zahynulo.

No, je tu po ruce mnohem víc další spodiny, pomyslel si D’gan. Myšlenky mu zalétly zpátky k Tarikovu synovi.

Kalothovo oko zachytilo pohyb, a velký drak se ostře naklonil a kroužil zpět. Tam.

Vidím to, odpověděl D’gan. Na zemi leželo tělo muže, pokryté kusy dřeva a trosek. Pohnulo se. Řekni ostatním, že přistaneme.

Kaloth poslechl a pak s kroužením čistě přistál nedaleko těla.

„Tady,“ ozval se hlas.

Skvělé, že přežil, napadlo D’gana. Jeho obavy, jak sehnat někoho s dostatkem znalostí k hledání Ohňovce se zmírnily. Nadšení však trvalo jen do chvíle, než si přeživšího pořádně prohlédl.

„Tebe znám,“ zaklel D’gan, vytáhl dýku z opasku a hrozivě jí mával. „Ty jsi Tarik. Tvůj syn se pokusil ukrást mou dýku!“

Tarik, stále ještě v šoku z výbuchu, sebou trhl a snažil se vyškrábat pryč od D’gana, ale byl pořád přitlačen troskami.

„Tady!“ zakřičel D’gan na své jezdce z křídla. Šest z nich okamžitě přiletělo. D’gan vydal ostře sadu příkazů a Tarik byl vyproštěn z trosek, jen aby zjistil, že ho na každé straně drží dva statní drakeni.

D’gan k němu přistoupil, zamyšleně si pohrával s dýkou v ruce a upřeně na Tarika hleděl s evidentní nechutí.

„Co se tu stalo?“ zeptal se a ukázal za sebe na trosky Ohňovcového dolu.

„Došlo k výbuchu,“ odpověděl Tarik. D’gan přimhouřil oči, zamračil se a zesílil sevření dýky. Tarik rychle dodal, „Někdo kopl do kbelíku s vodou. Snažil jsem se je varovat, ale už bylo pozdě. Důl explodoval a mě to odhodilo sem.“

„Co jsi dělal ve skladě?“ zeptal se D’gan a ukázal na hromadu suti, ve které Tarika našli. Pozorně sledoval Tarikovu reakci a všiml si, jak se bývalému horníkovi vyděšeně rozšířily oči, a pak se zase zúžily vypočítavostí.

„Já jsem horník, neposlouchali mě,“ řekl Tarik. „Mistr se mě bál.“

„Jestliže se tě bál, proč tě nezabil?“ postupoval D’gan směrem k Tarikovi s dýkou sevřenou v ruce.

„Potřeboval mě,“ odpověděl Tarik s hraným zoufalstvím v hlase. „Vím toho o dolování příliš mnoho.“

Při Tarikových slovech se D’gan zarazil. Horník měl pravdu.

„Hoď mu tu lopatu,“ řekl D’gan parťákovi z Křídla a pokynul ostatním, aby horníka pustili.

Když Tarik chytil lopatu, D’gan zastrčil a otočil se k němu. „Vrátím se ráno pro sto liber Ohňovce.“

„Sto liber?“ protestoval Tarik. „Ale důl byl zničen!“

„Postav jiný,“ přikázal D’gan a otočil se ke svému drakovi.

„A co jídlo?“

„Zítra,“ zavolal D’gan přes rameno. „Dnes nechceš ztrácet čas něčím tak triviálním.“

„Ale když nebudu jíst, umřu,“ křičel Tarik.

D’gan vyšplhal na Kalothovu nohu a usadil se ve své pozici obkročmo na krku bronzáka, než odpověděl.

„Pokud ráno nebudeš mít můj Ohňovec, zabiju tě, a pak se ani ty, ani já nebudeme muset starat o tvé břicho.“

„Ale – ale kdo pak bude pro vás těžit?“ křikl Tarik ve zděšeném úžasu.

„Vyloučení,“ odpověděl D’gan. „Je jich tu spousta, jak dobře víš.“

Než se Tarik zmohl k dalšímu protestu, D’gan se svým křídlem draků vyskočil do vzduchu a zmizel v mezimezí.

O chvilku později se křídlo objevilo na Cromské Držbě. V okamžiku, kdy se Kaloth dotkl země, D’gan seskočil a poslal svého draka zpět do vzduchu, aby zbytek jeho jezdců mohl sestoupit za ním. S potěšující rychlostí a přesností se jeho jezdci shromáždili mlčky za ním, a D’gan rázně vykročil. Zamířil zpět k Pánu Fennerovi a ostatním, kteří byli stále na tribuně. Čekají uctivě, jak by měli, poznamenal D’gan sám pro sebe.

Jeho tvář se stáhla, když zahlédl Tarikova spratka. Měl blonďaté vlasy a modré oči, zatímco Tarik měl vlasy i oči hnědé, ale tvar obličeje byl stejný.

Stejně nudný vzhled, pomyslel si D’gan. Stejně ukňourané způsoby.

S pokývnutím se D’gan v duchu rozhodl, že chlapec je stejně vinen, jako otec. Spravedlnosti bude učiněno zadost.

„Nikdo tam nepřežil,“ řekl D’gan. „Důl byl zcela zničen.“ Nechal ta slova chvíli odeznít, než dodal, „Vypadá to, že ten horník způsobil explozi. Naprostá nedbalost, převrátil vědro vody. Odtud už žádný Ohňovec nedostaneme.“

Při tom posledním vychytrale pohlédl na D’vina a ostře se zadíval na Tarikova spratka.

V dolech na Ohňovec pracují jen Vyloučení. Proč nezařídit, aby měl dva horníky a dva doly? Ta myšlenka se D’ganovi zalíbila nejen kvůli svému zadostiučinění, ale i pro svou účinnost. Pokud by syn i otec zemřeli v dolech, pak by D’gan udělal laskavost celému Pernu vymýcením špatné krevní linie. A pokud by přežili, Pern by měl prospěch z ochrany, kterou jejich práce pomůže zajistit. Ano, řekl si v duchu, dobré řešení.

Obrátil svou pozornost k Fennerovi. „Budeme potřebovat nové horníky.“

Pán Fenner a Mistr Britell si vyměnili rychlý, ustaraný pohled.

„Můj pane –“ začal Britell, ale D’gan ho zarazil zvednutou rukou.

„Můžete začít s ním,“ ukázal D’gan na Cristova, což vyvolalo kakofonii protestů.

„To není jasné…“protestoval Britell.

„Jsem si jistý, že to neudělal,“ prohlásil D’vin.

„V té záležitosti se musí rozhodnout,“ řekl Fenner.

„Udělám to,“ řekl Cristov. Ostatní se na něj šokovaně zadívali. Mávl nad Toldurovými tichými námitkami a ustaraným pohledem Mistra Horníka. „Půjdu na otcovo místo. On zničil důl. Pern Ohňovec potřebuje.“

D’vin pečlivě sledoval D’gana a teď promluvil. „Ten důl byl zničen?“

D’gan nepřítomně přikývl a vychutnával si nešťastný výraz ve tváři Cristova. Měl by se stydět, s otcem, který je Vyloučený, pomyslel si.

On není špatný, poznamenal Kaloth shora z ohnivých vrcholů a přerušil jeho myšlenky hlubokým rachotem.

Je to pro dobro Pernu, reagoval D’gan a uvažoval, co, ve jménu Faranthiny skořápky, přimělo jeho draka k takovému postřehu.

D’vin vzhlédl za zvukem D’ganova bronzáka a udělal náhlé rozhodnutí. „Cristov může těžit Na Výšinách.“

„Na Výšinách?“ D’gan si znechuceně odfrkl. „Tam nikdo nikdy Ohňovec netěžil.“

„Na Výšinách je Ohňovec,“ ozval se najednou Kindan. Britell a D’vin se k němu tázavě obrátili. „Vzpomínám si na to z mapy v Harfenické Síni.“ V reakci na jejich překvapené pohledy Kindan dodal, „Vzpomínám si na velké plochy v horách, převážně na severu u moře.“

D’vin natáhl ke Cristovovi ruku s pevným přikývnutím. „Takže, Tovaryši Cristove, budeš těžit Na Výšinách?“

„Ano, můj pane,“ řekl Cristov jako ve snách.

„Ne!“ vykřikl D’gan vztekle. „Měl by zůstat tady!“

Pán Fenner se na Vůdce Weyru zamyšleně podíval. „Připustíme-li, že jsi na toho chlapce rozhořčen, nebylo by lepší dát mu šanci osvědčit se mimo území, které spadá pod tebe?“

D’gan vrhl na Cromského Pána Držitele kyselý pohled, následovaný krátkým pokývnutím, které zopakoval k Mistru Horníkovi Britellovi. Ušklíbl se na D’vina a obrátil se k odchodu, ale pak se vrátit zpátky k Toldurovi, který události napjatě sledoval. „A co ty? Budeš těžit Ohňovec?“

Toldur se postavil vedle Cristova s pevným přikývnutím, „Budu, můj pane.“

D’gan byl jeho odpovědí nadšený. Natáhl ruku jako pozvání.

Toldur lítostivě zavrtěl hlavou. „Zůstanu s Cristovem, můj pane.“ Kývl na překvapeného mladíka a povzbudivě se na něj usmál. Podíval se na D’vina a otočil se k D’ganovi. „My horníci se o naše vlastní staráme. Tovaryš Cristov bude potřebovat instrukce Mistra.“

„Dobře řečeno, dobře řečeno!“ vykřikl Britell a zuřivě přikyvoval.

„A co Alarra?“ zeptal se Cristov s odkazem na Toldurovu partnerku.

„Rád bych, aby se k nám připojila,“ podíval se Toldur tázavě na D’vina, a pak zpátky na Cristova, když dodal, „Ale ne dřív, dokud pro ni neuděláme pořádný dům.“

„Můžu zajistit odeslání zprávy do Tábora Natalon,“ nabídl Britell.

D’gan zlostně přejel pohledem od Toldura přes ostatní muže, než se zadíval na Fennera.

„Budu potřebovat víc lidí k vybudování dolu,“ řekl mu D’gan.

„Nemělo by větší smysl získat muže pro Cristova, můj pane?“ řekl Fenner.

„Jeho potřeby můžou naplnit Výšiny,“ vyštěkl D’gan. Ukázal na kopce v dálce. „Já chci muže pro důl tam.“ Obrátil se k ostatním. „Myslím, že je dobrý nápad začít provozovat dva doly, takže nezůstaneme bez Ohňovce, až ho bude Pern nejvíc potřebovat.“

„S tím souhlasím,“ podíval se Fenner na Britella a ostatní. Pak se otřásl a lítostivě řekl: „Ale v tuto chvíli nemám žádné Vyloučené. Možná bys mohl nějaké najít na Telgarské Držbě, můj pane.“

D’gan se zamračil.

„Měl bych jít,“ řekl D’vin. Ohlédl se na Toldura a Cristova. „Chtěli byste jít se mnou hned, nebo později?“

„Myslím, že teď by to bylo nejlepší,“ pokývl Mistr Britell rozhodně. Podíval se na Toldura a dodal, „Na Výšinách máte hodinu navíc, to vám dá větší šanci se dnes zabydlet.“

D’gan zasyčel, ale nic neřekl, dusal pryč ke svému Křídlu a zakroužil rukou nad hlavou ve starodávném gestu. Přes rameno zavolal na Fennera, „Začněte vítězné obřady.“

„Jak si přeješ, můj pane,“ uklonil se Fenner. Ke Kindanovi pak zavolal, „Kindane, umísti vlajky v jejich pořadí.“

Kindan nejprve uchopil vlajku Fortského Weyru, vysoko ji zvedl, zamával s ní ze strany na stranu, a pak ji zasadil do stojanu na páté pozici. Shromážděný dav zdvořile zatleskal. Pak Kindan vybral prapor Weyru Na Výšinách, zamával s ním a vložil do stojanu pro čtvrtou pozici. Dav opět zdvořile tleskal.

Když harfeník uchopil vlajku Bendenského Weyru, Fenner zvedl ruku a vyzval ho: „Počkej chvilku, chlapče. Někteří sázející jsou trochu opilí.“

Kindanovi se ve tváři na okamžik objevil zmatený výraz, který vystřídal úsměv pochopení. Ne každý ze shromážděného davu uhodl konečné pořadí, takže Pán Fenner dával hráčům trochu napětí.

Po delší době, během které se hluk davu změnil ze vzrušení na zmatek, mávl Fenner rukou na Kindana: „Myslím, že teď to bude v pořádku.“

Kindan s přikývnutím zvedl Bendenskou vlajku, za spokojeného mumlání davu s ní zamával nad hlavou a zasunul ji do stojanu na třetí místo. Dav souhlasně tleskal. Jejich potlesk vzrostl, když zopakoval svou akci s vlajkou Isty.

„Teď se dívej, jak budou opravdu divocí,“ pokývl Fenner Kindanovi, aby vyhlásil vítězný Weyr.

Když Kindan zvedl prapor Telgarského Weyru, dav propukl v obrovský řev souhlasu, který vypadal, že nikdy neskončí. Teprve když se zvuk davu konečně uklidnil, bylo slyšet potlesk. I ten pomalu utichl, jen aby znovu vystoupalo nové crescendo, když všichni draci Telgarského Weyru, v bojové formaci, letěli čestný okruh nízko nad prostorem Shromáždění, zatímco draci ostatních čtyř Weyrů drželi pozici vysoko nad nimi. Když dokončili okruh, draci z pátého Fortského Weyru zmizeli v mezimezí.

Telgarští draci pokračovali ve svém okruhu ještě třikrát; na konci druhého kolečka zmizeli v mezimezí čtvrté Výšiny, po třetím okruhu třetí Bendenský Weyr, a nakonec, po čtvrtém kole odešel i druhý Weyr Ista.

Draci z Telgarského Weyru obletěli ještě jedno poslední kolo a pak i oni šli do mezimezí s obrovským výbuchem zvuku.

Když poslední ozvěna utichla, Cristov měl pocit, jako by se probudil ze sna.

„No, to bychom měli,“ řekl Pán Fenner, „aspoň do příštího Oběhu.“

~

Když začalo svítat na okolní kopce, nad pozůstatky Ohňovcového dolu č.9 se ozval nezaměnitelný zvuk draků, přicházejících z mezimezí.

Tarik se podíval po zvuku a nepřekvapilo ho, že vidí celé křídlo třiceti draků sestupovat dolů k němu. V popředí poznal D’gana. Unaveně zvedl ruku a zamával drakenům, kteří přistáli. Nervózně polkl, když se jejich draci usadili na kopci u východů z údolí, ale pak vyloudil na tváři výraz klidu, který necítil.

Zatímco D’gan kráčel přímo k němu, jeho jezdci ho obstoupili v kruhu a odřízli tak Tarikovi jakoukoli šanci uniknout. D’ganova ruka se vznášela nad dýkou.

„Tvůj syn teď ví, že jsi mrtvý, Vyloučený,“ sledoval D’gan Tarikovu reakci.

Tarik v odpověď jen zabručel, což D’gana naštvalo.

„Kde je Ohňovec?“

Tarik se hluboce uklonil a ukázal rukou za sebe. „Támhle, Vůdce Weyru.“

D’gan kývl na jednoho ze svých mužů, který odkráčel a rychle našel hromadu naplněných pytlů.

„Dvěstě liber Ohňovce,“ dodal Tarik, jen mírně se zvedl ze své úklony a očima se vyhnul D’ganovi.

„Dvěstě liber?“ zvolal D’gan posměšně. „Žádný člověk nemůže natěžit dva metráky za jeden den.“ Vytáhl dýku a postoupil k Tarikovi. „Jsi lhář, stejně jako tvůj syn.“

„Vůdce Weyru!“ zakřičel pověřený draken. „Je tu přes dvěstě liber vysoce kvalitního Ohňovce!“

D’gan se zarazil a jeho hrozivý pohled vystřídalo překvapení. Pokývl na Tarika: „Vysvětli to.“

Tarik se napřímil ještě víc, ale stále dával pozor, aby se v úctě mírně hrbil. S mávnutím ruky kolem trosek vysvětlil, „Můj pane, nemohl jsem najít vhodné místo pro nový důl. Nicméně jsem byl schopen získat nějaký Ohňovec ze zříceného dolu a skladovací haly.“

D’gan našpulil rty a svraštil obočí zlostným rozjímáním o zbytečnosti muže, který stál před ním. S výpadem se otočil a uhodil Vyloučeného horníka otevřeným hřbetem ruky.

Tarik ucukl, oči vytřeštěné směsicí strachu a hněvu.

D’gan mávl na své jezdce a nařídil, „Vezměte Ohňovec.“

„Můj pane?“ ozval se Tarik poníženě. D’gan ho obdařil pohledem. Tarik si olízl rozseklý ret, než pokračoval. „Vím, kde můžete získat víc Ohňovce.“

D’gan se na horníka zamyšleně podíval a zamračil se. „Kde?“

„U Keoghu,“ řekl Tarik rychle. „Stále na území Cromu, ale vysoko v kopcích na severu.“

„A jak to víš?“

Tarik se podíval na zem, aby vypadal podřízeně, a zároveň aby skryl triumfální záblesk v očích.

„Narazil jsem na něj, když jsem hledal další lokality pro uhelné doly,“ zamumlal.

„Uhlí a Ohňovec se nikdy nevyskytují společně.“

„To jsem také zjistil, můj pane,“ odpověděl rychle. „V té době jsem Ohňovec nezkoumal, ale naučil jsem se, že pokud se někde objeví sebemenší množství, není žádná naděje na vyhlídky na sloje uhlí.“ Riskoval vzhlédnutí, aby odhadl D’ganovu reakci a pokračoval, „Vím přesně, kde to bylo. A byl to velký pozemek, celé údolí.“

„Hmm,“ zamumlal D’gan. „V Keoghu, říkáš?“

„Blízko něj. Bylo těžké to najít – je obtížně přístupné, ale jsem si jistý, že bych ho našel znovu.“

„A ty bys ho musel hledat pěšky, co?“ zeptal se D’gan podezíravě. „A pohoří je tam tak strmé, že by se tam kdokoli mohl bez větších problémů ztratit. V tohle jsi doufal?“

„Ne, můj pane,“ protestoval Tarik rychle a úpěnlivě mával rukama. „Nic takového. Nemohl jsem najít místo pro přistání draka, ale pak jsem jedno našel, a neměli byste mít žádný problém tam létat.“

D’gan si odfrkl a pozvedl na Tarika obočí. „Takže nás žádáš, abychom ti důvěřovali.“

„Pokud se vám zlíbí,“ sklonil Tarik znovu hlavu.

„A co za to chceš, bezejmenný?“ zeptal se D’gan, i když velmi dobře věděl, co bude horník žádat.

Tarik se napřímil a pohlédl D’ganovi do očí. „Jméno a život.“

D’gan zavrtěl hlavou. „Svůj život jsi ztratil, když jsi byl Vyloučen a označen modrým V.“

„Pak tedy své jméno.“ Tarik se opět shrbil a jeho hlas byl sotva silnější, než šepot. „A pozici předáka.“

„Aha!“ vykřikl D’gan a pohodil hlavou. „Teď vidíme tvou skutečnou cenu. Ty bys chtěl velet ostatním.“

„Byl jsem horníkem, můj pane,“ řekl Tarik. „Kdybych mohl těžit váš kámen, byl bych horníkem znovu.“

D’gan se na Tarika dlouze pátravě zahleděl. Byl si jistý, že ten muž něco skrývá. Přesto… ta představa měla své možnosti.

„Jestli nám zběhneš, draci jsou schopni tě vypátrat,“ varoval.

„To jsem uhodl, Vůdce Weyru.“

D’gan pomalu přikývl, rty stále zamyšleně sevřené. „A kolik mužů bys potřeboval?“

„To bude záviset na bohatství žíly a na vašich potřebách,“ řekl Tarik, protože věděl, že D’gan už to zná. Když se Vůdci Weyru vztekle zúžily oči, spěšně dodal, „S osmi muži bych mohl mít do dvou sedmidenní důl, který bude produkovat sto liber Ohňovce každý den.“

D’gan si odfrkl. „Dám ti čtyři muže a jedno sedmidenní.“

Tarik ukousl zlostný protest, rychle vypustil zadržený dech v pomalém povzdechu a přikývl. „Jak si přeješ, Vůdce Weyru.“

„Ano, jak říkám.“ D’gan zahrozil na Tarika prstem. „A pamatuj si, bezejmenný, že když budu chtít, můžu tě nechat v divočině, nebo tě odnést do moře a nechat tě, ať plaveš, jak umíš. Protože ty jsi Vyloučený, a žádný člověk nepohne rukou, aby ti pomohl.“

Tarik rozzlobeně polkl, sklopil oči a rezignovaně přikývl.

„Jsem rád, že si rozumíme,“ podotkl D’gan mrazivě.

Tarik držel hlavu skloněnou, dokud mu nenařídili vylézt na hřbet zeleného draka. Vzhlédl, až když draci vyskočili do vzduchu, a jeho oči zářily triumfem.

~

I když měl dva měšce nadité k prasknutí, Tenimovi příjmy nestačily. Zvlášť, pokud se o ně dělil s Moranem a jeho vyhladovělými spratky. Jistě, Moran ho krmil a pečoval o něj od chvíle, kdy ho našel, ale cena byla splacena a on byl připraven jít dál. Velká skupina přitahuje pozornost, a příliš mnoho lidí si ho může pamatovat s Milerou.

Ne, rozhodl se, nejlepší bude konečně rozdělit své cesty. Rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že na dohled není žádný z Moranových spratků, zejména zvědavá Halla, a začal ustupovat do prohlubující se noci.

Neměl tušení, kam jít dál – tedy, ne že by se musel se dvěma plnými peněženkami starat o jídlo a nocleh.

Chystal se určit směr, když si na kopcích v dálce všiml atmosférické poruchy. Severně od Keoghu byly neklamné známky přítomnosti draků, které zanechávají, když přijdou z mezimezí do teplého vlhkého večerního vzduchu.

Proč by tam mířili draci? uvažoval Tenim.

Museli to být Telgarští draci; D’gan by nesnesl žádné vetřelce. Tenim se zamračil a přemýšlel, co by mohlo odlákat Telgarské jezdce od jejich oslav vítězství.

Co jiného, usoudil Tenim, než hledání Ohňovce?

Zprávy o katastrofě se roznesly po celém Shromáždění a bubny je rozšířily po celém Pernu. Tenim hádal, že drakeni, zejména D’gan, by se zoufale snažili okamžitě najít nový důl. Ze všeho, co slyšel po katastrofě s weyrlinkem a Ohňovcem, věděl, že Weyry mají uloženo pouze nejnutnější minimum Ohňovce – ne víc, než je potřeba pro trénink na jedno sedmidenní.

Pokud by Weyry byly bez Ohňovce, co by zaplatily, aby ho získaly? Jeho zadumaný pohled se stal ještě hloubavějším. D’gan byl na příděly skoupý. Co by ostatní Weyry zaplatily za příděl navíc?

Určitě mnohem víc, než za uhlí na začátku studené zimy. S vypočítavým mračením vyrazil Tenim směrem k severním kopcům.

~

„Je pryč,“ oznámila Halla Moranovi, jako poslední z malých hlášení, která mu podávala. „Měli bychom brzy jít.“

Moran se pomalu otočil kolem podupaného pole, které bylo přes den zaplněno spoustou diváků, zotavujících se z nočních oslav. Pryč? Moran ještě nikdy neuvažoval, že by Tenim odešel. Co bude ten chlapec bez něj dělat?

„Morane,“ naléhala Halla, „musíme najít pro ty malé co nejdřív místo na spaní.“ Zamávala rukou směrem ke dvěma batolatům. „Brzy upadnou a zem je příliš studená a vlhká.“

Kam ten chlapec zmizel? uvažoval Moran znovu, ignorujíc Hallin prosebný tón. Znovu dlouho a pomalu prohlížel prostor kolem. V dálce zahlédl záblesk světla – hořící dřevo, daleko směrem na Keogh.

Tenim odpovídal vyhýbavě, když se ho ptal na Mileru, a pak najednou agresivně, při dotazu na místo jeho pobytu. Moran věděl, že od té doby trávil chlapec čas snahou najít Aleesinu držbu wherů. Dokud Moran ovládat peněženku, Tenim zůstával blízko. A to Moranovi vyhovovalo. Potřeboval vyšší rychlost toho mládence, a jeho sílu, aby ty malé chránil, stejně jako potřeboval Tenimovy rychlé prsty, aby získal marky, potřebné k nakrmení těchto malých vyhnanců Pernu. Pokud Tenim zmizel, strachoval se Moran, jak děti nakrmí?

A co když, strachem se mu sevřel žaludek, se Tenim rozhodl najít držbu wherů a jeho zanechal s dětmi, aby ho zpomalil? Našel by Moran držbu wherů zničenou a posetou rozbitými troskami? Otřásl se. Aleesk byla poslední zlatá na Pernu. Pokud by se jí něco stalo, už by nebyli žádní další hlídací wherové.

Obrátil se k Halle. „Musím jít.“

„Jít?“ opakovala Halla, znepokojená harfeníkovým tónem. „Jít kam? A co děti?“

Halla je ještě dítě, říkal si Moran, když zahlédl námitky v pohledu, který na něj upírala. Její hnědé oči plály odhodláním. Dítě ano, pomyslel si, ale zároveň byla natolik matkou, že dítětem ji mohl nazývat jen podle počtu Oběhů.

Část Morana se při tomto posouzení zastyděla. Ale ať. Nenechal by Tenima, aby kvůli chamtivosti zničit příbuzné draků.

„Dokážeš se o ně postarat, jsem si jistý,“ řekl jí. „Vždycky jsi to dělala.“

„A kde budeš ty?“ vyptávala se Halla.

„Vrátím se po sedmidenní, nebo jen o trochu později,“ odpověděl Moran vyhýbavě. Odvázal svou peněženku a hodil váček Halle. Lehce ho chytila. „To by mělo stačit, dokud se nevrátím.“

Halla potěžkala měšec v ruce. „Tady je větší částka, než na sedmidenní.“

„Něco navíc, jen pro jistotu,“ odpověděl Moran lehce a hodil si pytel na záda. Jak kráčel pryč, zavolal přes rameno, „Každopádně, je to bezpečnější s tebou.“

Halla hleděla na harfeníkova záda, mysl plnou dohadů o důvodu jeho náhlého odchodu. Pak jedno z menších dětí začalo fňukat a ona se přistihla, že ji pohltil problém, co si počne úplně sama s osmi malými dětmi. Znovu potěžkala měšec a přelétla očima nyní prázdný prostor po Shromáždění. Na útesech nad ní zářila světla Cromské Držby. Halla začala rozhodně postrkovat děti k hradbám Držby.

„Co tady děláš tak pozdě?“ Ozval se před ní hlas o hodinu později.

Hallu bolely nohy z pochodu po udusané cestě, která vedla od podhůří přímo až do Cromské Držby. Jedno z nejmenších dětí jí sedělo na ramenou, další se jí drželo po boku a třetí jí viselo na volné ruce.

„Hledali jsme nocleh,“ snažila se posadit svůj hlas hlouběji. Účinek nebyl přesně takový, jak doufala.

„Kde jsou tvoji rodiče, chlapče?“ zeptal se strážný a naklonil světlen dolů, aby namířil jeho hrozivě zářící zelené světlo na ně. Zadíval se pozorně na Hallu. „Páni, ty jsi jenom holka!“

Jenom holka! Halla se naježila a spolkla rychlé odseknutí.

„Kde jsou tvoji rodiče?“ zeptal se strážný a podezíravě se podíval na malé děti, shluknuté kolem ní. „Co dělají tihle malí venku tak pozdě?“ Zahrozil prstem a dodal, „Buď si jistá, že dostanete vyhubováno, slečinko.“

„Když dovolíš, ztratili jsme naše rodiče,“ navázala Halla na dohady strážného.

„Vážně?“ Strážný se sehnul a mnohem kritičtěji si Hallu prohlížel. Jednou rukou jí shrnul vlasy z čela, jak hledal výmluvné modré V.

Halla potlačila výkřik, když se jí náhle v mysli vynořila vzpomínka na rozhořčené držitele před dvěma Oběhy.

„Možná, že ztratili,“ povolil strážný. Napřímil se, vytáhl dýku a zaťukal s ní rychlé staccato na svůj štít.

„Nechám kapitána stráže, aby se s vámi dohodl,“ řekl Halle a znovu schoval dýku. „Jestli budete mít štěstí, nedostanete víc, než vyhubování.“

„To doufám,“ řekla Halla vroucně.

„Raději bys měla,“ souhlasil strážce. „Jinak pravděpodobně budete předvedeni před samotného Pána Držitele Fennera. Neocení, když bude takhle pozdě v noci rušen.“

Halla štěstí neměla. O hodinu později se ocitla zabalená v dece s hrnkem teplého mléka, posazená na konci jednoho z dlouhých stolů ve Velké Síni Pána Fennera. Malé děti se rozložily všude kolem ní.

Když Pán Fenner vstoupil do místnosti, oblečený v nočním úboru, Halle poskočilo srdce při pohledu na jeho rozzlobený, ztuhlý výraz.

„Venku v noci!“ zahřímal a probudil menší děti, které začaly ustrašeně naříkat. Postavil se nad Hallu a panovačně na ni zahrozil prstem. „Vaši rodiče musí šílet. Můj kapitán mi řekl, že jsi je odmítla jmenovat. To je pro tebe ještě horší, protože teď to musí řešit nejen oni, ale i já.“

Zastavil se, aby viděl, jak jeho slova na Hallu zapůsobila, a pak se jeho výraz se změnil ve zmatený.

„Já už jsem tě viděl,“ prohlásil. „Kde to bylo?“

„Byla jsem na Shromáždění, můj pane,“ zamumlala Halla a vnitřnosti se jí svíraly, jak ji ohromila intenzita zloby Pána Držitele.

„To vím, že jsi byla na Shromáždění,“ vyštěkl Fenner a probudil tak zbytek dětí. Byly překvapené a vycítily Hallin strach, takže začaly tiše plakat.

Hallu v očích zaštípaly slzy. Slzy strachu, slzy smutku, slzy vzteku.

„Počkej,“ poklekl Fenner vedle ní a zadíval se zblízka do její špinavé tváře. „Ty jsi ta dívka, na kterou poukázal Cristov. Ta, která našla bublavé koláče.“

Podíval se přes ni na vzlykající děti. Zvedl ruku a řekl strážím, „Vezměte je někdo a uložte v pokoji pro hosty.“

Nářek dětí vzrostl, jak se je stráže snažily odtrhnout od Hally a ona je impulsivně popadla.

„Ne, ne, ne,“ zvolal Fenner podrážděně. „Nikdo jim neublíží.“

„Kam jdou?“ dožadovala se Halla, vstala a nedůvěřivě těkala očima po strážích a kolem Velké Síně, jako by hledala cesty k úniku. Ale to bylo marné. Strážných bylo příliš mnoho, byli příliš velcí a Pán Fenner stál přímo v cestě.

„Halla!“ rozjasnila se Fennerovi tvář. „To je tvoje jméno. Teď si vzpomínám.“

Všiml si, že Halla stále brání pokusům strážců zvednout ostatní děti.

„Ne, ne, nech toho!“ huboval ji. „Jen je vezmou do postele. Člověk by myslel, že se chystají z nich udělat Vyloučené, podle toho, jak jsi –“ Fenner náhle přestal mluvit a jeho pohled zamířil na Hallino čelo. Pomalu, téměř omluvně, natáhl ruku a odhrnul jí vlasy z čela. Zabručel sám pro sebe, když viděl, že není označené.

Hallina úleva však trvala jen krátce, protože Fenner kriticky zúžil oči.

„Před několika Oběhy,“ začal pomalu, „se u Tří Řek stala krádež a pokus o vraždu.“ Pozorně Hallu sledoval. „A byla chycena dívka odpovídající tvému popisu. Dav byl připraven ji označit za Vyloučenou, ale ona utekla.“

Halla polkla a sklopila hlavu. Věděla, že nakonec té značce neunikne – znamení těch, komu nikdy nemůže být dána žádná podpora. Její rodiče byli Vyloučení; Halla neočekávala žádný jiný osud. Zahnaná od Držeb i Řemeslnických síní, jak dlouho by mohla sama přežít v divočině?

„Prosím,“ zašeptala Halla a po tvářích jí stékaly slzy. „Ti nejmenší nic neudělali.“

Trhla sebou, když ji uchopily Fennerovy silné ruce. Chce ji Pán Držitel tady a teď uškrtit? přemítala horečně, a začala vší silou škrábat. Možná, že kdyby se vymanila, mohla by zachránit i ostatní.

„Přestaň se bránit!“ zaburácel nad ní Fennerův hlas. Halla ochabla, jejím malým tělem otřásaly vzlyky a oči měla pevně sevřené. Cítila, jak ji někdo zvedl. Kolem ní se ovinuly obrovské ruce a pevně ji objaly. Chystá se ji rozdrtit v náručí? uvažovala Halla úzkostlivě. Znovu se začala zmítat.

„Řekl jsem přestaň,“ zavrčel Fenner. „U Prvního vejce,“ pokračoval téměř pro sebe, „jako bys čekala, že tě označkuji jako Vyloučenou jenom pohledem.“

Dopad jeho slov mu zazněl v uších a on se zahleděl na postavu, třesoucí se v jeho pažích.

„To je v pořádku,“ řekl jí konejšivě. „To je v pořádku, maličká.“

Nějaký vnitřní oheň, jakási podstata bytí uvnitř Hally znovu vzplanula k životu, takže vzhlédla se zlostně jiskřícíma očima a prohlásila, „Nejsem malá.“

„Ano, ano, samozřejmě,“ souhlasil Fenner rychle. „Páni, musíš mít nejmíň devět Oběhů.“

„Mám dvanáct Oběhů,“ odsekla Halla vyzývavě.

„Ne!“ vyhrkl Fenner a srdce mu pokleslo. Dítě v jeho náručí mělo váhu devítiletého, ale kostru dvanáctiletého. Podíval se na ni, položil jí velkou ruku na šíji a jemně si přitáhl její hlavu k hrudi. „No teda, moje nejmladší je stejně stará jako ty.“

Pán Fenner má děti? podivila se Halla, ale stále se bránila podvolit tlaku jeho ruky.

Fenner pustil její hlavu, podíval se na ni a upřímně řekl, „Už jsem neobjímal nikoho ve tvém věku celé Oběhy. Dovolíš mi to?“

Mile se na ni usmál, pozvedl obočí a zahýbal s ním. Jeho jasně modré oči se zabořily do jejích teple hnědých, dokud neucítil, že se uvolnila, a pak jemně přitáhl její hlavu na své rameno. Se spokojeným povzdechem ji začal houpat ze strany na stranu.

„Můžeme si promluvit ráno,“ řekl tiše a stále se pohupoval. „Až se najíš.“

Její křehkou zásobu energie zcela spotřeboval předchozí boj a zoufalá panika. Halla cítila, jak se jí tělem šíří hřejivá malátnost. Otupěle přikývla na souhlas. Ano, ráno bude dobré.

Pán Fenner pomalu nesl Hallu do spací místnosti, kde už byly uloženy ostatní děti. Během cesty si spokojeně pro sebe broukal. Ve chvíli, kdy došel do ložnice, už Halla spala, rty zvednuté lehkým úsměvem.

KAPITOLA 7

Pán Držitel má roli jasně danou,

Držbu vést a nedržet se stranou.

Tempo nasadit, ať laxnost nebují,

ti, kdo líní jsou, tak ať se pakují.

CROMSKÁ DRŽBA

Když se Halla ráno probudila, vydechla překvapením. Byla v posteli s čistými pokrývkami. Neměla by být v posteli, je příliš špinavá!

Vzpomínky se rychle vracely a Halla se snažila dostat zpod přikrývky, jen aby zjistila, že ji obklopují teplá tělíčka dětí, které jí Moran svěřil do péče. Trvalo několik okamžiků pečlivého manévrování, než se stačila vymotat a nechat spící děti za sebou. Na chvíli upadla do rozpaků, když zjistila, že má na sobě pouze spodní prádlo. Krvavě zrudla při pomyšlení, jak jí Pán Fenner stahuje špínou pokrytou tuniku, než našla obrovský huňatý ručník a obalila si ho kolem sebe.

Chvíli poslouchala za dveřmi, než rychle otevřela a doufala, že nenarazí na nikoho na stráži.

„Táta říkal, že teď už budeš vzhůru,“ zavolala na ni dívka v chodbě. Vypadala jako hubenější a menší verze Pána Fennera, jen vlasy měla blonďaté, místo hnědé, a oči jí tak nějak víc zářily. Dívka doběhla k Halle a natáhla ruku. „Já jsem Nerra.“

Halla nemotorně přijala nabízenou ruku.

„Máš hlad?“ zeptala se Nerra a Halla si všimla, že v druhé ruce nese koš. „Mám nějaké rolky, ale ne moc ovoce, a všechno sušené.“

„Sušené ovoce by bylo pěkné, má paní,“ snažila se Halla co nejlépe napodobit úklonu, jak to viděla dělat dámy z Držby.

Nerra se usmála tak široce, až se jí udělaly ďolíčky ve tvářích. „Oh, ale rolky jsou čerstvé a mám máslo.“

„Čerstvé?“ opakovala Halla nechápavě.

„Kuchařka mi nařídila je speciálně přinést.“ Ukázala dozadu na nějaké vzdálené místo ve velké Držbě. „Řekla, že tě mám nakrmit před koupelí a podívat se, jestli se probudily děti.“ Nerra protáhla obličej, když se svěřila, „Nevím, jak jich zvládnu osm.“

„Můžu se vykoupat?“ opakovala Halla a jen z té představy jí vzrušením naskočila husí kůže. Otočila hlavu, aby se rozhlédla po chodbě. „Kde je to vědro?“

„Vědro!“ odfrkla si Nerra. „My nemáme vědro, máme koupací místnost.“

„Celou místnost?“ vytřeštila Halla oči.

„Jistě,“ odpověděla Nerra překvapeně. Ukázala zpět do ložnice. „Ale nejprve bychom se měli najíst.“

A tak, o dvacet minut později, se Halla přistihla, jak noří svou malou, hubenou postavu do vany plné teplé vody. Vylezla ven teprve ve chvíli, kdy uslyšela zběsilé bušení Nerry na dveře a šílený křik další dívky, „Pomoc, jsou všude!“

Halla zjistila, že vydává rozkazy dceři Pána Držby i strážím, oblečená jen do dvou silných huňatých ručníků. Brzy, ke zřejmému údivu Nerry, obnovila pořádek a dostala dva nejmladší do vany. Po několika okamžicích paniky tam teď šťastně cákali, dováděli a důkladně postříkali velitele stráže.

Mnohem později velitel stráže, řádně vysušen, doprovázel Hallu znovu do Velké Síně, se šťastně štěbetající Nerrou po jejím boku.

Halla se cítila nesvá v tak bohatém prostředí, i v starém oblečení, které jí Nerra půjčila.

„Neboj se, není takový bručoun, jak předstírá,“ šeptla Nerra Halle, zastavila, a najednou se zcela formálně uklonila svému otci.

„Zdravím, můj pane,“ řekla a nijak tím neulehčila obavám Hally. „Přivedla jsem vězně k tvému posouzení.“

Vězně? Halla vytřeštila oči a znovu se přistihla, že hledá, kudy z Velké Síně uniknout.

„Jaké jsou její zločiny?“ zavolal Fenner ze svého křesla na konci Síně.

„Spoluvina na krádeži, útěk od zločinu,“ odpověděla Nerra formálně. Tiše, úplně jiným tónem, svěřila Halle, „Ale řekla jsem mu, že jsi to neudělala.“

„Paní Nerro, prosím, drž se formy,“ zavrčel Fenner podrážděně.

Nerra se na otce mrzutě podívala, ale přikývla. „Jaké je tvoje přání, můj pane?“

„Rozhodování na Cromském území spočívá na Pánu Cromu,“ pronesl Fenner vážně. Pokývl prstem na Hallu a pokynul jí směrem dopředu. S mírným postrčením Nerry Halla vykročila dlouhou cestou ke křeslu Pána Držitele. Když byla přímo před ním, Fenner zvedl ruku, aby zastavila.

„Jaká je tvoje držba?“ zeptal se stále formálním tónem.

Halla mlčky zavrtěla hlavou.

„Jaké je tvoje řemeslo?“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Takže tvrdíš, žádná držba ani řemeslo?“ zeptal se Fenner tónem plným vážného nesouhlasu.

„Nic, můj pane,“ řekla Halla upřímně, ruce bezvládně svěšené po svém boku. Vypadal předtím tak mile.

„A ukradla jsi, z čeho jsi byla obviněna?“

„Ne,“ odpověděla Halla poctivě.

„Nebyla jsi označena jako zloděj a téměř Vyloučena?“ zeptal se Fenner, sklonil se a díval se jí přímo do očí.

„Ano.“

„Jak se obhajuješ?“ zeptal se Fenner vážně.

Obhajuji? Halla se na něj tázavě zadívala a nervózně zašoupala nohou. Měla by prosit o svůj život? Nebo očekává, že mu řekne, že zloděj byla Milera? Pokud by to Milera někdy zjistila, a Halla uvažovala, kde tak dlouho je, jistě by ji uškrtila.

„Nevinná,“ zašeptala za ní Nerra hlasitě. Halla se k ní otočila s tázavým pohledem. „Řekni, nevinná“ zašeptala Nerra znovu.

„Nevinná,“ řekla Halla a rychle dodala, „Můj pane.“

„Dobře,“ zamumlala Nerra souhlasně. „Teď požádej o spravedlnost.“

Halla přikývla a polkla. „Můj pane, žádám spravedlnost.“

„Čím jménem?“

„Svým jménem. Halla.“

„Velmi dobře,“ odpověděl Fenner. „Spravedlnost byla vyžádána, a bude dána.“

Na chvíli zavřel oči v zamyšlení. Když je znovu otevřel, pohlédl zpříma na Hallu.

„Obvinění vůči Halle bez držby je zrušeno,“ prohlásil. „Soud rozhodl, že děti, které s tebou cestují, se stanou osvojenci Cromské Držby a budou pod mou ochranou, dokud nedospějí.“

Halla otevřela pusu k protestu, ale Nerra ji kopla tak tvrdě, že málem neudržela rovnováhu.

Po chvíli ticha Pán Fenner znovu vzhlédl k Halle a usmál se. „No, teď, když je vše vyřešeno, myslím, že je čas na oběd, ne?“

Halla dokázala jen šokovaně přikývnout.

O chvíli později zjistila, že sedí u velkého stolu v kuchyni, zatímco Nerra pobíhala kolem, aby zajistila jídlo pro osm nových osvojenců.

„Přísahám, že s nimi budu zacházet jako s vlastními,“ ozval se Fenner, když si všiml, jak Halla nervózně zírá na děti. Jakmile si byl jistý, že ho slyšela, dovolil si přenést pohled na osm dětí, nejnovějších přírůstků do Cromské Držby. Všichni byli velmi hubení a vyčerpaní. Fenner doufal, že s dostatkem potravy se spraví.

„Překvapuje mě, že přežili.“

„Všichni ne,“ připustila Halla bezbarvým hlasem, a mysl měla plnou mělkých hrobů a žlutých květin.

„Proč jsi neprosila o slitování Pána Držitele?“ zeptal se Fenner, tvář plnou upřímné zvědavosti.

Halla se zarazila a zavrtěla hlavou. „Nevěděla jsem to.“

„Kdo byl s tebou předtím?“ zeptala se Nerra. Halla na ni překvapeně pohlédla, takže Nerra mávla rukou. „Dřív jsi byla malá, někdo na tebe musel dávat pozor.“

Halla rychle hledala bezpečnou odpověď. „Můj bratr Jamal.“

„Co se mu stalo?“

„Zlomil si nohu a dostal infekci.“

„Tak kde je?“ rozhlédla se Nerra kolem, jako by očekávala, že ho každou chvíli uvidí.

„Zemřel před třemi Oběhy,“ odpověděla Halla.

„Takže nebyl poslední, kdo ti pomáhal,“ prohlásil Fenner. „Kdo to byl?“

Halla sevřela pevně rty. Fenner se natáhl a lehce jí ukazováčkem zvedl bradu, až se jejich oči setkaly. „Mám důvod se ptát. Snažím se kontaktovat Vyloučené, víš.“

Halla se na něj překvapeně podívala. Proč by se chtěl Pán Držitel spojit s lidmi, kteří jsou Vyloučení?

„Brzy se vrátí Vlákna,“ odpověděl Pán Fenner na její nevyslovenou otázku. „Myslím, že teď je ten správný čas, abychom vymezili pozemky pro Vyloučené a dali jim právo držet to, co dokážou.“

Halla překvapeně zamrkala a vykřikla, „Ale oni jsou Vyloučení!“

„Některé jsem Vyloučil já sám,“ přiznal Fenner. „Když vidím cestu, nechávám držebníky a řemeslníky být. Když jde o vraždu, opakované neúmyslné zabití, opakované krádeže, dokonce o naprostou zahálčivost, musím brát v úvahu dobro všech.“

Ukázal ke stropu. „Vlákna se vrací. Musíme začít skladovat co nejvíc potravin nyní, pro případ, že v budoucích Obězích nebudeme tolik prosperovat. Tak budeme mít dostatečné rezervy pro jakékoli katastrofy, které nám Vlákna můžou způsobit.“

Povzdechl si a rozpřáhl ruce, naznačujíc celou svou držbu. „Nemůžu žádat po jednom člověku, aby dřel na horkém slunci, když jiný nedělá nic.“

„Co když někdo nemá žádné nářadí?“ zeptala se Halla. „Nebo jsou jeho pole plné kamení?“

„Nářadí mu dáme, a všichni pomůžeme odstranit kameny z polí,“ řekl Fenner. „Až přijdou Vlákna, my všichni budeme potřebovat vše, co dokážeme získat – omezovat někoho nedává smysl.“

Halla přikývla a divila se, proč jí to Moran neřekl. Samozřejmě, pomyslela si trpce, je to tlustý muž.

„Ale pokud jim dáte nástroje, neudělá to z vás taky Vyloučené?“ zeptala se Halla zamyšleně do ticha.

„Před tím je musíme kontaktovat,“ řekl Fenner. „Což je záležitost, do které se můžeš zapojit.“

Halla byla překvapená a bylo to na ní vidět.

„Rád bych, aby ses spojila s těmi Vyloučenými, kteří jsou ochotni se usadit,“ řekl Fenner. Halla se na něj tázavě podívala. „Jsi dost mladá, abys nepředstavovala žádné nebezpečí a dost chytrá, abys věděla, kdy promluvit. A obchodníci si tě nemohli vynachválit,“ dodal a usmál se překvapenému Hallinu výrazu. „Jako Pán Držitel bych měl vědět, co se v mé Držbě děje.“

„A ví to, věř mi,“ dodala Nerra vroucně.

Fenner mávl na dceru, aby mlčela; Halliným očím to gesto ukázalo větší náklonnost, než kdy viděla.

„Ale já jsem jen malá holka,“ protestovala Halla chabě.

„Ano,“ souhlasil Fenner, a pečlivě ji pozoroval. „Myslím, že jsi.“

Halla zachytila tón výzvy a obličej jí zrudnul hněvem.

„Udělám to,“ řekla vzdorovitě.

„Ale máš pravdu, jsi mladá,“ reagoval Fenner.

„Nehroť to, otče,“ řekla Nerra jízlivě. „Souhlasila, že půjde.“

Fenner se na Hallu usmál. „Doufal jsem, že to uděláš.“

~

„Budeme muset jít výš, můj pane,“ řekl Toldur D’vinovi zpoza jeho zad, když letěli přes strmé hory severně od Weyru Na Výšinách. „Pořád cítím vůni moře.“

D’vin před ním přikývl a Hurth se najednou naklonil a stočil se do vnitrozemí.

Cristov byl vklíněný mezi bronzovým jezdcem a Toldurem, stále poněkud v šoku z rychlosti, jakou se události řítily. Netrvalo ani den získat nářadí, stroje, mapy a zařízení, a trvalo jen tři krátké sekundy přesunout se přes půl kontinentu z Cromské Držby do Weyru Na Výšinách.

Tam se Toldur a Cristov setkali s B’ralarem, Vůdcem Weyru, aby diskutovali o svých plánech. Cristov si ušetřil trochu času na procházku po Weyru. Zkoumal draky a obydlí s téměř shodným zájmem; žasl nad tím, jak dávní stavitelé dokázali vyrobit tak rovné, hladké chodby, nad velikosti jednotlivých weyrů, i nad naprostým shonem a energií každého člena Weyru.

Ještě větší dojem – a trochu také obavy – na něj udělala prohlídka ohňovcových jeskyní, zvlášť když mu bylo řečeno, že vybudovat náhradní jeskyně trvalo lidem z Weyru tři Oběhy. Původní jeskyně byla pouhá otevřená rána na základně Weyru – jako důkaz síly Ohňovce a jeho hořlavosti.

Trvalo další hodinu, než Toldur s Cristovem našli na větrem zmítané mapě vhodné místo pro těžbu. Jakmile si vybrali místo, Hurthovi trvalo pouhých pár sekund, než přistál a vyložil je i s jejich zásobami.

„Budu vás kontrolovat každý den,“ slíbil D’vin. „Dejte mi vědět, pokud budete potřebovat pomoc.“

„Jistě,“ poděkoval Toldur drakenovi mávnutím. „Budeme mít naše první místo do zítřejšího poledne.“

Když je D’vin opustil, Cristov a Toldur si zvolili vhodnou rovnou plochu a postavili provizorní tábor pod skalním výběžkem. Oba nasbírali třísky a větší větve a rychle založili obrovský oheň. Jak noc pomalu ubíhala, Cristov byl za teplo ohně i jeho světlo čím dál vděčnější.

„Je tu chladněji, než na Cromu,“ poznamenal Toldur, když vklouzl do spacího vaku. Budeme muset být opatrní, pokud napadne sníh.

Cristov souhlasně zabručel, příliš unavený a rozrušený, než aby mluvil. Brzy usnul.

„Tohle je špatný čas na dolování,“ povzdechl si Toldur druhý den ráno, když opatrně odstraňovali trávu a zeminu, pokrývající téměř strmý útes. Toldur se zamračil, když na něj shora dopadla sprška prachu.

„Aspoň že zem je dost nasáklá, aby hlína moc nesjížděla,“ řekl Cristov.

Toldur se zamračil a zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý, že se mi líbí myšlenka na mokrou půdu, jak se setká s Ohňovcem.“

Zadíval se na holou skálu, kterou odkryli, a usmál se.

„Je tady vrstva jílu,“ řekl šťastně. „To by mělo chránit všechen Ohňovec pod ním.“

Cristov přikývl a pátral na odhalené skále po výrazných tmavě šedých a tmavě žlutých krystalech. Když nějaký našel, tiše na něj upozornil Toldura. Čtyřikrát ukázal, a čtyřikrát Toldur zavrtěl hlavou. Když ukázal popáté, Toldur přikývl. „Taky mi to připadá jako Ohňovec.“

Toldur opatrně odklepl malý kousek ze skály. Cristov úlomky zachytil, když odpadly, vděčný, že s Toldurem našli poblíž údolí kreozotový keř. Natřeli si s ním ruce, aby zabránili pocení dlaní, jak se dozvěděli od Mistra weyrlinků Na Výšinách.

Vzali své vzorky k nedalekému potoku.

„Připraven,“ řekl Toldur, s pohledem pečlivě upřeným na potok a kývl na Cristov. Ten hodil obsah kbelíku do potoka. Toldur se upřeně díval po neklamných známkách plynu, pak zavrtěl hlavou.

D’vin mu vysvětlil, že Ohňovcový plyn exploduje pouze ve velkém množství. V menším množství je plyn smrtelný při vdechnutí.

Cristov a Toldur usoudili, že házet vytipované kameny do tekoucího potoka je bezpečný způsob, jak zjistit, zda vzorky kamenů obsahují Ohňovec – pokud ano, vzniknou plyny, které při kontaktu se vzduchem ihned vybuchnou.

„Já nevím,“ pokrčil Toldur rameny na Cristovův tázavý pohled. „Možná budeme muset použít místo toho kbelík.“

Ani jednomu z nich se nelíbila představa, jak naplní kbelík vodou a budou do něj házet vytipované kameny, protože nebezpečí vdechnutí smrtelných plynů nebo zničující exploze bylo příliš vysoké.

Cristov v zamyšlení našpulil rty. „Možná bychom mohli použít některý z hrnců na vaření.“

„Přines nějaký velký,“ navrhl Toldur.

Cristov přikývl a rozběhl se zpět do tábora. Při návratu se pohyboval značně pomaleji, jak ho těžký a objemný hrnec omezoval při cestě podrostem.

Vybrali širokou mýtinu poblíž potoka, postavili hrnec na břeh a použitým kbelíkem ho naplnili vodou.

„Teď už potřebujeme jen víc vzorků,“ řekl Toldur.

Cristov zavrtěl hlavou. „Taky potřebujeme suchý kbelík.“

Toldur souhlasně zabručel. Cristov se s pokrčením ramen otočil zpět k tábořišti.

„Já zamířím zpátky k místu u skály,“ zavolal za ním Toldur. Cristov zvedl ruku na potvrzení, stále se pohybujíc svižně k jejich tábora.

O deset minut později byli znovu u hrnce, postavení blízko sebe. Cristov hodil obsah suchého vědra do vody v hrnci, zatímco Toldur pozorně sledoval. Voda zabublala, a bubliny při kontaktu se vzduchem vzplanuly.

„Ohňovec,“ zašeptal Cristov v úžasu. Toldurův ohromený a ostražitý pohled mu jako souhlas stačil.

„Musíme se honem pustit do práce,“ vyhrkl Toldur naléhavě a chvátal stejně rychle, jako jeho slova, takže menšího Cristova předběhl. Když ho Cristov opět dohnal, Toldur vysvětlil, „Musíme do setmění postavit důkladný vstup, pokud nechceme, aby nám noční sníh nebo liják naše místo zničil.“

Pracovali rychle. Cristovovi naskákaly na rukou puchýře, jak vozil jeden náklad jílu za druhým, zatímco Toldur zcela obnažil skálu, vyhloubil do ní vchod k jejich Ohňovcové žíle a srovnal ho.

Cristov vysypal náklad hlíny a vrátil se s hoblovanými dřevěnými trámy pro opěru. S velkou pečlivostí oba budovali řádný vchod do dolu. Když pohlédli na hotový vstup, Toldur zabrblal, „První kapka vody vyhodí důl do povětří.“

Vrátili se s nákladem jílu, kterým utěsnili střechu vchodového přístřešku, aby se žádná tající či padající voda nemohla dostat do dolu.

Byl to těžký boj, ale v noci, k smrti unavení, stáli Toldur a Cristov před řádným vchodem do dolu, se střechou a stěnami utěsněnými ochrannou vrstvou jílu.

Brzy ráno, když dorazil D’vin, ho Toldur překvapil pytlem plným kamene.

„Není to víc, než osmina stolibrovky,“ řekl horník nesměle. „Ale chtěli jsme ti dát trochu rudy na vyzkoušení.“

„No, pak tedy pojďme zjistit, jestli jste našli nějaký Ohňovec,“ pokývl D’vin.

Připraven? zeptal se svého draka a poplácal Hurtha láskyplně po krku.

Moc toho není, odpověděl Hurth opatrně s pohledem upřeným na pytel, který držel D’vin. Nicméně otevřel svou velkou tlamu, nechal D’vina, aby mu tam hodil největší z kamenů, rozžvýkal ho a spolkl.

Vypadá to stejně, řekl Hurth po chvíli. Pak zvedl hlavu a vypustil ohnivé zaburácení.

Cristov nadskočil překvapením.

„Rozhodně to je Ohňovec,“ řekl D’vin. „Kvalita je taky dobrá.“

„Je v pořádku?“ podíval se Cristov ustaraně na Hurtha.

„Už jsi někdy slyšel o pálivých paprikách z jižního Bollu?“ zeptal se D’vin. Cristov přikývl.

„Představ si, že bys snědl celé sousto nejzralejších a nejpálivějších z těchto paprik.“

„Tak je to zlé?“ zavrtěl Toldur hlavou v úžasu nad Hurthovou odolností.

„Když naši předkové vytvořili draky, proč je neudělali tak, aby pro ně polykání Ohňovce nebylo tak bolestivé?“ zeptal se Cristov.

„To je dobrá otázka,“ řekl D’vin. „A ve Weyrech se o tom hodně hovořilo.“ Zavrtěl rezignovaně hlavou. „Náš nejlepší odhad je, že naši předkové neměli čas udělat věci perfektní.“

„Ale neodradí bolest při žvýkání Ohňovce draky od boje s Vlákny?“ zeptal se Cristov.

„Ne,“ řekl D’vin řekl, „jsou ochotni to kvůli Pernu vydržet.“ A já taky, dodal sám k sobě a hodil omluvný pohled ke svému drakovi.

Je to jediný způsob, souhlasil Hurth; druhý žaludek měl nafouklý a hrdlo ho pálilo.

D’vin souhlasně přikývl a obrátil se k horníkům. „Je to vysoce kvalitní Ohňovec,“ potvrdil znovu. „Jak rychle můžete uvést důl do provozu? Co od nás potřebujete?“

Cristov s Toldurem byli na tyhle otázky připraveni, protože o nich oba dlouho přemýšleli.

„Nemůžeme žádat po drakenech pomoc při těžbě,“ začal Toldur, „ale jakákoli pomoc by věci urychlila, zejména od těch, kdo jsou vyškoleni na hornictví.“

D’vin si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Obávám se, že v tomhle nemůžeme pomoct. Žádný z lidí našeho Weyru nemá těžební zkušenosti.“

„No, mysleli jsme si to. Ale kdyby někdo z vašich lidí mohl pomoci při výrobě dřevěných výztuh a trámů, pak bychom měli víc času je umísťovat a rozvinout těžbu z dolu.“

„To udělat můžeme,“ kývl rázně D’vin. „Ještě něco?“

„Myslíš, že máte někoho, kdo by vyrobil nějaká čerpadla?“ zeptal se Cristov. Ukázal na vodopád v dálce. „Myslel jsem, že kdyby se podařilo využít sílu vodopádu k pohánění čerpadla, mohli bychom vytáhnout z dolu všechny plyny.“

„Když nebudeme mít samočinný způsob odčerpání nahromaděných plynů, budeme muset čerpat plyny ručně,“ vysvětlil Toldur. „To by znamenalo, že v dole bude jen jeden z nás a… no, obávám se, že důl a horník budou mít jen krátké trvání.“

„Dobře, přesvědčím hospodyni a uvidíme, jestli ten problém dokážeme vyřešit,“ řekl D’vin. „Když ho nevyřešíme my, jsem si jistý, že to dokáže Mistr Kovář.“

Cristov se obrátil k Toldurovi, oči rozzářené úžasem, když artikuloval, „Mistr Kovář.“

Toldur se zasmál a poplácal ho po zádech. „Myslíš si o sobě příliš málo, tovaryši! Celý Pern teď spoléhá na naše úsilí, takže proč by nemohl celý Pern přiložit ruku k dílu a pomoct?“

„To je pravda,“ souhlasil D’vin. Proč by nemohl pomoct celý Pern? Toldurova otázka mu zněla v hlavě.

Byl tu způsob, jak získat další pomoc – pomoc, o jaké D’vin ještě nikdy neuvažoval? Nebyli Vyloučení také součástí Pernu? Co by řekl B’ralar na jeho radikální myšlenky? A co Páni Držitelé a Mistři Řemesel?

„Ale my dva, i kdyby byla čerpadla automatická, sami sotva dokážeme natěžit dost pro všechny Weyry,“ řekl Cristov.

Toldur se na něj zamyšleně podíval a pak se obrátil k drakenovi. „Kolik Ohňovce Weyry potřebují?“

„Tolik, kolik můžete získat,“ vyhrkl D’vin. Když na něj Toldur překvapeně pohlédl, vysvětlil:

„Raději držíme po ruce jen malé množství, protože je to tak nebezpečné. Obvykle drak potřebuje aspoň stolibrový náklad Ohňovce pro celý Spad, někdy i dva nebo tři. S třemi sty bojovými draky ve Weyru to vychází minimálně na patnáct tun na Spad.“ Odmlčel se a pohladil si bradu, uvažujíc, zda říct víc. Nakonec dodal: „Moje pátrání v Záznamech naznačuje, že při obvyklém Spadu potřebuje Weyr spíš téměř čtyřicet tun.“

„Čtyřicet tun?“ zamumlal Cristov a podíval se na Toldura a pak na důl. Nedokázal si představit, jak by mohli vytěžit tak obrovské množství každých sedm dnů.

„Pro jeden Weyr,“ poznamenal Toldur. „Vynásobme to pětkrát, podle počtu všech Weyrů.“

„Možná víc,“ opravil je D’vin. „Telgar má letovou sílu téměř dvou Weyrů.“

„Dvě stě čtyřicet tun každé sedmidení,“ spočítal Cristov užasle.

„Myslím, že budeme potřebovat nějakou pomoc,“ prohlásil Toldur.

D’vin nad problémem mávl rukou. „Ještě nějakou dobu to není třeba. První věc, kterou potřebujeme, je uvést důl do provozu. Kromě čerpadel, co nějaké další potřeby?“

Toldur se zamyšleně zahleděl do dálky. „Budeme potřebovat dobré skladiště; spoustu ohňovcových pytlů, možná i ruce, které by pomáhaly Ohňovec pytlovat, pořádnou sadu kolejnic a vozíků k dopravě Ohňovce z dolu, to je myslím vše.“

D’vin se zasmál a zavrtěl hlavou. Oba horníci se na něj překvapeně podívali. „Neuvažovali jste někdy o spaní?“

„No, ano,“ divil se Toldur, proč draken tento problém vytahuje.

„Nebo o jídle?“

Horníci přikývli.

„Takže předpokládám, že byste chtěli místo k životu a možná i kuchaře, aby vás zbavil břemene vaření,“ podotkl D’vin.

„Můžeme spát v našem táboře,“ ozval se Toldur, překvapený D’vinovou velkorysou nabídkou. „A vaříme docela dobře.“

D’vin zavrtěl hlavou a zvedl ruku, aby předešel dalším připomínkám horníků. „Alespoň tohle může Weyr udělat – poskytnout vám teplé místo na spaní, teplá jídla a teplou vodu na vykoupání.“

Přes tvář Cristova přeletěl výraz radosti a úžasu, nahrazený vzápětí nejistotou. Proč by se Weyr tak dobře staral o dva prosté horníky?

„To je to nejmenší, co můžeme udělat,“ odpověděl D’vin na jeho nevyřčenou otázku. „A pokud o tom popřemýšlíte, je to i ze sobeckých důvodů – každý okamžik, kdy jste vzhůru a netěžíte, znamená pro nás méně času na trénink.“

„Vyletět hned musí draken, když je nebe plné Vláken,“ citoval Cristov, když si uvědomil, že draci bez Ohňovce jsou proti Vláknům bezmocní.

V následujících dnech, byli Cristov s Toldurem hýčkáni lidmi z Weyru teplým jídlem, připravovaným ráno a večer, i rychle postaveným bytelným přístřeším. Kromě toho obyvatelé Weyru spěšně sestavili vodní kolo a důmyslnou sadu čerpadel, která neustále odsávala vzduch z dolu, postavili dráhu z kolejí a smontovali vozíky na vytahování rudy z dolu.

Skutečná těžba však zůstala pouze na Toldurovi a Cristovovi. A i když se jim podařilo produkovat stálé množství Ohňovce, oba deprimovalo vědomí, že ho bylo mnohem méně, než Výšiny – natož všech pět Weyrů, potřebovali na pouhý výcvik.

~

Tarik vyjekl a otočil se na posteli, když ho zasáhlo druhé – ne zrovna jemné – kopnutí do ramene. Stan spoře osvětlovala tlumená záře světlenu.

„Ty!“ zavrčel Tarik, když rozeznal postavu, tyčící se nad ním. „Co tady děláš?“

„Přišel jsem obnovit naši smlouvu,“ odpověděl Tenim, a jeho oči se v záři zeleného světla leskly.

„Já ztratil všechno, a ty chceš –“ Tarikovy protesty přerušilo zalapání po dechu, jak se kolem jeho hrdla sevřely Tenimovy ruce a pevně stiskly. Tenim zvedl horníkovu hlavu za krk, až se jejich obličeje téměř dotýkaly, a bez emocí sledoval jeho zoufalou snahu osvobodit se a popadnout dech, který byl stále slabší. Konečně, když Tarikův boj o život už nebyl víc, než zběsilý výraz v očích, ho Tenim pustil a odhodil zpět na lůžko.

Zatímco horník ležel a zoufale lapal po dechu, Tenim klidně zašeptal, „Všechno? Zamysli se znovu.“

Rozhlédl se kolem, našel skládací židli, vytáhl ji a posadil se těsně vedle Tarikovy hlavy.

„Slyšel jsem, že drakeni jsou kvůli tomuhle Ohňovci zoufalí,“ řekl Tenim. „Jsem si jistý, že za něj zaplatí víc, než za Cromské uhlí.“

„D’gan neplatí nic,“ zašeptal Tarik stále ještě chraptivým hlasem od drtivého sevření.

„Tak? A nejsou snad další Weyry?“

„Ví, kolik těžíme,“ odpověděl Tarik opatrně. „Je tu jen tolik, co lidé dokážou natěžit za den.“

„Za den,“ souhlasil Tenim. „A co v noci?“

Tarik to zvažoval. „Pracovníci by se příliš rychle vyčerpali. Všiml by si toho.“

„Tak seženeme víc pracovníků,“ odpověděl Tenim.

„A jídlo?“

„Mohou se podělit s ostatními.“

„D’gan poskytuje sotva dost pro přítomné,“ protestoval Tarik. „Když to rozdělím napůl, dělníci zemřou.“

„Nemyslím, že mi na tom záleží,“ řekl Tenim. „Za jak dlouho můžeš mít první náklad?“

„Náklad?“

„Můj valník uveze dvě tuny,“ informoval ho Tenim. „Kdy bych ho měl přivézt?“

„Ale – dělníci!“ protestoval Tarik.

„D’gan určitě nevybírá každý den,“ prohlásil Tenim tónem, který zněl téměř rozumně. „Jsem si jistý, že dokážeš ušetřit trochu Ohňovce dřív, než ti přivedu další pomoc. Každopádně,“ dodal s pokrčením ramen, „potřebuji nějaké peníze na získání tvých dalších pomocníků. Řekněme, za dva dny?“

Po těchto slovech začala Tarikova mysl horečně pracovat. „Jak dlouho už Tenim pracuje na svém plánu? Jak dlouho sleduje Tarikův tábor? Ví, že D’gan přichází pro Ohňovec ne víc než dvakrát za sedmidenní?“

Další myšlenka donutila Tarika k otázce, „Jak sem chceš dostat valník? Neexistuje sem žádná cesta.“

Když Tenim neodpověděl, Tarik dodal, „A kde jsi vzal valník?“

Tenim se usmál a ťukl ho do nosu. „Neptej se, pokud nejsi ochoten žít s odpovědí.“

Tarik se nechtěně otřásl a mlčel.

„Uvidíme se za dva dny,“ otočil se Tenim na patě a šel ke dveřím.

„Počkej!“ zavolal Tarik, ignorujíc bolavý krk. Tenim se zarazil, ale neotočil se, zatímco Tarik prohlásil, „Pro tunu za den budu potřebovat osm silných mužů.“

Tenim výsměšně mávl rukou na pozdrav a zmizel do noci.

Tarik celý den střídavě nemilosrdně bičoval své pracovníky, aby získal nějaký Ohňovec navíc a doufal, že jeho setkání s Tenimem byla jen noční můra. Do soumraku se podařilo vytěžit navíc pouze třista liber, a druhý den to nebylo lepší.

Večerní tma zastihla Tarika nervózně přecházejícího ve stanu, s netknutou večeří. Dva dělníci byli zavření v kládě o hladu a žízni, jako výstraha pro ostatní.

Ozval se hlasitý zvuk a něco vlétlo do stanu. Tarik vyskočil a vrhl se ke dveřím, aby toho darebáka chytil, ale někdo mu podrazil nohy. Tvrdě dopadl na zem, vyrazil si dech a čísi ruka mu zakryla ústa. Tehdy Tarik spatřil jejího majitele.

„Zdravím,“ řekl Tenim tiše a oči mu ve tmě zářily. „Je všechno připraveno?“

Tarik přikývl.

„Dobrá,“ uvolnil Tenim sevření a ustoupil. Ukázal sdílně do tmy. „Můj valník je na druhé straně toho kopce, vedle vašeho Ohňovce.“

„Nemůžeme sami přemístit dvě tuny tak daleko,“ protestoval Tarik.

Tenim se na něj široce zazubil. „Slíbil jsem, že ti přivedu pomoc.“

Tenimova „pomoc“ byla neupravená skupina teenagerů a dětí.

„Tihle dlouho nevydrží,“ stěžoval si Tarik, když donutil nově příchozí tahat těžké pytle Ohňovce do valníku.

Tenim se na něj usmál. „Tak seženu další.“

„Sežeň starší,“ vyštěkl Tarik. Okamžitě toho litoval: Tenimova pěst mu přistála na čelisti s takovou silou, až odletěl na zem.

„Rozkazy dávám já, starouši,“ zasyčel Tenim k rozpláclému tělu. Pokynul horníkovi, aby se zvedl. Tarik si promnul čelist a znovu vstal.

„Popožeň je,“ řekl Tenim. „Chci odjet dřív, než vystoupá druhý měsíc.“

Tarikovi odumřely protesty na rtech, když zachytil smrtící Tenimův pohled. Místo toho polkl a rychle přikývl.

O dvě hodiny později Tenim odrachotil z dohledu s plně naloženým pracovním valníkem, zanechávajíc svých deset rekrutů v Tarikově péči.

Do konce sedmidenní, ve zběsilém úsilí splnit D’ganovy i Tenimovy nepřiměřené požadavky, zbyl z Tarika jen vrak člověka s prázdnýma očima.

„Tvoji pracovníci se flákají,“ stěžoval si D’gan, když zkoumal pracovní místo. „Nemají dost spánku?“

„To jejich nervy, můj pane. Bojí se výbuchu.“

„Hm,“ zavrčel D’gan v odpověď na vysvětlení. Mávl rukou k malé skupině nových rukou, které přivedl. „Možná ti těchto šest pomůže.“

Tarik zkoumal skupinu s malou nadějí. Zahlédl jedno drobné tělo ležet na zemi a ukázal na ně. „Nejsem si jistý, že tenhle vydrží tak dlouho, můj pane.“

„Všimli jsme si ho cestou sem,“ řekl D’gan přezíravě. „Ten je navíc. Použij ho, jak je ti libo.“

Všimli si ho? Tarik přešel k bezvládnému tělu, napůl s nadějí a napůl ve strachu, že to bude Tenim. Místo toho to byl mnohem menší dospívající. Tarik si zhluboka povzdechl a pak, aby skryl svou reakci, se zeptal, „Kde byl, když jste ho našli?“

D’gan se na něj zamračil, dokud Tarik nepochopil své faux pas a neopravil se, „Chci říct, kde byl, když jste ho našli, můj pane?“

„Jeden z mých jezdců ho našel u řeky nedaleko odtud,“ řekl D’gan. „Vypadá to, jako by se chvíli předtím s někým, nebo s něčím dostal do křížku.“ Zamyšleně dloubl do zhrouceného těla botou a dodal: „Má hluboké jizvy, které se zhojily a známky zlomenin.“

„Neřekl, odkud je?“ zeptal se Tarik opatrně, aby v tónu jeho hlasu nezazněla skutečná otázka – „Jsi si jistý, že je Vyloučený?“

„Nemluví,“ odpověděl D’gan. „Myslíme si, že se vzpamatuje. A pokud ne, dobře, pořád pro tebe bude moct pracovat.“

Na krátkou chvíli, pomyslel si Tarik ponuře. Očima zabloudil k linii kopců na druhé straně údolí, kvůli třem čerstvým mohylám mladíků, kteří zemřeli předchozí noci.

„Mohli bychom dostat víc potravin, abychom se o něj postarali, můj pane?“

D’gan se na něj ušklíbl. „Víc potravin? Jsi příliš marnotratný, zdá se.“

„Jen jsem myslel,“ vytrval Tarik, „že by bylo nehospodárné trávit čas pohřbíváním chlapce, když s trochou zásob navíc bychom z něj mohli dostat nějakou práci.“

„Hmm, máš pravdu,“ přiznal D’gan. S mávnutím ruky odložil záležitost stranou. „Dej své požadavky mému Vůdci křídla a uvidíme.“

Tarik vzal D’ganova slova jako propuštění a ulevilo se mu, že bude jednat s D’ganovým zástupcem, rozumným mužem, který se ptá na požadavky.

Přesto ho zdržovalo, když si musel pamatovat každou drobnost, potřebnou pro chod dolů; v duchu si udělal poznámku, že musí najít někoho, kdo bude působit jako písař.

Trvalo celé sedmidenní, než se zraněný chlapec uzdravil. Pořád nemohl mluvit, ale Tarik s potěšením zjistil, že chlapec umí psát a okamžitě ho zaměstnal sestavováním seznamů potřebných zásob.

Ani pomoc navíc nestačila Tarikovi ulevit od starostí. D’ganovy neustálé požadavky a Tenimovy noční návštěvy ho držely v neustálé nervozitě a napětí.

„Kdo je to?“ zeptal se Tenim, když si všiml tichého chlapce, držícího se vedle Tarika.

„Toho mi na krk hodili drakeni,“ pokrčil Tarik rameny. „Pomáhá mi řídit zásobování.“

Tenim se na chlapce v noční temnotě chvilku zadíval, pak ho ignoroval a otočil se znovu na Tarika. „Proč není v dole s ostatními?“

„Protože mezi tebou a D’ganem musím řídit přes třicet mužů.“ V hlase se mu ozvala hrdost. „A potřebuji pomoc se záznamy.“

„Jak chceš, ale raději zkracuj D’ganův podíl Ohňovce, ne můj.“

„Ten kluk mi ušetřil spoustu času, přemýšlím o otevření další šachty.“

„Další šachta?“ zeptal se Tenim nedůvěřivě. „To bych nedělal.“

„Budu muset, jestli mám vyhovět vašim požadavkům.“

„Pokud to uděláš, D’gan bude mít podezření.“

„Tak co mám dělat?“ protestoval Tarik hněvivě. „Teď tu pracuje tolik lidí, až se obávám, že o sebe zakopnou a způsobí výbuch. A víš, co by to znamenalo.“

Tenim zamyšleně naklonil hlavu. Chvíli trvalo, než odpověděl, „Ano, to by byla tragédie, že? Víš,“ pokračoval a oči se mu ve tmě leskly, „myslím, že bys měl mít pro mě připravené čtyři tuny Ohňovce, až se vrátím.“

„Čtyři tuny?“ zalapal Tarik po dechu. „Ale – ale –“

„Musím chránit svou investici,“ řekl Tenim klidně. „Je důležité mít rezervu pro případ, že se něco stane s mými zásobami.“

„Zásobami? Myslel jsem, že jsi měl kupce.“

„Několik,“ lhal Tenim vesele. „Což je důvod, proč mám zásoby.“ Pokývl na Tarika. „Takže čtyři tuny za dva dny.“ S tím se otočil a ignoroval všechny Tarikovy nesrozumitelné nadávky.

Pro Tenima bylo snadné horlivě vymýšlet plán. Kolik by dostal v případě, že by nebyl žádný přísun čerstvého Ohňovce? Kolik by pak dostal za svoje zásoby?

Překvapilo ho zjištění, jak těžké je najít kupce pro Ohňovec, už vzhledem k tomu, jak si všechny ostatní Weyry stěžovaly na D’ganovu lakotu. Tenim byl přesvědčen, že prodávat Ohňovec bude snadné a výnosné, takže byl hodně překvapený, že to tak nebylo. Ve skutečnosti zvažoval, že zanechá svého úsilí a přejde na úplně jiné podnikání. Ale teď…

Vrátil se ke svým výpočtům. Kolik by mohl dostat za sto liber Ohňovce?

„Ohňovec?“ opakoval Sidar s vyděšeným výrazem ve tváři. „Ty máš Ohňovec?“

Tenim nepohnul jediným svalem. Přišel k Sidarovi po vyčerpání všech svých dalších zdrojů. O tom muži bylo známo, že pro svůj zisk podvádí, krade i vraždí – tyto metody si Tenim raději vyhrazoval pro sebe, ale když platil, platil dobře.

„Kdes to uložil?“ rozhlížel se Sidar opatrně po místnosti. „Ta věc exploduje při sebemenším kontaktu s vodou.“

„Stejně jako tohle?“ zeptal se Tenim a hodil malý kamínek do jednoho z kotlů, visících nad ohništěm. Ozvalo se lehké zasyčení, následované modravým zábleskem.

„U skořápek, jsi blázen?“ vyskočil Sidar na nohy. „Jestli tě drakeni chytí, bude z tebe zaručeně Vyloučený.“

„Stejně, jako z tebe,“ řekl Tenim znuděným tónem. „Ve skutečnosti se člověk diví, jak to děláš, že ses tomu tak dlouho vyhnul.“

„To je fakt, zvlášť když se uváží veškeré důsledky,“ souhlasil Sidar s křivým úsměvem, kterým reagoval na Tenimovu skrytou hrozbu.

Tenim nad tím mávl rukou. „Otázkou zůstává, kolik zaplatíš?“

„Platit?“ zeptal se Sidar nevěřícně. „Za něco, co by mohlo každou chvíli explodovat? Jsi šílený?“

„Ne,“ řekl Tenim. „Nejde jen o to, že se Ohňovec tak snadno vznítí, ale o to, že je to jediná věc, kterou mohou draci použít ke spálení Vláken.“

„Vždycky můžou získat víc,“ odpověděl Sidar kysele.

„A co kdyby nemohli dostat víc? Kolik by pak stál Ohňovec?“

„Celý Pern je závislý na dracích.“ Sidarův tón jasně naznačoval, že Tenim překročil své meze.

Tenim pokrčil rameny. „Jen když z nebe padají Vlákna,“ odvětil a vzhlédl ke stropu. „Krvavice je ještě daleko.“

„O důvod víc pro draky, aby teď trénovali.“ Sidar vstal, což naznačilo, že diskuse je u konce. „Ne, bude nejlepší, když vrátíš tohle zboží, odkud přišlo a zmizíš dřív, než –“

„Než co?“ prohodil Tenim, a v tlumeném světle škubl paží. Najednou měl v ruce dýku. Pohrával si s ní a nevinně se podíval nahoru na Sidara. „Je nějaký problém?“

„Odejdi,“ zavrčel Sidar nevzrušeně, ignorujíc Tenimovu zbraň. „Odejdi, než zjistíš, že jsi stejně mrtvý, jako tvoje zboží.“

~

„Byl to Tenim,“ prohlásila Halla, když se zvedla od zkoumání stop kolem vyjetých kolejí po ukradeném pracovním valníku. Byli v táboře obchodníků severně od Keoghu, menší držby na jihozápad od Cromu.

„Jsi si jistá?“ zeptal se Veran.

„Učil mě, jak stopovat,“ řekla Halla.

„Učil tě taky, jak krást?“

„Snažil se,“ pokrčila Halla rameny. „Moc se mi to nelíbilo.“ Vrhla pohled ve směru kolejí. „Vypadá to, že míří na sever.“

„Tam jsme nic nenašli,“ podotkl Veran.

„Našel by způsob, jak skrýt stopy,“ řekla Halla.

„Tím směrem nejsou žádné silnice; nemohl se dostat daleko.“

Halla přikývla na znamení, že ho slyšela, ale myšlenkami byla jinde. Proč by Tenim kradl pracovní valník? Dokázala by pochopit jeho touhu mít jeden z pestrobarevných obytných vozů pro sebe, nebo získané věci, ale k čemu bude potřebovat pracovní valník?

„Pracovní valník utáhne nanejvýš dvě tuny,“ dodal Veran. „Tu ztrátu zvládneme. Nebude to bolet tolik, jako kdyby si vzal nějaký větší, a navíc vůz ani nebyl naložen.“

„Nebyl naložen?“ opakovala Halla nechápavě.

„V tomto ohledu jsme měli štěstí; přímo vedle něj byl jeden větší, plně naložený Cromským uhlím.“

Co by chtěl Tenim táhnout pryč, když ne Cromské uhlí? uvažovala Halla. Co by mohlo být cennější, než tohle?

„Mohla bych dostat nějaké zásoby?“ zeptala se Halla a odvrátila se od zkoumání vzdálené stezky, hned jak se ujistila, že si zapamatovala dostatek orientačních bodů.

„Zásoby?“ podivil se Veran. „Co chceš dělat?“

„Myslím, že půjdu zjistit, co dělá Tenim,“ prohlásila Halla.

Veran se tvářil pochybovačně. „To nezní moc jako to, co jsem slyšel, že po tobě žádá Pán Fenner.“

„Jak budou obchodníci reagovat, až se roznese po okolí, že někdo jako Tenim ukradl jeden z vašich valníků?“

„Už se to rozneslo,“ přiznal Veran. Zaraženě dodal, „a my obchodníci nejsme moc nadšení.“

„Takže jak se budou obchodníci cítit, když uslyší, že valník sledoval někdo jiný, než Tenim, a vrátil ho svým právoplatným vlastníkům?“

Veran jí věnoval dlouhý, zamyšlený pohled. „Víš jistě, že je ti jen dvanáct Oběhů?“

Halla pokrčila rameny. „Tak mi to řekli. Nevím to jistě.“

„Neví to jistě,“ zamumlal si Veran pro sebe. „To snad není pravda.“

Halla přikývla. „To říkal Pán Fenner taky.“

„Pán Fenner je dobrý člověk,“ souhlasně prohlásil Veran. Podíval se dolů na Hallu a zamračil se. „Víš jistě, že ho dokážeš sledovat?“

„Ano.“

„A co když tě najde?“

„Nenajde,“ prohlásila Halla a snažila se, aby to znělo klidně. „Jsem lepší stopař.“

Veran se na ni zadíval, než zareagoval povzdechem. „Jen doufám, že jsi lepší stopař, než lhář.“

Halla se na něj usmála a poplácala ho po paži. „To jsem, opravdu.“ Na okamžik se odmlčela a zeptala se, „Tak můžu dostat ty zásoby?“

„Chceš odejít hned?“

„Lepší je jít co nejdřív,“ ukázala Halla na cestu. „Stopy jsou pár dní staré, nemůžu čekat, mohly by zmizet.“

Veran zavrtěl neochotně hlavou. „Možná bys to měla ještě zvážit. Od chvíle, kdy byl valník ukraden, už pršelo, asi tam žádné stopy nebudou.“

„Zkusím to,“ odpověděla Halla.

~

„To byl od tebe dobrý nápad, můj pane, poslat další pracovníky,“ lichotil Tarik D’ganovi, když se znovu setkali. I když dobře věděl, že to bylo naopak, dnes si uvědomil si, že je třeba Vůdci Weyru trochu pochlebovat. Položil ruku kolem ramen svého pobočníka. „Tenhleten se ukázal jako skutečná úsporu času, pokud jde o vedení záznamů.“

„Ták?“ protáhl D’gan ledovým tónem. „A já doufal, že ho uvidím pracovat, aby vytěžil víc Ohňovce na ochranu Pernu.“

Tarik zbledl. „Tedy, můj pane, určitým způsobem to dělá. Tím, že mě osvobodil od práce s čísly, můžu se věnovat víc těžbě a jsem tak schopen zvýšit naši produkci.“

„Opravdu?“ D’gan se odvrátil od rušné šachty ke skladu Ohňovce naproti ní, kde weyrlinci opatrně nakládali pytle s Ohňovcem a mizeli v mezimezí. „Tomu můžu sotva uvěřit, podle množství Ohňovce, který tu skladuješ.“

„Potřebujeme víc pytlů,“ prohlásil Taril. Tichý mladík vedle něj po něm vrhl zvláštní pohled, který zmizel dřív, než to horník, nebo D’gan mohli okomentovat.

„Víc pytlů?“ opakoval D’gan. „Přinesli jsme víc než dost pytlů.“

„No, některé se roztrhly,“ řekl Tarik nervózně.

„Požádej někoho, ať je opraví,“ přikázal D’gan. Mávl rukou k tichému chlapci. „Například tenhle.“

Tarikova ústa se otevřela k protestu, ale pod D’ganovým ostrým pohledem se nevyjádřil, jen poslušně pokývl hlavou.

„Když tvrdíš, že pracuješ mnohem lépe,“ pokračoval D’gan, „myslím, že bychom z tohoto dolu měli očekávat víc Ohňovce.“ Zkoumavě se rozhlédl. „Ano, vedeš si dobře,“ uznal draken. „Myslím, že nebudete mít žádný problém vyprodukovat ještě další tunu, než příště dorazíme.“

Tarik zbledl a slabě vykoktal, „Můj pane?“

D’gan rozhodně přikývl. „Ano, myslím, že to bude stačit.“ Otočil se, aby pohlédl Tarikovi do očí. „Moji muži potřebují dobrý, důkladný výcvik, takže budeme mít pro tebe další pytle.“

„Ano, můj pane,“ bylo jediné, na co se Tarik zmohl. Podrážděně mávl na mladíka, stojícího po jeho boku. „Ty, běž začít opravovat ty roztrhané pytle na Ohňovec.“

„A ujisti se, že uděláš dobrou práci,“ dodal D’gan.

Mladík vrhl na Tarika nevyzpytatelný pohled, pak přikývl, podal Tarikovi břidlice a zamířil k boudě, kde byly uloženy pytle na Ohňovec.

Zatímco byl Ohňovec odvážen pryč, D’gan s Tarikem nevěnovali chlapci žádnou pozornost. D’gan s úšklebkem odmítl horníkovu chabou nabídku občerstvení. „Posíláme vám šlichty, které se považují pro drakeny za nevhodné. Proč si myslíš, že bych teď něco z toho chtěl?“

Konečně byl poslední z pytlů pryč a D’gan se rozloučil, což umožnilo vyčerpanému Tarikovi pár hodin oddechu. Podrážděně vyhledal tichého chlapce a vrazil mu do rukou hromadu nových břidlic. „Jestli jsi nestihl počítat, kolik toho drakeni odvezli, stáhnu tě z kůže.“

Tichý mladík přikývl a rychle zapsal nové značky na břidlici, kterou dostal. Tarik, znechucený chlapcovou pílí, mu vlepil pohlavek. „Jen abych tě udržel ve střehu.“

K jeho překvapení ta rána malým mladíkem otřásla. Všude kolem popadaly břidlice, a některé se rozbily.

„No teď jsi tomu dal,“ zavrčel Tarik, zatímco mladík se zoufale snažil posbírat všechny břidlice. „Jestli to do soumraku nedáš do pořádku, strávíš noc ve skladišti, slyšíš mě?“

S mrzutým výrazem chlapec přikývl a rozběhl se směrem ke svému pracovnímu stanu.

Tarik na chvíli osaměl a zhluboka si povzdechl. Rozhlédl se kolem sebe: z kdysi zeleného údolí teď byl suchý, špinavý kotel, posetý pouze kamennými domky, stany a kolejemi pro vozíky. Všechno jeho.

Pískot z nebe přitáhl Tarikovu pozornost zpět. Vzhlédl a spatřil na tmavé obloze nad sebou rychle se pohybující tečku. Tenim je na cestě. Byl čas probudit noční směnu.

Unaveně se otočil a vlekl se pryč na tajné místo setkání. Byl v půli cesty, než se zarazil a s nadávkami se obrátil zpátky. Zapomněl svého písaře! Chvíli stál, rozpolcený mezi tím, zda přijít pozdě, nebo se obejít bez chlapcových užitečných služeb, než nakonec zamumlal, „Nepotřebuju ho.“

Nevšiml si malé postavy, číhající ve stínu vedle něj. Když se Tarik otočil zpátky na cestu, postava se vydala tiše za ním.

„Jdeš pozdě,“ zavrčel Tenim. Rozhlédl se kolem. „Kde je tvůj stín?“

„Co?“ zamumlal Tarik. „Oh, ten chlapec!“ zvolal, když mu to došlo. Rychle zalhal. „Ve skladu.“

„Dobrá,“ kývl Tenim. „Nikdy jsem ho neměl rád. Měl bys zvážit, jestli ho tam nenechat, ví příliš mnoho.“

„Je užitečný,“ protestoval Tarik. „Ušetří mi spoustu práce.“

„Mohl by všechno o nás říct D’ganovi,“ odpověděl Tenim, „a tobě dělá starosti jen tvoje pohodlí.“

„Nebude mluvit. U skořápek, on nemůže mluvit.“

„Nemůže mluvit?“ Tenim naklonil hlavu náhlým zájmem.

„Nevydá ani zvuk,“ zavrtěl Tarik hlavou. „Nejdřív jsem si myslel, že to bylo od toho zranění. Teď už si nejsem tak jistý.“

Tenim zůstal docela tiše, zatímco jeho myšlenky zběsile pádily. Mohl by to být dopravce vajec, který obživl?

„Nevadí,“ řekl nahlas. Prostě chlapce zabije znovu, spolu s ostatními. Ano, to bude fungovat. Perfektně. Obrátil se k Tarikovi, dalšímu mrtvému muži: „Máš můj Ohňovec?“

„Náš Ohňovec,“ opravil ho Tarik. „Samozřejmě.“

„Tak na co ještě čekáš?“ Tenim ukázal do tmy, kde byl vidět sotva rozeznatelný obrys pracovního valníku. „Sežeň ty svoje kluky, ať to naplní.“

Tarik přikývl. Písknutím probudil děti, které mu poskytl Tenim. Vytáhl bič, upevněný u opasku, a hlasitě s ním práskl. Kolem nich se začaly šourat stíny. Najednou se objevila tlumená záře světlenů, zářící do noci jako obrovské dračí oči.

„Přivezte valník sem a začněte nakládat,“ zavolal Tarik. Otočil se zpátky k Tenimovi. „Dnes v noci už nebudou pro jinou práci k použití.“

„Nebudou k použití, proč?“ zeptal se Tenim a ukázal na Tarikův bič. „Nemůžeš použít tohle?“

„Ne v dolech,“ odpověděl Tarik. Dvojice chlapců, procházejících kolem, hekala pod tíhou pytlů plných Ohňovce. „Mohlo by to dělat jiskry.“

„A jiskry jsou špatné?“

„Samozřejmě. Ve skutečnosti se v šachtě tvoří tolik plynů, že budeme muset získat brzo víc čerpadel, jinak riskujeme výbuch.“ Tarik se zamračil a dodal: „Už jsme měli několikrát namále; pracovníci z výparů ztratili vědomí a museli jsme čekat, dokud tam ventilátor nenahnal víc čerstvého vzduchu.“

Tenim na to nic neřekl, raději sledoval nakládání valníku. Rozhovor utichl, dokud nebyl valník naložen a tahouni, vyzáblá stará zvířata, znovu zapřaženi.

„Uvidíme se brzy,“ řekl Tenim Tarikovi.

„Nebudeš potřebovat další Ohňovec?“ zeptal se Tarik překvapeně.

„Ne. Myslím, že jsi udělal dost.“

Přes Tarikovu tvář přešel výraz úlevy, téměř vděku, zřetelně viditelný díky dvěma Pernským měsícům. Pak ho nahradilo podezření. „Kdy se vrátíš?“

„Brzy,“ zopakoval Tenim a máchl otěžemi, aby popohnal tahouny. Valník se rozjel a Tarik se rezignovaně otočil zpět, k práci, která ho čekala za svítání.

Když se vrátil do tábora, bouchl do pracovního stanu, kde naposled viděl svého písaře.

„Hej, kluku! Probuď se! Je čas na práci,“ křičel. Rozhodl se, že jakmile budou všichni tvrdě pracovat, on by si mohl dovolit zasloužený odpočinek.

Když se po několika okamžicích vevnitř nic nepohnulo, Tarik strčil hlavu do stanu a zakřičel, „Kluku, raději bys měl doufat –“ Ale stan byl prázdný.

Tarikovy nadávky byly tak hlasité, že vzbudily zbytek tábora.

Chlapec, který večer předtím Tarika sledoval, pečlivě pozoroval Tenimův odjezd a směr, kterým se mladý muž vydal. Chystal se vrátit do tábora, když si všiml, že Tenim zastavil. Proč?

Ze zvědavosti tiše zamířil k valníku. Najednou se zarazil, když uviděl, že Tenim jde pěšky zpátky k němu. Nesl něco na paži.

„Vzpomeň si, co jsem tě učil, Griefe.“ Tenimův hlas se jasně nesl ranním vzduchem. „Vědra na vodu.“

Byli na kopci s výhledem na Ohňovcový tábor a přehradu, která byla jedním z prvních Tarikových projektů. Tenim přistoupil blíž. Chlapec rozeznal na jeho paži ptáka a na rameni částečně naplněný pytel Ohňovce.

Chlapec se rozběhl, ale už bylo příliš pozdě. Sokol už se vznesl k nebi, a klouzal dolů do údolí ke stolu, pečlivě umístěnému mimo důlní šachtu, s napůl plnými kbelíky pitné vody. Sokolovi by nedalo žádnou práci strčit do věder, převrhnut je a nechat jejich obsah stéci do dolu.

Ale to byla jen část Tenimova plánu. Ta další se ukázala, když začal házet kusy Ohňovce na okraj přehrady. Zpočátku jen syčel, ale brzy byl vzduch plný ohně.

Chlapec narazil do Tenima, srazil ho na zem, ale starší mladík byl větší a silnější. Tenim se rychle vzpamatoval a začal se ohánět pěstmi. Chlapec přesto vytrval, i když přehrada díky předchozím útokům slábla. V příští chvíli hodil Tenim pytel se zbytkem Ohňovce do vody, která teď proudila z přehrady, a pak se otočil zpátky ke svému protivníkovi.

„Kolikrát tě musím zabít?“ zeptal se a udeřil pěstí do chlapcova břicha. Ohňovec za ním vybuchl a bylo slyšet prudký příval vody. Přehrada se protrhla.

Chlapec zůstal stát jak solný sloup, v ten strašný okamžik, kdy se proud vody valil z kopce dolů, přímo ke skládce Ohňovce. To stačilo, aby mu Tenim uštědřil závěrečný úder.

Zíral na chlapce v bezvědomí a chystal se vytáhnout ukrytý nůž. Ranním vzduchem téměř současně otřásly dva výbuchy, a on se otočil právě ve chvíli, aby zahlédl ohnivé koule, stoupající z místa, kde byla skládka Ohňovce. Od vchodu do dolu vyšlehl další obrovský plamen a ozvalo se vzdálenější dunění výbuchu. Znepokojený výraz v jeho obličeji, jak prohlížel oblohu, se uklidnil, když zahlédl malé tělo svého sokola, letícího zpět k němu.

Zasunul nůž do opasku a zvedl ruku. Když Grief přistál, rychle mu přivázal nohu k paži a nasadil na hlavu čepičku. Teprve pak se podíval zpátky dolů na bezvládného chlapce a studoval jeho tvář.

„Myslím, že tě tu nechám,“ řekl Tenim nakonec. „Aspoň si budou myslet, žes to udělal ty.“

S tím odkráčel, v pevné víře, že se právě stal nejbohatším a nejmocnějším mužem na Pernu.

~

Hallu probudilo hluboké dunění. Vyskočila ze spacího pytle právě včas, aby zahlédla v dálce jasné světlo. Bylo to jen pár kilometrů.

„Ohňovec,“ vyhrkla Halla. Mluvila sama pro sebe, aniž si uvědomila, jak moc ji dřív uklidňovalo štěbetání dětí, které vždycky měla ve své péči. „To musí být Ohňovec.“

Teď už věděla, proč Tenim ukradl prázdný valník: aby převážel Ohňovec. Těžil ho sám? Ne, to nedávalo smysl. Neřekl jí snad Veran, že D’gan získává Ohňovec z nějakého neznámého místa? Soudě podle zvuku, který slyšela, to místo už neexistuje.

Sbalila tábor, zvedla svůj vak a vyrazila směrem k hluku, rozhodnutá hledat přeživší.

~

Pellar se probouzel pomalu a stále se zavřenýma očima dlouho poslouchal. V dálce slyšel z tábora výkřiky těch, co přežili. Blíž slyšel jen ranní zvuky. Nechal oči zavřené, zatímco opatrně zkoušel všechny své končetiny. Spokojený, že tentokrát nemá nic zlomeného, se opatrně posadil a trhl sebou, když ten pohyb napjal jeho pohmožděnou bradu.

„Kolikrát tě musím zabít?“ V duchu si tu otázku zopakoval a zaplavily ho vzpomínky.

Vzpomněl si, jak bojoval s ledovým proudem a sklouzl pozadu přes obrovský vodopád, jak se mnohem později probudil se zlomenou paží a nohou, s hlavou položenou na břehu potoka. Třásl se zimou, ale našel sílu vytáhnout se z vody, než se znovu zhroutil vyčerpáním.

Jak dlouho tam zůstal na hraně smrti, to si Pellar nevzpomínal. Přežil na červech, larvách, hmyzu, čemkoli, co mohl nacpat do pusy.

Jednou se ubránil divokému psu, který se rozhodl mít ho k večeři, jindy přežil útok werýse ze vzduchu tím, že ho odrážel padlými větvemi.

Ale byly to vzpomínky na učení Mikala, co ho nakonec uzdravilo, i když to trvalo strašně dlouhou dobu. Vyhledal v korytě potoka léčivé kameny, především křemen. Pečlivě umístil krystaly tak, jak ho Mikal vyškolil, využívajíc jejich energii jako pomoc při svém uzdravování.

Jakmile to dokázal, našel vláknité šlahouny a kratší větve, a vyrobil si dlahu na ruku a pak i na nohu. S obtížemi přežil zimu, schoulený v jeskyni, kde se živil jen syrovými rybami. Když přišlo jaro, položil pasti, a když byly plné, konečně mohl pořádně jíst. Pomalu se mu vracela síla.

Jenže si vzpomínal jen na záblesky své minulosti.

Když ho objevili drakeni, byl nejdřív rád; myslel si, že našel pomoc. Ale oni ho odtáhli sem, a chlad mezimezí pomohl zklidnit rozčilující chlad hluboko v jeho hrudi. Trvalo několik dní odpočinku, než se zotavil.

Vzpomněl si, jak byl podrážděný, když se poprvé setkal s Tarikem, ačkoli by měl cítit vděk za to, že o něj pečoval. A cítil šílenou zlost, když poprvé uviděl Tenima, a pouze opatrnost mu tehdy zabránila v útoku na většího mladíka.

Ale bylo to teprve při pohledu na sokola, kdy si Pellar na všechno vzpomněl. Na sokola, který zabil Chittera. Pellarova tvář se při té vzpomínce zachmuřila. Chitter mu zachránil život.

Proč? uvažoval Pellar hořce. Cítil se natolik dobře, že vstal a zkoumal trosky v údolí pod sebou. Očima zabloudil zpátky k zelenému údolí, ve kterém stál. Tam – listy dobré na popáleniny. Támhle – listy na snížení bolesti. Jen uspavec žádný nenašel.

Tak rychle, jak bolest jeho tělu dovolila, začal sklízet léčivé listy a kořeny. Se zásobami pak vyrazil poklusem do tábora. Když se přiblížil, ke své hrůze viděl, že někteří ze zraněných jsou těžce popáleni. Někteří nepřežijí den. Neměl fellisovou šťávu na zmírnění jejich bolesti. Většina z těch, kdo přežili, buď ležela vyčerpaně na zemi, nebo se lhostejně procházela kolem. Potřeboval další pomoc.

Dokázal by ještě mluvit s draky?

Hurthe, odvážil se, potřebuji pomoc.

Reakce byla okamžitá, znepokojená a plná toho zvláštního dračího tepla. Kde jsi?

Pellar přelétl údolí a zavřel oči, aby ve své mysli vytvořil obraz.

Jdeme, řekl Hurth.

Okamžitá odpověď byla pro Pellara povzbuzením, takže prodloužil krok. Dorazil sotva k prvním stanům, když nebe nad ním bylo najednou plné draků.

Mával zběsile na velkého bronzáka, v kterém poznal Hurtha.

„Pellare!“ vykřikl D’vin ze svého místa na vrcholu Hurthova krku, a jeho tvář zářila radostí. „Považovali jsme tě za mrtvého!“ Odmlčel se a rozhlédl se po scéně kolem sebe. „Co se stalo?“

D’vin seskočil z Hurtha a pak se otočil zpátky, aby pomohl dolů skupině lidí z Weyru, kteří přijeli s ním.

Pellar mávl rukama a šátral si kolem krku, aby naznačil D’vinovi, že nemá nic na psaní. Otočil se a ukazoval rukou, aby upozornit na scénu kolem, ale ta už se změnila, jak lidé z Weyru a drakeni pobíhali a poskytovali pomoc popáleným a otřeseným lidem.

„Má někdo břidlici?“ překřičel D’vin rostoucí hluk.

Přihnala se k němu mladá žena, oblečená v jezdeckém oděvu, dlouhé černé vlasy zvýrazněné jedním bílým pruhem.

„Děkuji, Sonio,“ pohlédl na ni D’vin s úsměvem, který šel až do jeho očí. Opětovala mu úsměv, zamávala přes rameno na rozloučenou a vyrazila hledat další práci. D’vin předal břidlici Pellarovi a trpělivě čekal, až chlapec napíše zprávu. Když byl hotov, podal břidlici D’vinovi, který četl, „Tenim. Zničil důl. Krade Ohňovec.“

„On krade Ohňovec?“ zeptal se D’vin užasle. „Proč?“

„Chce prodat,“ napsal Pellar v odpovědi.

„Prodat?“ opakoval D’vin překvapeně. Setřásl otázku a místo toho se zeptal, „Tohle byl D’ganův důl?“

Když Pellar přikývl, D’vin se zašklebil. „Musím mu to oznámit.“ Pokynul zelenému drakovi, vznášejícímu se vysoko nad údolím. „Naštěstí P’lel říká, že nejsme moc daleko od našich hranic.“

Pellar si vyžádal břidlice a rychle napsal, „Měl bych jít, D’ganovi muži mě sem přivezli, abych tu pracoval.“

„On dodává muže do dolů?“ zeptal se D’vin, obočí vztekle svraštělé.

Pellar kývl na potvrzení a napsal, „Tenim mu přivedl děti k práci v druhé šachtě.“

„Děti!“ vykřikl D’vin v šoku, a pak zamyšleně dodal, „Ne že bys byl o moc starší.“

Obloha znovu potemněla množstvím draků.

„To bude D’gan,“ usoudil D’vin a sledoval přilétající draky. Podíval se zpátky na Pellara. „Myslím, že bude nejlepší, když odejdeš, dokud se mi ho nepodaří uklidnit.“

Pellar přikývl a vykročil směrem ke zničené přehradě. Do mysli se mu vkradlo nové rozhodnutí: než se schovávat před D’ganem, měl by spíš sledovat Tenima.

~

Halla dorazila na okraj údolí včas, aby viděla druhou skupinu drakenů, právě když se objevili. Dívala se na ně dlouho, ztracená v jejich kráse, než její pozornost upoutalo dění v údolí. Drakeni a lidé z Weyru chodili mezi zraněnými. V centru toho všeho mluvil Telgarský Vůdce Weyru s drakenem, oblečeným do barev Weyru Na výšinách. Halla v něm rozpoznala jezdce, kterého potkala na Shromáždění.

Opatrně zamířila dolů do údolí a doufala, že se jí podaří vyslechnout rozhovor, aniž by si jí někdo všiml.

Nemusela se obtěžovat. D’gan křičel tak hlasitě, že Halla mohla snadno slyšet každé jeho slovo ze vzdálenosti dvou dračích délek.

„Můj důl!“ křičel D’gan. „Moji dělníci! Nemám žaludek na pytláctví Výšin.“

„Přišli jsme na pomoc,“ odpověděl D’vin pevným hlasem, i když ne tak hlasitě. Halla si pomyslela, že přes všechen jeho uctivý postoj je jezdec z Výšin velice naštvaný a drží na uzdě svůj temperament. „A informoval jsem tě, hned jak jsem mohl.“

„Hned, co?“ zařval D’gan v odpověď. „Ale ne dřív, než jste odvezli pryč náklad Ohňovce. Nikdy bych si nemyslel, že se dočkám dne, kdy jeden Weyr okrade druhý –“

„Můj pane,“ přerušil ho D’vin stroze. „Jsme drakeni. Přišli jsme nabídnout pomoc, ne krást.“ Odmlčel se, když si uvědomil D’ganova slova. „A proč bychom Ohňovec vezli pryč, když ho můžeme odnést vzduchem?“

„Nevím,“ prohlásil D’gan nedůtklivě. „Ale vím, že jsou tu stopy, které vedou odtud směrem na vaše území.“

D’vin se odmlčel – rozmlouvat se svým drakem, hádala Halla. „Můj drak našel stopy, které zmiňuješ. Vyšetříme to.“

„Vyšetříte to?“ zařval znovu D’gan. „Stalo se to na Telgarské půdě. My to vyšetříme.“

„Vzhledem k tomu, že valník je nyní na území Weyru Na výšinách, sledování se stává naším problémem,“ odpověděl D’vin. Zvedl ruku na uklidnění, aby zabránil dalšímu D’ganovu výbuchu. „S potěšením však přijmeme vaši nabídku pomoci.“

D’gan se na chvíli zakoktal, než vyštěkl: „Dobrá! Vy je najděte.“

D’vin přikývl. Po chvíli D’gan řekl, „No, proč nejdete?“

D’vin se na něj překvapeně podíval. „Vaši horníci stále potřebují pomoc.“

„Nechte je,“ řekl D’gan. „To je práce Telgaru a my to zvládneme.“

D’vinova neochota byla zřejmá i D’ganovi, který ignoroval skutečnost, že si nepřivedl nikoho z lidí z Weyru a že většina jeho jezdců se stále vznášela na svých dracích nad údolím.

„Řekl jsem, že to zvládneme,“ opakoval Telgarský Vůdce Weyru a poklepával prsty netrpělivě na svou helmu. „Můžeš odejít, Vůdce křídla.“

D’vin spolkl hořkou odpověď a spokojil se s tím, že se napřímil a lehce se D’ganovi uklonil. „Vůdce Weyru.“

D’gan pokývl a mávnutím poslal D’vina pryč.

Lidé z Výšin neradi opouštěli své pacienty, bylo jim to vidět ve tvářích. Ale v krátké době se znovu usadili za drakeny, kteří je přinesli. Draci vyskočili vzhůru, utvořili křídla a zmizeli v mezimezí.

Než lidé z Výšin odešli, Halla už mířila z údolí pryč. Dozvěděla se, co potřebovala vědět. Když se otočila na sever a západ, sledujíc stopy silně zatíženého valníku, uvědomila si, že by mohla přenechat Tenima drakenům, že to není to, co Pán Fenner žádal, aby dělala, a že Tenim je mnohem větší a nebezpečnější než ona. Ale ona ho najde. Výkřik jednoho ze zraněných posílil její odhodlání. Zrychlila.

KAPITOLA 8

Má-li nebe chránit plamen,

musí draci žvýkat kámen.

Ohňovce sto liber, i víc,

jinak z plamenů nebude nic.

WEYR NA VÝŠINÁCH

„Takže D’ganův důl byl zničen,“ vzhlédl B’ralar ze svého místa v čele místnosti Rady. „A stěžoval si, když jste přijeli s pomocí?“

„Ano,“ řekl D’vin. Ještě stále byl překvapený rychlostí událostí od zkázy Ohňovcového dolu číslo 9.

Vůdce Weyru se zasmál. „A celou tu dobu nám tvrdil, že už nemá žádný Ohňovec.“

D’vin s úsměvem prohodil, „Ani my jsme k němu nebyli příliš upřímní.“

B’ralar se usmál a přikývl. „Teď to vypadá, že to bylo dobře. A zdálo se to lepší, i když jsme nevěděli, jak si povedou tvoji horníci.“

„Ne tak dobře, jako D’ganovi muži,“ poznamenal D’vin. „Budeme potřebovat mnohem víc vycvičených mužů, než začneme mít tunu denně.“

„Získávali tolik?“ zeptal se B’ralar, a znělo to ohromeně.

„To je můj nejpřesnější odhad,“ odpověděl D’vin. „Mluvil jsem o tom s Toldurem a Cristovem.“

B’ralar se na D’vina tázavě podíval.

„Říkali, že by bylo možné tohle množství těžit za den, ale byli znepokojeni tím, že by to vyžadovalo mnoho rizik.“

„Hmm,“ zamyslel se B’ralar a podíval se na své Vůdce křídel. „Takže Na výšinách je teď jediný Weyr, který má důl na Ohňovec na svém území.“ Ušklíbl se. „Představte si, jak se bude D’gan cítit, až to zjistí.“

Vůdci křídel se ušklíbli.

„Já mám strach z toho Tenima,“ ozval se D’vin. „Vypadá to, že má nebezpečnou povahu a je ochoten používat Ohňovec způsobem, o jakém jsme nikdy neuvažovali.“

„Měli bychom ho chytit co nejdřív,“ souhlasil B’ralar.

„Co budeme dělat pak?“ zeptal se D’vin, hlas podbarvený vzpomínkami na popálené a zraněné horníky. A co hůř, víc než polovina horníků zahynula, včetně Tarika.

B’ralar našpulil rty, jak se na chvíli zamyslel. „Pojďme ho nejprve chytit, pak se rozhodneme.“

Ostatní přikývli na souhlas a B’ralar přidělil hlídky. Porada skončila a Vůdci křídel svižně vyrazili vydat příkazy.

„D’vine, počkej chvíli,“ zavolal B’ralar, když se D’vin zvedl k odchodu.

Draken se otočil a podíval se netrpělivě na staršího Vůdce Weyru.

„Pro Vůdce Weyru,“ začal pomalu B’ralar, „nestačí bojovat proti Vláknům. Vůdce Weyru musí naplánovat postupy na Oběhy dopředu, ale taky být připraven na každou eventualitu.“

„To je důvod, proč jsem rád, že nejsem Vůdce Weyru,“ usmál se D’vin.

„Jedna z věcí, kterou dobrý Vůdce Weyru musí dělat, je bedlivě sledovat všechny potenciální Vůdce Weyru.“ řekl B’ralar. „Pro dobro Weyru.“

D’vin zavrtěl hlavou. „Vůdce Weyru, přeji ti dlouhý a šťastný život.“

B’ralar se zasmál. „Souhlasím a určitě o to budu usilovat.“ Pokračoval vážněji. „Ale mé dny se sčítají stejně, jako kterémukoli jinému člověku.“ Zachytil D’vinův pohled a podržel ho. „Nezapomeň, co jsem řekl, a neudělej něco, čeho bys mohl později litovat.“

D’vin sklonil hlavu na potvrzení. Pak se tázavě podíval a zeptal se, jestli může odejít. B’ralar mávl rukou a zavrtěl hlavou nad umíněností mladých.

~

Toldura a Cristova překvapilo, když D’vin dorazil do jejich tábora, a zachmuřili se, když vysvětlil důvod.

„No, tady jsme celkem v bezpečí,“ prohlásil Toldur po chvilce přemýšlení. „Vodu máme ze studny, a náš Ohňovec je uložen v dobře postavené kamenné boudě.“

„Mohl by ještě zničit důl,“ namítl Cristov. Po tolika měsících, kdy považoval Tarika za mrtvého, ještě nedokázal plně vstřebat zprávu o skutečné otcově smrti. Byl rozhodnutý pohřbít se v práci, aby se té záležitosti vyhnul co nejdéle.

„Jen kdyby ho nikdo nehlídal,“ odvětil Toldur.

„Měli bychom zvážit zahájení provozu v dalším dole,“ navrhl Cristov. „Možná, kdybychom vyškolili některé další pracovníky, mohli bychom těžit víc Ohňovce.“

Toldur zavrtěl hlavou. „Neumím si představit, kdo by to dobrovolně dělal, hlavně po zprávách o výbuchu Tarikova dolu.“

„Ale jak budou drakeni trénovat?“ ukázal Cristov na D’vina a jeho jezdce. „A když nebudou trénovat, co se stane, až se Krvavice vrátí?“

„Oh,“ ozval se D’vin plaše, „myslím, že draci by si krátkou přestávku od Ohňovce užili.“ Hurth za ním souhlasně zabručel. Draken se otočil zpátky k dolu. „Jak vám to jde?“

„Docela dobře,“ řekl Toldur. „Ale Cristov má pravdu: dva lidé mohou natěžit za den jen určité množství, i se vší pomocí, kterou poskytují lidé z vašeho Weyru.“

Cristov vypadal rozčarovaně, a zamumlal cosi jako, „omlouvám se.“

„Nemusíš se omlouvat,“ vyhrkl D’vin prudce. „Odvádíte s Toldurem skvělou práci. Kdyby bylo víc horníků –“

Cristov zakašlal a Toldur vrhl na drakena sklíčený pohled.

„Co je?“ zeptal se D’vin.

Toldur narovnal ramena, než odpověděl. „Poslali jsme Mistru Horníkovi Britellovi zprávu se žádostí o horníky.“

„Opravdu? To je skvělé.“

Toldur zavrtěl hlavou. „Mistr Horník vzkázal, že se nenašel žádný zájemce.“

„A to bylo před tou zprávou o druhém dolu,“ dodal Cristov.

„A než se zeptáš, drakene,“ vložil se Toldur, „ani žádný z vašich lidí z Weyru se dobrovolně nepřihlásil.“

D’vin přikývl a opřel si bradu o dlaň, s rukou opřenou o druhou, založenou na hrudi.

„Něco vymyslíme,“ prohlásil nakonec.

~

„Můžou začít na dole číslo deset,“ prohlásil D’gan. „Pokud to nepůjde, můžou začít na starém dole číslo devět.“

„Vůdce Weyru, nikdo z těch, co přežili, není schopen se ani postavit, natož pracovat,“ řekl mu léčitel K’rem.

D’gan střelil jedovatým pohledem na Vůdce křídla L’rata, zodpovědného za střežení tábora. „Našli jste ještě některé z nich?“

L’rat nešťastně zavrtěl hlavou. „Ne, Vůdce Weyru. Naši jezdci se rozptýlili všude kolem, ale zatím neměli štěstí.“

D’gan zuřil. „Kdybychom nestrávili tolik úsilí se zraněnými, mohli jsme hlídat tak dobře, aby nemohli utéct.“

„Nemyslím, že by to fungovalo, dokonce ani pod trestem dolování Ohňovce,“ řekl L’rat a zvedl ruce na znamení kapitulace.

„No, nechali jste je odejít, takže se to nikdy nedozvíme, že?“ odsekl D’gan jedovatě. Mávl na L’rata rukou. „Tys je ztratil, tak za ně najdi náhradu. Budeme jich na začátek potřebovat dva tucty.“

„Ale můj pane, držitelé říkají, že v držbách už nezůstali žádní Vyloučení,“ protestoval L’rat.

„Nějaké najdi,“ přikázal D’gan. „Nějaké udělej. Bůh ví, že ti neužiteční držitelé mají vždycky něco za lubem.“

L’rat se nadechl k protestu, ale D’gan ho vylekal, když vykřikl do ticha, „No, co stojíš? Jdi sehnat víc pracovníků!“

L’rat neochotně přikývl, vrhl prosebný pohled na léčitele Weyru, který se mu odmítl podívat do očí, a po rychlé úkloně D’ganovi odešel.

„Musíme mít Ohňovec,“ zamumlal si D’gan sám pro sebe. Podíval se na K’rema pro podporu. „Bez něj je celý Pern odsouzen k zániku.“

„Ano, můj pane,“ souhlasil K’rem, „ale nemůžu si pomoct, uvažuji, zda neexistuje jednodušší způsob, jak ho získat.“

~

Bušení, které Sidara probudilo, bylo vítanější, než postava, kterou spatřil za dveřmi.

„Zbláznil ses?“ zasyčel vztekle. „Všichni na Pernu tě hledají.“

Tenim se usmál, protlačil se kolem druhého muže a zamířil ke krbu ohřát si ruce. „A kolik lidí na Pernu hledá Ohňovec?“ zeptal se nenuceně.

„Ohňovec?“ zvolal Sidar nevěřícně. „Získávají ho dostatek z dolu Na Výšinách.“

Tenim byl rád, že je k Sidarovi zády, protože cítil, jak se mu odkrvuje tvář. „Na Výšinách?“

„Ano, ty hlupáku,“ odsekl Sidar. „Tarikův spratek tam těží od té doby, kdy skončilo Shromáždění.“

„Opravdu?“ otočil se Tenim k Sidarovi a jeho rysy byly opět klidné.

„Opravdu,“ řekl Sidar. Popadl Tenima za límec, vytáhl ho ze stoličky a strčil ho ke dveřím. „Teď vypadni, už tu nejsi vítán.“

Tenim se otočil tváří v tvář ke staršímu muži. „Nejsem vítán?“ zeptal se sklíčeně. „Po tom všem, co jsme prožili?“

„Vrať se a moji strážci si to s tebou vyřídí,“ slíbil Sidar.

„To bych nechtěl,“ prohlásil Tenim příjemně. Sundal z ramene vak a něco z něj vylovil. „Protože vím, žes byl tak dobrý přítel, něco pro tebe mám. Říkejme tomu – dárek na rozloučenou.“ Rozhlédl se a spatřil džbán. „Na oplátku chci jen trochu vody.“

Sidar ho ostražitě pozoroval a couval, dokud neuviděl, co Tenim vytáhl – kámen. „Je to jen kámen, proč bych ho měl vyměnit za vodu?“

Tenim mu kámen hodil a starší muž ho reflexivně chytil. Tenim přistoupil ke džbánu a naplnil hrnek.

„To není obyčejný kámen,“ odpověděl Tenim hladce. „To je Ohňovec.“

Sidar ostražitě pohlédl na Tenima a zkoumavě na kámen. „Nestojí mi za vodu,“ zavrčel. „Měl bys raději odejít.“

„Je to velmi cenné,“ pokračoval Tenim ve stejném tónu.

Sidar posměšně odfrkl.

„Nelíbí se ti můj dárek?“ zeptal se Tenim a znělo to smutně.

„Ani on, ani ty. A teď vypadni.“

„Ach, ale to je speciální kámen,“ usmál se Tenim. Předstíral, že si lokl z hrnku. „Určitě má větší cenu, než tahle voda.“ Chrstl vodu na Sidara, který zavrčel překvapením.

„A je docela smrtící,“ dodal Tenim a ustoupil, když Sidar přidušeně vykřikl a kymácel se od něj pryč. Tenim pokračoval, jako by se nic nestalo a zcela ignoroval Sidarovy zoufalé pohyby. „Zdá se, že pokud plyn přímo nevybuchne, spálí plíce a vzduch v nich. Smrt je rychlá, i když poněkud bolestivá.“

Sledoval, jak Sidarovy zběsilé pohyby stále víc slábly, až přestaly úplně. Zavrtěl hlavou a otočil se k odchodu, jen aby vrátil s posledním pokáráním.

„Měl jsi ho koupit, když jsi měl šanci.“

Tenim vyšel ven, vylezl na palubu svého valníku a vyrazil do kůlny za Sidarovým domem. Vypřáhl zvířata, odvedl je do stání, napojil a nakrmil a přitom si pískal a zkoumal běhouny ve stájích. Pak si vybral nejlepší zvíře, osedlal ho, přidal svou deku, cestovní vak a klec na sokola, a vyjel do noci k západu, směrem k Weyru Na Výšinách.

~

Halla nadávala, když v Keoghu ztratila Tenimovy stopy. Přišla sem tři dny po něm, dost pozdě, aby už bylo nalezeno tělo držebníka. Ona sama pak objevila chybějící pracovní valník i se smrtícím nákladem Ohňovce, ale odešla dřív, než D’gan přijel dohlížet na jeho vykládání.

Teď měl Tenim koně a třídenní náskok.

Halla přemýšlela o druhé sadě stop, kterých si všimla na cestě. Proč pokračovaly na západ i poté, co se Tenim stočil na jih? Přesto měla své poslání, a tím posláním ji pověřil Pán Fenner. Zatím se její naděje, že najde některé z Vyloučených, ukázaly stejně mylné, jako naděje, že přivede Tenima spravedlnosti.

„Tak co teď udělám?“ ptala se Halla sama sebe. Západ, rozhodla se. Na okraji města našla karavanu obchodníků, kteří souhlasili, že ji vezmou, jakmile se přihlásila jako přítel Tarri.

„Zpráva od Tarri o tobě hovoří jen v dobrém,“ řekl jí jejich vůdce a ukázal na ohňového dráčka jako zdroje zprávy.

Tu noc se utábořili v polovině hor na území Výšin. Halla, důkladně nabalená proti zimě, se připojila k členům karavany kolem velkého ohně a poslouchala, co si povídají.

„Takže jaké jsou šance pro ten Ohňovcový důl?“ zeptal se jeden z nich.

„Ne lepší, než pro ten D’ganův,“ odpověděl další.

„Ale slyšel jsem, že tam pracují horníci,“ řekl první.

Druhý se uchechtl. „Aspoň do té doby, než udělají svou první chybu.“

Skupina se k němu připojila hořkým smíchem.

„A co potom? Co se stane, když už nebude nikdo, kdo by těžil Ohňovec?“

„Dokud budou Vyloučení, vždycky se někdo k těžbě Ohňovce najde.“

„Slyšel jsem,“ první ztišil hlas, „že D’gan bere na otevření nového dolu i ty, kdo Vyloučení nejsou.“

„Neříkej?“

„To je strašná věc!“

„Říká se, že polovina horníků kolem starého dolu byla při tom výbuchu spálena.“

„A já slyšel, že to jeden z Vyloučených udělal schválně.“

„Můžeš je vinit, když musí takto dřít?“

„Neměli se stát Vyloučenými, pokud nechtěli takhle dřít,“ zabručel další. Halla bojovala s nutkáním dotknout se prstem čela.

„Ne každý má možnost volby.“

„Jak to? Není to snad spravedlnost, za to, co udělali?“

„Spravedlnost se liší od jednoho Pána Držitele k druhému.“

Kolem táboráku prošel sbor souhlasného zamručení. Po chvíli se hovor stočil na další témata a na Hallu padlo spaní, ale ještě se stihla zeptat, „Ví někdo, kde je ten druhý důl?“

Starší lidé si vyměnili přemýšlivé pohledy, než jeden odpověděl, „Vysoko v horách, poblíž Výšin. Říká se, že se tam dostanou pouze draci.“

~

Pellar přešel hory, jak nejrychleji dokázal. Zvládl to v dobrém čase a našel loď, která směřovala po proudu řeky k první slušně velké držbě. Za to, že držel hlídku, dostal jízdu zdarma, ale nejprve musel ukázat čelo, aby dokázal, že není Vyloučený.

„Ne, že bych to udělal,“ vysvětlil převozník, „ale říká se, že Telgar za Vyloučené muže zaplatí odměnu.“

Pellar se na muže zdvořile podíval, povzbuzujíc ho, aby spiklenecky pokračoval. „Slyšel jsem, že to přikázal sám Vůdce Weyru D’gan. Byl hrozně naštvaný, že Weyr Na výšinách má svůj vlastní důl. Hádám, že se domnívá, že je jediný, kdo si zaslouží monopol na Ohňovec.“

Kromě tohoto mluvil muž stejně málo, jako Pellar. Když však mladík mlčel i pak, podrážděně se zeptal, „proč nemůžeš mluvit, chlapče?“

Pellar stáhl dolů límec tuniky a napodobil někoho, jak se ho snaží uškrtit, což stačilo.

Rozešli se u soutoku řeky; muž směřoval dál po proudu, a Pellar se rozhodl zkusit, zda se dokáže dostat do Weyru Na Výšinách.

Po vyčerpávajícím dni pochodu zjistil, že okolní hory Výšin jsou mrazivé, neúrodné a nehostinné. Bouře zahnala jeho poslední naděje, že dojde do Weyru sám, aby D’vina překvapil. Místo toho ho nechala v obavách, zda vůbec přežije.

Když si konečně přiznal porážku, zavolal Hurtha.

Bouře však byla tak silná, že D’vin mu mohl jen shodit dolů balíček, a i když byl zářivě barevný, Pellarovi trvalo hodinu, než ho našel. Uvnitř byl studený chléb a džem. Našel si úkryt na noc a najedl se, vychutnávajíc každé sousto.

„Měl jsi dát vědět Hurthovi, než ses pokusil o něco tak hloupého,“ pokáral ho D’vin druhý den, když se znovu vrátilo slunečné počasí.

Pellar smutně přikývl na souhlas.

„Tak co tady děláš?“ zeptal se D’vin. Pellar mu vylíčil vše o Tenimovi a svých obavách o nový Ohňovcový důl.

„Souhlasím, taky máme strach. Stejně tak Mistr Zist, který, mimochodem, posílá své nejvřelejší pozdravy a prosbu, aby ses nenechal znovu zabít.“

Pellar se zašklebil. Vylovil zprávu, kterou napsal v předchozích dnech během cesty, a podal ji D’vinovi.

Tomu stačil jediný pohled na její horní část a složil ji. „Pokusím se zajistit, aby ji Zist dnes večer dostal.“

Pellar poděkoval úsměvem.

„Tak co s tebou budeme dělat?“

Pellar už psal na tuto otázku odpověď, tak jen předal břidlici.

„Vezmi mě k dolu. Budu hlídat.“

D’vin potřásl hlavou. „Máme už dost stráží, myslím, že by ses měl vrátit k Mistru Zistovi.“

Pellar zavrtěl hlavou, jemně si přitáhl břidlici a napsal, „Můžu stopovat.“

D’vin navrženou informaci zvažoval, než se nesouhlasně zamračil. „Budu se muset zeptat Vůdce Weyru a Zista.“

Pellar znovu zavrtěl hlavou a tvářil se zachmuřeně a odhodlaně. Napsal, „Kvůli Chitterovi. Musím to udělat.“

Když podával břidlici zpátky, upřel oči, zvlhlé slzami, na D’vina, dokud mladý Vůdce křídla nepřikývl.

Se smutným úsměvem si Pellar znovu přitáhl břidlici a napsal, „Nech si moje hlídání jako tajemství.“

D’vin to dlouze rozvažoval. „Tak dobře,“ souhlasil nakonec. Namířil na Pellara prstem. „Ale chci tvůj slib, že zavoláš Hurthovi o pomoc, pokud si všimneš čehokoli podezřelého. Souhlasím jen kvůli tomu, že tak dobře dokážeš komunikovat s Hurthem.“

Pellar přikývl a napsal na břidlici, „Část mého plánu.“

„Část tvého pochybného plánu,“ souhlasil D’vin se smutným zavrtěním hlavou. „Jen doufám, že ani jeden z nás toho nebude litovat.“

~

Tenim nevěděl, jestli má nadávat, nebo se smát, když našel důl Výšin. Tarikův spratek tam kopal Ohňovec spolu s jedním z dalších horníků z tábora Natalon. Páni, to bylo perfektní! Pomstí se za všechny ty špatné věci, které mu horníci udělali, a bude mít tu čest zahubit Tarikova spratka! Na druhé straně ho rozzuřilo, když viděl, jak dobře Cristov a druhý muž pracují a kolik Ohňovce přinesou s každým nákladem. Ještě horší bylo, že s nimi zjevně zacházeli jako Pány Držiteli – měli teplý kamenný dům na spaní, čerpadla, postavená Mistrem kovářem, kolejnice pokládali přímo lidé z Weyru, (byli příliš dobře oblečení, aby to byl někdo jiný), a skladiště, kde nemuseli dělat žádné nudné pytlování.

Z čeho se mu chtělo nejvíc klít a smát se zároveň, byl způsob, jakým byl důl ve dne v noci hlídaný. Během dvou dnů, kdy ho sledoval, nikdy neviděl důl nehlídaný. Ale stráže byli všechno staří muži a hubené ženy, pro něj žádní protivníci.

Drakeni jsou příliš spokojení sami se sebou, usoudil Tenim. Za což zaplatí, a pak štědře zaplatí jemu.

Protože přes všechny své stráže a pečlivé plánování, se drakeni mýlili, pokud věřili, že před ním dokážou svůj drahocenný důl ochránit. On má plán. A provede ho těsně poté, co horníci půjdou na svou první směnu. A pak ho budou poslouchat i drakeni.

~

Pellar odmítl být na sebe naštvaný, že nenašel Tenimovu stopu dřív; Tenim se zjevně v maskování stop zlepšil, od doby, kdy se s ním Pellar setkal naposledy. Jeho pátrání bylo navíc ztíženo rozhodnutím, že se bude přesouvat jen v noci. Ale v noci Tenimův sokol spal; Pellar se tak musel vyhýbat jen jednomu páru očí, a ty oči byly unavené celodenním sledováním.

Bylo jasné, že Tenim dorazil o několik dní dřív, a že jakmile dorazil, pohyboval se jen velmi málo. Chodil pouze z místa, kde spal, na své pozorovací místo a zpět, takže bylo celkově mnohem těžší jeho stopy najít.

Ve skutečnosti by Pellar vůbec nebyl spatřen, kdyby neusoudil, že Tenim se chystá napadnout Cristovův důl. Veden touto myšlenkou, přestal sledovat nejlepší pozorovací místa a zahájil výpad.

Na co Pellar nepřišel, byl způsob, jak chtěl Tenim uspět sám v útoku na tolik lidí. Ale nakonec, neměl v úmyslu to zjišťovat. Jediné, co potřeboval, bylo, aby se Tenim pohnul a on ho našel.

S čím Pellar nepočítal, byl sokol Grief.

První znamení útoku přišlo před svítáním, kdy vznikl velký rozruch v místě, kam byl vyslán hlídkující drak. Drak vykřikl nejprve překvapením a pak bolestí, když na něj opakovaně klesal sokol a zobákem i drápy drásal dračí kůži, a to navzdory zoufalé snaze jeho jezdce, který se ho snažil chránit.

Rozruch probudil lidi z weyru, spící v domě, a všichni společně spěchali podívat se, co se stalo.

„Zůstaň tady!“ křikl starší strážce na mladíka, který s ním měl službu. „Podívám se, co se děje.“

Objevili se Toldur a Cristov a vyměnili si pár slov s jedním z lidí z weyru. „Vy běžte!“ vyzval je Toldur. „My budeme hlídat důl.“

Pellar je sledoval, jak vstoupili do šachty, a stále přemýšlel, co doufal Tenim získat z napadení draka.

Pak přišla druhá část útoku Griefa. Pellar měl sotva čas zachytit letmo temnou tečku, padající z ranní oblohy, než si uvědomil, co se děje. Ve chvíli, kdy vyskočil z úkrytu, strážce už ležel na zemi a rukama si kryl podrápaný zkrvavený obličej. Pellar se rozběhl ke vchodu do dolu, ale než byl v půlce, Tenim ze své skrýše hodil směrem ke vchodu do dolu velký objekt.

Hurthe, pomoc! vykřikl Pellar ve stejné chvíli, kdy jiný hlas vykřikl: „Pomoc!“

Na kratičký okamžik si Pellar pomyslel, že to byla možná jeho vlastní slova, že v panice našel svůj hlas. A pak si uvědomil, že ten hlas nepatřil jemu.

V tom krátkém okamžiku zareagoval Grief – spustil se z nebe s chraptivým výkřikem na temeno Pellarovy hlavy.

Ale Pellar byl připraven. Otočil se, vytáhl z opasku nůž a klekl si, držíc nůž nad sebou.

Se strašným výkřikem se klesající sokol nabodl na nůž, až na Pellara dopadla sprška peří a krve.

„Ty!“ vykřikl Tenim zuřivě a vyskočil ze svého úkrytu. Když se k němu Pellar otočil, zaburácel za ním výbuch a ucítil kouř plamene. Chlapec se okamžitě obrátil a rozběhl se ke vchodu do dolu, ignorujíc smrtelné nebezpečí za zády i oheň před sebou.

Sáhl do dolu, hmatal a našel ruku. Zatáhl, ale tělo se nepohnulo. Až najednou, jak táhl, vyrazilo tělo kupředu. Pellar odtáhl tělo na stranu a chystal se vrátit pro druhého horníka, když dolem otřásla druhá, větší exploze a srazila ho na zem.

Když se pokusil znovu vstát, popadly ho hrubé ruce. Obrátil se a spatřil nad sebou zlostný, krvavý, a spálený Tenimův obličej. Pellar neměl tušení, kde je jeho nůž. Nicméně ten Tenimův byl přímo před ním.

„Chytej!“ vykřikl hlas za ním. Pellar se pootočil, plynulým pohybem chytil nůž ve vzduchu a vzápětí stál znovu tváří v tvář Tenimovi.

„Zabil jsi mého ptáka!“ překřičel Tenim hluk exploze a sklonil se, aby zabořil nůž do Pellara.

Rána nedopadla. Místo toho Pellar klesl k zemi, nožem v ruce trhl nahoru a zabodl jej přímo doprostřed Tenimovy hrudi. Mladík se zakymácel, ústa široce otevřená překvapením, a Pellar rychle vytáhl nůž a bodl ho znovu, výš, do Tenimova hrdla.

To bylo za Chittera, pomyslel si hořce.

Pak se sesul ke straně, zatímco vytryskla horká krev a Tenim klesl mrtvý k zemi.

Teprve tehdy se hoch otočil, aby našel svého dobrodince a uviděl, koho se mu podařilo zachránit.

Ten náhlý pohyb, spojený s horkem z výbuchu a stresem z vypětí, už byl příliš. Zhroutil se.

KAPITOLA 9

Drakeni, to čistá pravda je,

že z lidí každý vás obdivuje,

vaši statečnost i tu práci tvrdou.

Střežte Pern i nebe, až tu Vlákna budou.

WEYR NA VÝŠINÁCH

„Nehýbej se,“ řekl tlumený hlas laskavě, když Cristov otevřel oči. Na boku hlavy a krku měl umístěn chladivý obklad. „Kvůli léčení musíš zůstat v klidu.“

Do zorného pole mu vplul obličej mladé ženy s olivovýma očima a tváří rámovanou dlouhými tmavými vlasy, s jedním dlouhým bílým pramenem nad čelem.

„Já jsem Sonia,“ řekla. „Ty jsi Cristov a máš štěstí, že jsi naživu.“

Cristov zamrkal a pokusil se posadit. Sonia ho zadržela a panovačně zavelela, „Řekla jsem, nehýbej se.“

Cristov poslechl. Neměl energii ani chuť uvažovat o něčem jiném, s ohledem na Soniino hubování.

Kde je? Co se stalo? Mžoural po místnosti, bloudil očima všude, kam dohlédl.

Tohle není důl, samozřejmě, ani jeho ubikace. Zahlédl bylinky ve sklenicích a podle čichu usoudil, že je v pokoji léčitele.

„Pokud se nebudeš hýbat, je velká šance, že nebudeš mít z popálenin žádnou trvalou bolest,“ upozornila ho Sonia.

Popáleniny? Cristov vzpomínal a bolestně zavřel oči. On a Toldur – prudce oči otevřel a doufal, že svou otázku vyjádřil svým vzhledem.

„Nejlepší bude trochu si odpočinout,“ sdělila mu Sonia. „Bude trvat tři sedmidenní, možná celý měsíc, než se postavíš znovu na nohy.“ Nedokázala potlačit úšklebek, když dodala, „Ohňovec dělá ošklivé popáleniny.“

„Pokud bude bolest příliš velká,“ pokračovala, „můžeš dostat nějakou fellisovou šťávu.“

Ohňovec? Důl? Cristov si náhle vzpomněl na spalující žár, výkřiky překvapení a bolesti a někoho, kdo ho tahal – Toldur? Co se stalo?

Pomalu se propadal do spánku, jen občas vyrušený Soniou, když mu jemně omývala rány. Jeho poslední myšlenka na samém okraji neklidného spánku bylo překvapivé poznání, že mu Sonia omývá celou stranu hlavy a nedotýká se jeho ucha. Co se mu stalo s uchem?

~

„Co se stane teď?“

Ta otázka D’vina překvapila. Očekával, že Toldurova družka při pohledu na vyhořelý důl a hrob svého druha propukne v rozrušený pláč a zhroutí se v třesoucího se chudáka.

„Nikdo nebude tohle místo rušit,“ řekl jí konejšivě.

Alarra zavrtěla hlavou na znamení, že se mýlí. „A co draci a Ohňovec?“

D’vin pokrčil rameny a rozpřáhl ruce. „Tohle místo bylo zničeno.“

„Tak najdeme další.“

„Přesně to chceme,“ souhlasil D’vin s rozhodným kývnutím, a jeho oči rychle přehodnotily tuhle Toldurovu partnerku.

Alarra si jeho pohled správně vyložila a na potvrzení k němu lehce sklonila hlavu.

„Jsem partnerem horníka, drakene; sdílíme naše břímě společně.“ Přes rty jí přelétl letmý úsměv. „Kdybych byla silnější, byla bych s Toldurem v dole.“

D’vin byl překvapený a bylo to na něm vidět.

„Byl to výjimečný muž,“ řekla Alarra.

„A výjimečný muž potřebuje výjimečnou ženu,“ ozval se hlas zdálky.

Alarra s D’vinem se otočili a uviděli Soniu, jak se k nim blíží, dlouhé vlasy spletené do pevného ohonu. Sonia natáhla k Alaře ruku. „Ty musíš být Toldurova družka.“

Alarra přikývla. „Tak, Dračí paní, co je třeba udělat?“

Sonia zavrtěla hlavou a zasmála se. „Nejsem draken, pouze žiji ve Weyru. Pomáhám svému otci, který je ve Weyru léčitelem.“

„Cristov?“ zeptala se Alarra.

„Žije,“ odpověděla Sonia. „Je zle popálen na krku a na levé straně hlavy.“ Zhluboka nadechla a dodala, „Myslí si, že ho Toldur musel strčil na zem, když přišel výbuch, a chránil ho svým tělem.“

Alarra zalapala po dechu, a tvrdě se kousla do rtu, než přidušeně odpověděla, „On – miloval toho chlapce, jako by byl jeho vlastní.“

Zhluboka se nadechla, napřímila se a pevně se podívala na D’vina. „Můj pane, jako Toldurova partnerka jsem připravena sloužit na jeho místě. Kdy mám začít?“

D’vina nenapadala odpověď a obrátil se prosebně na Soniu, která řekla, „Myslím, že nejdřív musíme zvážit naše možnosti.“ Ukázala na čekající draky. „Možná, že bude nejlepší projednat to ve Weyru.“

~

„Žádné známky? Žádná stopa?“ D’gan zdůraznil své podráždění tím, že bušil do stolu Rady. Vyskočil na nohy a opřel se o ruce, křičíc na své shromážděné Vůdce křídel. „Co tím myslíte, že žádné známky?“

„Kopali na pěti různých místech a nic nenašli,“ řekl K’rem.

„A těch dvanáct Vyloučených zemřelo v tom závalu,“ dodal další Vůdce křídla.

D’gan zrudl, připravený hnát Vůdce křídel znovu do akce, ale zastavil se a pomalu vydechl. Pohlédl na každého Vůdce křídla po řadě, zatímco tichým tvrdým hlasem říkal, „Bez Ohňovce draci nemůžou chrlit oheň. Bez ohně se Vlákna zavrtají. Když se Vlákna zavrtají, vysají z Pernu veškerý život. My… musíme… mít… Ohňovec.“

„Mistr Horník –“

„Nic neví,“ zavrčel D’gan na neznámého Vůdce křídla. „Prostě musíme najít víc Vyloučených.“

„Co když jich víc není?“ zeptal se K’rem starostlivě.

„Nějaké najděte,“ řekl D’gan. „Vždycky jsou tu ti, co by měli být Vyloučení.“ Rukama odstrčil stůl a vstal. „Drakeni potřebují Ohňovec, aby sloužili Pernu. A my ho získáme.“

~

„D’gan hledá další horníky,“ poznamenal Zist kysele k Murennymu, když přerušili svůj rozhovor, aby si vyslechli bubny.

Murenny posměšně odfrkl. „Nikdy nedokážu přijít na to, jak mohl jeho Kaloth někdy chytit Lininu královnu.“ S potřesením hlavy dodal, „Říká se, že zásnubní let vybírá nejlepší Vůdce Weyru, ale…“

„No,“ ozval se Zist, „víš, jak to bylo. D’gan byl nejsilnější jezdec z Igenu, a zdálo se jako správná věc, že má oba Weyry spojit bronzák a zlatá.“

Murenny se na něj vyčítavě podíval. „To je moje teorie, kterou jsi ukradl.“

„Zdá se jediná, která se hodí,“ pokrčil Zist rameny. Pohlédl na přesýpací hodiny, které před pár okamžiky obrátil a pak zamyšleně zpět na Mistra Harfeníka. Možná nakonec prohraje sázku. Ale ne!

Dupot nohou a uspěchané klepání oznámilo příchod nejnovějšího učedníka Harfenické Síně.

Zist si dovolil malý úsměv, když si vyměnil pohled s Murennym, který jen pokrčil rameny a podotkl, „Nevíš, jestli je to on.“

Zist se jen víc usmál, zatímco Mistr Harfeník zavolal, „Dále.“

„Pane,“ začal Kindan, a boky se mu zvedaly z úprku do pokoje Mistra Harfeníka. „Je to pravda?“

Zist si dovolil jeden triumfální pohled, než se obrátil ke Kindanovi a zeptal se: „Je pravda co?“

„Toldur a Cristov,“ lapal Kindan po dechu. „A důl Na Výšinách.“

„To je pravda,“ zavrtěl Murenny smutně hlavou. „Naše zprávy říkají, že důl byl zcela zničen.“

„A Cristov?“

„Slyšel jsi zprávy,“ řekl Zist mírně nesouhlasným tónem, zatímco přemýšlel, jestli Kindan může mít škodolibou radost z tragédie Cristova. Ale další chlapcova slova ho uklidnila, protože Kindan se zeptal, „co můžu udělat, abych pomohl?“

„Můžeš zjistit všechno, co existuje o dolování Ohňovce,“ řekl Murenny, a získal tak Kindanovu pozornost. Ukázal směrem k Archivu. „Začni tam, a pak, bude-li to nutné, projdeš záznamy Mistrů Horníků, záznamy v Telgaru, a všude jinde, kde dokážeš najít nějaký odkaz na Ohňovec.“

Kindan vytřeštil oči a šokovaně otevřel pusu. Ale jen na chvíli. Pak pusu zavřel a přikývl: „Začnu okamžitě.“

~

„Teď se můžeš podívat,“ řekl léčitel Weyru Cristovovi. Trvalo skoro celý měsíc, než léčitel prohlásil, že je Cristov dostatečně vyléčen. Položil malé zrcátko do Cristovovy pravé ruky.

Tvář, která se na něj dívala, byla jeho vlastní, zjistil Cristov s úlevou. Ale pak obrátil hlavu na stranu a uviděl hrozivě skvrnité maso, lemující levou stranu jeho hlavy. Tam, kde měly být vlasy a ucho, spálil oheň vybuchujícího Ohňovce jeho kůži na uhel.

„Jizvy, jako je tahle, dělají drakeny zajímavými,“ prohlásil D’vin, když vstoupil do pokoje. Sonia vzhlédla a blýskla po něm úsměvem, který draken nadšeně vrátil.

Cristov obrátil zjizvenou hlavu k Sonii a zeptal se: „Myslíš si to taky?“

„Ne,“ přiznala Sonia. „Ale já se dívám na srdce člověka, ne na jeho tvář.“

„Každopádně, já nejsem draken,“ prohlásil Cristov jen tak dookola.

D’vin poznámku ignoroval a otočil se místo toho k léčiteli. „Je fit?“

„Dostatečně fit.“

D’vin na ujištění pokývl a otočil se zpátky na Cristova. „Nechceš se se mnou projít? Rád bych ti ukázal, pro co jsi tolik obětoval.“

Cristov neochotně vstal a následoval bronzového jezdce.

U vchodu se D’vin otočil: „Možná bys chtěla jít taky, Sonio.“

Sonia po něm hodila pohledem, který Cristov nedokázal přečíst, pak si vyměnila tázavý pohled s otcem, který kývl na souhlas, a se zářícíma očima se připojila k nim.

Během chůze Cristov cítil, jak má levou stranu krku napjatou a těžce ohebnou.

„Bude to chvíli trvat, než se kůže natáhne,“ poznamenala Sonia za ním a zachytila jeho ruku, když se chtěl dotknout zjizveného povrchu. „Bude lepší to nedráždit. Otec ti dá mast, která pomůže kůži změkčit.“

Když vyšli z tunelů do velkého kotle Weyru, všiml si podrážděně, že levá strana krku ho bolí, jak mžoural proti světlu, a když zvedl hlavu vzhůru, ucítil ostrou bolest. Ale při pohledu před sebe se mu ty drobné bolesti zcela vypařily z mysli.

Draci!

Zlatí, bronzoví, hnědí, modří i zelení, všichni se vznášeli v půvabném obrazci nad horní částí kotle a stíny pod jejich křídly vytvářely na zemi pohyblivé pruhy.

Od skupiny drakenů, kteří rovněž sledovali vzdušné dovádění svých přátel, se oddělil starší muž. „Vzdávají ti čest,“ pokývl lehce hlavou ke Cristovovi.

Mladík dokázal jen opětovat pokývnutí, stále ohromený obrazem nad sebou. Tolik draků! Kroužili, klesali, prováděli piruety a zase stoupali vzhůru – bylo to skoro jako by duha začala létat.

Na okamžik si Cristov představil sám sebe na hřbetě jednoho z těch draků, stoupajících a klesajících z radosti. Téměř to cítil. Téměř.

„Jsou krásní.“

„To opravdu jsou,“ souhlasil muž. Cristov odtrhl pohled od leteckého dovádění a podíval se na muže, který promluvil. Měl šedé vlasy a prošedivělou tvář, jeho tělo se zdálo scvrklé a unavené, ale nesl se s důstojností, která vzbuzovala respekt. Cristovovy oči se rozšířily, když si všiml pořadí uzlů na mužově rameni.

„Vůdce Weyru,“ vydechl Cristov. Zachvěl se, rozzlobený bolestí levé strany krku. „Nechtěl jsem být neuctivý.“

„Nikdo to tak nebral,“ řekl mu Vůdce Weyru Na Výšinách s úsměvem. Natáhl ruku a Cristov ji uchopil. „Jsem B’ralar.“

„Vůdce Weyru B’ralare,“ uklonil se Cristov hluboce. „Děkuji ti za laskavost.“

B’ralar pokynul Cristovovi, aby se narovnal a mávl nad díky rukou. „Jsme to my, kdo by měl být poctěn a poděkovat.“

Cristov byl tak překvapený, že se B’ralar zasmál. „No, jen díky vám jsme měli vůbec nějaký Ohňovec.“

„Ale důl byl zničen!“ vykřikl Cristov. „A Telgar už taky nemá žádný důl.“ Na okamžik se zarazil, jak vstřebával plný dopad svých slov. Pak se napřímil a podíval se nahoru, B’ralarovi do očí. „Jsem připraven začít znovu, Vůdce Weyru.“

B’ralar mu pohled dlouze opětoval, než reagoval, „Vidím, že jsi. Ale myslím, že by bylo nejlepší, kdybys tady u nás zůstal o něco déle.“ Když se Cristov nadechl k protestu, B’ralar zvedl ruku. „Máme dost Ohňovce – díky vám, aby nám vydržel měsíc, pokud to bude nutné.“ Vůdce Weyru rukou naznačil celý Weyr. „Do té doby bychom ti chtěli nabídnout naše pohostinství jako poděkování za vše, co jsi udělal.“

Cristov stále vypadal připravený se hádat. B’ralar se na něj znovu usmál. „Prosím, dlužíme ti to.“

„Ale –“

„Pojď se podívat do prostor Líhnutí,“ přerušil ho D’vin a položil Cristovovi ruku pevně na pravé rameno. „Je tu dvacet tři vajec blízko vylíhnutí.“

„Ano, běžte!“ souhlasil B’ralar a mávnutím je poslal pryč.

Cristov měl jen pár okamžiků, aby si všiml sedmi vznešených věží, nerovných vrcholků, které daly Výšinám jméno, než se jeho oči musely přizpůsobit temnějšímu vnitřku v tunelu k prostorám Líhnutí.

Sonia, která se zastavila, aby si popovídala s nějakou ženou z Weyru, k nim dychtivě spěchala.

„Garirth se koupe,“ řekla Sonia, když se k nim připojila. „Budu mít šanci zkontrolovat to vejce.“

D’vin se zasmál. „Teď, když tvůj otec potvrdil, že je to v pořádku, už to není potřeba.“ Pak vysvětlil Cristovovi, „Mysleli jsme, že jedno z vajec má prasklinu, ale ukázalo se, že je to jen zvláštní značka.“

„Moje vejce,“ prohlásila Sonia a ukázala prstem na bílý pruh ve svých vlasech. D’vin se nesmál. Jemnějším hlasem dodala, „Možná Garirthina poslední královna.“

„To nemůžeš vědět,“ řekl D’vin.

„Jessala už v posledních dvou Obězích nebyla dobrá,“ řekla Sonia. „A zásnubní let Garirth byl krátký a nízký.“

„Garirth je silná.“

„Její síla je stejná, jako jejího jezdce,“ zavrtěla Sonia hlavou.

Dál šli tunelem do prostor Líhnutí mlčky.

Místo aby přibývalo tmy, cesta se pomalu rozsvěcovala. Cristov zalapal po dechu. Prostory Líhnutí byly stejně osvětlené, jako kotel Weyru venku.

„Jsou tu zrcadla, která vedou dovnitř světlo,“ vysvětloval D’vin, když viděl Cristovův výraz. Zavrtěl hlavou při vzpomínce na své mládí. „Vyrobené z nějakého druhu kovu. A weyrlinkové jsou přiřazeni k leštění, když ztmavnou.“

„Někteří víc, než jiní,“ zavtipkovala Sonia a šibalsky se podívala na D’vina.

D’vin uznal její posměch mávnutím ruky a přiznal se Cristovovi, „Mistr weyrlinků to schovával pro mě.“

Sonia si posměšně odfrkla, ale už nic neřekla. Její zlehčování se vytratilo, když se podívala na druhý konec Líhniště.

„Je jich jen třiadvacet,“ řekl D’vin omluvně. „Bylo by jich víc, kdyby byla Garirth mladší.“

Vejce, sahající Cristovovi po hruď, byla všechna pokryta lesklými skvrnami – namodralá, nazelenalá, hnědá, béžová – vajíčka vířila barvami, které mátly oči.

Sonia se rozběhla pryč, zaměřená na jedno vejce, poněkud stranou od ostatních.

„Ona doufá, že je to zlatá,“ řekl D’vin Cristovovi tichým hlasem, „ale královna obvykle odvalí vejce královny stranou. Sonia říká, že to je znamení, že je Garirth slabá, že nedokáže odvalit vejce příliš daleko.“

Cristov přikývl, protože se mu to zdálo zdvořilé.

„Jestli to není vejce královny,“ pokračoval D’vin, „a Garirth zemře, pak budeme bez královny, tak jako Igen.“

„Mohly by se Výšiny spojit s Telgarem?“ zeptal se Cristov znepokojeně.

D’vin se zasmál a zavrtěl hlavou. „Pochybuji, že by to byla B’ralarova první volba. Ne, domnívám se, že bychom vejce královny směnili.“ Zatvářil se ponuře, když dodal, „Bezpochyby by to vejce pocházelo z Telgaru a byli bychom jim zavázáni.“

Cristov se na něj tázavě podíval.

„Byli bychom zavázání k otevření našeho zásnubního letu pro bronzáky z Telgaru,“ vysvětlil D’vin.

„Takže doufáš, že to je přece jen zlaté vejce,“ usoudil Cristov.

„Doufám,“ souhlasil D’vin. Odvrátil se od Sonii, která pečlivě prohlížela podivné rýhování na větším vejci a ukázal na další vejce. „Proč se nepodíváš na ostatní, když jsi tady?“

Cristov vyplašeně přelétl pohledem na vejce a zpátky na D’vina. Sonia se odtrhla od svého vejce a řekla ke Cristovovi, „No tak, kdy budeš mít další šanci?“

„Ale –“ chlapec měl tolik různých námitek, že nevěděl, kterou vyslovit jako první.

„Každý to dělá,“ řekla Sonia. „A tys na to získal právo.“

Měl tohle na mysli Vůdce Weyru? ptal se Cristov sám sebe. Obrátil toužebný pohled zpátky na vejce, ležící necelou dračí délku před ním. Světlo na nich hrálo, jako by to byly neskutečné klenoty. Nevědomky natáhl ruku, jako by chtěl jedno uchopit, ale byly daleko mimo jeho dosah.

„Musíš jít mnohem blíž, než jsi,“ popíchl ho D’vin. Ve chvíli, kdy mu pokynul, aby se přiblížil, ozvalo se v kotli hlasité troubení.

„To je Garirth,“ ozvala se Sonia nervózně. „Je na cestě zpátky.“

D’vin si povzdechl a lítostivě se podíval na Cristova, „Měli bychom raději odejít. Můžeme se vrátit jiný den.“

„Koneckonců, po tomhle odtud hned tak brzy nepůjdeš,“ řekla Sonia.

Cristov na ni vrhl tázavý pohled, který ona předala trhnutím hlavy D’vinovi. Ten si povzdechl, než pomalu odpověděl, „Jediný samotný muž, co by mohl dělat?“

Cristov cítil, jak rudne hněvem i dotčením, když odpověděl, „mohl bych splnit svou povinnost, drakene.“

Sonia vydala neslušný zvuk, což Cristova překvapilo. „Sám bys zemřel, a ani já, ani můj otec nejsme ochotni to připustit.“

Podívala se na D’vina, který přikývl a pokračoval: „Jsi jediný živý na Pernu, kdo těžil Ohňovec. Bylo by hloupé nechat tě jít, aspoň do doby, než bys mohl to, co znáš, naučit ostatní.“

„Nechápu, jak mohly Weyry přežít s tak příšernou věcí po všechny ty stovky Oběhů,“ potřásla Sonia hlavou.

D’vin ukázal na postranní chodbu mimo hlavní tunel do Líhně, kterou se vydali právě ve chvíli, kdy Garirthino těžkopádné tělo zablokovalo světlo z kotle Weyru.

„Souhlasím,“ řekl. Podíval se zvědavě na Cristova. „Hurth tu hmotu nenávidí.“

„Ohňoví dráčci to nejedí,“ dodala Sonia. „Zkoušela jsem to.“

„Ale bylo to to samé, co jste nám dali,“ protestoval Cristov nejistě.

„To bylo,“ souhlasil D’vin. „A to stejné, co Hurth kdy jedl kvůli plamenům. Plameny jsou horké a rychlé, ale –“

„Možná, že Harfenická Síň zjistí víc,“ řekla Sonia. Cristov tázavě zvedl obočí. „B’ralar poslal do Harfenické síně žádost o další informace o těžbě Ohňovce.“

„Přidělili tu práci svému nejlepšímu chlapci,“ dodal D’vin.

S rostoucím pocitem překvapení a zděšení, uhodl Cristov odpověď na svou vlastní nevyřčenou otázku. „Kindana?“

„Ano,“ pokývl D’vin hlavou. „To je ten chlapec. Ty ho znáš?“

Cristov dokázal jen unaveně přikývnout. A pak mu došla komičnost té situace: Kindan pracuje pro něj!

~

„Brzy oslepnu a bude to všechno tvoje vina,“ stěžovala si Kelsa, když prozkoumávala další z nekončících plesnivých záznamů, uložených hluboko v útrobách Harfenické Síně.

„Nuella je slepá a má whera,“ ozval se Kindan přívětivě. Cítil podrážděné a pálící oči stejně, jako Kelsa, ale odmítal to přiznat.

„Tyhle záznamy jsou k ničemu,“ zavrčela Kelsa. „Kdo chce vědět, kdo byl s kým oddán?“

„Je to důležité pro rodovou linii,“ odpověděl Kindan.

„Proč sis vyžádal na pomoc mě?“ zasténala Kelsa.

„Jsi dobrá ve zkoumání věcí.“

„Jsem lepší v psaní písní.“ Kelsa vztekle popadla záznam. „Sotva to dokážu přečíst.“

„Pozor s tím.“ Pak Kindan mávl rukou k úhledné hromádce záznamů před sebou. „Tyhle jsou čitelnější, ale nedávají smysl.“

„Co tím myslíš?“ pohlédla Kelsa od své hromádky ke Kindanově. Postoupila mu nejstarší záznamy v přesvědčení, že budou nejhůře čitelné a teď své volby litovala.

„No,“ zvedl list, který právě četl, jako příklad, „tohle je celé o tom, jak byl poprvé objeven Ohňovec.“

Kelsa se k němu naklonila, oči doširoka otevřené. „To by mohlo být skvělé!“

Kindan zavrtěl hlavou. „Říká se tu, že spatřili ohňové dráčky chrlící oheň, a sledovali je až na Ohňovcové pláže.“

Kelsa udělala obličej. „Ohňoví dráčci nechrlí oheň.“

Kindan přikývl. „A Ohňovec, neshořel by prostě, kdyby ho zalil příliv?“

Teď přikývla Kelsa. „Máš pravdu, je to praštěné.“ Přistoupila blíž a zadívala se na záznam v jeho ruce. „Možná je to nějaký příběh dítěte, který chtěli uchovat. Víš, pyšní rodiče a tak vůbec.“

Protože si dobře vzpomínala, že Kindan nemá žádné rodiče, kteří by na něj byli hrdí, natáhla Kelsa ruku a gestem ho požádala o záznam, aby odvedla pozornost.

Se zavrtěním hlavy jí Kindan list předal.

„Víš,“ přemítal, zatímco papír pročítala, „muselo to být velmi zvláštní, jak kolonisté objevili Ohňovec. Myslím to, že je ukrytý pod určitým druhem kamene, a tak.“

Kelsa se naklonila k záznamu. „Kéž bychom měli lepší světlo,“ zamumlala a přitáhla si světlen blíž. „Světleny prostě nejsou na čtení dost jasné.“

„Mohli bychom počkat, až bude den,“ navrhl Kindan žertem.

Kelsa se na něj zamračila. „Umím si představit, jak by na takové rozhodnutí Mistr Harfeník reagoval.“

„Myslím, že bychom mohli použít svíčku,“ navrhl Kindan.

„Zbláznil ses?“ vypískla Kelsa a ukázala kolem sebe na hromady záznamů. „To všechno hoří, Kindane.“

„Jen když je položíš blízko ohně,“ odsekl. Rukou odmítl další námitky a ukázal na záznam v Kelsiiných rukách. „Co si o tom myslíš?“

„Písmo je příliš malé a jemné, aby bylo dětské,“ prohlásila po chvíli. Ukázala na text. A formulace taky nezní jako od dítěte: „Pozorovali jsme malé okřídlené tvory, nazvané ohňoví dráčci, jak žvýkají zvláštní kameny roztroušené podél pobřeží a pak chrlí plamen, aby se bránili proti Vláknům. Později bylo zjištěno, že ty kameny byly ložiska phosphinu.“

Podívala se na Kindana. „To zní jako Mistr Zist, když vyučuje.“

Ale Kindan se na ni nedíval. Zíral do prázdna.

„Kindane?“ zamumlala Kelsa, a mávala mu prsty pod nosem. „Neusnul jsi, viď?“

Kindan odstrčil prsty pryč a zaměřil se zpátky na ni. „Kelso,“ zeptal se pomalu, „uvažovala jsi někdy nad tím, proč se jim říká ohňoví dráčci?“

Kelsa se podívala z Kindana na záznam, který držela v ruce, a pak zase zpátky a zamyšleně se zamračila.

„Myslím, že bychom měli probudit Mistra Harfeníka,“ řekl Kindan.

„Je polovina noci,“ protestovala Kelsa. „Učedníci, kteří byli tak hloupí, že probudili Mistra Harfeníka, a to kdykoliv, natož uprostřed noci, často zjistili, že té chyby litovali velmi dlouhou dobu.“

Kindan přikývl. „Polovina noci je tady,“ řekl. „Ale kdy bude svítat na Telgaru?“

Kelsa byla unavená a chvíli jí trvalo, než pochopila smysl. Svítání na východním Telgaru přijde dřív než v západní Harfenické Síni. A když přijde úsvit, někteří budou pracovat v dolech. Někteří by možná mohli dokonce kopat nové doly na Ohňovec.

„Poběžme,“ řekla Kelsa.

KAPITOLA 10

Harfeník učí, harfeník předčítá,

harfeník všem lidem potřebným pomoc dá.

DRŽBA WHERŮ

„Jestli neseženu ty bylinky, ona zemře,“ opakoval Moran, zírajíc na Jaythena a Arellu. Od jeho příchodu byl jejich postoj přinejlepším podmínečný, přinejhorším nepřátelský. Ale neměli naději, že by se mohli srovnávat s jeho dovednostmi Harfeníka a léčitele. Teď před nimi ležela Aleesa rozpálená horečkou.

Moran rychle zjistil, že samozvaný Mistr Wherů je víc než jen trochu bláznivý z dlouhého života v traumatu, což nezmírnilo ani jeho spojení s hlídacími whery. Ale s Aleesou nějak našli a probudili zvláštní druh vztahu, na hranici přátelství.

Možná rozpoznal spřízněnou duši, trápenou minulými rozhodnutími a nerozhodností, rozervanou mezi vysokými ideály a drobnými odpustky. Nebo to možná byla Aleesk se svým podivným vzhledem a tichou přítomností. Dost rychle se dozvěděl, že Aleesk je poslední zlatý wher a že Mistr Zist, a dokonce i drakeni, zjistili, jak jsou tato stvoření cenná. Po tolika Obězích, které strávil marnou snahou najít odpověď pro Vyloučené, nebo naději pro jejich děti, Moran zjistil, že problém hlídacích wherů a jejich hlídačů je mnohem lehčí břímě – a on potřeboval odpočinek.

„Nevěřím ti, Harfeníku,“ řekl Jaythen. „Jak mám vědět, že nás nezradíš?“

„Jak mám vědět, že se vrátíš včas?“ zeptala se Arella, tvář pokrytou slzami od starostí a vyčerpanou od mnoha hodin péče o nemocnou matku.

„Nijak,“ odpověděl Moran oběma. „Ale můžu vám zaručit, že čím déle bude trvat, než se vrátím, tím méně je pravděpodobné, že bude žít.“

Arella se odvrátila a sklonila hlavu. Jaythen se chvíli díval Moranovi do očí, než mávl rukou. „Tak teda jdi,“ zavrčel a zhluboka se nadechl. „Ale jestli se nevrátíš, budu tě hledat a zabiju tě.“

Moran se zasmál. „Ty a Tenim, oba.“ Ukázal dozadu do štěrbiny, kde neklidně spal wher a zeptal se Arelly, „kdybych se nevrátil včas, můžeš zachránit Aleesk?“

Arella zavrtěla hlavou. „Ne s mým vlastním hlídacím wherem. Pokud nezachráníš moji matku, ztratíme posledního zlatého whera na Pernu.“

Moran svraštil obličej, zatímco se zvedal na nohy. „Pak bych si měl nejspíš pospíšit.“ A vyšel rychlým krokem do světla jasného dne.

„Jak dlouho budeš pryč?“ volal za ním Jaythen.

„Tři dny, když budu mít štěstí.“

„Buď rychlý,“ zavolala Arella.

„Měj štěstí,“ zavrčel hrozivě Jaythen.

U vchodu do jeskyně hodil Moran na rameno svůj batoh a vyrazil svižně pryč.

První den toho ušel hodně, víc, než doufal. Věděl, že to bylo díky jeho novému prostředí; malé příděly na držbě wherů a práce, kterou po něm Jaythen a Aleesa požadovali, ho změnily – byl teď silnější a štíhlejší.

Další den se probudil brzy, celý rozbolavělý. Dostat se do pohybu mu trvalo déle, než by si přál, a zjistil, že je těžké udržet stejné tempo, jako předchozí den.

Území mezi držbou wherů a Keoghem bylo drsné a pusté. Moran si opatrně vybíral cestu, protože každý pád tady by mohl být smrtelný, i kdyby si jen zlomil nohu. To soustředění na cestu se stalo jeho zkázou. Nevšiml si draka nad sebou, dokud na něj nepadl jeho stín.

Na okamžik strnul v panice. Co když se D’gan dozvěděl o Aleese? Co by měl dělat? Zoufale přemýšlel, zoufale potřeboval plán. Konečně se mu přes tvář rozlil pomalý úsměv.

Vzhlédl a zamával na sestupujícího draka a jezdce. Mával čím dál zběsileji, pak se usmál a zakřičel – „Tady! Tady!“

Když draken sesedl, Moran se k němu rozběhl. „U prvního vejce, jsem rád, že jsi mě našel,“ prohlásil Moran. „Bál jsem se, že určitě umřu.“

„Co tady děláš?“ otázal se draken a rozhlédl se kolem po pustém terénu.

„Utekl jsem,“ mávl Moran směrem za sebe. „Šli po mně Vyloučení a já jsem utekl. Chytili mě ve spánku a já dokázal jen utéct pryč, pouze s batohem.“

„Vyloučení, říkáš?“ opakoval draken. „Jak víš, že to byli Vyloučení?“

„Kdo jiný by útočil na neopatrné uprostřed noci?“

„Co jsi tady dělal?“

„Mířil jsem do Keoghu, potřebuji sehnat nějaké léky.“

„Léky?“

„Ano, nechal jsem nemocnou matku v domku, kus cesty zpátky,“ ukázal Moran neurčitě k severu, daleko od tábora Aleesy. „Musím jí sehnat řimbabu, nebo zemře.“

„Řimbabu,“ zamumlal draken a pak se upřeně podíval na Morana. „Jak to, že znáš léky?“

„Jsem Harfeník,“ uklonil se Moran lehce. „Moran, tovaryš Mistra Zista.“

„K’lur,“ odpověděl draken krátce. „Myslel jsem, že Zistův tovaryš je Jofri.“

„Harfeník může mít víc než jednoho tovaryše,“ snažil se Moran získat čas a doufal, že mu překvapení z K’lurovy novinky nebylo znát ve tváři.

„Dobrá,“ pokynul K’lur netrpělivě ke svému zelenému drakovi, „pohni se. Vezmu tě, tam, kam chceš, rychleji, než tvé nohy.“

„Děkuji, zelený jezdče,“ odpověděl Moran vděčně.

K’lurova reakce bylo drsné zachrčení, které v Moranovi zanechalo pocit neklidu, dokud nebyli ve vzduchu a drak nešel do mezimezí. A ten neklid vybuchl do překvapeného rozhořčení, když se objevili venku.

„Tohle je Cromská Držba!“

„Ano,“ souhlasil K’lur. „Pán Fenner tě musí soudit. Pokud, jak mám podezření, o tobě nic neví, nebo hůř, pak budeš Vyloučený a pošlou tě do dolů.“

Moran byl příliš ohromený touto změnou v plánu, takže nedokázal ani promluvit, ještě když sestupovali ke vchodu na Cromské Držbě. I kdyby mohl získat řimbabu, byl teď víc než pět dní cesty od Aleesy. Zemřela by – a pak, co by se stalo s poslední královnou wherů na Pernu?

Na velitelské gesto K’lura se po Moranově boku postavili stráže Cromské Držby, aby mu zabránily v útěku, a jeho chůze se podobala pochodu zkázy.

Obrovské dveře Držby se otevřely a Moran se ocitl ve Velkém sále. Pána Fennera viděl několikrát z bezpečné vzdálenosti, ale nikdy mu nebyl představen. Mohl jen doufat, že nikdo, koho podvodem připravil o marky, nepopsal Pánu Držiteli jeho přesnou podobu. Nechtěl se stát Vyloučeným a být předán K’lurovi a do Ohňovcových dolů.

Jak pochodoval dlouhou Velkou Síní k pódiu, kde seděl Pán Fenner, všiml si Moran několika lidí, dokonce i dětí, jak ho sledují od stolů, umístěných podél stěn. Jedno z dětí na něj ukázalo s očima široce otevřenýma překvapením.

Moran se ohromeně zastavil. „Fethire?“

Další dítě se mu zdálo známé. „Marto?“

Morana naplnila náhlá, obrovská zuřivost. Setřásl své stráže a rozběhl se ke konci sálu. „Co to s nimi děláte?“ zakřičel z plných plic. „Posíláte děti do dolů?“

Horečně se rozhlížel, rozpoznávajíc děti, které zanechal s –

„Kde je Halla? Co jste s ní udělali?“

Stráže ho dohonily a srazily ho na zem, než mohl zaútočit na Pána Fennera. Moran bojoval tak tvrdě, jak to jen šlo, ale jen se na něj seběhlo víc stráží.

I tak bojoval. Musí je zachránit!

K’lur ho omráčil obouruční ranou do týla. Moran se zhroutil a jeho ústa se roztrhla o tvrdou kamennou podlahu.

„Co je to za spravedlnost?“ Zeptal se přes krvavé rty a zvedl tvář natolik, že zahlédl boty Pána Držitele. „Co je to za spravedlnost posílat děti do dolů?“

„Žádné doly,“ odpověděl Pán Fenner shora Moranovi. Po jeho gestu strážní ustoupili, ale stále se ostražitě drželi blízko zbitého Harfeníka.

Moran se narovnal natolik, aby viděl Fennerovi do očí. „Kde je tedy Halla? Nechal jsem tyto děti v její péči.“

„Sleduje Tenima,“ díval se Fenner Moranovi upřeně do očí.

„Zbláznil jsi se? Zabije ji!“

Fenner zavrtěl hlavou. „To nebyl můj nápad,“ řekl a podíval se na chvíli na K’lura. „Poslal jsem ji na jiný úkol. Ale obchodníci mi řekli, že změnila směr.“

Moran si uvědomil, že mu něco nesedí, a pochopil, že si Fenner hlídá slova, ale nedokázal pochopit, proč.

„Musíš někoho poslat, aby ji přivedl,“ řekl Moran zoufale. „Není s ním tam venku v bezpečí.“

„Kdo je Tenim?“ zeptal se K’lur za ním.

„Byl to můj chráněnec, než se změnil na zloděje a ještě hůř.“ Moran neříkal tak úplně celou pravdu.

„Zloděj a vrah,“ řekl Fenner. Moran se snažil zakrýt své překvapení a strach. „Byl zapletený do smrti nějakého Sidara z Keoghu.“

„Někdo použil Ohňovec,“ zavrčel K’lur vzadu za Moranem.

„Byl spálený?“ zeptal se Moran opatrně.

„Ne, někdy plyn z Ohňovce nehoří; zabije už jeho vdechování,“ vysvětlil K’lur.

„Co jsi dělal s Vyloučenými?“ zeptal se Fenner.

„Nestačí, že se s nimi tahal?“ ozval se K’lur. Nevšiml si podrážděného pohledu na tváři Pána Držitele, když pokračoval, „D’gan ho bude chtít v dolech. Draci potřebují Ohňovec.“

„Bylo mi to nařízeno,“ odpověděl Moran Fennerovi.

„Od koho?“

„Od mého pána, Harfeníka Zista,“ řekl Moran.

Fenner byl chvíli zticha. Když znovu promluvil, patřilo to K’lurovi. „Drakene, budu muset tuto záležitost prošetřit,“ prohlásil Fenner vážně. „To bude trvat déle než jeden den, aby došla zpráva do Harfenické Síně.“

„Když to uděláte, zašlete prosím zprávu, že Mistr Aleesa potřebuje řimbabu a léčitele,“ poprosil Moran.

Fenner dlouho zíral na zeleného jezdce, než se mrazivě zeptal, „Vzal jsi tohoto muže od nemocné?“

„Putoval sám,“ řekl K’lur. „Tvrdil, že se chystá do Keoghu, ale nevěřil jsem mu.“

„Drakene,“ začal Fenner, odmlčel se a vykouzlil na tváři úsměv. „děkuji ti za laskavost a za to, žes přivedl tohoto muže k mému rozhodnutí. Budu se, samozřejmě, zabývat každým potrestáním, které spadá pod mou funkci Pána Držitele.“

K’lur uznal Fennerova slova jako propuštění. „Ale D’gan chce víc pracovníků,“ protestoval, když si jasně představil vztek svého Vůdce Weyru, až se vrátí s prázdnýma rukama.

„Tak mi to opakovaně říkal. Ale existuje jen omezené množství držebníků, jejichž chování vyžaduje, aby byli Vyloučeni.“

K’lur vypadal, jako by se chtěl dohadovat, ale nevěděl, co na to říct. Se strohým kývnutím se otočil na podpatku a vyšel z Velké Síně.

„To nebylo zdvořilé, že?“ zeptal se mladý hlas zvědavě, když se velké dveře zabouchly.

Po Fennerově gestu se strážní stáhli od Morana úplně.

„Podej mu židli, dítě,“ odpověděl Fenner. „A ne, nebylo.“ K Moranovi dodal, „Drakeni z Telgaru, jak se zdá, postrádají zdvořilost, od té doby, co se spojili s jezdci z Igenu.“

Mladá dívka, kterou Moran neznal, k němu hlučně přistrčila polstrovanou stoličku. Moran do ní vzpřímeně narazil a vděčně se posadil.

„Děkuji,“ řekl nepřítomně.

„Není zač,“ odpověděla dívka. „Marto, přines žínku a trochu vody, prosím.“

Moran slyšel, ale neviděl pleskání nohou Marty, když odcházela za svým úkolem. Bolestně zvedl hlavu, aby se jeho oči setkaly s pohledem Pána Fennera.

„Prosím, můj pane, mohl bys teď poslat tuto zprávu?“ zeptal se Moran tiše. „Závisí na tom víc než jeden život.“

„Můžu,“ řekl Fenner, „ale jsem zvědavý, jestli si vzpomínáš, že Harfenická Síň je od Keoghu dál, než my.“

Moran unaveně přikývl. „Pomoc bude muset přijít z dračího hřbetu, pokud má dojít včas.“

„Od Telgaru nedostaneš žádnou pomoc,“ odfrkla si mladá dívka posměšně.

„Nerro, tímto způsobem nemluv,“ pokáral ji Fenner. „Telgarskému Weyru jsme zavázáni.“

„Ano, otče,“ řekla Nerra tónem, který ukazoval, že tuto skutečnost akceptuje, ale nemusí se jí to líbit.

„Harfenická Síň může požádat o pomoc Fortský nebo Bendenský Weyr.“ Moran zkoumal opatrně Fennerovu tvář ve snaze rozpoznat jeho povahu. Slyšel, že Fenner je chytrý, opatrný člověk, který není pro tvrdé obchodování. Nezdálo se mu, že by tento muž odpovídat popisu. Ale věděl, že jeho vlastní úsudek bývá chybný, protože zcela zřejmě podcenil Tenima. Přesto…

„Ten druhý život je wher.“ Moran sledoval Fennerovy oči pro jakoukoli reakci. Pán Fenner přikývl a naklonil se v křesle. „Je to poslední zlatý wher na Pernu.“

„Rozumím,“ přikývl Fenner. Rozhlédl se a zamával panovačně na svou dceru. Jeho slova byla stručná, rychlá a naléhavá. „Nerro, zaběhni na bubnovou věž. Víš, co máš říct?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Nerra a rozběhla se pryč. „Mám použít nouzový signál dvakrát nebo třikrát?“

„Třikrát,“ zavolal za ní Fenner.

Nerra bez zastavení mávla souhlasně rukou a byla pryč.

„Děkuji,“ vyslovil Moran procítěně. Nouzový signál se opakoval třikrát pouze v případě nouzového stavu Pernu.

„Uvidíme, jestli to tak budeš cítit i později.“ Fenner na Morana hořce pohlédl. „Tvoje jméno se objevilo nedávno, jak si vzpomínám.“

Moran zvedl obočí. „Můj pane?“

„Ano, chudý muž jménem Nikal si na tebe stěžoval. Říkal, že zaplatil za měsíční dodávku Cromského uhlí a nikdy ho nedostal.“ Fenner se odmlčel a sledoval pozorně harfeníkovu tvář. „Když mi řekl, žes tvrdil, že jsi jeden z mých harfeníků, cítil jsem povinnost jeho ztrátu nahradit.“

„Doufal jsem –“ začal Moran, ale Fenner ho přerušil zvednutou rukou.

„Problém bude mezi tebou a Mistrem Harfeníkem,“ prohlásil Fenner. „Za což bys měl být vděčný, protože já dávám lidem za krádež Vyloučení.“

„Bylo to pro děti,“ vysvětlil Moran.

„Měl jsi přijít ke mně,“ odpověděl Fenner.

Moran zavrtěl zmateně hlavou a na okamžik ztratil slova. Olízl si rty a trhl sebou. „Byli Vyloučení.“

V té chvíli se vrátila Marta s vlhkým hadříkem. Fenner se na dítě usmál a směroval ji k Moranovi. Podala mu žínku a vystartovala pryč; to jednání nemluvilo o žádné velké lásce k Harfeníkovi. Fenner se zamračil, což Moran neviděl, protože si právě otíral krev z obličeje.

Když skončil s očistou, ozval se Pán Fenner, „Myslím, že bude trvat nějaký čas, než dostaneme odpověď. Proč si chvíli neodpočineš?“

„Děkuji ti, pane,“ zvedal se Moran pomalu na nohy. Popravdě, překvapilo ho, když se zakymácel šokem a únavou. „Přijde mi to vhod.“

~

„Kindane, Kindane,“ zakřičel mu hlas naléhavě do ucha. „Volají tě.“

Kindan unaveně otevřel oči a uviděl Kelsu, jak s ním třese, aby ho probudila.

„Copak jsi neslyšel bubny?“ pokračovala Kelsa.

Kindan zavrtěl hlavou. Byl vzhůru celou noc a kus dalšího dne, než ho a Kelsu nadšený Zist propustil, když konečně pochopil, jak moc potřebují spát. Soudě podle Kelsiina světlenu, byla ještě tma.

„Novinky z Cromu,“ hlásila Kelsa. „Trojitá nouze, pomoc pro Mistra Aleesu.“

Kindan vyskočil na nohy tak rychle, že Kelsa musela trhnout hlavu dozadu.

„Mistr Aleesa?“ vykřikl. „Co se děje?“

„Je nemocná.“

„Budou mě potřebovat,“ tápal Kindan po dveřích.

Po jeho druhém pokusu ho Kelsa odstrčila stranou. „Nech to na mně,“ řekla. Když se vypotácel ze dveří, popadla ho za paži. „Možná bych měla jít vedle tebe.“

Kindan přikývl rychlé díky. Hned poté ho napadlo, že Kelsa obvykle dělala všechno, co mohla, aby se vyhnula pozornosti Mistra Harfeníka.

Když dorazili do prostor Mistra Harfeníka, Kelsa se vrátila ke svému zvyku a strčila Kindana dovnitř dřív, než si jí někdo mohl všimnout.

Kindan nebyl překvapený, že už je tam i Mistr Zist, ale překvapilo ho, když uviděl další starší osobu.

Pokud byl Zist starý a Murenny ještě starší, tento muž byl starověký. Vlasy měl úplně bílé a řídké. Bledé, světle modré oči hleděly z tváře, lemované hlubokými brázdami: vráskami kolem očí a bolestnou linkou kolem úst.

„Mikal?“ odhadoval Kindan, udivený, že slavný samotář Harfenické Síně se ráčil vymanit ze své křišťálové jeskyně. Mikal, kdysi draken M’kal, se usadil v osamělé jeskyni, vyhýbajíc se tak bouřlivější atmosféře Harfenické síně.

Ex-draken se věnoval studiu léčení a stal se mistrem podle vlastního práva. Rozvíjel svůj vlastní styl léčitelského umění, který spoléhal hlavně na krystaly, fyzické cvičení a meditace. Jeho techniky byly v Harfenické Síni jedinečné. Mnoho jinak nevyléčitelných zranění bylo díky jeho praktikám překonáno.

„Ano.“

„Jdeš pozdě,“ pokynul Mistr Zist Kindanovi, aby se posadil. „Čekal jsem tě už před pár minutami.“

Kindan se usadil na ukázanou židli a omluvil se. „Byl jsem unavený.“

„Pche! Unavený, zatímco my starci vydržíme déle než ty?“ odfrkl si Murenny.

„On zná Aleesu?“ zeptal se Mikal a ukázal na Kindana.

„Moc dobře ne, můj pane,“ odpověděl Kindan rychle. „Setkal jsem se s ní jednou, před pár Oběhy, když jsem dostal wheří vejce.“

„Zrovna jsem byl informován o hlídacích wherech,“ zavrtěl Mikal hlavou. Přes obličej mu přelétl zvláštní, bolestný výraz, když dodal, „ve skutečnosti jsem o nich nikdy moc nepřemýšlel.“

„Podle Moranovy zprávy, je Aleesina královna poslední zlatý hlídací wher,“ začal Zist. Jeho tón naznačoval, že pokračuje v diskuzi, započaté před Kindanovým příchodem. „Pokud zemře –“

Mikal ho ignoroval a otočil se ke Kindanovi. „Zist mi pověděl, že jsi zlomil pouta se svým wherem.“

Kindanovi chvíli zpracovával ex-drakenova slova, než přikývl. „Byla to nouzová situace. Pokud by si nevytvořila pouto s Nuellou, horníci by zemřeli.“

Mikal kývl hlavou, vstřebávajíc Kindanovu odpověď. „Takže by to mělo být možné i pro královnu, svázat se s někým jiným?“

Kindan pokrčil rameny. „Možná.“

„Takže říkáš, že nepůjdeš?“ tlačil Murenny. „Protože královna by se mohla znovu svázat?“

„Ne, půjdu,“ odpověděl Mikal. Kývl ke Kindanovi, „on půjde taky.“

~

Chlad mezimezí probral Kindana z oparu, vyvolaného únavou, ale co ho skutečně probudilo, byl závratný sestup draka v úplné tmě.

„Počkám tady,“ oznámil jim draken, když sestoupili. Kindan usoudil, že jezdcovo chování bylo spíš úctou k Mikalovi než nějakou starostí o obyvatele držby wherů. „Wher ví, že přicházíte,“ dodal s nádechem humoru v hlase.

„Proč se směješ?“ zeptal se Mikal.

„Whera překvapilo, že drak mohl letět v noci,“ odpověděl jezdec se smíchem.

„Oni vidí ve tmě,“ ozval se Kindan.

„Draci také,“ prohlásil jezdec s hrdostí v hlase.

„No, já dobře nevidím,“ řekl Mikal a popadl Kindanovo rameno. „Doufám, že ty jsi na tom líp, hornický synku.“

„Naposledy jsem tady byl za denního světla,“ bránil se Kindan.

Nemusel si však dělat starosti, protože jeho noční vidění bylo dobré a cestu do držby wherů našel rychle.

„Který z vás je léčitel?“ překvapil je ženský hlas.

„Já mám nějaké znalosti tohoto umění,“ odpověděl Mikal. „Chlapec nese zásoby.“

Mužský hlas promluvil z jiného místa – za nimi. „Kde je Moran?“

„V Cromu,“ odpověděl Kindan. „Byl zastaven jezdcem z Telgaru a postaven k soudu před Pána Fennera.“

„Vzkázal do Harfenické Síně,“ dodal Mikal, „a Mistr Murenny požádal mě, abych přišel.“

„A co ten chlapec?“ zeptal se muž podezíravě.

„Kdysi jsem byl svázaný s hlídacím wherem,“ řekl Kindan.

„Kdysi?“ Žena si posměšně odfrkla. „Jak jsi ho ztratil?“

„Kisk se spojila s Nuellou a nyní je Nuelsk,“ odsekl Kindan, překvapený hněvem ve své odpovědi.

Už nepadla žádná slova, ale Kindan cítil, že atmosféra se změnila od nebezpečného podezření na opatrný respekt.

„Pokud nás tady nechcete, odejdeme,“ otočil se Mikal k odchodu.

„Počkej!“ zavolala žena zoufale. Před nimi se náhle objevila tlumená záře. „Sledujte světlen.“

Za chvilku zjistili, že jsou vedeni skrze sadu plátěných dveří do místnosti, osvětlené matně červenými uhlíky. Žena, která držela světlen, ho předala jiné ženě.

„Jsem Arella,“ řekla jim. „Aleesa je moje matka.“

Šustění plátna za nimi způsobilo, že se otočili, a zahlédli vstupovat muže s tvrdou tváří a s rukou na hrušce dýky. Mikal na něj dlouho zíral, než muž sundal ruku ze své zbraně a místo toho ji podal na pozdrav. „Já jsem Jaythen.“

Mikal s ní rychle potřásl a otočil se zpátky k Arelle. „Kde je tvá matka?“ zeptal se a pokývl Kindanovi, aby mu podal zavazadlo.

„Támhle.“ Arella bloudila očima po tváři staršího muže, jako by hledala nějaké znamení jeho dovednosti. „Přijeli jste docela rychle. Moran povídal, že by mohla být za několik dní v pořádku.“

„Mohl by mít pravdu,“ řekl Mikal vyhýbavě. Ukázal zdvořile Arelle, aby pokračovala. Následoval ji do další komory a současně si mumlal, „to je dobrá skála, cítím v ní krystaly.“

Kindan, zbavený svého zavazadla, se pomalu otáčel po místnosti, a když spatřil povědomou puklinu, zeptal se Jaythena, „to je ta, kde bydlí Aleesk?“

Jaythen na okamžik přimhouřil oči překvapením, což hned zamaskoval posměšným odfrknutím. „Asi toho o hlídacích wherech moc neznáš, když nevíš, že je teď v noci pryč na lovu.“

„Můj wher byl zelená, jedna od Aleesk,“ řekl Kindan. Vydal radostný zvuk pozdravu směrem k puklině, tolik připomínající zvuk, co vydal před čtyřmi Oběhy, až pocítil na okamžik lítostivé vzpomínky.

Odpověď Aleesk z pukliny Kindana nešokovala, jen se otočil zpátky k Jaythenovi, „Rád bych ji viděl, vypadá ustaraně.“

Jaythen se podíval na mladého muže s obnoveným zájmem, smíšeným s úctou. Kindan se obrátil zpět k trhlině, ale překvapila ho Jaythenova ruka na rameni. Tiše mu promluvil do ucha: „Víš, co se stane, když zemře Aleesa?“

Kindan otočil hlavu zpět, aby se setkal s Jaythenovýma očima. „Vím. Doufá se, že bych s ní mohl vytvořit pouto.“

Jaythen pomalu přikývl. „Možná bys mohl,“ řekl váhavě. Jeho výraz změkl a dodal, „Doufám, že k tomu nedojde.“

„Já taky,“ souhlasil Kindan vroucně. „To je důvod, proč si myslím, že Nuella by na to byla mnohem lepší.“

Otočil hlavu, narovnal ramena a šel do pelechu hlídacího whera.

Mnohem později Kindana probudily kroky a hlasité užaslé zvolání, „Je to skutečná královna.“

Byl to Mikal. Kindan vzhlédl z místa, kde ležel vedle královny hlídacího whera a nejistě uvažoval – skonala snad Aleesa v noci? Byla Aleesk nyní vázaná na něj?

„Je v pořádku,“ ujistil ho Mikal. „Moran měl pravdu, když poslal pro řimbabu, a bylo moudré, že požádal o pomoc. Nechápal některé jemnější problémy.“

Kindan přikývl. Až do předchozího dne nevěděl nic o ztraceném Zistově tovaryši, ale dobře znal Mikala a jeho proslulé schopnosti léčitele.

Mikal se s úctou rozhlížel po spoře osvětlené místnosti, otočil se sem a tam, uctivě se dotkl skalní stěny.

„Je tady dobrá skála,“ oznámil a otočil se zpět ke Kindanovi. „Zůstanu tady. Skála je dobrá a hlídací wherové jsou příjemná společnost.“

Kindan se lekl. Domníval se, že Mikal bude vždycky neodmyslitelnou součástí Harfenické Síně. Ale bývalého drakena lákaly kameny a krystaly a –

„Znáš nějaký jiný Ohňovec?“ vyhrkl najednou.

„Jiný Ohňovec?“ opakoval Mikal nechápavě. „Proč myslíš, že je jiný Ohňovec?“

„Protože záznamy hovoří o tom, že ohňoví dráčci žvýkali Ohňovec na břehu jižního kontinentu,“ vysvětloval Kindan. Přemýšlel, proč ani jeho, ani Mistra Zista nebo Mistra Harfeníka nenapadlo, zeptat se ex-drakena.

V okamžiku věděl proč.

Mikal klesl na podlahu, nohy náhle zesláblé. Kindan se pohnul, aby mu pomohl, ale starý muž mávl rukou. Slabě vysvětlil, „Můj drak zemřel při výbuchu Ohňovce.“ Našel Kindanovu tvář. „Chceš říct, že existuje bezpečnější Ohňovec?“

„Možná už byl zcela spotřebován,“ řekl Kindan, v marné snaze zmírnit tu zjevnou Mikalovu bolest. Slyšel o poutu mezi drakem a jezdcem, ale nikdy netušil, že je tak silné, že i po desítkách Oběhů ta ztráta stále působí takovou bolest. Nebylo to vůbec jako pocit, který měl, když se jeho wher spojil s Nuellou.

Mikal se pohledem dožadoval dalších informací.

„Záznamy tvrdí, že ohňoví dráčci jedli Ohňovec na břehu,“ opakoval Kindan znovu.

Mikal zavrtěl nevěřícně hlavou. „Mořský vzduch sám zničí Ohňovec, nemluvě o mořských vlnách a přílivu.“

„To napadlo i mě,“ řekl Kindan. „Ale proč se jim říkalo ohňoví dráčci? Nejí Ohňovec.“

„Nejí?“ opakoval Mikal slabě s překvapením. Zamyšleně svraštil obočí. „Pokud by existoval jiný Ohňovec, pak byste ho poznali, protože ohňový dráček by ho jedl. Podívejte se na kameny, které ohňoví dráčci jí.“

„Ohňoví dráčci se těžko hledají. Několik jich žije v Harfenické Síni. Pán z Fortu má novou snůšku.“

„Pellar měl ohňového dráčka,“ řekl Mikal. „Pošli pro něj.“

„Pellar?“ Kindan pokrčil rameny. „Nevíme, kde je.“

Mikal zavrtěl hlavou. „Najít ohňové dráčky je docela snadné; těžší bude najít ten tvůj Ohňovec, pokud existuje.“

„Možná ho nedokázali najít na severu,“ navrhl Kindan.

„Možná,“ souhlasil Mikal pochybovačně. Pak se rozzářil. „Ale ty víš, kde je, takže bys tam mohl jít.“

„Jít na Jižní Kontinent?“ zeptal se Kindan opatrně. Všichni věděli, že Jižní Kontinent je nebezpečný: to byl důvod, proč se kolonisté přestěhovali před téměř pěti sty Oběhy zpátky do severního kontinentu.

Dlouze nad tou myšlenkou uvažoval. „Možná bychom tam mohli jen najít vzorek na ukázku.“

„Byl by Mistr Horník schopen říct, kde najít tenhle Ohňovec tady, pokud bys měl pro něj vzorek?“ zeptal se Mikal.

„Nevím.“ Kindan pokrčil rameny na omluvu, že starému muži odporuje. „To jen, že záznamy ukazují, že těžba Ohňovce je nebezpečná už několik set Oběhů. Pokud by existoval bezpečnější Ohňovec, měli bychom ho těžit.“

„Pokud ovšem jediní, kdo o něm mohli říct, nezemřeli,“ uvažoval Mikal.

„Byla by to nehoda, s největší pravděpodobností,“ řekl Kindan. „Možná objevili žílu našeho Ohňovec a ten vybuchl dřív, než si uvědomili svou chybu.“

Mikal ten návrh znovu zvažoval. „Možná.“

Kindana ta představa zaujala. „Jestliže neznali náš druh Ohňovce, nemohli znát ani jeho nebezpečí.“

„A když byl Ohňovec dráčků odolný vůči vodě, mohli ten jiný Ohňovec přelít vodou, aniž by si uvědomili nebezpečí,“ dodal Mikal.

Kindan si představil hrůzný obraz horníků, jak využívají vodu k čištění skalní stěny, která pak explodovala mohutným plamenem, a v jednom děsivém okamžiku je spálila.

„Ale proč by pak další horníci prostě nedostali nový vzorek z některého Weyru?“ uvažoval Kindan.

Mikal zavrtěl hlavou. „To se nikdy nedozvíme.“

„A nikdy se nedozvíme, zda takový Ohňovec existuje, dokud někdo nezíská vzorek z Jižního Kontinentu.“ Zvedl se a vzápětí se odhodlaně otočil směrem ke vstupu. „Musíme si promluvit s drakenem.“

KAPITOLA 11

Vaše držby draci chrání,

před nebezpečím vás brání,

za to povinnost svou máte,

desátky jim odevzdáte.

WEYR NA VÝŠINÁCH,

495,8 let po Přistání.

Cristov se nikdy v životě necítil tak nepohodlně. Byl na schůzce s Vůdcem Weyru Na Výšinách a všemi jeho Vůdci křídel; byl tu i Pernský Mistr Harfeník, Mistr Zist, prošedivělý starý léčitel jménem Mikal, se kterým drakeni jednali s úctou, Toldurova vdova, Alarra a Kindan. Seskupení tolika vznešených osobností bylo tak děsivé, že Sonia se tomu vyhnula, což pouze zvýšilo Cristovův vlastní pocit znepokojení.

Ze všech těch lidí se nejvíc nepříjemně cítil před Kindanem. Ačkoli se snažil, nedokázal Kindan tak úplně udržet pohled před Cristovovým zraněním. Kdyby nebyl tak zjevně plný pochopení a soucitu, možná by ho Cristov udeřil. Kdyby Kindan vypadal jen trochu samolibě, Cristov by to pravděpodobně udělal. Ale Kindan vypadal ještě víc vyděšený, než se cítil Cristov.

„Takže ty chceš, abychom šli na Jižní Kontinent, ze kterého naši předkové uprchli, hledat Ohňovec, který žvýkají ohňoví dráčci?“ zeptal se B’ralar, shrnujíc Kindanovu zprávu.

Kindan zrudl a přikývl. „Ano, pane, to mám na mysli, můj pane,“ řekl přiškrceným hlasem.

„Myslím, že má pravdu,“ ozval se Mikal. „A děsí mě myšlenka, jak mnozí trpěli zbytečně, pokud tomu tak je.“

„Ale co když je ten Ohňovec dobrý jen pro ohňové dráčky?“ namítl jeden z Vůdců křídla. „Co pak?“

„Jediný způsob, jak to zjistit, je vyzkoušet ho na drakovi,“ dodal další.

„Já to udělám,“ prohlásil D’vin. „Hurth souhlasí.“

B’ralar našpulil rty. „Nemáme tolik bronzáků.“

D’vin ukázal na Cristova. „A máme ještě méně horníků.“

B’ralar se podíval na Cristova a Alarru, sedící vedle něj, povzdechl si a přikývl na souhlas. „Dobrá, schvaluji tuto cestu.“

„Víte,“ zamumlal zamyšleně Murenny, „i kdybychom našli ten nový Ohňovec tady na severu, kdo ho bude těžit?“

„Já budu těžit,“ prohlásil Cristov.

B’ralar na něj ustaraně pohlédl. „Brzy bude Líhnutí, měl bys zůstat tady.“

Na okamžik se Cristovovi rozzářily oči radostí. Vůdce Weyru mu nabídl šanci Zasvětit draka!

„Já půjdu,“ řekla Alarra. „Dlužím to Toldurově památce.“

Cristov přikývl. „Půjdu.“ Setkal se s udiveným pohledem Vůdce Weyru. „Dlužím to Toldurovi a dlužím to za svého otce.“

„Ani to nebude stačit, jen vy dva,“ namítl Kindan, trochu překvapený svou vlastní žárlivou reakcí na nepřímo vyjádřenou B’ralarovu nabídku Cristovovi. „Potřebujete desetičlennou směnu, pokud máte dělat pořádnou práci.“

„To platí pro uhlí,“ opravil ho Cristov.

„Kámen jako kámen,“ stál si Kindan na svém. „Jeden člověk může za jeden den natěžit jen určité množství.“

„Pomůžou lidi z Weyru,“ odpověděl Cristov.

„Ale budou to moci dělat, až budou padat Vlákna?“ přemýšlel Zist. Pohlédl na B’ralara, který mu pohled ustaraně vrátil.

„Mohli bychom použít Vyloučené,“ navrhl Mikal. V reakci na tlumené brblání ostatních dodal, „Nabídnout jim amnestii za kvalitní práci po dobu aspoň jednoho Oběhu.“

Murenny lítostivě zavrtěl hlavou. „Dobrý návrh, ale Telgar už používá Vyloučené na práci v dolech celé Oběhy – vědí, že pracovat s Ohňovcem znamená smrt.“

„Pak by jim to někdo musel vysvětlit jinak,“ navrhl Mikal. „Kdyby věděli, že tento Ohňovec nevybuchuje, vsadil bych se, že přijdou v celých houfech.“

Zist se na něj zamyšleně podíval a pak řekl Murennymu, „To by mohlo být řešení našeho problému.“

Murenny přikývl a v reakci na tázavý B’ralarův pohled vysvětlil, „S Mistrem Zistem jsme se zabývali problematikou Vyloučených, a co se s nimi stane v průběhu Spadu.“

„Chránili bychom je stejně, jako kdokoli jiného na Pernu,“ řekl B’ralar okamžitě.

„Ale nemají žádné držby, žádné místo pro pěstování plodin,“ poukázal Zist. „Takoví lidé budou zoufalí.“

„Před mnoha Oběhy jsme poslali tovaryše Morana ven, aby se s nimi zkontaktoval,“ dodal Mistr Harfeník a smutně zavrtěl hlavou.

„Možná by byl Moran ochoten pokračovat ve svém poslání,“ navrhl Zist Murennymu. Pak se podíval na Vůdce Weyru. „Bylo by možné dostat mě na Crom v Harfenické záležitosti?“

„P’lel by tě mohl vzít,“ nabídl D’vin. „Jsem si jistý, že jeho Telenth by byla vděčná.“

~

Halla konečně objevila Pellarovu stopu, připravená bušit do něj pěstmi za to, že odešel z jejich skrytého tábora, aniž by jí zanechal sebemenší zprávu. Trvalo jí přes hodinu najít první známky jeho stop, a další dvě ho najít. Byla hladová, zpocená, podrážděná a nenáviděla skutečnost, že se jí ulevilo, když ho našla.

Její úlevu vystřídalo překvapení, když si všimla jeho pozice. Klečel. Byl nemocný? Ten den před mnoha sedmidenními vyčerpalo všechnu její sílu, aby ho dostala pryč do bezpečí. Když našla dostatek energie pro návrat pro druhého chlapce, zjistila, že zmizel, stejně jako Tenimovo tělo.

„Drakeni,“ napsal Pellar později na vysvětlenou. Ale tehdy v uplynulých dnech trávila Halla bezesné nocí přemýšlením, jestli výbuch nezpůsobil Pellarovo pomatení. Trvalo několik dní, než pochopila jeho podivná gesta jako pokusy psát, a pak strávila neplodný den hledáním něčeho, co by mohl použít, jen aby po návratu do jejich tábora zjistila, že Pellar vyčistil kus půdy, použil hůlku a napsal, „Nejsem pomatený. Pamatuj si, nemůžu mluvit.“

Hallina úleva byla tak velká, že se rozplakala – poprvé od chvíle, kdy byla s Pánem Fennerem z Cromu. Byla překvapená a vděčná, když ji Pellar objal a pevně držel, zatímco vyplakávala všechny obavy a hrůzy posledních týdnů. Ale taky se cítila trochu nesvá. S Pánem Fennerem to bylo, jako by byla s otcem, kterého nikdy nepoznala, ale s Pellarem se cítila spíš, jako by se vrátila domů, a to ji vyděsilo.

Museli změnit tábor a schovat se, když zjistili, že Ohňovcový důl přilákal několik skupin Vyloučených, kteří vyplenili ze zničeného dolu a okolních staveb všechno, co dokázali najít. Halla nedovolila Pellarovi kontaktovat drakeny. „Chytili by je a dali na práci v Ohňovcových dolech!“ protestovala.

Nic, co Pellar napsal, ji nepřesvědčilo jinak, a tak strávili několik ve zlostném tichu, jen s nejnutnější komunikací k přežití.

Když se draci vrátili, Vyloučení uprchli. Ale drakeni zůstali pouze krátce a byli pryč dřív, než Halla a Pellar mohli vyřešit další argument, zda se s nimi spojit.

A teď bylo pryč i poslední Hallino jídlo, brzy by se měli přemístit do jiného tábora, protože místní zvěř byla pro jejich pasti příliš opatrná, a Pellar tady klečel v trávě.

Otočil se za zvukem, odkud se přibližovala – což Hallu podráždilo, neboť mohla přísahat, že ji nikdo nemohl slyšet – usmál se a zvedl něco v dlaních.

Bylo to žluté. Ne, ony byly žluté.

„Žlutohlavy!“ vykřikla Halla překvapením. Pak si vzpomněla na dlouhé hodiny hledání a starostí a zakřičela na něj, „Ty jsi šel hledat žlutohlavy?“

Pellar přikývl a jeho úsměv trochu pohasl. Vstal, podal jí jednu květinu a pokynul jí, aby ho následovala. Halla povytáhl obočí, ale pokrčila rameny a čekala, až ji povede.

Kráčeli v tichu, které se s každým krokem stávalo víc přátelským. Pellar byl zjevně něčím nadšený, a jeho vzrušení bylo nakažlivé. Co bude dělat se žlutohlavy?

Ta otázka se Halle právě honila hlavou, když dokončili stoupání a ona náhle věděla, co se chystá udělat. Prodloužila krok, dohonila ho a přitáhla si ho, aby zastavil.

Jejich oči se setkaly, a ve stejné chvíli se Halla naklonila a políbila ho.

„Tos byl ty!“ řekla. „Tys byl ten neznámý.“

Pellar přikývl. Znovu ho políbila, popadla ho za ruku a táhla ho za sebou, když kráčeli dolů k úzkým hrobům postaveným v údolí.

Beze slova se zastavili a klekli si před mohyly. Po chvíli se naklonili dopředu a opatrně kladli drobné žlutohlavy na každý hrob.

Jeden z nich byl Toldurův, jeden Tenimův, ale Halla nedokázala říct, který je který. Ani se o to nestarala; v její mysli byli mrtví zbaveni všech dluhů.

~

Zista pohled na Morana překvapil. Jeho vzpomínky na toho muže byly víc než tucet Oběhů staré, ale nečekal, že mladý muž, kterého vyslal na nebezpečnou cestu, se změní v tak starého, vystrašeného člověka.

„Mistře Ziste, omlouvám se,“ uklonil se Moran hluboce. „Zklamal jsem tě, i Mistra Harfeníka“

Zist nad omluvou mávl rukou. „Není to tvoje chyba, chlapče. Ten úkol byl větší, než ty.“

„Tak proč jsi nechal Pána Fennera poslat na stejnou misi pouhou dívku?“ zeptal se Moran vášnivě, hledíc Zistovi přímo do očí.

Zist zvedl obočí a tázavě obrátil pohled k Pánu Fennerovi, který měl tu slušnost, že vypadal rozpačitě. Dívka za ním, která podědila pozoruhodnou podobu s Cromským Pánem Držby, však jen zlostně odfrkla.

„Otec udělal naprosto správně, když poslal Hallu,“ prohlásila dívka. „Nakonec, je to dívka.“

„Nerro, buď zticha!“ okřikl ji Fenner. Nerra bezděčně o krok ustoupila, ale pak se zarazila, a rozzlobeně a vyzývavě zaujala svou předchozí pozici.

„Nebudu. Udělal jsi správně, když jsi poslal Hallu – ona byla mnohem lepší volbou pro Vyloučené.“

„Byla tak malá,“ namítl Moran.

„Přesně tak!“ Nerra ho chytila za slovo. „Žádná hrozba pro kohokoli a rychlé nohy, stejně jako důvtip.“

„Tak kde tedy je?“ zeptal se Moran.

Triumfální pohled Nerry pohasl a omezila se na reptání. „Její tělo u Ohňovcového dolu nenašli.“

„Drakeni by ji hledali,“ nadnesl Zist.

„Ne Telgarští,“ prohlásila Nerra. „Mohli ji vzít do dolů.“ Ukázala na Morana. „Byli zcela připravení vzít do dolů jeho, nebýt toho, že to otec zamítl.“ Ohrnula nos. „Aspoň že D’gan stále uznává práva Pána Držitele, když už nic jiného.“

„Nerro, takhle o našem Vůdci Weyru nemluv,“ ohradil se Fenner, ale Zistovi bylo jasné, že mu to nejde od srdce. Nemohl se mu divit, sám z první ruky viděl dost D’ganovy panovačnosti. Draken nebo ne, ten muž využíval své postavení a odpovědnost špatně.

„O co jsi tu dívku požádal?“ zeptal se Zist Fennera.

„Požádal jsem ji, aby vystopovala Vyloučené v naději, že s nimi otevřeme komunikaci.“

„To je to, co Mistr Zist žádal po mně!“ vykřikl Moran.

Nerra vypadala připravená říct něco jízlivého, ale pod pohledem svého otce se ovládla.

„Obchodníci ji vzali pod svou ochranu,“ vysvětloval Fenner. „Souhlasili, že jí poskytnou pomoc a zásoby.“

„A když by kontaktovala Vyloučené, co pak?“ zeptal se Zist, zvědavý, jestli Cromský Pán přišel na řešení složitého problému Pernu s lidmi, zbavenými majetku.

„Mohla by vzniknout dohoda,“ řekl Fenner. Pohlédl Zistovi zpříma do očí. „Někteří z nich jsou nepochybně lidé, které jsem Vyloučil já osobně. Ale Krvavice se zvětšuje, a Vlákna se brzy vrátí. A až se tak stane, co udělají lidé, kteří nemají co ztratit, aby přežili?“

Zist přikývl. „To byla otázka, kterou jsem řešil s Mistrem Harfeníkem už před mnoha lety.“ Pohlédl na Morana. „Ovšem náš plán nevyšel.“

„Jediný plán, který se zdá být funkční, je D’ganův,“ připustil Fenner smutně. „Shromáždit je, a silou donutit k práci v Ohňovcových dolech.“

„Možná ne silou, ale podporou,“ začal Zist vysvětlovat Pánu Fennerovi. „Právě jsme objevili záznamy, které naznačují, že by mohly existovat dva typy Ohňovce.“

Pokračoval tím, že popsal setkání ve Weyru Na Výšinách a závěry, ke kterým Mikal, Kindan a Cristov došli.

„Tak oni jdou na Jižní Kontinent?“ zeptal se Fenner překvapeně.

„Jen na pobřeží,“ uklidnil ho Zist. „Chtějí zjistit, zda dokážou najít nějaký Ohňovec těch ohňových dráčků.“

„Ohňovec, který s vodou nevybuchne,“ mumlal si Moran pro sebe. Podíval se na Zista. „Co s tím mají společného Vyloučení?“

„Dolovat tenhle nový Ohňovec už nebude smrtelně nebezpečné,“ vysvětlil Zist. „Celý Pern ho bude brzy potřebovat. Kdyby se je podařilo přesvědčit, aby ho těžili, jejich místo a jejich ochranu by zajišťovaly přímo Weyry.“

„To by mohlo fungovat,“ souhlasil Moran a pohladil se po bradě. Znovu vzhlédl. „Mistře, chtěl bych nabídnout své služby. Navážu kontakt s Vyloučenými.“

„A najdeš Hallu, když už jsme u toho,“ požadovala Nerra.

„A najdu Hallu,“ souhlasil Moran, a otočil se, aby vrhl krátký pohled směrem k dívce.

„Možná tě P’lel vysadí někde podél naší cesty,“ otočil se Zist na zeleného jezdce, který tiše sledoval celou výměnu.

„Pro Ohňovec, který nevybuchuje, udělám cokoli,“ souhlasil P’lel horlivě.

~

Jižní kontinent!

Cristov nemohl uvěřit svému štěstí, když seděl usazený na obrovském Hurthově krku a díval se opatrně dolů na výběžek pevniny pod nimi. Modrá Talith vedle nich se snažila držet krok s obrovskou rychlostí bronzového draka.

Cristova na chvíli překvapilo pomyšlení, že drakeni prostě nedokážou jen tak jít na Jižní Kontinent.

„Potřebujeme někoho, kdo tam byl,“ vysvětlil mi D’vin, když poprvé vyrazili. „Možná to bude znát někdo na Istě.“

Když dorazili do kotle Weyru na Istě, Vůdce Weyru C’rion je docela vlídně pozdravil.

„Co chceš na Jižním Kontinentu, D’vine?“ zeptal se, když draken přednesl svou žádost.

„Ohňovec,“ řekl D’vin okamžitě. Vyprávěl o setkání Na Výšinách a o závěru, ke kterému dospěli Kindan, Cristov a Mikal.

C’rion se tvářil skepticky, dokud D’vin nedodal, „Mikal byl před mnoha Oběhy drakenem.“

„Nehoda s Ohňovcem?“ zeptal se C’rion.

D’vin přikývl.

„Takových bylo tolik…“ povzdechl C’rion a podíval se na Cristova. „A ty říkáš, že existuje Ohňovec, který ve vodě nehoří?“

„Ohňoví dráčci dostali své jméno z nějakého důvodu,“ poukázal Cristov.

„A B’ralar to schvaluje?“ zeptal se C’rion a mnul si zamyšleně bradu. „No, je to opatrný muž. Když souhlasí on, já budu taky.“

„Znáš někoho, kdo by nás vedl?“ zeptal se D’vin.

C’rion povzdechl, než odpověděl. „Víš, že Jižní Kontinent je zakázaný.“ Když D’vin souhlasně přikývl, pokračoval: „Je pro to dobrý důvod, to jsem si jistý. Ale mám jednoho modrého jezdce, který nechce poslouchat rozum a prostě sám odlétá, znovu a znovu. Když se vrátí, vždycky má plno těch nejkrásnějších plodů největší velikosti.“

„Chodí na Jih?“ zeptal se D’vin.

„Nikdy jsem se neptal,“ odvětil C’rion suše, a oči mu pobaveně svítily. „Ale možná by vás mohl doprovodit.“

A tak, aniž by to vlastně říkal nahlas, podařilo se D’vinovi získat souhlas J’trela, že mu dá souřadnice, za předpokladu, že může jít s nimi.

„Mám podezření, že chce oficiální důvod k tomu, že ví, kde se nachází Jižní Kontinent,“ svěřil se D’vin s úsměvem Cristovovi, když se zvedli z Istanského kotle a zařadili se vedle šlachovitého modrého draka.

A teď tady byli.

D’vin ukázal na pláže mimo ostroh, což byl pokyn, aby přistáli.

Slunce hřálo a písek byl horký, když seskočili dolů a rozhlíželi se kolem. Po nějakých nevyslovených Hurthových slovech se D’vin zasmál a draka poplácal. „Ano, běž si hrát! Ale buď připravený, když zavolám.“

Hurth vyskočil do vzduchu se silným závanem chladivého vánku od křídel. Brzy spolu s J’trelovým Talithem skákali a dováděli v teplé jižní vodě.

„Nějaké stopy po tvých kamenech, Cristove?“ zeptal se J’trel a vykročil k nim.

Cristov vypadal vyděšeně, když slyšel, že Ohňovec malých dráčků je nazýván prostě ‚jeho kameny‘. Zajímalo by ho, jak by drakeni reagovali, kdyby žádné nenašel.

„Jsou tady kolem nějací ohňoví dráčci?“ zeptal se s nadějí. „Možná bychom mohli najít kameny s jejich pomocí.“

Po hodině D’vin navrhl, že to zkusí dál na jihu. Draci se vrátili z vody docela rychle, i když ani Cristov, ani D’vin nebyli moc nadšení, že mají sedět na mokrém drakovi.

„Nepůjdeme do mezimezí,“ uklidňoval D’vin Cristova, „ale poletíme rovně. Zavolej, pokud cokoli uvidíš.“

Zkontrolovali další dvě pláže, ale nikde nebylo ani stopy po jakékoli hornině, hodné pozornosti.

„Pojďme si trochu odpočinout a pokračovat později,“ navrhl D’vin, když se plahočili v horkém písku.

„Dobrý nápad,“ souhlasil J’trel rychle. „Vím, kde získat nějaké ovoce.“ Tvář mu ztuhla, když se na něj D’vin vědoucně usmál, ale rychle se vzpamatoval a dodal, „je to nejlepší ovoce, které jste kdy ochutnali.“

„Tím jsem si jistý,“ řekl D’vin. Zamával J’trelovi a zavolal Hurtha z moře. Drak se pohodlně schoulil v písku, unavený námahou.

J’trel se vrátil za chvilku s pytlem plným velkého oranžově zbarveného ovoce, které si rozdělil s ostatními. Cristov počkal, dokud D’vin do jednoho nekousl – ze slušnosti, řekl by, pokud by byl tázán, ale když se tvář Vůdce Weyru rozzářila uznáním, Cristovova zdrženlivost zmizela.

„Jsou skvělé!“ vykřikl, jakmile polkl první sousto. Nikdy ještě nic takového neochutnal. Dokázal naprosto pochopit, proč J’trel ignoroval veškeré zákazy, aby tohle ovoce vyhledával.

Zavládlo ticho, jak ti tři s chutí jedli. Ticho pokračovalo, když slunce dosáhlo nejvyššího bodu a vytrvale na ně svítilo. Naštěstí Hurth ochotně natáhl křídlo nad D’vina i Cristova, aby jim poskytl stín. J’trel hledal společnost a ochranu u svého menšího Talitha.

Brzy tři lidé a dva draci usnuli, ukolébáni plnými žaludky, námahou a horkým poledním sluncem.

Cristov se s trhnutím probudil, rozzlobený sám na sebe, že usnul. Pokusil se vstát, ale zjistil, že ho D’vin přidržel rukou na hrudi. Umlčel ho pohledem a pak, záměrně pomalu, otočil hlavu dopředu, pryč od Cristova. Cristov jeho pohled následoval.

Ohňoví dráčci.

Sledoval je očima, vybíral významné orientační body tak, aby později poznal, kde přesně byli. Byla tam malá královna a několik bronzáků. Zásnubní let?

Ne, byli tu i modří, zelení a hnědí.

Cristova mimoděk napadlo, jestli by ohňoví dráčci mohli pomoci v dolech.

Jeden z bronzáků si jich nevšiml. Letěl k nim a pak s překvapeným cvrlikáním zmizel v mezimezí. Ostatní dráčci okamžitě zmizeli také.

D’vin se zasmál. „Hurth říká, že ten bronzáček nemohl uvěřit, že se dívá na příbuzného, který je tak velký.“

D’vin pustil Cristova a oba vstali. J’trel se k nim připojil s rozzářenýma očima. „Takové dovádění! Zapamatovali jste si dobře jejich polohu?“

„Nedaleko od tamtoho výběžku,“ ukázal Cristov. „Možná pět nebo šest stovek metrů odtud.“

„Škoda, že neplivali plameny,“ řekl J’trel.

„Je možné, že nebudou hledat Ohňovec až do prvního Spadu Vláken,“ poznamenal D’vin a pohlédl bokem na Cristov.

Cristov zasténal a svěsil ramena. „Tohle mě nenapadlo!“

„Ani nikoho jiného,“ uklidňoval ho D’vin. „Přesto se tam můžeme podívat.“ Zvedl obočí na J’trela. „Je tvůj Talith ochotný žvýkat ty podivné kameny?“

„Určitě,“ odpověděl modrý jezdec po chvilce tiché komunikace se svým drakem.

„Je škoda, že jsme zapomněli vzít lopatu,“ poznamenal D’vin, když zamířili k ostrohu. Hurth za ním zavrčel a vyskočil do vzduchu, aby se dostal na místo před nimi. Kolem se rozlétla sprška písku, jak veliký drak začal kopat.

„Promiň, Hurthe, úplně jsem zapomněl, že ji nepotřebujeme,“ omluvil se D’vin s úsměvem.

„Pro ohňové dráčky by kameny musely být asi takhle velké, ne?“ ukázal J’trel Cristovovi útvar o velikosti poloviny pěsti.

„Předpokládám, že ano,“ souhlasil Cristov uvážlivě. Rozhlédl se kolem sebe. „A neobtěžovali by se s většími kameny, takže pokud bychom našli nějaké místo, kde je spousta velkých kamenů stejného typu a žádné malé –“

„Jako tohle?“ zvedl D’vin kámen o velikosti pěsti.

Cristov pokývl a D’vin mu kámen hodil. Mladý horník jej chvilku zkoumal, pak ho chtěl zahodit, ale rozmyslel si to a hodil ho J’trelovi. „Tohle je na Ohňovec moc těžké, mělo by to být lehčí.“

Cristov zahlédl nějaké kameny nedaleko nové Hurthovy díry. Přešel tam a jeden si vybral.

„Tohle už je lepší,“ potěžkal kámen uvážlivě.

„Vypadá to jako pískovec,“ zvedl D’vin z hromady jiný.

Cristov přikývl a mrštil s kamenem tvrdě o větší skalku. Kámen praskl a odhalil modrozelený krystal.

„Je to Ohňovec?“ zeptal se D’vin.

„Mohl by být,“ odpověděl Cristov.

„Existuje jen jeden způsob, jak to zjistit,“ ozval se J’trel a zvedl druhou polovinu Cristovova vzorku.

„Talithe, kdybys byl tak laskav?“

Modrý drak otevřel tlamu a J’trel do ní hodil kámen. Ozval se zvuk drcení, jak drak kámen žvýkal, a pak Talith viditelně a slyšitelně polkl.

„Teď budeme čekat,“ řekl J’trel.

Všichni tři zjistili, že trpělivě čekat nedokážou. Cristov se vydal sám zkoumat mys, zda objeví víc známek pískovce nebo modrozelené skály, D’vin našel další pískovcové kameny, začal je házením rozbíjet a házel čistý pískovec na jednu hromádku a ty s nádechem modrozelené na druhou; J’trel pouze nervózně přecházel před svým drakem.

„Tak jak se cítíš?“ zeptal se J’trel nahlas. „Máš pocit jako u Ohňovce?“

Než se mohl dostat odpověď, uskočil pryč, natáhl ruce a vykřikl. „Ustupte!“

Talith otevřel tlamu a říhl. Vybuchl malý záblesk plamene.

„Trvalo to déle, než u běžného Ohňovce,“ řekl D‘ vin.

„Talith říká, že to nepálí a chtěl by zkusit větší množství,“ hlásil J’trel, posbíral pár kamenů, které vytřídil D’vin a krmil s nimi svého draka. D’vin začal dělat to stejné s Hurthem.

Za nějakou chvíli vyrobili oba draci slušný plamen a oba prohlásili, že je mnohem méně nepříjemný než Ohňovec, který používali.

„Vypadá to, že dokážou udržet plamen déle, co?“ zeptal se D’vin J’trela.

„Ano, zdá se, že tenhle Ohňovec vyrábí hořlavý plyn pomaleji,“ souhlasil J’trel. Vzhlédl znovu k Talithovi. „Cítíš to taky tak?“

Cristov pochopil Talithovu reakci pouze z důrazného modrákova přikývnutí. Zvedl vzorek a šel s ním k moři.

„Cristove, co to děláš?“ volal D’vin, hlas napůl zabarvený zvědavostí a obavou.

Cristov hodil kámen s obnaženými modrozelenými krystaly do příboje a pozorně ho sledoval.

Nic. Žádný výbuch, žádný obláček plynu, nic.

„Jen jsem se chtěl ujistit,“ otočil se a vracel se k ostatním. Zvedl několik vzorků a nacpal si je do vaku. „Tenhle Ohňovec při kontaktu s vodou nevybuchne.“

„Musí být něco navíc v žaludku draků, aby udělali plamen,“ navrhl D’vin a potěžkal kámen v dlani. „Kdyby to byl starý Ohňovec, pot z dlaní by sám o sobě vytvořil nějaký plyn.“

„Kdyby to byl starý Ohňovec, díky vlhkému mořskému vzduch nad ním by už dávno shořel,“ podotkl Cristov.

„No, teď když jsme získali ten správný Ohňovec, co budeme dělat dál?“ zeptal se J’trel.

„Najdeme ho na severu, pokud to půjde, a budeme ho těžit,“ odpověděl Cristov a obrátil se k D’vinovi. „Rád bych začal okamžitě.“

„Jestli ne dřív,“ pokývl D’vin a zamyšleně zíral na svůj vzorek. Trvalo dlouho, než Cristovovy nervózní pohyby přitáhly D’vinovu pozornost. Draken se na něj usmál, ale neomluvil se, jen mladíkovi pokynul, aby nasedl na Hurtha.

~

„Já to nechápu,“ volala Halla na Pellara podrážděně.

Pellar začal psát znovu, ale Halla mu vytrhla hůlku z ruky, zlomila ji napůl a hodila na zem.

„Máme tu pasti, máme tu jídlo, jaký je tedy důvod, že chceš jít na sever?“

Pellar si povzdechl a zvedl silnější kus zlomené hůlky. Sehnul se a napsal, „Drakeni.“

„To jsi říkal už předtím!“ vykřikla Halla, evidentně frustrovaná. „Můžeme se jim vyhnout. Lesy jsou příliš husté, aby tu přistáli, a můžeme se schovat.“ Pohlédla prosebně Pellarovi do očí. „Jsme tu v bezpečí,“ řekla přiškrceným hlasem. „Nemusíme utíkat.“

Pellar přikývl, ale přesto uhladil kousek hlíny, na kterou psal, sklonil se a znovu napsal, „pomoc.“

„Pomoc?“ opakovala Halla. „Nepotřebujeme pomoc, vystačíme si spolu v pohodě sami.“

„Vlákno,“ napsal Pellar v odpověď.

„Vlákna nepřijdou ještě pár Oběhů. Říkal jsi to,“ odsekla Halla podrážděně. Co se s ním stalo?

Pellar napsal slovo ‚boj‘ těsně nad ‚Vlákno‘.

„Boj s Vlákny?“ Halla zavrtěla hlavou. „Proč bychom se o to měli starat? To je práce drakenů!“

Pellar přikývl a pak napsal další slovo nad boj. ‚Ohňovec‘.

„Ohňovec – boj s Vlákny,“ opakovala Halla. Odmlčela se, aby strávila význam. „Drakeni potřebují Ohňovec, aby bojovali s Vlákny, a ty jim chceš pomoct?“

Pellar s úsměvem přikývl.

Halla na něj zaječela, „Zabije tě to!“

Zavrtěl hlavou.

„Pak budeš spálený, stejně jako tvůj přítel,“ řekla. Odstrčila ho od sebe a po tváři jí stékaly slzy.

„Tak do toho, nech se zabít. Uvidíš, jestli mě to zajímá,“ vykřikla a utekla od něj do hustého podrostu. Nešla daleko a schoulila se do klubíčka, když neslyšela, že by Pellar šel za ní.

Nepotřebuji ho, pomyslela si. Dokážu přežít na vlastní pěst.

Po chvíli se zeptala sama sebe – tak proč to tolik bolí?

Pellar dlouho seděl v tichém zamyšlení, když Halla utekla. Pak s povzdechem vstal a odešel schválně opačným směrem.

~

„Tady!“ Moran ukázal na místo pod nimi, když letěli přes obrovskou pustou krajinu severně od Keoghu.

Zist se zahleděl směrem, kam mířila paže a uviděl sotva patrné stopy dole na prašné zemi.

„Mohli by to být obchodníci,“ řekl.

„Tak daleko na severu?“ zavrtěl Moran hlavou. Pak řekl P’lelovi, „vysaď mě někde před nimi.“

O chvíli později byli na zemi a Moran si hodil batoh na záda.

„Zůstaneš v kontaktu?“ podíval se na něj Zist.

Moran přikývl. „Zůstanu.“

„A budeš opatrný?“

„Víc než minule.“

„Pokud o sobě nedáš do měsíce vědět…“

„Ozvu se,“ slíbil Moran a otočil se k blížícímu se vozu. „Pravděpodobně dřív!“

~

Halla se probudila, rozzlobená sama na sebe, že usnula a prochladlá mrazivým, pozdně odpoledním vánkem. Rozespale se dívala po Pellarovi a pak si vzpomněla na jejich poslední rozhovor a na to, jak ho odstrčila.

Lidé vždycky odcházejí, pomyslela si hořce. Proč by Pellar měl být jiný?

Její pohled zachytil cosi jasného, povlávajícího ve větru. Halla se na to pozorně zadívala a pak se k tomu dychtivě vrhla.

Byly to dva květy žlutohlavu se spletenými stonky. Halla je zvedla a držela je opatrně v ruce, ohromená, jak obratně je Pellar spletl dohromady. Na rtech jí pohrával úsměv.

V dálce uviděla další jasný svazek. Fascinovaně šla k němu a našla další dvojici žlutohlavu. Zvedla je také a zároveň uviděla třetí pár. Stopy.

Halle prolétla hlavou dřívější myšlenka: Lidé vždycky odcházejí. Ale nikdo nikdy ji neopustil s přichystanou stopou.

Byla tma, když ho Halla dohonila. Byla by vynechala poslední svazek žlutohlavů, kdyby Pellarova cesta nepokračovala neomylně k severu. Tábořil v otevřené krajině, což Hallu překvapilo. Bylo zřejmé, že se neobává vetřelců, ale jeho nedostatek obezřetnosti zvyšoval nebezpečí útoku nočních zvířat. Pellar spal jako někdo, koho chrání noční hlídka.

Kdo?

Odpověď jí na rtech vykouzlila úsměv: ona. Upustila náruč žlutohlavů na zem vedle něj, nacpala je do vaku, kde vytvořily velký polštář a klesla na zem, kde uložila vak pod hlavu. Zvedla jeho deku. Pellar se třásl nočním chladem, dokud se nepřitiskla k němu, zády k jeho hrudi, a nespustila deku přes ně. Pellar se na okamžik probudil. Majetnicky ji objal paží, přitáhl si ji těsně k břichu a znovu usnul.

Ačkoli k němu byla zády, věděla, že se usmívá. Usmála se taky, pokojně zavřela oči a srdce jí zaplavil pocit, který už necítila spoustu Oběhů. Měla pro to jen jedno jméno: domov.

~

Cristov byl skleslý. Hledali na okrajích Výšin už tři dny, a neměli, co by mohli ukázat, jen ošklivou sbírku řezných ran, modřin a bolavých svalů.

Navíc si teď Alarra zlomila nohu, když běžela po kamenné suti, kterou vytvořili při kopání. Ihned ji přemístili do Weyru, kde jí léčitel zpevnil nohu dlahou a nařídil klid, dokud kosti znovu nesrostou – nejméně šest sedmidenní.

Cristov trval na tom, že bude pokračovat v hledání, a D’vin, po konzultaci s B’ralarem, jej neochotně odvezl zpět do hor, jižně a východně od jejich předchozího stanoviště.

„Hurth bude poslouchat, kdybys potřeboval pomoc,“ řekl mu D’vin. „Jinak někoho pošlu za další sedmidenní.“

Když se na něj Cristov zvědavě podíval, proč D’vin neslíbil vrátit se sám, Vůdce křídla mu vysvětlil, že každým dnem bude Líhnutí. „Chceme představit tolik vhodných kandidátů, kolik bude možné, takže budu jezdit na Vyhledávání.“

Cristov slíbil, že nebude bronzového draka volat, jedině aby oznámil úspěch.

První den neměl vůbec štěstí. Nebyl si jistý, jestli je jeho technika správná: Zastavil se na místě, kde ho napadlo, obvykle tam, kde už byla skála obnažená a kopat kolem ní, hledajíc ve vrstvách známky pískovce. Kdyby nějaký našel, hrabal by kolem a hledal uvolněný kámen, a kdyby žádný nenašel, použil by krumpáč, aby nějaký kus skály uvolnil.

Nepracoval víc než hodinu a pak se vždy přesunul na sever, najít zase další místo. Tímto způsobem do soumraku propátral dva kilometry a udělal pět výkopů.

Další den, i když ho všechno bolelo, tuto metodu opakoval. Byl celkem přesvědčený, že našel žíly pískovce, ale nemohl si být jistý – tento druh horniny ho nikdy otec neučil poznávat, dokonce ani Toldur ne.

Třetí den změnil Cristov taktiku. Rozhodl se kopat hluboko do pískovcové žíly, kterou objevil předchozí večer.

Byl horký den a Cristov byl úplně přehřátý, jak kopal vlhkou skálu před sebou. Pískovec se mu na jednu stranu líbil, protože byl měkký, ale na druhou nelíbil, protože se drobil, takže nebyl moc stabilní. Uvolnil velké množství měkkého kamene a udělal úžasný pokrok při kopání do boku hory, když se to stalo: Po jednom úderu se povaha celé žíly změnila. Místo malé spršky sypké horniny se na Cristova najednou sesypala hrouda, pak proud a nakonec příval pískovce, který ho shodil dozadu a pohltil ho.

~

Poslední dva dny cestoval Pellar přímo na sever a Halla ho následovala. Byli unavení, podráždění a hladoví, ale byli spolu, a Halla zjistila, že Pellarova mlčenlivá společnost jí víc než vynahrazuje jeho otravné odhodlání.

Žízeň však bylo něco, co nemohli ignorovat, a tak se zastavili u potoka, aby se napili. A tehdy to Halla uslyšela: vzdálené dunění, které rychle utichlo. Pohled na Pellara jí potvrdil, že to slyšel taky.

„Pojď!“ vykřikla Halla a rozběhla se po směru zvuku.

Když dorazili na mýtinu, spatřili oblak prachu, zvedající se asi kilometr severně od nich. Beze slova se dali do pravidelného, vzdálenost ukrajujícího poklusu.

Pellar prodloužil krok – díky dlouhým nohám rychle zvětšoval vzdálenost mezi nimi.

„Jdi dál,“ mávla na něj Halla. „Doženu tě.“

Když dorazila na místo, zjistila, že Pellar kontroluje pozůstatky dolu. Rychle prošla bezprostřední okolí a našla tábořiště. Stopy kolem patřily jedné osobě, někomu většímu než ona, ale ne tak moc. Vrátila se k Pellarovi a k místu neštěstí.

„Jen jedna osoba,“ řekla mezi lapáním po dechu. Klekla si, naplnila plíce chladnějším vzduchem a přinutila se pomalu zhluboka dýchat.

Pellar přikývl a začal tahat plné náruče horniny pryč.

„Myslíš, že tam je?“ zeptala se Halla hned, jak nabrala dech. Stoupla si proti němu a začala odhazovat kameny. Zarazila se, když mezi hrubými, červenými kameny zahlédla něco lesklého. Pomyslela si, že je to zvláštní, rychle to strčila do kapsy a vrátila se k práci. O chvíli později narazil Pellar na vlasy. Zaklepal dvěma kameny o sebe, aby získal Hallinu pozornost a ukázal. Beze slova přešla k němu a začala pomáhat. Během chvilky odkryli hlavu.

„Já ho znám!“ vykřikla Halla. „To je Cristov.“

Pellar přikývl, sklonil se nad obličej a odstraňoval z něj všechen prach. Přitiskl ucho na Cristovova ústa a pak se znepokojeně podíval na Hallu. Pak se k jejímu překvapení znovu naklonil, roztáhl horníkova ústa, přiložil na ně svoje a silně do nich dýchl.

„Pellare!“ prohlásila Halla znechuceně. „Fuj.“

Pellar jí nevěnoval pozornost a zaměřil se na Cristova. Zopakoval dýchání a tentokrát Cristov zakašlal a zajíkl se.

„Zůstaň v klidu!“ přikázala mu Halla. „Jsi zasypaný.“

Oba rychle kopali, aby mu ze sypké horniny uvolnili hruď. Ještě víc práce jim dalo vytáhnout nohy. Nakonec Pellar pokynul Halle, aby couvla pryč a naznačil, že vytáhne Cristova ven.

„Ne, nepůjdu,“ prohlásila rozhodně s pohledem upřeným na skálu nad nimi. „Uděláme to společně.“

Pellar rozzlobeně našpulil rty a Halla si dala ruce v bok a zírala na něj zpátky. Pellar se na ni naposled rozzlobeně podíval, lítostivě zavrtěl hlavou a pokynul, aby mu šla pomoct. Společně pomalu vytáhli Cristova ze sesuvu. Když byli dost daleko, Halla se přesunula k jeho nohám a zvedla je. Cristov bolestně zaúpěl.

„Je mi líto,“ řekla Halla, „ale musíme tě odsud dostat pryč.“

„Můj – kámen,“ procedil Cristov skrz zaťaté zuby.

„Pst,“ konejšila ho Halla. „Najdeme tu spoustu kamenů.“

Cristov měl příliš velké bolesti, než aby se hádal. Šli asi dvacet metrů, než Pellar pokynul Halle, aby chlapce položila ne zem.

„Seženu trochu vody,“ rozběhla se Halla rychle do tábora. Pellar klečel vedle Cristova, když se vrátila.

„Jsem mrtvý?“ zeptal se Cristov Hally.

„Ne,“ odpověděla Halla podrážděně.

„Ale on je mrtvý,“ ukázal Cristov na Pellara.

Halla zavrtěla hlavou a otevřela láhev. „Na, vypij to.“

Když Cristov poslechl a trochu se vodou zakuckal, podívala se na něj: „Myslíš, že mrtví při pití kašlou?“

Cristov se na chvíli zamyslel a zavrtěl hlavou. Při tom pohybu sebou trhl. Pellar mu položil ruku na hlavu a podíval se na Hallu, potřásajíc vlastní hlavou.

„Pellar říká, že nesmíš hýbat hlavou,“ prohlásila Halla tónem, z kterého bylo jasné, že očekává, že už to Cristov zjistil sám.

„Dokážeš s ním mluvit?“ zeptal se Cristov užasle.

Halla zavrtěla hlavou. „Ne, ale je snadné odhadnout, co si myslí.“

Pellar po ní hodil pronikavým pohledem a široce se usmál.

„Můj – kámen,“ zašeptal Cristov. „Musíme ho najít.“

„Je tu spousta kamenů,“ opakovala Halla konejšivě. „Můžeme se podívat, až na tom budeš líp.“

„Ne, musíme ho najít,“ odpověděl Cristov a jeho tvář se podrážděně zkrabatila. „Jestli ho nenajdeme, budeme muset zpátky na Jižní Kontinent, abychom získali další.“

„Jaký druh kamene to je?“ zeptala se Halla překvapeně. „A cos dělal na Jižním Kontinentu?“

„Hledali jsme Ohňovec,“ vysvětlil Cristov.

„Ale ty už jsi ho našel.“ Halla se zamračila. „Nedoufal jsi snad, že ho najdeš v tomhle pískovci, ne?“

„Ano, tak jsme ho našli dřív.“

„V pískovci?“ opakovala Halla pochybovačně. „Ale Ohňovec ve vodě exploduje.“

„Ne tenhle Ohňovec,“ odpověděl Cristov. „Tento ve vodě nehoří. Tenhle jedí ohňoví dráčci, a nacházejí ho na pobřeží na Jižním Kontinentu.“ Zamračil se. „Musím najít ten vzorek.“

„Jak vypadá?“ zeptala se Halla.

„Je to modrozelený krystal,“ vysvětlil Cristov. „Obvykle je kolem něj nějaký pískovec.“

Halla zalovila v kapse. „Jako tohle?“

„To je on!“ vykřikl Cristov a sáhl po něm. Halla mu ho rychle dala.

„Ale takových je tam nahoře spousta,“ mávla rukou zpátky k sesuvu. „Tohle byl jen nejmenší kousek.“

Cristov vytřeštil oči a podíval se na Pellara pro potvrzení. Mladý harfeník přikývl. Ve tváři Cristova se objevila směs radosti, úlevy a netrpělivosti. „Musíme to povědět Weyru,“ zvolal a otočil se k Halle. „Kolik ho tam bylo? Jak rychle se tam můžeme dostat?“

Pellar zavrtěl hlavou a ukázal na Cristovovy nohy. Halla pochopila.

„Nejdřív se musíme postarat o tebe.“

„Ne,“ vykřikl Cristov. „Musíme to říct Weyrům! Dokud nedokážeme, že je to správný Ohňovec a že je ho tu dost, budou se dál snažit těžit starý Ohňovec.“

Pellar a Halla si vyměnili ustarané pohledy. „Všechno, co se musí udělat, je najít modrozelený kámen?“ zeptala se Halla, a v hlavě už se jí rodil nápad.

„Ano,“ souhlasil Cristov.

Dívka se tázavě podívala na Pellara, který přikývl.

„Uděláme to,“ prohlásila Halla.

~

„Měl jsi štěstí?“ vyzvídal B’ralar, když D’vin vešel do kuchyně v jeskyni.

D’vin se ušklíbl a zavrtěl hlavou, zatímco si plnil hrnek klahem z konvice vlevo na kamnech.

„V Tilleku nic,“ oznámil. „Zkoušel jsem taky držbu Balen, ale ani tam jsem nenašel žádné vhodné chlapce.“

„Máme dvacet tři vajec a teprve devatenáct jistých kandidátů,“ zamračil se B’ralar.

„Možná bude mít B’neil větší štěstí,“ podotkl D’vin.

B’ralar se zatvářil kysele. „Jeho Danenth není na vyhledávání kandidátů zdaleka tak dobrý jako Hurth. A myslím, že do Líhnutí nezbývá víc než dvě sedmidenní.“

„Můžu to zkusit znovu, pokud si přeješ,“ navrhl D’vin. Chystal se ještě něco říct, ale zarazil se a zjevně poslouchal svého draka. Když znovu promluvil, už byl v pohybu a upustil hrnek klahu na nejbližší stůl.

„Pellar našel Cristova. Cristov je zraněný.“

„Běž,“ mávl na něj B’ralar. „Dám vědět Sonii.“

D’vin poděkoval mávnutím, zatímco Hurth slétl z vršku skály pro svého jezdce.

~

„Ani tentokrát žádné zlomené kosti,“ řekla Sonia, když se Cristov druhý den ráno opět probudil na ošetřovně Weyru Na Výšinách. Usmála se na něj. „Myslím, že to děláš jen proto, abys mohl trávit čas se mnou.“ Když se Cristov snažil posadit, položila mu ruku na hruď. „A opět se snažíš hýbat příliš brzy,“ dodala s povzdechem. Zavrtěla na něj hlavou. „Budeš chvíli odpočívat.“

„Jak dlouho?“ dožadoval se Cristov nedůtklivě. „Našel jsem Ohňovec – musíme ho začít těžit.“

„Já vím,“ odpověděla Sonia s úsměvem. „Všichni o tom mluví. Alarra zuřila, žes ho našel dřív, než se tam mohla vrátit.“

„Pořád zuřím,“ zavrčela Alarra z postele mimo dohled Cristova, v jiném výklenku ošetřovny.

„Brzy budeš na nohou,“ ujistila ji Sonia. „Pokud budeš v pořádku, dáme ti berle v příštím sedmidenní.“

Cristov vypadal překvapeně, takže Sonia vysvětlila, „Museli jsme jí berle sebrat, protože nohy namáhala příliš.“ Zavrtěla udiveně hlavou. „Co to s vámi horníky je? Jako byste pořád neměli čas.“

„Ale my ho nemáme,“ protestoval Cristov a jeho slova splynula s podobným protestem Alarry. „A Weyr potřebuje při boji s Vlákny čtyřicet tun Ohňovce týdně.“ Sonia pokrčila rameny. „Tenhle nový Ohňovec není tak nebezpečný jako ten starý,“ pokračoval Cristov. „Můžeme ho těžit a vytvořit zásobu.“

„A mít ji připravenou, než začne Spad Vláken?“ zeptala se Sonia.

„Možná dokonce i nějakou rezervu,“ volala Alarra.

„Ale potřebujeme začít hned,“ zasténal Cristov a klesl zpátky do postele.

„Myslím, že budeš horší pacient, než posledně,“ zamumlala Sonia smutně.

Jak dny ubíhaly, Sonia zjistila, že její předpověď byla víc než přesná. S’son, její Otec a léčitel Weyru, každý den sbíral trpělivost, aby vstoupil na ošetřovnu a zabýval se dvěma netrpělivými horníky.

„Můžeš jít zítra,“ řekl S’son Cristovovi třetího dne večer, „pokud slíbíš, že nebudeš dělat žádnou práci.“

„Jaký to pak má smysl?“ zlobil se Cristov.

„Můžeš dohlížet,“ řekla mu Sonia.

„Není na koho dohlížet,“ vyštěkl Cristov.

Sonia se jen usmála a vstala z místa vedle něj. „V tom případě můžeš počkat, až se uzdravíš.“ Zastavila se ve dveřích a přes rameno zavolala, „Co mám říct D’vinovi?“

Cristov se snažil setřást kyselý výraz z tváře. „Prosím, řekni mu, že bych se rád vrátil s prvním světlem.“

„Jsi si jistý?“ zeptala se Sonia. „Brzy bude Líhnutí. Neměl by sis to nechat ujít.“

„K čemu je využití draka, pokud nemůže chrlit plameny?“ zeptal se Cristov a podrážděně zavrtěl hlavou. „Splním svou povinnost a budu těžit Ohňovec.“

Sonia se k němu otočila zpět, a s pohledem upřeným do jeho obličeje záhadně prohlásila, „Existují i jiné způsoby, jak sloužit Pernu, víš.“

Cristov se ušklíbl. „Tohle je ten, který znám.“ Vzpomněl si na hořký komentář svého otce před pár Oběhy. „Je to přesně to, na co se hodím.“

V pohledu, který na něj Sonia upřela, byl patrný soucit. „Když to říkáš.“

„Došlo tady k určitým změnám, co jsi tu byl naposled,“ varoval D’vin, když sestupovali k zemi ranním oparem. Cristov si nedokázal představit, co by Pellar a Halla mohli tak moc udělat za čtyři dny, co byl pryč, jakkoli by byli pracovití a obětaví.

Když přistávali v údolí, opar zhoustl do mlhy. Cristova překvapilo, že Hurth dokázal najít zem, natož bezpečné místo na ní, ale drak přistál bez nárazu.

„Nemůžu zůstat,“ omluvil se D’vin. „V Líhništi máme víc vajec, než kandidátů, takže jsem stále na Vyhledávání.“

„Hodně štěstí,“ popřál Cristov.

D’vin mu věnoval zvláštní pohled a chtěl něco dodat, ale zavrtěl hlavou a místo toho řekl, „Hodně štěstí i tobě.“

Cristov zůstal sám v mlhavém údolí, slunce jako matný bod těsně nad obzorem. Zastavil se, aby se zorientoval, a pak sebou trhl překvapením, když uslyšel zvuky v dálce. Vrzání naloženého vozíku na kolejích, tlumený zvuk měchů i slabší, ale nezaměnitelný zvuk bušení krumpáčů proti skále – celé údolí zvučelo pracovním ruchem.

„Cristove?“ ozval se hlas z mlhy. Ze stínů se vyloupla malá postava. Bylo to Halla. Usmála se, když ho uviděla. „Pellar říká, že nesmíš pracovat,“ varovala ho. „Ale my tě potřebujeme –“

„Jsem si jistý, že něco dokážu udělat,“ skočil jí Cristov do řeči.

„Ne na práci,“ zavrtěla Halla hlavou. „Potřebujeme tvou radu.“

Cristov tázavě naklonil hlavu. Halla si povzdechla, chytila ho za ruku a táhla ho za sebou. Přes rameno řekla, „Nejlepší bude, když ti to ukážeme. Pojď nahoru k dolům.“

„K dolu,“ opravil ji Cristov. „Pokud nemáte víc než jeden, je to jen důl.“

„Doly,“ odpověděla Halla podrážděně. „A máme tři.“

Cristov byl ohromený. „Tři? Proč jste rozjeli tři?“

„No, zdálo se zbytečné neposlat všechny pracovat,“ prohlásila Halla.

„Všechny?“ opakoval Cristov nechápavě. Přimhouřil oči a snažil se prohlédnout skrze mlhu. Viděl teď jasně Hallu a rozeznal barvu jejích šatů. Byly nové a vypadaly čerstvě vyprané. Přemýšlel, kdy našla čas na praní šatů. „Všichni kdo? Kolik lidí je tady?“

„Já nevím,“ pokrčila Halla rameny. „Zeptej se Pellara. Myslím, že se to snaží počítat.“

„Snaží?“

„No, čísla se pořád mění,“ vysvětlovala Halla. „Myslím, že během noci přijel další vůz. A dál v údolí máme nějaké zemědělce. Jsou vážně nadšení půdou, prý bude skvělá pro plodiny.“

„Plodiny?“ opakoval Cristov sklesle. „Zemědělci?“

„Pellare!“ vykřikla Halla. „Pellare, Cristov je tady!“ Otočila se zpátky ke Cristovovi. „Opatrně na hlavu.“

Cristov zahlédl tmavý prostor před sebou a instinktivně se přikrčil. Byli v dole.

„Dej si pozor na koleje,“ varovala ho Halla. „Měly by tu být nějaké světleny,“ zamumlala. „Budu si muset promluvit se Spennalem.“ Znovu hlasitě zavolala, „Spennale! Spennale, kde jsou světleny, ty hňupe?“

Přiblížilo se k nim tlumené světlo, ozařující staršího muže.

„Promiň, Hallo, byl jsem dole s Pellarem,“ řekl Spennal. „Seženu teď víc světlenů,“ podával jí svůj světlenový koš.

„To je v pořádku, jen nás zaveď za Pellarem,“ řekla Halla.

„Jistě.“ Spennal pohlédl na Cristova a oči se mu rozšířily. „To je on?“

„To je Cristov.“ Halla se obrátila ke Cristovovi a zašeptala: „Všichni jsou nadšení, že jsi tady.“

„Proč?“ odpověděl Cristov šeptem.

Reakce Hally byla trochu rozpačitá. „No, možná jsme se s Pellarem tebou trochu chlubili,“ přiznala. „Ale ty jsi ten, kdo našel Ohňovec, který nehoří.“

„Tak?“

„Zachránil jsi je,“ vysvětlovala Halla, stále šeptem. „Když se to rozkřiklo, začali přicházet ze všech stran.“

„Horníci?“

„Ne, Vyloučení.“ Když Halla viděla ohromený horníkův výraz, vysvětlila, „Mohou tu pracovat beze studu a beze strachu. Je to jejich držba.“

„Jejich držba?“ opakoval Cristov překvapeně. Držba pro Vyloučené – jak je to možné?

„Pokud pracují,“ pokračovala Halla. „Když to nedělají, mohou odejít. Krmíme jejich děti, ale pokud dospělí nepracují, nemají jídlo a nemohou zůstat.“

„Tři doly?“ zopakoval Cristov Hallino dřívější prohlášení.

„Ano,“ odpověděla Halla a podívala se na Cristova, jako by uvažovala, jestli je to v pořádku. Pak pohlédla dopředu. „Tady je Pellar.“

Němý harfeník zamával a usmál se na Cristova, lákajíc ho dopředu, aby se podíval na výkres, který vytvořil na obrovské břidlici.

„Co je to?“ zeptal se Cristov napůl Pellara a napůl Hally.

„To je mapa dolů,“ vysvětlila Halla. „Pellarovi se nějak podařilo najít několik barev.“ ukázala na různé sekce. „Červená – to je místo, kde jsme zjistili největší koncentraci nerostu, bílá je tam, kam máme v plánu jít dál. Pellar chce vědět, jestli máš nějaké návrhy.“

Cristov se sklonil nad mapou a zatoužil, aby bylo světlo jasnější. Halla to musela vycítit, protože zvedla světlen výš a blíž k mapě. Zahleděl se dlouze na mapu, načež přiznal, „Nikdy dřív jsem nic podobného neviděl.“ Vzhlédl k Pellarovi, který vypadal nervózní, než Cristov dodal, „je to perfektní.“

Ukázal na několik oblastí, zejména červeně označených. „Vypadá to, že žíla prochází přes hory a protíná všechny tři doly.“ Zamračil se nad bílými čarami od Pellara a rozhlédl se po něčem na psaní. Pellar mu podala nějakou bílou křídu a kousek látky na gumování. Cristov použití gumy odmítl. „Zatím nechci nic měnit,“ řekl a kreslil řadu tečkovaných čar. „Myslím, že žíly asi běží ze severu na jih skrz hory,“ vysvětloval, zatímco kreslil. „Pokud je to tak, můžete těžit tady a tady, abyste se spojili s centrálním dolem.“

„Pellar se bál závalů,“ podotkla Halla.

Cristov vzhlédl a prohlížel trámy a dřevěné výztuhy nad nimi. „Nemusí, pokud budou vaši lidé podpírat strop takto,“ usmál se na Pellara. „Je dobře, že máš z pískovce obavy, je velmi měkký a nedrží dobře váhu. Podpírejte všechno, a bude to dobré.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Jak velká ta žíla vlastně je?“

Halla se usmála. „Je tak velká, jako tahle šachta. Získáváme přes tunu za směnu z každého dolu.“

Cristov hvízdl překvapením.

„Říkal jsi, že potřebujeme čtyřicet tun každé sedmidenní na jeden Weyr,“ zachmuřila se Halla. „V tuhle chvíli můžeme získat jen kolem jednadvaceti tun.“

„Ale teď už víme, na co se zaměřit,“ odpověděl Cristov. „Najdeme další doly, možná jeden pro každý Weyr.“

Hluk od vchodu do šachty je rozptýlil. Spennal zavolal – „D’vin je tady.“

„Co chce?“ zeptala se Halla užasle.

Pellar pokrčil rameny, opatrně vzal velkou břidlici, teď přerušovaně označenou návrhy Cristova, a pověsil ji zpátky na zeď. Pak ukázal, aby šli ostatní před ním.

„Někteří Vyloučení mi říkali, že děti držebníků nezačínají pracovat dřív, než jim je asi dvanáct Oběhů a víc,“ poznamenala Halla, když kráčeli ke vchodu do šachty.

„To je hloupost,“ řekl Cristov. „Co by dělali se vším svým volným časem?“

„To nevím,“ pokrčila Halla rameny. „Mladí tady všichni pracují.“ Ukázala k táboru venku. „Chtějí se naučit řemeslu, než se ožení a od dvanácti už probíhá namlouvání.“

Pellar podal Halle břidlici, na kterou psal a ona četla, „Harfeníci se nežení, dokud nejsou starší.“ Ohlédla se na Pellara. „Co je starší?“

„Šestnáct?“ hádal Cristov a podíval se na Pellara pro potvrzení. Pellar naznačil volnou rukou ‚jdi výš‘. „Osmnáct?“ Když Pellar přikývl, Cristov vykřikl překvapením. „Horníci mají štěstí, když žijí třicet Oběhů. My se obvykle párujeme mnohem dřív.“

Přišel ke vchodu do dolu vchodu a přimhouřil oči: Slunce už prorazilo mlhu a údolí se koupalo v jasných ranních paprscích. Jemný vánek zaháněl poslední zbytky mlhy a roznášel údolím aromatické vůně.

Cristov zabručel překvapením z výhledu před sebou. Po celém údolí byly stany, vozy, a vyrůstaly tu nějaké domky. Do kopců vedly tři zpevněné cesty; jedna běžela vpravo až k tomuto dolu, další dvě k druhým důlním vchodům.

„Tohle všechno za čtyři dny?“ zeptal se užasle.

„Byli hladoví,“ pokývla Halla. Po tázavém pohledu Cristova vysvětlila, „Museli pracovat, aby získali jídlo. A Moran přivedl celou skupinu, když přišel před dvěma dny.“

„Hallo, přijíždí další vůz,“ zavolala na ně nějaká žena.

„Víš, co dělat, Lorro,“ zavolala Halla zpátky. „Poptej se, co můžou dělat, zjisti, proč jsou tady, a co umí. Ujisti se, že o nich ví taky harfeník Moran.“

„Kam je mám dát?“ zavolala znovu Lorra.

„Zjisti, co jde, a pak se rozhodni,“ odpověděla Halla a podívala se na Pellara pro potvrzení. Pellar se usmál a kývl na její rozhodnutí.

Cristov pohlédl na Hallu s obnoveným zájmem. Zdálo se, že všichni v táboře ji žádají o radu. Usoudil, že něco z toho bylo kvůli její povaze, něco díky její pozici jako ‚Pellarův hlas‘, ale nedokázal si představit, co jiného by bylo zapotřebí, aby dospělí přijímali pokyny od dívky, která sotva přichází do dospělosti.

„Nedopadlo by to takhle, kdyby Pellar neměl schopnost mluvit s draky,“ vysvětlila Halla. Cristov byl viditelně zmatený, tak dodala, „Dokonce i Vyloučení mají respekt před draky. Když se objevilo křídlo vždycky, když Pellar potřeboval, to stačilo přesvědčit i ty nejtvrdší hlavy, aby naslouchaly rozumu. A Harfeník Moran je všechny poslal sem.“

Ušklíbla se a pak se usmála. „My dáváme pozor na jeho pití, a on učí ty nejmenší svými Baladami – úctě k Drakenům a drakům.“

Odkaz na draky připomněl Cristovi, že odešli z dolu, aby se setkali s D’vinem. Rozhlédl se po údolí pod sebou a snadno našel bronzového draka. D’vin byl mnohem blíž a cílevědomě se k nim přibližoval.

Skupina horníků si drakena všimla a pak si všimla Cristova, Pellara a Hally. Horníci se na cestě do dolů zvědavě zastavili a někteří ukazovali na Cristova, jiní na D’vina.

„Pellare,“ zavolal D’vin, když byl dost blízko, aby se slyšeli. „Je tu Líhnutí.“

„Líhnutí?“ vykřikla Halla potěšeně. „Pellare, tys pro nás dohodl –“ Pohled na jeho tvář ji zarazil. „Co se děje?“

„Nepůjdu,“ napsal Pellar rychle, zvedl tabulku k ní a pak ke D’vinovi, který se připojil ke skupině.

„Dokážeš mluvit s draky,“ řekl D’vin. „Chybí nám jen jeden kandidát.“

Pellar znovu zavrtěl hlavou a ukázal pevně na zem.

D’vinův hlas se naplnil zoufalstvím. „Ale pokud nebude pro mláďata dost kandidátů, pak –“

„Co se stane?“ zeptal se Cristov.

Halla se podívala z jednoho na druhého, ve tváři širokou škálu emocí. Pellar na ni zděšeně pohlédl a ona pochopila.

„Mládě zemře,“ řekla.

„Navždy odejde do mezimezí,“ potvrdil D’vin.

Pellar se rozpolceně zamračil. D’vin si všiml, jak se rozhlédl kolem: po údolí, na Hallu, na doly, na Hallu, na Cristova, na Hallu, a konečně kamsi do dálky, kam mohl vidět jen on sám. Když se očima vrátil k D’vinovi, Vůdce křídla znal jeho rozhodnutí. Z nějakých důvodů, a Halla byl vázaná v jejich středu, se Pellar cítil povinen zůstat.

„Kdo jiný by mohl jít?“ zeptala se Halla D’vina a přelétla očima na Cristova.

Cristov ten pohled zachytil a zvedl ruce v protestu, „Ne, já si tu čest nezasloužím.“

„Proč nenecháš rozhodnout mláďata?“ navrhl D’vin.

„Ale tady je spousta práce,“ protestoval Cristov.

„My to zvládneme,“ ujistila ho Halla a škubla hlavou směrem k Pellarovi, který důrazně přikývl na souhlas. „Ukázal jsi nám, jak na to.“

„Ale –“

„Tak běž,“ ukázala Halla hlavou směrem k drakovi v dálce. Cristov vytřeštil oči. Podíval se toužebně směrem k drakovi a pak zpátky na Hallu. „Takže se bojíš?“ popíchla ho. Popadla ho a otočila k drakovi. „Tam je tvoje budoucnost. No tak, zasvěť se! Zasvěť bronzáka pro nás všechny a ukaž jim, tam na Výšinách. Ukaž jim, co čekat od Ohňové Držby.“ Naposledy ho postrčila, otočila se a vracela se k čekajícímu davu horníků.

Cristov vztyčil hlavu a šel vstříc své budoucnosti.

EPILOG

Dračí ohni, jen vysoko plaň,

vypal si cestu, nebe nám braň.

Dračí plameni, ať září tvůj jas,

pak Vlákna v letu zničíš tu zas.

OHŇOVÁ DRŽBA,

498,8 let po Přistání

Zatímco C’tov kroužil dolů, překvapeně si všiml, jak moc se Ohňová Držba změnila za ty tři Oběhy od jeho Zasvěcení bronzového Seretha.

Nepřekvapilo ho, že Halla stojí uprostřed všeho dění, ale udivilo ho, jak vyrostla do výšky i do půvabu. Zvedla ruku, hned jak si ho všimla a pak skákala nahoru dolů, a zběsile mávala rukama, aby upoutala jeho pozornost.

C’tov se usmál. Připraven?

Připraven, souhlasil Sereth. Bronzák začal padat dolů a pak se přetočil přes konce křídel, otáčel se ve vzduchu, takže svět byl v jednu chvíli dole, pak na boku, vzápětí nahoře, znovu na boku, a konečně, jak se patří, dole. Přes draka i jezdce se přelila vlna euforie, zatímco pod nimi vybuchla změť zvuků – nejprve strach, pak úžas a naprosté pozdvižení.

Myslím, že vědí, že jsme tady, řekl C’tov s širokým úsměvem. Požádal Seretha, aby přistál na mýtině.

Halla opravdu vyrostla do krásy; C’tovovo srdce na chvíli zaváhalo a uvažoval, zda to nebyla chyba, vrátit se sem, zvlášť v tenhle sváteční den. Ta chvíle trvala jen tak dlouho, jak trvalo Halle překonat vzdálenost a chytit ho pevně do náručí.

„Přišel jsi, oh, tolik jsme doufali, že přijdeš!“ zakřičela mu do zdravého ucha s naprostou a nepředstíranou radostí.

Když už si C’tov myslel, že by se mohl vymanit, přihnala se další postava a sevřela ho do obrovského objetí i s Hallou.

Pellar? pomyslel si C’tov s úžasem. Nikdy by ho nenapadlo, že harfeník bude tak vysoký a mohutný. Opravdu, bronzový jezdec se proti těm dvěma cítil skoro zakrslý.

Oba ohňovcoví horníci se odtáhli současně a v tom okamžiku ztratil C’tov veškeré pochyby, které při návratu měl. Pellarovy lehké pohyby doplňovaly temperamentní, ale přirozeně ladné pohyby Hally.

Stejně jako byl on, C’tov, navždy spojen se Serethem, tak Pellar a Halla byli svázáni jeden s druhým. C’tov usoudil, že se pohybují jako dvě části téhož těla, s respektem a silou, které protékají mezi nimi.

„Jsem rád, že jsem přišel,“ odpověděl, a uvědomil si, že je to pravda. Na chvíli přitáhl Pellara k sobě a sevřel ho do pevného objetí. Vložil do toho pohybu veškerou vděčnost, kterou cítil za nesobeckost toho druhého v uplynulých Obězích. Posílen vřelým objetím odstrčil Pellara od sebe a zadíval se mu hluboko do očí. Pak se obrátil k Halle. „Mohla bys nás nechat chvíli o samotě, abychom si promluvili?“

Halla zvedla ruku k Pellarovi, který odpověděl přitakáním. Pokývla oběma hlavou. „Ale opravdu jen na chvíli,“ prohlásila a rozběhla se zpátky k ostatním horníkům držby.

Pellar očima sledoval, jak se nese, dokud se neztratila v davu a pak zdvořile obrátil svou pozornost zpět k C’tovovi.

C’tov se obrátil k Serethovi s rozzářenou tváří, neschopný udržet radost ze Zasvěcení. Když se otočil zpátky k Pellarovi, vypadal opět vážně.

„Mohl jsi ho mít, víš,“ řekl tiše. „Jsem si jistý, že bys získal bronzáka.“

Pellar se setkal s očima svého přítele, pomalu přikývl a podíval se jen krátce na krásného bronzového draka.

„Proč?“ zeptal se C’tov, tvář plnou poctivé zvědavosti.

Pellar vytáhl něco ze své tuniky a podal to C’tovovi. Byl to malý žlutý květ. Sáhl do druhé kapsy a vytáhl druhou žlutou květinu. Zdvořile pokynul C’tovovi, aby mu květ vrátil, pak vzal jemně obě květiny a svázal jejich stonky. Podal spojené květy zpět C’tovovi.

Draken se na něj podíval. „Nechápu.“

Pellar ukázal na květiny a pak na C’tova a Seretha. Pak ukázal znovu na květiny, na sebe a směrem, kde zmizela Halla.

„Jsi svázaný s Hallou, jako já se Serethem?“ hádal C’tov. „Řekl bych, že to každý vidí,“ dodal se smíchem.

Pellar v odpověď zakroutil rukou: ne tak docela. Odvrátil se od C’tova a ukázal daleko dopředu. C’tov sledoval jeho gesto a všiml si louky plné žlutých květin, stejných jako ty, které měl Pellar.

Květy jsou na mohylách, informoval ho Sereth se svým lepším zrakem.

„Hroby?“ zeptal se C’tov. „Halla byl ta, kdo dal ty kytky na hroby?“

Pellar se usmál a přikývl.

„Ale mohl ses přesto Zasvětit a přivést Hallu do Weyru,“ namítl C’tov. On sám by pouto se Serethem za nic nevyměnil, ale nemohl si pomoci, cítil, že ta šance patřila Pellarovi.

Pellar se obrátil zpět na C’tova a přikývl, rty sevřené v potvrzení.

„Tak proč jsi to neudělal?“

Pellar ukázal na dva svázané květy v ruce. Zmačkal je a pak ukázal na hroby v dálce.

„Kdybyste tady s Hallou nebyli, nikdo by nepečoval o hroby?“ odhadoval C’tov.

Pellar přikývl a naznačil, že je toho víc. Zvedl obě ruce a udělal gesto odstrčení, otáčejíc se ve velkém kruhu.

„A nikdo by se nestaral o Vyloučené.“

Pellar přikývl.

„To se mi ještě nezdá dost výměnou za draka,“ řekl C’tov.

Pellar znovu naznačil rukou trpělivost, pak spojil obě dlaně k sobě a klesl dolů na jedno koleno, aby naznačil prosbu.

„Cokoliv chceš,“ vyhrkl C’tov horlivě. „Kdykoli a navždy.“

Pellar zavrtěl hlavou a zvedl jen jeden prst.

„Kdykoli,“ opravil ho C’tov rozhodně. „Jen klidně žádej.“

Pellar vypadal velmi nervózně, což C’tova překvapilo. Na okamžik bronzový jezdec uvažoval, jestli neslíbil víc, než je schopen splnit, ale hned se rozhodl, že se pokusí splnit jakoukoli žádost, kterou Pellar bude mít.

Pellar ukázal váhavě na svou hlavu, a pak na velkou hlavu Seretha.

C’tov pochopil okamžitě. Serethe, co mi chce Pellar říct?

C’tov čekal a snažil se ovládnout úzkost, zatímco cítil, jak jeho drak komunikuje s jiným člověkem. Byl to zvláštní pocit, a C’tov se donutil zahnat ze své mysli jakoukoli žárlivost. Koneckonců, on mohl mluvit se Serethem kdykoliv.

Pellar říká, a C’tova překvapilo teplo dračího tónu, když odkazoval na němého Harfeníka, že Halla je jeho hlas a on je její píseň, a jen společně mohou dělat hudbu.

Drak se na chvíli odmlčel. Ta hudba, to je soucit, a jejich píseň je pro celý Pern.