Harfenicka trilogie (2) - Dračí pěvci

II of Harfenicka trilogie

McCaffrey Ann

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

fan překlad a dgt Jana ?

kor. strucks

Dračí

pěvci

(Menolly)

(2. díl Harfenické trilogie)

Anne McCaffrey

KAPITOLA 1

Menolly, dcera mořského držebníka Yanuse, dorazila do Síně Harfenického Cechu stylově, na hřbetě bronzového draka. Seděla na krku Monartha mezi jeho jezdcem T’gellanem, a pernským Mistrem Harfeníkem Robintonem. Pro někoho, komu stále opakovali, že dívky se nemohou stát harfeníky, kdo po svém útěku žil bez držby, neboť nedokázal pokračovat v životě bez hudby, to byl triumfální úspěch. A přesto to bylo také děsivé. Kdyby tak měla jistotu, že jí v Harfenické síni nebudou hudbu odepírat!

Pravda, napsala nějaké písně, které Mistr Harfeník slyšel a líbily se mu. Ale to byly jen popěvky, nic důležitého. A co by mohlo děvče, dokonce i to, které učilo děti z držby Poučné písně a balady, dělat v Síni harfeníků, odkud všechny učební písně pochází? Zvláště dívka, která bezděčně zasvětila devět ohňových dráčků, zatímco všichni ostatní na Pernu by obětovali levou ruku, jen aby vlastnili aspoň jednoho? Jaké úmysly s ní měl Mistr Robinton tady v Harfenické síni?

Byla tak unavená, že nedokázala přemýšlet. Měla za sebou hektický, vzrušující den na opačné straně kontinentu, v Bendenském Weyru, kde teď byla pokročilá noc. Tady ve Fortské držbě obloha teprve tmavla.

„Už jen pár minut,“ šeptl jí Robinton do ucha. Slyšela, jak se směje, protože v tu chvíli bronzový Monarth zatroubil na pozdrav strážnému drakovi Fortské držby. „Vydrž, Menolly. Vím, že musíš být vyčerpaná. Hned jak přistaneme, vezme si tě do péče Silvina. Podívej, támhle.“ Sledovala směr jeho ukazováčku, až uviděla ozářený čtyřúhelník budov na úpatí útesu Fortské držby. „To je Síň Harfeníků.“

Zachvěla se, trochu únavou, chladem z průletu mezimezím i obavami. Monarth zvolna kroužil, a postavy, které se hrnuly z Harfenické Síně na nádvoří, divoce mávaly na počest návratu svého Mistra.

Menolly nějak nečekala, že tu bude tolik lidí. Jejich výkřiky neslábly, i když všichni s respektem couvali, aby měl velký bronzový drak, přistávající na nádvoří, dost prostoru pro křídla.

„Mám dvě vejce ohňového dráčka!“ vykřikl Mistr Robinton. Přitiskl hliněné nádoby těsně ke svému tělu a sklouzl z ramene bronzového Monartha s lehkostí dlouholeté praxe. „Dvě vejce ohňového dráčka!“ opakoval radostně, držel drahocenné nádoby s vejci nad hlavou a rychle kráčel předvést svůj poklad.

„Moji ohňoví dráčci!“ Menolly úzkostlivě vzhlédla a rozhlížela se kolem. „Následovali nás, T’gellane? Nemohli se ztratit v mezimezí?“

„Bez obav, Menolly,“ odpověděl T’gellan a ukázal na břidlicovou střechu za nimi. „Požádal jsem Monartha, aby jim řekl, že se zatím mají posadit támhle.“

S nesmírnou úlevou spatřila Menolly na střeše proti tmavnoucí obloze nezaměnitelné obrysy svých ohňových dráčků. „Jen kdyby nevyváděli tak jako v Bendenu…“

„Nebudou,“ ujistil ji klidně T’gellan. „Uvidíš. Ty jsi se svým hejnem ohňových dráčků dokázala víc, než F’nor se svou jedinou malou královnou. A F’nor je školený draken.“ Přehoupl pravou nohu přes krční výstupek Monartha, skočil na zem a zvedl k ní ruce. „Přehoď si nohu. Budu tě chytat, ať si nenarazíš ty bolavé nohy,“ přidržoval ji rukama, zatímco sklouzla z Monarthova ramene. „Tak děvče, jsi tady v Harfenické síni, bezpečně a neporušená.“ Rozmáchle ukazoval kolem, jako by to poslání provedl jen on sám.

Menolly se podívala přes nádvoří, kde dominovala vysoká, působivá postava Mistra Harfeníka nad všemi kolem.

Byla Silvina jedna z nich? Unavená Menolly doufala, že ji Harfeník najde rychle. Dívka si vůbec nebyla jistá lehkovážným předpokladem T’gellana, že se její ohňoví dráčci budou chovat slušně. Sotva si začínali zvykat na Bendenský Weyr, kde měli lidé aspoň nějakou zkušenost s okřídlenými skopičinami.

„Neboj se tolik, Menolly,“ uklidňoval ji T’gellan a neohrabaně jí sevřel rameno. „Jen si vzpomeň, každý harfeník na Pernu se snažil najít Petironova ztraceného učedníka…“

„Protože si mysleli, že ten učedník je kluk…“

„Mistr Robinton v tom neviděl žádný rozdíl, když tě požádal, abys přišla sem. Časy se mění, Menolly, a mezi lidmi už nebudou žádné rozdíly. Uvidíš. Za jedno sedmidení zapomeneš, žes kdy žila někde jinde.“ Bronzový draken se uchechtl. „U velké skořápky, děvče, žila jsi mimo držbu, utekla jsi Vláknům, a zasvětila devět ohňových dráčků. Proč by ses měla obávat Harfeníků?“

„Kde je Silvina?“ Hlas Mistra Harfeníka se pozvedl nad ostatní. Halas venku se na chvíli ztišil a kohosi poslali do Síně, aby tu ženu našel. „A teď už žádné odpovědi. Základní novinky znáte, dopovím vám to později. Tak, Sebelle, nepouštěj tyhle hrnce s vejci. Právě teď mám další dobrou zprávu! Našel jsem Petironova ztraceného učedníka!“

Uprostřed výkřiků překvapení se Robinton vymanil z davu a pokynul T’gellanovi, aby přivedl Menolly dopředu. Na okamžik bojovala Menolly s nutkáním otočit se a prchat, ale s nezahojenýma nohama a s T’gellanovou paží kolem ramen to dost dobře nešlo. Jeho prsty ji stiskly, když vycítil její nervozitu.

„Není žádný důvod, proč by ses měla harfeníků obávat,“ opakoval jí do ucha, když ji doprovázel přes dvůr.

Robinton se s nimi setkal na půli cesty a zářil radostí, když ji vzal za pravou ruku. Zvedl druhou ruku, aby všichni utichli.

„Tohle je Menolly, dcera Mořského Držebníka Yanuse z Držby U Půlkruhového moře, a Petironův ztracený učedník!“

Ať už byla reakce harfeníků jakákoli, překryl ji výbuch křiku ohňových dráčků ze střechy. V obavě, že by se hejno mohlo vrhnout dolů na harfeníky, se Menolly otočila, a uviděla, že skutečně rozčileně třepají křídly. Přísně jim proto přikázala, aby zůstali, kde jsou. Pak už jí nezbylo, než čelit tomu moři tváří: některé se usmívaly, některé s ústy dokořán překvapeně zíraly na její ohňové dráčky, ale bylo tu až příliš mnoho lidí.

„Ano, a támhleti ohňoví dráčci patří Menolly,“ pokračoval Robinton, jehož hlas snadno přehlušil mumraj. „Stejně jako jí patří ta krásná píseň o královně ohňových dráčků. Jenom to nebyl muž, kdo zachránil snůšku před mořem, byla to Menolly. A když ji poté, co zemřel Petiron, nikdo v Půlkruhové mořské držbě nenechal hrát nebo zpívat, utekla do jeskyně královny ohňových dráčků a zasvětila devět vajec dřív, než si uvědomila, co vlastně dělá. Kromě toho,“ Robinton zvýšil hlas nad nesourodé pochvalné výkřiky, „kromě toho našla další snůšku, která mi poskytla dvě vejce!“

Nádvořím se nesly další upřímné a nadšené výkřiky, a jako ozvěna se odráželo pronikavé pískání ohňových dráčků. T’gellan se té reakci dobrácky pochechtával a zamumlal jí do ucha, „já ti to říkal.“

„Tak kde je ta Silvina?“ zeptal se Harfeník znovu, a v hlase mu zaznívala netrpělivost.

„Tady jsem, a ty by ses měl stydět, Robintone,“ řekla žena, prodírající se kruhem harfeníků.

Menolly si nejdříve všimla velmi světlé kůže a velkých výrazných očí v široké tváři, kterou rámovaly tmavé vlasy. Pak ji silné, ale jemné ruce vytáhly z Robintonova sevření.

„Vystavit dítě takovému utrpení. Ne, ne, jen buď zticha. Všechen tento hluk. A ta ubohá stvoření támhle jsou vyděšená k smrti, že z toho můžou přijít o rozum. Copak nemáš soudnost, Robintone? Zmizte všichni! Do Síně. Pokračujte celou noc, jestli na to máte energii, ale já ukládám tohle dítě do postele. T’gellane, kdybys mi pomohl…“

Zatímco žena spravedlivě každého hubovala, razila Menolly a T’gellanovi cestu davem, který se před ní s respektem, ale s úsměvem rozestupoval.

„Je příliš pozdě, abych ji dala k Dunčiným dívkám,“ řekla Silvina T’gellanovi. „Prostě ji dnes uložíme do jednoho z pokojů pro hosty.“

Protože v šeru síně nebylo moc vidět, Menolly zakopla prsty o kamenné schody, bezděčně vykřikla bolestí a chytila se rukou, které ji podpíraly.

„Co se stalo, dítě?“ zeptala se Silvina laskavě a v hlase jí zazněla úzkost.

„Moje prsty… moje nohy!“ Menolly potlačovla slzy, které jí nečekaná bolest vehnala do očí. Silvina si nesmí myslet, že je zbabělec.

„Tady! Já ji odnesu,“ řekl T’gellan a popadl Menolly do náruče dřív, než mohla protestovat. „Jen raz cestu, Silvino.“

„Ten hrozný Robinton,“ brblala Silvina, „sám může pokračovat celý den a noc bez spánku, ale zapomíná, že jiní –“

„Ne, to není jeho chyba. Udělal toho pro mě tolik…“ začala Menolly.

„Ha! To on je ti hluboce zavázán, Menolly,“ zasmál se draken záhadně. „Budeš muset poslat pro léčitele, ať se jí podívá na nohy, Silvino,“ pokračoval T’gellan, zatímco nesl Menolly po širokých schodech, které vedly od hlavního vchodu do sálu. „Takhle jsme ji našli. Zkoušela předběhnout čelo Vláken.“

„Předběhnout?“ Silvina se podívala přes rameno na Menolly, a zelené oči se jí rozšířily uctivým údivem.

„Skoro se jí to taky povedlo. Běžela, až si rozedřela nohy do masa. Jeden muž z mé letky ji uviděl a přinesl ji do Bendenského Weyru.“

„Do této místnosti, T’gellane. Postel je na levé straně. Jen otevřu světlenové koše…“

„Já vidím,“ řekl T’gellan a uložil Menolly jemně do postele. „Otevřu okenice, Silvino, a nechám ty ohňové dráčky tady s ní, než se dostanou do potíží.“

Menolly se zabořila do tlusté matrace z měkké sítiny. Uvolnila řemínek, držící malý uzlík věcí na zádech, ale neměla dost energie, aby dosáhla na kožešinovou přikrývku složenou v úpatí postele. Jakmile T’gellan uvolnil druhou západku okenice, zavolala dovnitř své přátele.

„Tolik jsem toho o ohňových dráčcích slyšela,“ říkala Silvina, „ale zatím jsem jen letmo zahlédla tu malou královničku lorda Grogha, která… Má ty dobroto!“

Po překvapeném zvolání Silviny se Menolly snažila zvednout z tlusté matrace, a uviděla ohňové dráčky, jak prudce klesají a krouží kolem ženy.

„Kolik jsi říkala, že jich máš, Menolly?“

„Je jich jen devět,“ smál se T’gellan zmatku Silvininy. Otáčela se kolem dokola a snažila se pořádně zaostřit některého z neklidných tvorů. Menolly jim rychle přikázala, aby se usadili a chovali se slušně. Skalník se Skokanem přistáli na stole u zdi, zatímco odvážnější Kráska zaujala obvyklé místo na rameni Menolly. Ostatní se usadili na okenní římse, a jejich jiskřivé oči oranžově vířily nejistotou a podezíravostí.

„Páni, to jsou nejkrásnější tvorové, co jsem kdy viděla,“ řekla Silvina, a upřeně zírala na dva bronzáčky na stole. Skalník zacvrlikal v odpověď, jako by poznal, že ta poznámka byla o něm. Složil křídla úhledně na záda a naklonil hlavu k Silvině. „Dobrý večer, mladý bronzový ohňový dráčku.“

„Ten nebojácný chlapík je Skalník,“ řekl T’gellan, „tedy pokud se nepletu, a druhý bronzák je Skokan. Správně, Menolly?“ Přikývla s úlevou, že byl T’gellan připraven mluvit místo ní. „Zelení jsou Tetka Jedna a Tetka Dvě,“ a pár začal štěbetat jako staré ženské, což Silvinu rozesmálo. „Ten malý modrý je Strýc, ale nepoznám ty tři hnědáčky…“ a teď se obrátil tázavě na Menolly.

„To jsou Lenoch, Šašek a Hnědáček,“ ukazovala Menolly na dráčky po řadě, „a tohle… je Kráska, Silvino,“ Menolly vyslovila ženino jméno nesměle, protože neznala její titul nebo hodnost v Harfenické Síni.

„Opravdu je to Kráska. Úplně jako miniaturní dračí královna. A zrovna tak pyšná, jak vidím.“ Pak se Silvina s nadějí podívala na Menolly. „Je nějaká šance, že z jednoho z Robintonových vajec se vylíhne královna?“

„Doufám, že ano, opravdu doufám,“ řekla Menolly vroucně. „Ale u vajec ohňových dráčků není snadné poznat, která bude královna.“

„Jsem si jistá, že bude stejně nadšený z jakékoliv barvy. A když už mluvíme o královnách, T’gellane,“ obrátila se Silvina k drakenovi, „prosím, řekni mi, podařilo se Brekke znovu zasvětit novou královnu při dnešním líhnutí? Tolik jsme se tady o ni báli, když její královna zahynula.“

„Ne, Brekke nebyla znovu zasvěcena,“ a T’gellan se rychle usmál, aby Silvinu uklidnil. „Její ohňový dráček to nedovolil.“

„Vážně?“

„Ano. Měla jsi to vidět, Silvino. Ten malý bronzový trpaslík letěl proti dračí královně a nadával jak werýsí slepice. Nechtěl nechat Brekke v blízkosti nové královny. Ale pomohlo to, probrala se ze své deprese, a F’nor říká, že bude v pořádku. A byl to malý Berd, kdo vytáhl tuhle fintu.“

„No, to je opravdu zajímavé.“ Silvina pohlížela na dva bronzáčky s přemýšlivým respektem. „Takže mají dostatek důvtipu…“

„Vypadá to tak,“ pokračoval T’gellan. „F’nor používá svou královničku Grail k posílání zpráv ostatním Dračím Weyrům. Ovšem,“ T’gellan se přezíravě zasmál, „ne vždycky se vrátí tak rychle, jak zmizí… Menolly je má vycvičené mnohem líp. Však uvidíš.“ Draken se posouval ke dveřím a zrovna mohutně zívl. „Promiň…“

„To já bych se měla omlouvat,“ odpověděla Silvina, „oddávám se zvědavosti, zatímco vy dva skoro usínáte. Jen běž, T’gellane, a děkuji za pomoc s Menolly.“

„Hodně štěstí, Menolly. Vím, že budeš spát dobře,“ rozloučil se T’gellan s živým mrknutím. Vyšel ze dveří a podpatky holínek klapaly na kamenné podlaze dřív, než mu mohla poděkovat.

„Tak, honem se podíváme na ty rozedrané nohy…“ Silvina jemně stáhla Menolly pantofle. „Hmmm. Už jsou skoro zahojené, díky šikovnému léčitelství Manory, ale zítra se na tebe podívá Mistr Oldive. Tak, a co je tohle?“

„Moje věci, nemám moc…“

„Tady, vy dva, hlídejte to, a žádné neplechy,“ řekla Silvina a položila raneček na stůl mezi Skalníka a Skokana. „Tak, sundej sukni, Menolly, a buď klidná. Dobrý dlouhý spánek, to je přesně to, co potřebuješ. Oči máš jak vypálené díry v hlavě.“

„Jsem v pořádku, opravdu.“

„To si buď jistá, že ano, teď když jsi tady. Říkal T’gellan, že jsi žila v jeskyni? A všichni harfeníci z Pernu tě hledali v držbách a řemeslnických síních.“ Silvina obratně zatahala za pásek od sukně. „Právě jako se starý Petiron zapomněl zmínit, že jsi děvče.“

„Já si nemyslím, že zapomněl,“ řekla pomalu Menolly, a myslela na svého otce a matku a jejich odpor vůči jejímu hraní. „Řekl mi, že dívky nemohou být harfeníky.“

Silvina na ni dlouze přísně pohlédla. „Možná za jiného Mistra Harfeníka. Nebo za starých časů, ale starý Petiron jistě věděl, že jeho vlastní syn dost dobře…“

„Petiron byl otec Mistra Robintona?“

„Nikdy ti to neřekl?“ Silvina se odmlčela, zatímco přetahovala přes Menolly kožešinovou přikrývku. „Starý tvrdohlavý blázen! Odhodlaný neprosazovat se, protože jeho syn byl zvolen Mistrem Harfeníkem… a pak si vybere místo uprostřed ničeho… Omlouvám se, Menolly…“

„Držba U Půlkruhového moře je místo uprostřed ničeho.“

„Není, pokud tam Petiron našel tebe,“ prohlásila Silvina energicky, „a podporoval tě k tomuto řemeslu. Teď už ale dost řečí,“ dodala a zavřela košík se světleny. „Nechám okenice otevřené… ale ty se pořádně vyspi, slyšíš mě?“

Menolly zamumlala odpověď. Víčka se jí zavírala, i když se snažila ze slušnosti zůstat vzhůru, dokud byla Silvina v místnosti. Jemně si povzdechla, když se dveře tiše zavřely.

Kráska se okamžitě schoulila vedle Menollyina ucha, a dívka cítila, jak si vedle ní dělají pohodlí další malá tuhá tělíčka.

Ukládala se ke spánku. Vnímala teď jednotvárné pulzování nohou a bolest naražených prstů. Bylo jí teplo, cítila se pohodlně a byla tolik unavená. Vak s vrstvou sítiny byl dostatečně tlustý, aby ji stébla netlačila do těla, přesto nemohla usnout. Stejně tak se nedokázala ani pohnout, protože zatímco její mysl se probírala neuvěřitelnými událostmi celého dne, tělo jako by řídila nějaká spodní oblast neschopná reagovat.

Cítila kořeněnou vůni Krásky, suchou sladkou vůni sítiny, a zemitý pach vlhkých polí v nočním větru, s občasnou příměsí štiplavého uhelného kouře. Jaro ještě nepokročilo natolik, aby bylo možné se obejít bez večerních ohňů. Je zvláštní necítit moře, pomyslela si Menolly. Zápach moře a ryb ovládal celých patnáct oběhů jejího života, kromě posledních sedmi dnů. Bylo příjemné si uvědomit, že s mořem a rybami skoncovala navždy. Už nikdy nemusí kuchat paklína nebo riskovat další pořezání nakažené jeho slizem. Nedokázala ještě používat zraněnou ruku tak, jak by chtěla, ale dokáže to. Nic není nemožné, když se mohla navzdory všem překážkám dostat do Síně Harfeníků. A bude znovu hrát na gitaru i na harfu. Manora ji ujistila, že časem bude prsty zase řádně používat. I nohy se pěkně hojí.

Menolly pobavilo, když si vzpomněla, že měla tu drzost zkoušet utéct čelu padajících Vláken. Ten běh způsobil víc, než že ji zachránil před Vlákny… přivedl ji do Bendenského Weyru, k pozornosti pernského Mistra Harfeníka a k začátku zcela nového života. A její drahý starý přítel, Petiron, byl otcem Mistra Robintona? Věděla, že starý Harfeník byl dobrý hudebník, ale nikdy dřív ji nenapadlo se ptát, proč byl poslán do Držby U Půlkruhového moře, kde jen ona profitovala z jeho učitelských schopností. Kdyby ji tehdy otec, Yanus, nechal hrát na gitaru, když přijel nový Harfeník… ale oni měli takový strach, že zostudí Mořskou Držbu. Nu, neudělala to a neudělá! Jednou si její otec, ano, i její matka, uvědomí, že Menollyino narození nebylo pro Držbu žádnou ostudou.

Menolly se nechala unést triumfálními myšlenkami, ale její úvahy náhle přerušily jakési zvuky. Smích mužských hlasů a hlasitý rozhovor se rozléhal jasným nočním vzduchem. Hlasy harfeníků; tenor, bas a baryton, pobavené, hádavé, přemlouvavé tóny, a jeden nespokojený, třesoucí se, starší, ukňouraný hlas. Ten jeden se jí nelíbil. Další, sametově hebký, lehký baryton, se vyhoupl nad rozmrzelý tenor uklidňujícím tónem. Pak hlubší baryton Mistra Harfeníka ovládl ostatní a umlčel je. Ačkoli nemohla rozumět, co říká, jeho hlas ji ukolébal do spánku.

KAPITOLA 2

Harfeníku, vyprávěj mi,

o cestě, co z Držby vede,

daleko za kopce šedé…

Jde snad pořád dál, než skončí

tam, kde se slunce v zlatě loučí?

Menolly na chvíli procitla. Zareagovala na vnitřní hlas, který nijak nesouvisel s východem slunce na této straně Pernu. Oknem viděla temnou noc a hvězdy, cítila spící ohňové dráčky zavrtané vedle svého těla, a vděčně znovu upadla do spánku. Byla tolik unavená.

Když slunce rozjasnilo střechy na vnější straně budov, tvořících Síň Harfenického Cechu, svítilo přímo do jejích oken, umístěných na východní straně Síně. Paprsky postupně pronikaly do místnosti, a nezvyklá kombinace světla a tepla na tváři Menolly probudila. Ležela, tělo dosud nereagovalo, a přemýšlela, kde je. Když si to uvědomula, nebyla si jistá, co má dělat dál. Zmeškala snad nějakou výzvu ke vstávání? Ne, Silvina říkala, že se má pořádně vyspat. Když odstrkovala kožešinovou přikrývku, zaslechla zvuk skandujících hlasů. Ten rytmus znala. Usmála se, neboť poznala jednu z dlouhých ság. Učedníci se učili složité časování nazpaměť, stejně jako to ona učila mládež v držbě U Půlkruhového moře, když byl Petiron nemocný, a později i po jeho smrti. Ta podobnost ji uklidnila.

Jak sklouzla z postele, zaťala zuby v očekávání doteku chladných tvrdých kamenů podlahy. Ke svému vlastnímu překvapení ji však dnes ráno nohy nebolely, i když je měla ztuhlé.

Podívala se z okna na slunce. Podle stínů už dopoledne hodně pokročilo; spala tedy opravdu pořádně. Pak se zasmála, když si uvědomila, jak moc pořádně: byla na opačné půlce Pernu, než jsou Bendenský Weyr a Půlkruhová Držba, to znamená, že měla nejmíň o šest hodin více odpočinku než obvykle. Naštěstí ohňoví dráčci byli stejně unavení, jako ona, jinak by ji dávno probudili kvůli hladu.

Protáhla se a prohrábla vlasy, pak opatrně odkulhala k umyvadlu se džbánem. Umyla se mýdlovým pískem, oblékla se a učesala si vlasy, a měla pocit, že teď je schopná čelit novým zkušenostem.

Kráska netrpělivě zacvrlikala. Je vzhůru. A má velký hlad. Skalník a Skokan stížnost opakovali. Menolly jim musí sehnat jídlo a to opravdu brzy. Vlastnit devět ohňových dráčků, to by proti ní mohlo popudit spoustu lidí i bez toho, že by měla devět nezvladatelných hladovců, což by dráždilo i ty nejtolerantnější lidi.

Menolly rázně otevřela dveře do tiché chodby. Vzduch byl náhle plný kořeněné vůně klahu, pečeného chleba a masa. Menolly usoudila, že stačí pouze sledovat vůně k jejich zdroji, aby mohla uspokojit své přátele.

Po obou stranách široké chodby byly dveře, ty na vnější straně Síně byly otevřené, aby slunce a vzduch mohly dovnitř. Sestoupila z nejvyššího patra do velké vstupní chodby. Přímo proti schodišti byly kovové dveře, kterými by mohl projít i drak, a měly to nejkurióznější zavírání, jaké kdy viděla; vzadu na dveřích byla kola, jejichž otočením se zjevně zasouvaly těžké tyče do podlahy a stropu. Na Půlkruhové mořské Držbě měli těžké vodorovné závory, ale s touhle úpravou bylo jednodušší dveře zamknout a vypadala mnohem bezpečnější.

Po levé ruce měla dvojkřídlé dveře, vedoucí do Velkého Sálu. Pravděpodobně to byla místnost, odkud minulou noc slyšela hovořit Harfeníka. Napravo viděla do jídelny, skoro stejně velké jako Velký Sál, se třemi dlouhými stoly umístěnými souběžně s okny. Po její pravici, u schodiště, byly ještě jedny otevřené dveře, které – soudě podle lákavých vůní a povědomých zvuků – vedly k nízkým schodům a ke kuchyni. Ohňoví dráčci pokřikovali hladem, ale Menolly nemohla s celým hejnem vtrhnout do kuchyně a znepokojit sloužící. Nařídila jim usadit se na římsy ve stínu nad dveřmi. Přinese jim jídlo, slíbila, ale musí se chovat slušně. Kráska hubovala dokud se ostatní pokorně neusadili na místo, a o jejich přítomnosti svědčily jen oči zářící jak broušené diamanty. Pak Kráska zaujala své oblíbené místo na rameni Menolly, hlavu napůl schovanou v hustých vlasech, a ocas bezpečně omotaný kolem Menollyina krku jako zlatý náhrdelník.

Když Menolly došla do kuchyně, scéna se sloužícími a kuchaři, pobíhajícími kolem přípravy oběda, jí letmo oživila vzpomínky na šťastnější dny v Půlkruhové. Ale tady si jí všimla Silvina, a usmála se, což by Menollyina matka neudělala.

„Jsi vzhůru? Odpočinula sis?“ Silvina velitelsky přivolala zaostale a nemotorně vyhlížejícího muže u krbu. „Klah, Camo, nalij hrnek klahu pro Menolly. Určitě jsi hladová, dítě. Jak jsou na tom tvoje nohy?“

„Dobře, děkuji. Ale já nechci nikoho obtěžovat…“

„Obtěžovat? Jaké obtěžování? Camo, nalij klah do poháru.“

„Já – nejsem tady kvůli sobě…“

„No, potřebuješ se najíst, musíš umírat hlady.“

„Prosím, to moji ohňoví dráčci. Nemáte nějaké zbytky…“

Silvině vylétly ruce k ústům. Rozhlížela se kolem hlavy, jako by čekala hejno ohňových dráčků.

„Ale ne, řekla jsem jim, ať počkají,“ řekla Menolly rychle. „Nepřiletí sem.“

„Dobrá, to je od tebe pozorné, děvče,“ řekla Silvina tak pevným tónem, až se Menolly podivila. Pak si uvědomila, že ji sleduje spousta kradmých zvědavých pohledů. „Camo, tady. Dej mi to!“ Silvina vzala hrnek od muže, který šel s přehnanou opatrností, aby nerozlil až po vrch plnou nádobu. „A podej tu velkou modrou mísu z chladicí místnosti. Velkou modrou mísu, Camo, z chladicí místnosti. Přines mi ji.“ Silvina obratně podala šálek Menolly, aniž vylila jedinou kapku. „Chladicí místnost, Camo, a modrá mísa.“ Otočila muže za ramena a jemně jej postrčila správným směrem. „Abuno, ty jsi nejblíž ohniště. Naber do misky nějakou obilnou kaši. A přidej na ni taky spoustu sladidla, to dítě je jen kost a kůže.“ Silvina se usmála na Menolly. „Nemá smysl krmit drůbež a umořit hlady služebníka, jak se říká. Zachránila jsem maso pro tvé přátele, když jsme svazovali pečeně,“ Silvina kývla směrem k největšímu ohništi, kde se otáčely obrovské kusy masa na těžkém rožni, „protože maso, jak řekl Harfeník, ohňoví dráčci potřebují. A teď, kde by bylo nejlepší místo…“ Silvina se nerozhodně rozhlédla kolem sebe, ale Menolly si všimla nízkých dveří, které vedly nahoru krátkým rovným schodištěm do rohu nádvoří.

„Rušila bych někoho támhle?“

„Vůbec ne, jsi ohleduplná, dítě. Tak je to správně, Camo. A děkuji.“ Silvina poplácala laskavě zaostalého muže po ruce, zatímco on zářil potěšením z řádně odvedené práce a odměny. Silvina naklonila okraj mísy směrem Menolly. „Stačí to? Máme toho víc…“

„Ach, to je naprosto dostačující, Silvino.“

„Camo, tohle je Menolly. Vezmi mísu a sleduj Menolly. Nemůže ji nést sama, když drží svou snídani. To je Menolly, Camo, sleduj Menolly. Jdi rovnou ven, drahá. Camo je na nošení věcí dobrý… alespoň těch, co nevysype.“ Pak se od nich Silvina odvrátila, a ostře promluvila ke dvěma ženám sekajícím kořínky, aby krájely a nezíraly.

Menolly se přesouvala neobratnými krůčky a dobře si uvědomovala zkoumavé pohledy. V jedné ruce držela šálek klahu, v druhé misku teplé kaše, a za ní se šoural Camo. Kráska, zatím diskrétně zakrytá Menollyinými vlasy, natáhla krk, když ucítila syrové maso v Camově míse.

„Hezký, hezký,“ zamumlal muž, když si všiml ohňového dráčka. „Hezký malý drak?“ Poklepal Menolly na rameno. „Hezký malý drak?“ Tak dychtivě čekal na její odpověď, že málem zakopl na nízkých schodech.

„Ano, je jako malý drak, a je hezká,“ souhlasila Menolly s úsměvem. „Jmenuje se Kráska.“

„Jmenuje se Kráska.“ Camo byl uchvácen. „Jmenuje se Kráska. Ona docela malý drak.“ Rozzářil se, když hlasitě sdělil tuto informaci.

Menolly ho umlčela, neboť nechtěla znepokojovat nebo rozptylovat pomocníky Silviny. Odložila hrnek a misku a natáhla se pro maso.

„Hezký malý drak Kráska,“ opakoval Camo a ignoroval ji, zatímco se snažila vytáhnout mísu z pevně sevřených, tlustých prstů.

„Běž za Silvinou, Camo. Běž za Silvinou.“

Camo zůstal stát na místě, kýval hlavou nahoru a dolů, mokrá ústa široce otevřená v grimase dětinské radosti, příliš uchvácen Kráskou, než aby se nechal rozptylovat.

Kráska teď panovačně pokřikovala, a Menolly popadla hrst masa, aby ji uklidnila. Její výkřiky však upozornily ostatní. Přiletěli sem, někteří otevřenými okny v jídelně nad hlavou Menolly, jiní, soudě podle výkřiků zděšení, přes kuchyň a ven dveřmi u schodů.

„Hezké, hezké. Všichni hezké!“ Camo otáčel hlavou ze strany na stranu, a snažil se vidět všechny poletující ohňové dráčky najednou. Ani se nepohnul, když se Tetka Jedna a Dvě usadily na jeho předloktí, hltajíc kousky masa přímo z mísy. Strýc zaťal drápy do Camovy tuniky a špičkou pravého křídla píchal muže do krku a brady, zatímco jako nejmenší ohňový dráček bojoval za svůj spravedlivý podíl masa. Hnědáček, Šašek a Lenoch se pohybovali od Camových ramen k Menolly, která se snažila rozdělovat maso rovnoměrně. Střídaly se u ní rozpaky ze špatného chování svých kamarádů a vděčnost za Camovu netečnou pomoc.

Menolly si intenzivně uvědomovala, že v kuchyni ustala veškerá činnost a všichni sledují podívanou. Čekala, že se každou chvíli ozve rozezlená Silvina a zavolá Cama zpět k obvyklým povinnostem, ale slyšela jen šum šeptaného klábosení.

„Kolik že jich má?“ zaslechla jasný šepot z všeobecného mumlání.

„Devět,“ odpověděla Silvina klidně. „Pokud se vylíhnou ti dva, co dostal Harfeník, bude jich mít Harfenická Síň jedenáct.“ Silvina to oznámila se samolibostí představené. Šum zesílil. „Ten chleba už nakynul dost, Abuno. Ty a Kayla vytvarujte bochníky.“

Ohňoví dráčci spořádali mísu masa, a Camo zíral do prázdné nádoby, tvář zkřivenou obavami. „Všechno pryč? Pěkné hlad?“

„Ne, Camo. Měli víc než dost. Už vůbec nemají hlad.“ Ve skutečnosti se nacpali tolik, až měli nafouklá bříška. „Běž za Silvinou. Silvina tě potřebuje, Camo.“ A Menolly následovala Silvinina příkladu: vzala ho za ramena, otočila ho po schodech dolů, a jemně do něj strčila.

Menolly usrkla výborný horký klah. Začínala si myslet, že zjevná pozornost a laskavost Silviny byly promyšlené. Nebo to byla hloupost? Silvina byl prostě laskavá, ohleduplná osoba: stačí se podívat, jak jedná s pomalu chápajícím Camem. Měla s jeho nedostatečností svatou trpělivost. Silvina byla očividně představená v Síni Harfenického Cechu, stejně jako v Bendenském Weyru to byla klidná Manora, a požívala nepochybně spoustu autority. Pokud byla Silvina přátelská, ostatní následovali jejího příkladu.

Menolly se v teplém slunci začala uvolňovat. Sny z minulé noci jí dělaly starosti, i když si teď za jasného rána nemohla vzpomenout na podrobnosti; zůstal jen pocit stísněnosti a bezmoci. Silvina její přetrvávající obavy hodně rozptýlila. A T’gellan jí opakovaně říkal, že není proč se Harfeníků obávat.

Na druhé straně nádvoří se mladé hlasy náhle pustily do dychtivé interpretace Ságy, kterou předtím skandovaly. Zvuková erupce vyděsila ohňové dráčky, kteří polekaně vzlétli, a usadili se zpět, když je Menolly se smíchem uklidnila. Pak se Krásčin čistý líbezný trylek zvedl v jemném sopránu nad mužské hlasy učedníků. Skalník a Skokan se připojili k ní, křídla napůl rozevřená, jak rozpínali plíce při dechu. Šašek a Hnědáček se spustili z parapetu a přidali svůj hlas. Lenoch by se k takovému úsilí nedonutil, a dvě Tetky a modrý Strýc byli přinejlepším lhostejnými zpěváky; ale poslouchali, hlavy napnuté, drahokamové oči jim vířily.

Pět zpěváků se zvedlo ze sedu, hrdélka napnutá, líce nafouknuté, jejich tlamičky uvolněně vydávaly líbezné čisté tóny. Oči měli napůl zastřené víčky, když se soustředili – jako dobří zpěváci – na vytvoření zpěvného sopránu. Jsou šťastní, pomyslela si Menolly s úlevou, a navázala na melodii Ságy, i když ohňoví dráčci její hlas nepotřebovali, když spolu s učedníky udržovali nápěv i harmonii. Byli na posledních dvou taktech chóru, když si Menolly náhle uvědomila, že zpívá jen ona sama s ohňovými dráčky, že mužské hlasy ustaly. Polekaně vzhlédla a uviděla, že téměř každé okno kolem nádvoří bylo plné tváří. Výjimkou byla okna sálu, odkud se prve ozýval zpěv učedníků.

„Kdo to zpíval?“ dožadoval se rozzlobený tenor, a v jednom z prázdných oken se objevila mužská hlava.

„Pročpak, vždyť je to velkolepý způsob probuzení, Brudegane,“ řekl jasný baryton Mistra Harfeníka odněkud vlevo nad Menolly. Natahovala hlavu, až uviděla, jak se vyklání z okna v horním patře.

„Dobré ráno, Mistře Harfeníku,“ řekl Brudegan zdvořile, ale v hlase mu zaznívalo rozladění, že byl vyrušen. Menolly se snažila přikrčit, a v tu chvíli zatoužila zmizet v mezimezí: a skutečně byla jako zmrazená.

„Nevěděla jsem, že tví ohňoví dráčci umí zpívat,“ řekla Silvina, která se objevila napravo od Menolly a nepřítomně sbírala ze schodů hrnek a mísu. „Hezká pocta tvému sboru, co Brudegane,“ dodala zvýšeným hlasem, který se nesl přes nádvoří. „Dal by sis teď svůj klah, Robintone?“

„To bych uvítal, Silvino.“ Harfeník se protáhl, vyklonil se dopředu a mžoural dolů na Menolly. „Mít tak hejno 18 zpívajících ohňových dráčků! Krásný způsob probuzení, Menolly! A dobré ráno i tobě.“ Než mohla Menolly odpovědět, tváří mu přelétlo zděšení. „Moji ohňoví dráčci. Moje vejce!“ a zmizel z dohledu.

Silvina se zasmála a pohlédla na Menolly. „Nebude k použití, dokud se nevylíhnou a nebude mít nějakého vlastního.“

V tu chvíli se Brudeganovi zpěváci znovu vrátili k písni. Kráska tázavě čiřikala na Menolly. „Ne, ne. Krásko. Už žádný zpěv. Ne teď.“

„Oni potřebují cvičit,“ ukázala Silvina k Síni. „Teď půjdeme dohlédnout na Harfeníkovo jídlo a tebe usadíme…“ Odmlčela se a rozhlédla po ohňových dráčcích. „Ale co s nimi?“

„Většinou spí, když jsou tak nacpaní, jako právě teď.“

„Výborně… ale kde? Pro smilování!“

Menolly se snažila nesmát úžasu Silviny, protože všichni kromě Krásky, která jako obvykle seděla Menolly na rameni, zmizeli. Menolly ukázala na střechy naproti, kde jako by z čista jasna právě přistála malá tělíčka.

„Skáčou do mezimezí, že?“ prohlásila Silvina, spíš než se zeptala. „Harfeník říká, že jsou jako draci?“ To byla otázka.

„Já toho o dracích moc nevím, ale ohňoví dráčci chodí do mezimezí. Sledovali mě včera v noci z Bendenského Weyru.“

„A jsou poslušní. Přála bych si, aby učedníci byli aspoň z poloviny tak ochotní.“ Pak Silvina pokynula Menolly, aby ji následovala zpátky do kuchyně. „Camo, otáčej rožněm. Camo, teď otáčej rožněm. Předpokládám, že vy ostatní jste sledovali dvůr, místo jídla,“ řekla a mračila se nahodile po kuchyni.

Kuchaři i pomocníci hned předváděli úsilí řinčením, boucháním, šploucháním nebo ohýbáním, nebo svědomitou snahu při klidnějších úkolech jako krájení a škrábání.

„Nebo ještě lépe, Menolly, zanes Harfeníkovi jeho klah, a zkontroluj vejce dráčků. Stejně by na tebe brzy pořvával, tak tomu můžeme předejít. Pak budu chtít, aby se Mistr Oldive podíval na tvoje nohy, ne že by Manora neudělala všechno, aby je uzdravila stejně. A…“ Silvina zachytila Menollyinu levou ruku a zamračila se na červenou jizvu. „Kdepak jsi přišla k tak ošklivému zranění? A kdo zpackal to hojení? Jak máš teď s tou rukou něco uchopit?“ Silvina skládala na malý podnos různé věci k Harfeníkově snídani, jako poslední vložila těžký hrnek klahu. Teď podala podnos Menolly. „Tady máš. Do jeho pokoje vedou druhé dveře napravo od tvých, Menolly. Otáčej rožněm, Camo, nemáš se ho jen držet. Menollyini dráčci jsou nakrmení a spí. Budeš na ně zírat později. Teď otáčej rožněm!“

Tak svižně, jak to na ztuhlých nohou šlo, pospíchala Menolly ven z kuchyně na široké schodiště, vedoucí do druhého patra. Kráska jí tiše a trochu neposlušně broukala do ucha protihlas na Ságu, kterou s vervou zpívali Brudeganovi žáci. Nezdálo se, že by se Mistr Robinton zlobil kvůli zpěvu ohňových dráčků, myslela si Menolly. Měla se omluvit tovaryši Brudeganovi, když měla šanci. Prostě si neuvědomila, že způsobili takové rozptýlení. Byla prostě ráda, že se její přátelé natolik uvolnili, že chtěli zpívat.

Druhé dveře napravo od jejích. Menolly zaťukala. Pak zaklepala, nakonec zabouchala, dost tvrdě, až ji zabolely klouby.

„Pojď. Pojď. A Silvino… oh, Menolly, ty jsi přesně ten člověk, kterého jsem chtěl vidět,“ řekl Harfeník, otevírajíc dveře dokořán. „A dobré ráno i tobě, pyšná Krásko,“ dodal a usmál se na malou královnu, která začiřikala poděkování, zatímco si přebíral tác od Menolly. „Silvina je vždycky předvídavá… Mohla bys, prosím, zkontrolovat vejce dráčků? Jsou vedle v místnosti u krbu. Zdají se mi tvrdší.“ Znělo to úzkostně, když ukazoval na vzdálené dveře. Menolly poslušně vstoupila do místnosti a on kráčel za ní. Cestou položil tác na stůl s pískem u okna a nalil si hrnek klahu, pak se k ní připojil u krbu ve vedlejší místnosti, kde jemně hřál malý oheň. Hliněné hrnce stály na okraji topeniště. Menolly je otevřela, pečlivě ometla teplý písek, který pokrýval cenná vejce ohňového dráčka. Byla tvrdší, ale ne o mnoho, než když je dala Mistru Harfeníkovi předchozí večer v Bendenském Weyru.

„Jsou v pořádku, Mistře Robintone, opravdu v pořádku. A nádoby jsou taky dost teplé,“ přejížděla rukama po stranách. Vrátila na vejce písek a zavřela nádoby víkem. „Když jsme před dvěma dny přinesli snůšku na Bendenský Weyr, Weyrena Lessa říkala, že do vylíhnutí zbývá asi sedm dní, takže máme ještě pět dní.“

Harfeník si povzdechl s přehnanou úlevou. „Spala jsi dobře, Menolly? Odpočinula sis? Jsi dlouho vzhůru?“

„Dost dlouho.“

Harfeník vybuchl smíchy, když si všiml, že se v jejím hlase ozvala mrzutost. „Dost dlouho na to, abych vytahal pár lidí za uši, he? Mé drahé dítě, nevšimla sis rozdílu u sboru, když začali zpívat podruhé? Tvoji ohňoví dráčci pro ně byli výzvou. Brudegan byl nevrlý jen díky překvapení. Řekni mi, umí tví ohňoví dráčci improvizovat doprovod k jakékoli melodii?“

„Já opravdu nevím. Mistře Robintone.“

„Stále nejistá, viď, mladá Menolly?“ Neměl na mysli schopnosti ohňových dráčků. V hlase a očích měl takovou dobrotu, až Menolly nečekaně vhrkly slzy do očí.

„Nechci být na obtíž…“

„Dovol mi nesouhlasit s obojím, výrokem i obsahem, Menolly…“ Pak si povzdechl. „Ty jsi příliš mladá, abys chápala význam obtěžování, i když vylepšení našeho sboru je bod pro můj argument. Nicméně, na mě je příliš brzy ráno, abych začínal s filozofií.“ Vedl ji zpět přes další pokoj. Byl tu snad největší nepořádek, jaký kdy viděla, v přímém kontrastu k eleganci jeho ložnice. Zatímco hudební nástroje byly pečlivě uloženy na hácích a policích ve skříňkách, hromady popsaných kůží, nákresů, tabulek – břidlicových, voskových i kamenných – se povalovaly na každém kousku plochy, a byly navršeny v rozích i u stěn místnosti. Na jedné stěně byla skvěle vypracovaná mapa pernského kontinentu s malými detailními kresbami všech hlavních Držeb a Řemeslnických síní, připnutými tu a tam na hranicích. Dlouhý stůl s pískem u okna byl pokryt hudebními zápisy, z nichž některé byly pečlivě zakryty sklem, aby se zabránilo smazání.

Harfeník položil tác na středový ostrůvek, který odděloval písek na stole do dvou polovin. Nyní vytáhl čtverec dřeva chránící písek a umístil tác tak, aby se mohl pohodlně najíst. Namazal si tlustý krajíc chleba měkkým sýrem a zvedl lžíci, aby se pustil do obilné kaše. Pokynul lžící Menolly, aby se posadila na stoličku. „Jsme v období změn a nového přizpůsobování, Menolly,“ řekl. Podařilo se mu mluvit a jíst současně, aniž by se udusil nebo zkomolil slova. „A ty jsi pravděpodobně důležitou součástí této změny. Včera jsem na tebe vyvíjel nepřiměřený tlak, aby ses připojila k Harfenické Síni… Oh ano, udělal jsem to, ale ty patříš sem!“ Jeho ukazováček bodl dolů k podlaze a pak zamával ven na nádvoří. „Za prvé,“ a odmlčel se, jak polykal klah, aby spláchl chléb a cereálie, „musíme zjistit, jak dobře tě Petiron naučil základy našeho řemesla a to, co potřebuješ, abys dál rozvíjela své dary. A…“ ukázal na její levou ruku, „… co se dá udělat, aby se napravilo poškození pod touto jizvou. Rád bych tě ještě slyšel hrát skladby, které jsi napsala.“ Jeho oči mluvily k jejím rukám v klíně, takže si uvědomila, že bezděčně hněte svou levou dlaň. „Mister Oldive to dá do pořádku, pokud vůbec někdo.“

„Silvina říkala, že ho uvidím ještě dnes“

„Budeš znovu hrát, víc než jen na píšťaly. Potřebujeme tě, jestliže dokážeš vytvořit takové písně jako ty, co mi poslal Petiron a které Elgion našel zastrčené vzadu na policích u Harfeníka v Půlkruhové. Ano, a to je záležitost, kterou musím raději vysvětlit…,“ pokračoval, uhlazujíc si vlasy vzadu na krku. K Menollyinu úžasu se zdálo, že se stydí.

„Vysvětlit?“

„Ano, dobrá, ty jsi zjevně ještě nedokončila tu píseň o královně ohňových dráčků…“

„Ne, ve skutečnosti jsem neměla…“ Menolly se zdálo, že snad špatně slyší. Za prvé, proč by měl Mistr Harfeník něco vysvětlovat jí? Ona jen zaznamenala krátkou melodii o královně ohňových dráčků, přesto včera v noci… Teď si vzpomněla, že tu píseň zmiňoval, jako by o ní věděli všichni harfeníci. „Máš na mysli… Harfeník Elgion ti ji poslal?“

„Jak jinak bych k ní přišel? Nemohli jsme tě najít!“ Robintonův hlas zazněl rozzlobeně. „Když pomyslím, že jsi žila v jeskyni, s poraněnou rukou a nebylo ti umožněno dokončit tu okouzlující píseň… Tak jsem to udělal já.“ Vstal, hrabal mezi hromadami voskovaných břidlic pod oknem, vytáhl jednu a podal jí ji. Poslušně se podívala na zápisy, ale ačkoli jí byly povědomé, nedokázala svou mysl přimět ke čtení melodie. „Musel jsem mít něco o ohňových dráčcích, protože věřím, že budou mnohem důležitější, než si zatím uvědomujeme. A tahle melodie…“ prstem pochvalně poklepal na pevný voskový povrch, „… byla přesně to, co jsem potřeboval, takže jsem pouze učesal harmonii a zestručnil lyrický příběh. Asi to, co bys udělala sama, pokud bys měla možnost pracovat na tom znovu. Skutečně jsem nedokázal vylepšit linii melodie, aniž bych zničil nedílné kouzlo… Co se děje, Menolly?“

Menolly si uvědomila, že na něj civí, neschopná uvěřit, že chválil hloupou melodii, kterou jen tak narychlo naškrábala. Provinile si znovu prohlížela břidlice. „Nikdy jsem nedostala šanci to zahrát… V mořské Držbě jsem nesměla hrát vlastní skladby. Slíbila jsem to otci… takže víte –“

„Menolly!“ Překvapená přísným tónem vzhlédla. „Chci, abys mi slíbila – a ty jsi teď můj učedník – chci, abys mi slíbila, že zapíšeš jakoukoli melodii, která tě napadne: Chci, abys je hrála tak často, jak je nutné, aby to bylo správné… rozumíš mi? To je důvod, proč jsem tě sem přivedl.“ Znovu poklepal na břidlici. „To byla dobrá píseň, ještě než jsem do ní zasáhl. Nutně potřebuji dobré písničky. To co jsem řekl o změnách platí pro Harfenickou Síň víc než pro jakékoli jiné řemeslo, Menolly, protože my jsme ti, kdo uskutečňují změny. Stejně jako našimi písněmi učíme, také pomáháme lidem přijímat nové myšlenky a nezbytné změny. A kvůli tomu potřebujeme speciální druh harfenictví.

Teď ještě musím zvážit Řemeslnické zásady a pravidla. Zejména ve tvé neobvyklé situaci se musí dodržet tradiční postup. Jakmile se vypořádáme s formalitami, můžeme pokračovat s tvým výcvikem tak rychle, jak budeš chtít. Ale tady je místo, kam patříš, Menolly, ty i tvoji zpívající ohňoví dráčci. Propána, ale bylo to krásné poslouchání, dnes ráno. Ah, Silvino, dobré ráno a tobě stejně tak, Mistře Oldive…“

Menolly věděla, že je neslušné na někoho zírat a uhnula pohledem hned, jak si uvědomila, že to dělá, ale Mistr Oldive vyžadoval dlouhý pohled. Byl menší než ona sama, ale jen proto, že hlava mu na krku seděla nakřivo. Jeho velká štíhlá tvář byla díky trvalému vychýlení nakloněná, a vyjímaly se v ní obrovské tmavé oči pod velmi hustým obočím, které se při každé drobnosti stahovalo se k sobě.

„Omlouvám se, Mistře Robintone, přerušili jsme vás?“ Silvina se nerozhodně zastavila na prahu.

„Ano, i ne. Nemyslím, že jsem Menolly přesvědčil, ale to chce nějaký čas. Zatím můžeme pokračovat od základů. Promluvíme si znovu, Menolly,“ řekl Harfeník. „Teď jdi s mistrem Oldivem. Nech ho udělat to nejlepší, nebo pro tebe to nejhorší. Musí znovu hrát, Oldive.“ Harfeník se usmíval, když ukazoval na Menolly, sledující muže mlčky s naprostou důvěrou v jeho schopnosti.

„A Silvino, Menolly říká, že vejce jsou dostatečně v bezpečí ještě čtyři nebo pět dní, ale kdybys poprosila někoho…“

„Proč ne Sebella? Dostal jedno vejce a musí ho taky kontrolovat, ne? A s Menolly tady v Síni…“ pokračovala Silvina, zatímco Mistr Oldive, odvádějící Menolly z místnosti, zavřel za sebou dveře.

„Mám dohlédnout také na tvé nohy, povídala Silvina,“ okomentoval to muž, když naznačil Menolly, aby ho vedla do svého pokoje. Mistrův hlas byl nečekaně hluboký. A zatímco jeho trup byl zřejmě kratší než její, nohy a paže měl dlouhé, a vykračoval si jejím tempem chodbou. Když jí otevřel dveře dokořán, uvědomila si, že jeho vzrůst byl důsledkem hrozné deformace páteře.

„Můj ty skutku!“ zvolal Oldive a náhle zastavil, když ho Menolly uvedla do pokoje. „Na chvíli jsem si myslel, že jsi stejně postižená, jako já. To je ohňový dráček, co máš na rameni, je to tak?“ Uchechtl se. „No, teď jste na mě dva, tak to je. Je ten tvor přátelský?“ Zíral vzhůru na Krásku, která čiřikala příjemně v odpověď, protože Oldive zjevně oslovoval ji. „Tak dlouho, jak budu přátelský ke tvé Menolly, rozumím tomu? Budeš muset napsat další verš k písni o ohňových dráčcích, ukazující výhody vlídnosti,“ dodal a ukázal jí, aby se posadila na postel u okna, kam si přitáhl stoličku.

„Oh, to není moje píseň…“ řekla, sundávajíc si pantofle.

Mistr Oldive se zamračil. „Že není? Ale Mistr Robinton ji přiřadil tobě – trvale.“

„On ji přepsal… řekl mi to.“

„To není nic neobvyklého,“ zavrhl Mistr Oldive její protesty. „Tys těm nohám ale pořádně dala,“ řekl a jeho hlas nabral odměřený, přemýšlivý tón, když si prohlížel první a pak druhou nohu. „Prý to máš od běhu…“

Menolly cítila pokárání. „Zastihl mě spad Vláken, daleko od mé jeskyně a musela jsem běžet… oooh!“

„Promiň, ublížil, jsem ti? Chodidlo je velmi citlivé. A ještě chvíli to tak zůstane.“ Začal roztírat štiplavě páchnoucí látku, a ona nemohla udržet nohu v klidu. Popadl ji pevně za kotník, aby dokončil léčbu, reagujíc na její rozpačité omluvy poznámkou, že ty záškuby prokazují, že při té ‚nakládačce‘ nohám nijak nepoškodila nervy. „Budeš se držet zpátky tak dlouho, jak bude možné. Řeknu Silvině tak 2-5 dní. A používej tuhle mast ráno a večer. Přispívá k hojení a chrání pokožku od svědění.“ Vrátil Menolly pantofle. „Tak a teď tvoje ruka.“

Zaváhala, protože věděla, že jeho názor na zpackanou jizvu bude pravděpodobně ozvěnou Manory a Silviny. Zvráceně byla sužována nepochopitelnou loajalitou vůči své matce. Oldive na ni klidně hleděl, jako by vytušil její nechuť, a natáhl k ní ruku. Donucena jeho neutrálním výrazem, podala mu svou zraněnou ruku. K jejímu překvapení se výraz jeho tváře nijak nezměnil, žádné odsouzení nebo soucit, jen zájem o problém, jaký tlustě zjizvená dlaň pro muže jeho dovedností představovala. Dloubl do jizvy a zamyšleně zamumlal. „Zatni pěst.“ Šlo to tak tak, ale když ji požádal, aby napnula prsty, jizva ji táhla, když se snažila roztáhnout dlaně. „Není to tak zlé, jak mi naznačovali. Infekce, myslím, že…“

„Paklíní sliz…“

„Hmm, ano. Zákeřná látka.“ Znovu jí zahýbal s rukou. „Ale jizva není dlouho zhojená, a tkáň se ještě může natahovat. Pár dalších měsíců a nemohli bychom s rukou už nic dělat. No, budeš cvičit, napínat prsty kolem malé pevné koule, kterou ti zajistím, a roztahovat dlaň.“ Předvedl jí to, nutíc její prsty napínat se a roztahovat od sebe tolik, až nedobrovolně vykřikla. „Pokud se dokážeš přinutit až do bodu mírné bolesti, pak děláš cvičení správně. Musíme natáhnout sevřenou kůži, blány mezi prsty, a ztuhlé šlachy. Také ti dám mast, kterou si budeš pořádně vtírat do jizvy, aby byla měkčí a pružnější. Svědomité úsilí z tvé strany bude určovat tempo pokroku. Mám dojem, že budeš dostatečně motivovaná.“

Než mohla Menolly vykoktat své díky, ten úžasný muž vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Kráska vydala zvuk – napůl tázavé zacvrlikání, napůl souhlasné zurčení. Během vyšetření se ztratila z Menollyina krku, sledujíc průběh z prohlubně v kožešinových přikrývkách. Nyní přiletěla k Menolly a položila si hlavu na její paži. Od sálu učedníků přes nádvoří se znovu rozezněl hlasitý zpěv plný elánu. Kráska naklonila hlavu na stranu a potěšeně broukala, a když ji Menolly umlčela, toužebně se na dívku podívala.

„Nemyslím, že bychom měli právě teď znovu zpívat, ale je to úžasný zvuk, viď?“ Seděla tam, hladila Krásku, unesená hudbou. Velmi vyrovnaná harmonie, uvědomila si pochvalně, takové mohou dosáhnout pouze školené hlasy a dobře secvičení zpěváci.

„No,“ řekla Silvina, která rázně vstoupila do místnosti, „vidím, že tě to dojalo. Je dobré slyšet, že staré ságy jsou zpívány s trochou zápalu.“ Menolly neměla čas vyjádřit údiv nad Silvininým komentářem, protože představená šťouchla do uzlíku Menollyiných věcí na stole, protřepala kožešinovou přikrývku a úhledně ji přeložila. „Teď zrovna bychom tě mohli usadit v domku u Dunky,“ pokračovala Silvina. „Naštěstí je tam neobsazený krajní pokoj…“ Představená nakrčila nos mírně pohrdavým úšklebkem. „Ty holky z držeb jsou nemožné, jak jde o venkovní prostory, ale to tě nemusí znepokojovat.“ Usmála se na Menolly. „Oldive říká, že se máš s nohama držet zpátky, ale nějaká procházka je potřeba. Zatím nebudeš v pracovní sekci… další dobrý důvod držet tě u Dunky, myslím…“ Silvina se zamračila a pak se podívala zpět na malý Menollyin uzlík. „To je všechno, co sis přinesla?“

„Ještě devět ohňových dráčků.“

Silvina se zasmála. „Až příliš velký nadbytek.“ Podívala se z okna, přes nádvoří na vzdálené střechy, kde se ohňoví dráčci stále ještě slunili. „Zůstanou tam, kde jsi jim řekla, že?“

„Obvykle. Ale nejsem si jistá, jak poslušní budou s takovým množstvím lidí nebo neobvyklého hluku.“

„Nebo s fascinujícím rozptýlením…“ Silvina se znovu usmála na Menolly, když pokývla směrem k oknům a hudbě, vycházející ze síně učedníků.

„Vždycky zpívali spolu se mnou… Neuvědomila jsem si, že bychom –“

„Jak bys mohla? Není se čeho bát, Menolly. Zapadneš sem akorát. No, zabalíme ten tvůj raneček a ukážu ti cestu k Dunce. Pak ti chce Robinton půjčit gitaru. Mistr Jerint si je jistý, že má v dílně nějakou náhradní použitelnou. Budeš muset mít svou vlastní, víš. Ledaže bys měla nějakou od Petirona na Mořské Držbě?“

„Neměla jsem žádnou vlastní.“ Menolly se ulevilo, že udržela klidný hlas.

„Ale Petiron si vzal svoji s sebou. Určitě jsi…“

„Používala jsem ji, ano.“ Menolly se podařilo nezměnit tón, když tvrdě potlačila vzpomínku, jak ztratila možnost nástroj používat, na výprask, který dostala od otce, když ji načapal při zakázaném přehrávání své vlastní písně. „Vyrobila jsem si píšťaly…“ dodala, aby odvrátila Silvinu od dalších otázek. Přehrabujíc se ve svém ranci, vytáhla spojené píšťaly, které si udělala v jeskyni u moře.

„Rákosové? A udělané opaskovým nožem, jak vidím,“ řekla Silvina. Odešla k oknu, aby měla víc světla a obracela píšťaly v ruce a kriticky je zkoumala. „Výborná práce na opaskový nůž.“ Vrátila píšťaly Menolly se souhlasným výrazem. „Petiron byl dobrý učitel.“

„Znala jsi ho dobře?“ Menolly pocítila záchvěv smutku nad ztrátou jediné osoby v rodné držbě, která se o ni zajímala.

„Samozřejmě, že znala.“ Silvina se na Menolly zamračila. „Vůbec s tebou nemluvil o Harfenické Síni?“

„Ne, proč by to dělal?“

„Proč by ne? Učil tě, ne? Povzbuzoval tě ke psaní… Poslal Robintonovi ty písně…“ Silvina dlouho zírala na Menolly s opravdovým překvapením a pak s pousmáním pokrčila rameny. „No, Petiron měl vždycky své důvody pro vše, co dělal, a nikomu je nevysvětloval. Ale byl to dobrý člověk!“

Menolly přikývla, neschopná na chvíli promluvit. Hubovala sama sebe, že někdy pochybovala, během těch osamělých mizerných dnů na Půlkruhové po Petironově smrti, že udělal, co řekl. Ačkoli mysl starého Harfeníka se vydávala na toulky…

„Á, než zapomenu,“ ozvala se Silvina, „jak často se tví dráčci musí krmit?“

„Nejhladovější jsou ráno, i když jedí kdykoliv, ale možná to bylo tím, že jsem jim musela lovit a chytat potravu, a to trvalo hodiny. Ti divocí vypadali, že nemají žádný problém…“

„Nakrmíš je jednou, a oni už to očekávají pořád, že?“ Silvina se usmála a zjemnila tak jakoukoli nepřímou kritiku. „Kuchaři hážou všechny zbytky do velké hliněné nádoby v chladicí místnosti… většina z toho je pro hlídací whery, ale přikážu, abys dostávala tolik, kolik budeš potřebovat.“

„Nechtěla jsem být na obtíž…“

Silvina na ni pohlédla takovým způsobem, že utla Menollyin pokus o omluvu. „Buď si jistá, že až budeš na obtíž, budu tě informovat.“ Silvina se zazubila. „Stačí se zeptat některého z učedníků, zda je to pravda.“

Zatímco mluvila, vedla Silvina Menolly dolů po schodech a ven kolem strmého útesu, který obklopoval Harfenickou Síň. Nyní prošly pod klenbou, vedoucí na širokou cestu z dlažebních kamenů. Kolem nebylo vidět jediné stéblo trávy, jediný chomáč mechu. Poprvé měla Menolly možnost uvědomit si velikost Fortské Držby. Vědět, že je to nejstarší a největší Držba bylo něco docela jiného, než ji vidět, když stojí pod tyčícím se útesem.

Tisíce lidí musí žít v jeskyních a domcích, přimknutých na skalní hradbu. Menolly v úctě zpomalila, když zírala na širokou plošinu, vedoucí na nádvoří a k hlavnímu vchodu do Fortské Držby. Ta se tyčila na útesu nad Síní Harfenického Cechu, s řadami oken směřujících ke strmé skále, téměř až jejím hořícím vrcholům. V Držbě U Půlkruhového moře žili všichni na útesu, ale ve Fortské Držbě byly kamenné stavby zbudovány venku po stranách útesu, a tvořily čtyřúhelník podobně jako Síň Harfenického Cechu. Menší domky byly přistavěny k původním křídlům, po obou stranách plošiny. Příbytky lemovaly po stranách širokou dlážděnou cestu, která vedla do několika směrů. Na jih do polí a pastvin, na východ dolů do údolí v podhůří a západně kolem průsmyku v útesu, který mířil k vyšším horám centrálního Fortského pohoří.

Silvina teď vedla Menolly k šikovně posazenému domku, který měl v horním patře pět oken, pevně zajištěných okenicemi. Domek byl uhnízděný proti svahu na konci plošiny. Když přišly dost blízko, Menolly si uvědomila, že to malé obydlí je také značně staré. A navíc měl domek kovové dveře! Neuvěřitelné! Silvina otevřela a zavolala na Dunku. Menolly měla sotva čas si všimnout, že kovové dveře se zavírají stejně jako ty v Harfenické Síni, malým kolem, které zasouvalo silné tyče do žlábků ve stropě a podlaze.

„Menolly, pojď a seznam se; tohle je Dunka, držebnice domku. Jsou tu děvčata, která studují v Harfenické Síni.“

Menolly poslušně pozdravila malou, zavalitou ženu s bystrýma černýma očima a nafouknutými tvářemi. Dunka posuzovala Menolly pohledem, v rozporu se svým srdečným vzezřením, jako by ji srovnávala s klepy, které už slyšela. Pak Dunka zahlédla Krásku, která vykoukla zpoza Menollyina ucha. Zaječela a uskočila zpět.

„Co je to?“

Menolly se natáhla, aby uklidnila Krásku, která syčela a máchala křídly, až se jí jedno zapletlo do vlasů.

„Ale Dunko, jistě víš –,“ Silvinin hlas ženu pokáral, „– že Menolly zasvětila ohňové dráčky.“ Menollyiny vnímavé uši zachytily ostrý tón Silviny, a tak se zabývala malou královničkou. Té se z hrdélka ozývalo tiché, varovné vrčení, zatímco vířícíma očima sledovala Dunku. Menolly ji tiše napomínala.

„Slyšela jsem, ale nemůžu vždycky posoudit to, co se říká,“ odvětila Dunka, a stála tak daleko od Menolly a Krásky, jak to předsíň dovolovala.

„Velmi moudré,“ odpověděla Silvina. Sevřené rty představené a ostražité pobavení v jejím pohledu prozradilo Menolly, že Silvina nemá malou držebnici příliš ráda. „Teď máš volný pokoj s okny, ne? Myslím, že bude nejlepší, když ji tam uložíme.“

„Nechci další hysterickou dívku, která bude během spadu Vláken panikařit a vyděsí nás všechny představou, že Vlákna jsou zrovna v domku!“

Silvině tančily oči potlačovaným smíchem, když se podívala po Menolly. „Ne, Menolly nepropadne panice. Mimochodem, je to nejmladší dcera mořského držebníka Yanuse z Držby U Půlkruhového moře, patřící k Bendenskému Weyru. Moře plodí tvrdé duše, víš.“

Dunčiny jasné malé oči se téměř ztrácely v záhybech očních víček, když se dívala na Menolly. „Takže jsi znala Petirona, že?“

„Ano, znala, Dunko.“

Držebnice znechuceně odfrkla a obrátila se tak rychle, až za ní plná sukně rychle vířila, jak stoupala po kamenných schodech vytesaných do zdi v zadní části chodby. Škubala sukní, a bručela na strmé stoupání, když nesla své malé tlusté tělo vzhůru. Dvě úzké chodby, osvětlené na obou koncích tlumenými světleny, vedly vlevo a vpravo od schodiště. Dunka zahnula doprava, vedla je ke vzdálenému konci a rozrazila poslední dveře na vnější straně. „Líné cuchty,“ řekla bojovně, když tápavě lovila košík se světleny. „Měly vyměnit světleny.“

„Kde je uchováváte?“ zeptala se Menolly, která se chtěla zavděčit majitelce domku. Letmo zauvažovala, jestli bude pokaždé běhat nahoru a dolů úzkými schody pro světleny.

„Kde je tvá služebná, Dunko? To ona má nosit světleny, ne Menolly,“ řekla Silvina, když kráčela kolem Dunky a rozevřela nejdřív první a pak druhé okenice, až místnost zaplavilo slunce.

„Silvino! Co to děláš?“

„Spad Vláken nebude ještě dva dny, Dunko. Buď rozumná. Pokoj je zatuchlý.“

Dunka odpověděla výkřikem, neboť ostatní ohňoví dráčci se vrhli dovnitř otevřenými okny, vznášeli se po místnosti, a vzrušeně čiřikali. Nebylo tu nic, čeho by se přichytili, protože stěny byly holé bez závěsů, rám postele prázdný a kožešinová přikrývka srolovaná do malého smotku. Dvě zelené Tetky a modrý Strýc bojovali o přistávací prostor na stoličce a pak znovu prudce vylétli z okna, jak je vylekal křik Dunky. Malá držebnice domku se krčila v koutě a ječela, sukně přehozené přes hlavu. Menolly nařídila hnědákům, aby přestali poletovat, řekla Tetkám a Strýci, že mají zůstat na okenní římse, Skalníka se Skokanem usadila na rám postele, zatímco Silvina uklidňovala Dunku a lákala ji z rohu. Během doby, kdy přemlouvala držebnici, že se může podívat, si Silvina si poradila s Lenochem, který by se nechal laskat od kohokoli, jen když sám nemusel vyvinout žádné úsilí.

Menolly si uvědomila, že Dunka se nikdy nebude cítit v jejich přítomnosti příjemně, a že ta žena Menolly intenzivně nemá ráda kvůli tomu, že byla svědkem jejího plačtivého výstupu. Úpěnlivě a smutně si přála, aby mohla zůstat ve Weyru, kde každý přijímá ohňové dráčky s naprostým klidem. Tiše si povzdychla, zatímco hladila Krásku a nepřítomně poslouchala, jak Silvina ujišťuje Dunku, že ohňoví dráčci by nikomu neublížili, ani jí, ani jejím svěřenkyním. Vždyť Dunce by mohli závidět všichni ostatní držebníci ve Fortu, že tu má devět ohňových dráčků…

„Devět?“ Dunka nesouhlasně vyděšeně zapištěla, a sáhla po sukních, aby si skryla hlavu. „Devět těch příšerných věcí, které poletují a mizejí v mém domově –,“

„Neradi zůstávají uvnitř, s výjimkou noci,“ řekla Menolly, a doufala, že Dunku uklidní. „A jen výjimečně jsou se mnou všichni najednou.“

Z vyděšeného a zlostného pohledu Dunky Menolly pochopila, že ona sama by s Dunkou byla jen výjimečně, pokud by do toho držebnice měla co mluvit.

„Teď už se tady nemůžeme déle zdržovat, Menolly. Máš si v dílně vybrat gitaru,“ řekla Silvina. „Pokud potřebuješ víc sítiny, Dunko, stačí poslat pomocnici do Síně,“ dodala, když pokynula Menolly, aby vyšla před ní. „Menolly bude zapojená v Síni mnohem víc, než ostatní dívky…“

„Musí se vrátit zpátky do večerního uzavření, tak jako ostatní, jinak zůstane v Síni,“ volala za nimi Dunka, zatímco Silvina s Menolly scházely po schodech.

„Je na dívky přísná,“ poznamenala Silvina, jakmile vyšly do jasného poledního slunce a vydaly se přes široké dlážděné náměstí, „ale to je dobře se všemi těmi chlapci, kteří soutěží o jejich pozornost. A nevšímej si jejího reptání na Petirona. Doufala, že se za něj provdá po smrti Mersian. Řekla bych, že Petiron odstoupil jako Harfeník Fortské Držby stejně tak proto, aby se zbavil Dunky, jako aby uvolnil cestu Robintonovi. Byl tak moc pyšný, že jeho syna zvolili Mistrem Harfeníkem.“

„Držba U Půlkruhového moře, to je dlouhá cesta z Fortské Držby.“

Silvina se zasmála. „A jedno z mála míst dostatečně izolovaných, aby to zabránilo Dunce ho následovat, dítě. Jako kdyby si Petiron po Mercian chtěl vzít někdy jinou ženu. Byla to nejpůvabnější osoba, s hlasem neobvyklé krásy a rozsahu. Ah, stále se mi po ní stýská.“

Kolem přibývali lidé: pracovníci z polí přicházeli na polední jídlo; skupiny mužů na dlouhonohých běhounech zpomalovali mezi davem do loudavého kroku. Učedník, soustředěný na svou pochůzku, vběhl přímo do Menolly. Otevřel pusu k omluvě, když na něj Kráska, vykukující zpod Menollyiných vlasů, zasyčela. Vyjekl, přikrčil se díky dobře vyvinutému učednickému pudu, a uháněl zpět směrem, odkud přišel.

Silvina se rozesmála. „Ráda bych slyšela jeho příběh, až se dostane zpět do své Síně.“

„Silvino, já –“

„Ani slovo, Menolly! Nechci poslouchat žádné omluvy kvůli ohňovým dráčkům. Ani Mistr Robinton. Vždycky budou na světě existovat blázni, jako je Dunka, co mají strach z něčeho nového nebo neznámého.“

Vstoupily do klenuté chodby Harfenické Síně. „Těmito dveřmi, přes halu se schodištěm, a najdeš dílnu. Mistr Jerint ji má na starosti. Najde ti nástroj, takže můžeš zahrát Mistru Domickovi. Bude tu na tebe čekat.“ S povzbuzujícím poplácáním a úsměvem ji Silvina opustila.

KAPITOLA 3

K mému hejnu dráčků mluv raději tiše,

nepozvedej ruku na mě ve své pýše,

urazí se rychle a musel by ses bát,

ještě rychleji pak za mě letí bojovat.

Menolly si přála, aby s ní Silvina zůstala aspoň tak dlouho, aby ji představila Mistru Jerintovi. Provinile si však uvědomila, kolik drahocenného času už jí představená věnovala. Takže narovnala ramena, aby překonala směšnou vlnu nervozity, vstoupila do čtvercové schodišťové haly a uviděla dveře, které musí vést do dílny Mistra Jerinta.

Zaslechla zvuky řemeslnické dílny; bušení, skřípání pily na dřevo, troubení a údery. Jakmile však otevřela dveře, dostala i s Kráskou plný zásah kakofonie různých zvuků ladění, broušení, řezání, bouchání a drnčení, jak se tvrdá werýsí kůže natahovala na kostru bubnu a vypínala se. Kráska vydala pronikavý výkřik stížnosti a vznesla se přímo na výztužný trám pod vysokým stropem dílny. Její ostrý křik a její let přerušili veškerou činnost v místnosti. Náhlé ticho, a pak šepot mladších tovaryšů, zírajících na Menolly, přitáhlo pozornost staršího, ohnutého muže, který na gitaru ve svém klíně lepil klíčový kus vykládání. Rozhlédl se kolem na zírající učedníky.

„Co je? No?“

Když teď znepokojující zvuky ustaly, Kráska znovu vykřikla a snesla se opět Menolly na rameno.

„Kdo vytvořil ten úpěnlivý zvuk? To byl zvuk zvířete, ne instrumentu.“

Menolly neviděla, že by na ni někdo ukázal, přesto si Mistr Jerint náhle uvědomil její přítomnost.

„Ano? Co tu děláš? A co je ta věc, co máš na rameni? Neměl bys sem vodit zvířata, ať je to cokoli. To není dovoleno. No, chlapče, řekni něco!“

Chichotání z různých částí dílny upozornilo muže, že se dopustil nějaké chyby.

„Prosím, pane, pokud jsi Mistr Jerint, já jsem Menolly…“

„Pokud jsi Menolly, pak nejsi chlapec.“

„Ne, pane.“

„A já bych tě měl očekávat. Alespoň myslím.“ Mžoural dolů na ozdobné vykládání, které právě lepil, jako by obviňoval tu neživou věc ze své roztržitosti. „Co je ta věc, co máš na rameni? Vydávalo to ten zvuk?“

„Ano, protože se polekala, pane.“

„Ach ano, zdejší zvuky by vylekaly každého, kdo má sluch a důvtip.“ Jerintův výrok zněl souhlasně a teď natahoval hlavu dopředu. Okamžitě se však zase stáhl, když Kráska vydala jedno ze svých tichých zacvrlikání a překvapeně se mračil, že reaguje na jeho zvědavost. „Takže ona je jedna z těch mýtických ohňových dráčků?“ Choval se skepticky.

„Pojmenovala jsem ji Kráska, Mistře Jerinte,“ řekla Menolly, odhodlaná získat dnes pro své ohňové dráčky další přátele. Pevně odvinula Krásčin ocas ze svého krku a přiměla ji, aby se jí usadila na předloktí. „Má ráda hlazení tady nad očima…“

„Vážně?“ Jerint polaskal zářící zlatou bytost. Kráska zavřela vnitřní víčko svých briliantových očí a poddala se zcela Mistrově doteku. „Opravdu.“

„Ona je skutečně velmi přátelská, to všechno jen, že je tu hluk, a tolik lidí.“

„No, mě se zdá docela přátelská,“ odpověděl Jerint a jedním dlouhým, mozolnatým a lepidlem pokrytým prstem hladil malou královničku s rostoucí důvěrou, až Kráska začala radostně pobrukovat. „Vlastně velice přátelská. Mají draci kůži tak jemnou, jako ona?“

„Ano, pane.“

„Okouzlující bytost. Naprosto okouzlující. Mnohem praktičtější než draci.“

„Taky zpívá,“ řekl podsaditý muž, který pomalu přicházel ze zadní části sálu a utíral si ruce do ručníku. Jako by ten nově příchozí uvolnil skrytou pružinu, přes učedníky se přelila vlna šumu, napůl chichotání a napůl vzrušeného šuškání. Muž kývl na Menolly.

„Zpívá?“ zeptal se Jerint, zastavil se v polovině pohlazení, takže Kráska ho šťouchla nosem do ruky. Pokračoval v hlazení nyní upejpavě prohnutého krku. „Zpívá, Domicku?“

„Jistě jsi slyšel dnes ráno ten nádherný soprán, Jerinte?“ Tenhle podsaditý muž byl Mistr Domick, kterému musí hrát? Pravda, měl na sobě starou tuniku s vybledlými tovaryšskými znaky, ale tovaryš by neoslovil Mistra jen holým jménem, ani by nebyl tak sebejistý.

„Dnešní ranní soprán?“ Jerint zamrkal překvapením, a někteří odvážnější učedníci se uchechtli jeho zmatku. „No, říkal jsem si, že ta výška tónu byla trochu nezvyklá pro píšťaly, a kromě toho, tahle sága se tradičně zpívá bez doprovodu, ale tenhle Brudegan vždycky improvizoval…“ Podrážděně mávnul rukou na svou skupinku. Kráska se vzepjala na paži Menolly, vylekaná svým obdivovatelem, máchala křídly, aby udržela rovnováhu a pařáty bolestně zaryla přes tenký rukáv do Menolly. „To nepatřilo tobě, ty půvabná věcičko,“ omlouval se Jerint a hladil Krásku po hrbolku nad očima, dokud se nevrátila do původní polohy. „Ale všechen ten zvuk že byl z tohoto malého tvora?“

„Kolik jich vlastně zpívalo, Menolly?“ zeptal se Mistr Domick.

„Pouze pět,“ odvětila zdrženlivě, když si vzpomněla na Dunčinu reakci na počet devět.

„Jen pět z nich?“ Laškovný tón způsobil, že se s obavami podívala na podsaditého Mistra, zda se jí vysmívá, i když jeho náznak úsměvu na tváři jí nedal žádnou odpověď.

„Pět!“ Mistr Jerint se s úžasem zhoupl na patách. „Ty… máš pět ohňových dráčků?“

„Vlastně, pane, abych řekla pravdu…“

„Je moudřejší říkat pravdu, Menolly,“ souhlasil mistr Domick, a jeho dobírání neznělo příliš laskavě.

„Já jsem zasvětila devět ohňových dráčků,“ řekla Menolly ve spěchu, „protože, víte, venku mimo jeskyni padala Vlákna, a jediný způsob, jak jsem mohla udržet mláďata, aby nevylétla a nebyla zabita Vlákny, bylo krmit je a tak…“

„Je zasvětila, samozřejmě,“ dokončil Domick za ni, když zaváhala, protože Mistr Jerint na ni zíral široce rozevřenýma očima s úžasem a nedůvěrou. „Budeš opravdu muset přidat další sloku k té písni, Menolly, nebo možná dvě.“

„Mistr Harfeník upravil tuto píseň, jak se mu zdálo potřebné, Mistře Domicku,“ řekla s tím, co doufala, že je tichá důstojnost.

Pomalý úsměv se šířil přes jeho tvář. „Je moudřejší říkat pravdu, Menolly. Neučila jsi všechny své ohňové dráčky zpívat?“

„Nechtěla jsem je vlastně trénovat, pane. Hrála jsem na své píšťaly, a oni zpívali…“

„Když už mluvíme o píšťalách, Jerinte, tato dívka musí mít nějaký nástroj, dokud si ho nebude moci udělat sama. Nebo Petiron neměl dostatek dřeva, aby tě to naučil, děvče?“

„Vysvětlil mi, jak se to dělá…“ odpověděla Menolly. Myslí si Mistr Domick, že by mořský držebník Yanus zbytečně plýtval drahým dřevem pro dívku, aby měla harfenický nástroj?

„No, uvidíme včas, jak dobře jsi to vysvětlení vstřebala. Mezitím Menolly potřebuje gitaru, aby pro mě hrála a trénovala na…“ Zamumlal poslední dvě slova, jeho přísný pohled přeletěl místností po všech přihlížejících.

Všichni se najednou věnovali s nesmírným zaneprázdněním své přerušené práci, a výsledné energické bouchání, brnkání a pískot způsobilo, že Kráska roztáhla křídla a vřískala na protest.

„Nemůžu jí to vytýkat,“ řekl Domick, když Menolly uklidňovala dráčka.

„Jak výjimečný rozsah zvuků dokážou vydat,“ poznamenal Mistr Jerint.

„Gitaru pro Menolly? Ať taky můžeme posoudit její rozsah zvuků, které umí vydat?“ připomněl Domick muži znuděným tónem.

„Ano, ano, je tu pár nástrojů na výběr,“ řekl Jerint, a trhavými kroky se vydal směrem k nádvorní straně místnosti ve tvaru L.

A opravdu tam byly, uvědomila si Menolly, když se blížili ke koutu zaplněnému bubny, píšťalami, harfami několika velikostí a provedení, a také gitarami. Nástroje visely na hácích zatlučených v kameni a na lanech, připevněných ke stropním trámům, nebo ležely zaprášené na policích, vrstvy prachu rostly, čím víc byly nástroje dál z dosahu. „Gitaru jsi říkal?“ Jerint zamžoural na sortiment a natáhl se pro gitaru, jejíž dřevo zářilo novým lakem.

„Tuhle ne.“ Slova vyletěla z Menolly dřív, než si uvědomila, jak drze to musí znít.

„Tuto ne?“ Jerint, paže stále zdvižené, se na ni podíval. „Proč ne?“ Znělo to uraženě, ale v lehce přivřených očích, které ji sledovaly, nebylo nic z mírně roztržitého řemeslníka Mistra Jerinta

„Je příliš čerstvá, aby měla pořádný tón.“

„Podle čeho bys tedy hledala?“

Takže to je druh zkoušky, pomyslela si Menolly. „Nevybírala bych nástroj podle vzhledu, Mistře Jerinte. Vybírala bych podle zvuku, ale tady vidím, že dřevo této gitary je špatně připojené k rámu. Krk není rovný, i když je hezky odýhovaný.“

Odpověď ho zřejmě potěšila, protože ustoupil stranou a pokynul jí, aby si vybrala sama. Sundala z provazu jednu gitaru spočívající proti policím, nepřítomně zavrtěla hlavou a dívala se dál. Uviděla pouzdro z opotřebované, ale dobře namazané werýsí kůže. Letmo pohlédla zpět na dva muže, zda souhlasí, otevřela je a vytáhla gitaru; ruce pohladily tenké hladké dřevo, její prsty se uznale stočily kolem krku. Položila ji před sebe, přejížděla prsty po strunách až k otvoru. Téměř zbožně zahrála akord, usmívajíc se měkkému zvuku. Kráska trylkovala v souzvuku se zahraným akordem a pak šťastně čiřikala. Menolly dala opatrně gitaru zpět.

„Proč jsi ji vrátila? Nevybrala by sis ji?“ zeptal se Jerint ostře.

„S radostí, pane, ale tato gitara musí patřit mistrovi. Je příliš dobrá na cvičení.“

Domick vybuchl smíchem a poplácal Jerinta po rameni. „Nikdo jí nemohl říct, že je tvoje, Jerinte. Pokračuj, děvče, najdi nějakou dost špatnou na cvičení, ale dost dobrou pro tvé použití.“

Zkoušela několik dalších, a víc než jindy si uvědomovala, že musí vybrat dobře. Jedna zněla líbezně, ale ladicí knoflíky byly tak opotřebované, že struny neudrží napětí ani jednu píseň. Začínala pochybovat, zda v té spoustě najde hratelný nástroj, když si všimla gitary zavěšené na háku, téměř ztracené ve stínu. Jedna struna byla prasklá, ale když zahrála na zbývající struny akord, tón byl hedvábný a líbezný. Přejela rukou kolem těla nástroje a potěšilo ji, když cítila tenké dřevo. Pozorná ruka tvůrce vytvořila kolem otvoru složitý obrazec ze světlejšího dřeva. Ladící dřevěné knoflíky byly novější, než zbytek gitary, ale s výjimkou chybějící struny byla nejlepší, kromě té Mistra Jerinta. „Ráda bych používala tuhle, pokud smím?“ Držela ji před Jerintem. Mistr pomalu souhlasně přikývl, ignorujíc Domicka, který ho bouchl do ramene.

„Dám ti novou strunu E…“ Jerint se obrátil k sadě zásuvek na jednom konci polic, chvilku hrabal a vytáhl pečlivě stočený kus střívka. Vzhledem k tomu, že struna již měla poutko, protáhla ji přes háček, vedla přes kobylku a krk až do otvoru v ladicím knoflíku. Dobře si uvědomovala pečlivý dohled a snažila se udržet ruce bez chvění. Nejprve naladila novou strunu, pak ty ostatní a zahrála opravdový akord. Vyzrálost zvuku ji ujistila, že si vybrala dobře.

„Teď, když jsi ukázala, že umíš dobře vybrat, natáhnout struny i naladit, uvidíme, zda umíš hrát na gitaru, kterou sis vybrala,“ řekl Domick, vzal ji za loket a vedl ji z dílny. Sotva stačila pokývnout díky k Mistru Jerintovi, než za ní bouchly dveře. Domick jí stále svíral ruku a nevšímal si Krásčina syčení, zatímco ji poháněl nahoru po schodech a do obdélníkové místnosti zbudované nad vstupní klenutou chodbou. Zřejmě sloužila dvojímu účelu, jako kancelář a další učebna, soudě podle stolu s pískem, bedny se záznamy, nástěnné psací tabule a police s uloženými nástroji. Proti zdi byly vytažené stolice, ale také tam byly tři kožené sedačky, první, které Menolly viděla. Područky ztmavly časem, stejně jako opěradla, a některé měly záplaty, jak byla původní kůže nahrazena novou. Dvě široká okna se sklopnými kovovými okenicemi měla výhled na širokou cestu do Držby na jedné straně, na nádvoří na straně druhé.

„Zahraj mi,“ řekl Domick, pokynul jí, aby si sedla na stoličku a sám se sesul do gauče s výhledem na krb. Jeho tón byl bez výrazu, jeho chování tak nic neříkající, až měla Menolly pocit, že ani nebude schopná hrát. Ta trocha sebedůvěry, kterou získala po svém patrně nečekaně dobrém výběru nástroje, ji opustila.

Aniž by to bylo nutné, zkoušela ladicí akord, pohrávala si s knoflíkem nové struny a snažila se rozhodnout, co zahrát, aby prokázala svou způsobilost. Byla rozhodnutá překvapit tohoto Mistra Domicka, který ji popichoval, dobíral si ji a nelíbilo se mu, že má devět ohňových dráčků.

„Nezpívej,“ dodal Domick. „A nechci žádné vyrušování od ní.“ Ukázal na Krásku nehybnou na Menollyině rameni. „Pouze tohle.“ Zabodl prst do gitary, pak složil ruce do klína a čekal. Jeho tón popíchl Menollyinu hrdost. Bez dalšího přemýšlení zahrála úvodní akordy „Balady o jezdkyni Moretě“ a pocítila satisfakci, když překvapeně zvedl obočí. Akordy byly dost složité, i když hlasy nesly melodii, ale brnkat melodii a současně doprovod obtížnost ještě zvýšilo. Pokazila několik akordů, protože její levá ruka nedokázala zvládnout roztažení nebo reagovat na rychlé přesuny potřebné pro harmonii, ale dychtivě držela rytmus a prsty pravé ruky kmitaly a vybrnkávaly melodii hlasitě a správně. Napůl očekávala, že ji zastaví po první sloce a refrénu, ale protože nic neříkal, pokračovala, obměňujíc melodii a alternativně nahrazujíc prstoklad tam, kde levá ruka zakolísala. Pustila se do třetího opakování, když se naklonil dopředu a chytil ji za pravé zápěstí. „Dost gitary,“ řekl s nevyzpytatelným výrazem. Pak luskl prsty k její levé ruce, a ona ji s váhavou poslušností otevřela. Bolelo to. Otočil ji dlaní vzhůru, obtahujíc tlustou jizvu tak lehce, až ji to zalechtalo a musela se držet, aby neucukla. Zavrčel, když si všiml, jaké úsilí ji stojí snaha rozevřít okraje rány. „Oldive už tu ruku viděl?“

„Ano, pane.“

„A bezpochyby doporučil některou ze svých lepkavých smradlavých mastí. No, pokud zaberou, budeš moci ruku natáhnout pro prstoklad, který jsi nezvládla v první sloce.“

„Doufám, že ano.“

„Já taky. Neměla jsi tak volně měnit Poučné balady a ságy –“

„Petiron mě tak učil,“ odvětila stejně bezvýrazným hlasem, „ale mollová sedmina v druhém taktu je alternativní akord v záznamech Držby U Půlkruhového moře.“

„Stará varianta.“

Menolly neřekla nic, ale podle jeho kyselosti poznala, že hrála opravdu velmi dobře, navzdory své ruce, a že Domick ji nechce pochválit.

„Nuže, na jaké další nástroje tě Petiron naučil hrát?“

„Na bubny, samozřejmě.“

„Ano, samozřejmě. Za tebou je malý bubínek.“

Předvedla na bubnu základní víření, a na jeho žádost vybubnovala složitější taneční rytmus, populární a příznačný pro mořské držebníky. Ačkoli jeho výraz zůstal nezměněný, viděla, jak mu prsty občas zacukaly do rytmu, a tahle reakce ji uvnitř potěšila. Dále zahrála na střední kruhovou harfu jednoduchou ukolébavku, dobře se hodící k lehkému sladkému tónu nástroje. Prohlásil, že předpokládá, že by mohla hrát na velkou harfu, ale její levá ruka by nezvládla tlak velkého rozsahu oktávy. Podal jí altovou píšťalu, sám si vzal tenorovou a vyzval ji, aby hrála harmonicky k jeho melodické linii. To byla zábava, a ona by mohla pokračovat donekonečna, protože hrát duet bylo tak stimulující.

„Měli jste v Mořské Držbě žesťové nástroje?“

„Jen rovnou trubku, ale Petiron mi vysvětlil teorii klapek, a říkal, že bych mohla získat dobrý nátisk, když budu víc trénovat.“

„Rád slyším, že nezanedbal žestě.“ Domick se zvedl. „Dobrá, můžu zařadit tvou instrumentální úroveň. Děkuji, Menolly. Můžeš odejít k obědu.“

S trochou lítosti sáhla Menolly pro gitaru. „Mám ji teď vrátit Mistru Jerintovi?“

„Samozřejmě, že ne,“ Jeho výraz byl stále chladný, téměř nepříjemný. „Máš ji, abys na ní cvičila, pamatuj. A přes všechno, co znáš, budeš muset cvičit.“

„Mistře Domicku, čí byla?“ Položila otázku ve spěchu, neboť si náhle představila, že by mohla být jeho, což by vysvětlovalo něco z jeho nezvyklého nepřátelství.

„Tahle? To byla Robintonova tovaryšská gitara.“ Pak Mistr Domick s širokým úsměvem nad jejím údivem opustil místnost.

Menolly zůstala, a stále zaskočená a zděšená svou troufalostí držela nyní dvojnásob cennou gitaru před sebou. Byl by Mistr Robinton rozzlobený, tak jak se zdál Mistr Domick, že si vybrala jeho gitaru? Ozval se zdravý rozum. Mistr Robinton má nyní mnohem jemnější nástroje, samozřejmě; proč by jinak jeho tovaryšské úsilí bylo skryto mezi náhradními kusy Jerinta? Pak ji zasáhla ironie její volby: ze všech louten, co tam byly, si vybrala zrovna vyřazený nástroj Mistra Harfeníka. Žádný div, že tu byl Harfeníkem, pokud dokázal vyrobit tuto gitaru, když byl ještě mladý. Lehce zabrnkala, hlavu nakloněnou, aby zachytila líbeznou vyzrálou kvalitu, a usmívala se, když poslouchala jak měkké tóny odeznívají. Kráska souhlasně cvrlikala ze svého hřadu na polici. Veselá ozvěna v pokoji ji informovala, že ostatní ohňoví dráčci se vplížili dovnitř. Když se zdánlivě přímo nad hlavou rozezněl hlasitý zvon, všichni se probrali a s pískáním rozčileně poletovali. Pronikavé tóny přerušila vřava, která se rozpoutala v dolních místnostech a na nádvoří. Učedníci a tovaryši, propuštění z dopoledního vyučování, se rozběhli po nádvoří, co nejrychleji se snažili dostat do jídelny a všichni se strkali, tlačili a křičeli s takovým nadbytkem elánu, až Menolly vydechla překvapením. Páni, vždyť někteří z nich musí být přes dvacet oběhů staří. Ani mořský držebník se nechová takovým způsobem! Chlapci kolem patnácti oběhů, jejího věku, už slouží na lodích Mořské Držby. Samozřejmě, vyčerpávající den na lanech plachet a u sítí ponechá jen málo energie na běhání nebo smích. Možná byl tohle důvod, proč rodiče nedokázali ocenit její hudbu – nepřipadalo jim to jako těžká práce. Menolly zatřepala rukama, nechala je volně viset od zápěstí. Bolely a třásly se od nezvyklých pohybů a napětí po hodině intenzivního hraní. Ne, to rodiče nikdy nepochopí, že hra na hudební nástroje by mohla být stejně tvrdou prací jako plachtění nebo rybaření. A ona sama byla stejně hladová, jako by pracovala za vlečnými sítěmi.

S gitarou v ruce zaváhala. Neměla čas odnést si ji zpět do svého pokoje v domku. A nikdo na nádvoří, zdálo se, u sebe neměl žádný nástroj. Takže položila gitaru pečlivě na prázdném místě na vysoké polici, a řekla Krásce a ostatním, aby zůstali, kde jsou. Dokázala si přesně představit, co by se stalo, kdyby přinesla své ohňové dráčky do této jídelny. Do takového hluku jako teď…

Najednou se nádvoří od spěchajících lidí vyprázdnilo. Chvátala po schodech tak rychle, jak to nohy dovolily a přešla nádvoří s rychlostí, která se blížila jejímu běžnému hbitému kroku v naději, že vejde do jídelny nenápadně. Dorazila k širokým dveřím a zastavila se. Sál vypadal příliš plný těl, stojících v pozoru u dlouhých stolů. Ti obrácení k oknům stáli napjatí očekáváním, zatímco ti, co stáli směrem dovnitř vypadali, že upřeně zírají do rohu po její pravici. Chystala se podívat, když ji upoutalo hlasité syčení. Byl to Camo, gestikuloval, šklebil se na ni, a ukazoval na na jedno ze tří volných míst u stolu pod oknem. Co nejrychleji vklouzla na místo.

„Hej,“ řekl malý chlapec vedle ní, aniž by pohnul hlavou jejím směrem, „tady bys neměla být. Měla bys být támhle. S nimi!“ Ukázal prstem k dlouhému stolu blízko krbu.

Natahujíc hlavu skrze těla kolem, uviděla Menolly vedle krbu poklidnou řadu dívek. Na jednom konci bylo prázdné místo. „Ne!“ Chlapec ji popadl za ruku. „Teď ne!“

Jako by se řídili nějakým signálem, který Menolly neviděla, všichni se v tom okamžiku posadili.

„Pěkná Kráska? Kde je pěkná Kráska?“ Zeptal se ustaraný hlas po jejím boku. „Kráska nemá hlad?“ Bylo to Camo, v každé ruce těžký tác naskládaný plátky pečeného masa.

„Vezmi to, rychle,“ řekl chlapec vedle ní, a dloubl ji do žeber. Menolly to udělala. „No tak, naber si a předej to dál,“ pokračoval chlapec.

„Neseď tu jako panák,“ dodal černovlasý chlapec naproti ní, zlostně se mračil a poposedl na tvrdém dřevě lavice.

„Hej, popadni to a netlachej,“ přikázal jiný mladík dál u stolu se značným podrážděním z prodlení. Menolly něco zamumlala, a než by ztrácela čas tápáním po noži za opaskem, vytáhla vrchní plátek z tácu do svého talíře. Chlapec naproti ní obratně nabodl čtyři plátky na špičku nože a přenesl je, kapajíc šťávu, do svého talíře. Chlapec vedle ní zápasil s těžkým tácem, přičemž také popadl čtyři plátky, než ho předal dál.

„Můžete si brát tolik?“ zeptala se překvapená takovým nadbytkem, že překonala svou zdrženlivost.

„V Harfenické Síni nemusíš hladovět,“ řekl s širokým úsměvem. Rozkrojil první plátek napůl, úhledně ho složil čepelí a strčil si ho do úst. Přitom chytal šťávu prstem, který se mu podařilo olíznout, i když byl zaneprázdněn žvýkáním.

Jeho ujištění potvrdily vrchovaté mísy hlíz a kořenů, a koš s plátky chleba, které Camo položil vedle ní. Z těch už si Menolly nabrala štědřeji, a podávala nádobí dál co nejrychleji.

„Ty jsi Menolly, viď?“ zeptal se chlapec vedle ní, ústa stále plná. Přikývla. „Byly to opravdu tvoji ohňoví dráčci, ten zpěv ráno?“

„Ano.“

I když z toho incidentu stále cítila rozpaky, rozptýlil je smích jejího společníka a šibalské úšklebky těch, kdo byli dost blízko, aby zaslechli rozhovor. „Měla jsi vidět Bruddieho tvář!“

„Bruddie?“

„Tovaryš Brudegan, pro nás učedníky, samozřejmě. V této sezoně je vedoucím sboru. Nejprve si myslel, že jsem to byl já, abych přitáhl pozornost, protože zpívám vysoký diskant. Takže si stoupl přímo vedle mě. Nevěděl jsem, co se děje, samozřejmě. Pak šel na Feldona a Bonza, a tehdy jsem uslyšel, co se děje.“ Chlapec se tak podmanivě usmál, že Menolly zjistila, že se na něj taky usmívá. „U skořápek, Bruddie ale pěkně poskakoval kolem. Nemohl ten zvuk vystopovat. Pak jeden z basů ukázal na okna!“ Chlapec se zachechtal, a pak ten zvuk udusil, když se zvedl nad úroveň obecného ruchu u stolu. „Jakpak jsi je to naučila, he? Nevěděl jsem, že bys mohla ohňové dráčky přimět zpívat. Draci broukají, ale jen když je čas Líhnutí. Může kdokoli učit ohňového dráčka zpívat? A ty máš opravdu jedenáct vlastních?“

„Mám jich jen devět –“

„Jen devět, říká,“ a chlapec obrátil oči v sloup, povzbuzujíc tak společníky u stolu k podpoře své závistivé odpovědi. „Jsem Piemur,“ dodal s opožděnou zdvořilostí.

„Neměla by tady být,“ postěžoval si mladík přímo naproti Menolly. Mluvil přímo k Piemurovi, jako by ignorováním chtěl Menolly urazit. Vypadal větší a starší než Piemur. „Ona patří tam k nim.“ A trhl hlavou dozadu, směrem k dívkám u stolu vedle krbu.

„No, teď je tady, a je v pořádku, kde je, Ranly,“ řekl Piemur s nečekanou agresivitou. „Nemohla dost dobře změnit místo, když už jsme se posadili, ne? A kromě toho, slyšel jsem, že je učedník, stejně jako my. To není ani jedna z nich.“

„Ony nepatří k učedníkům?“ zeptala se Menolly, a naklonila hlavu směrem k dívkám.

„Tyhle?“ Piemurův šokovaný dotaz byl stejně opovržlivý, jako pohled na tváři Ranlyho. „Nee!“ Pomalý přízvuk v jeho záporu postavil dívky do podřadné kategorie. „Vyučují je tovaryši ve speciální třídě, ale nejsou to učedníci. Žádná šance!“

„Jsou opravdu otravné,“ řekl Ranly se silným opovržením.

„Jo, to jsou,“ řekl Piemur s hloubavým povzdechem, „ale kdyby tu nebyly, tak bych musel zpívat diskant ve hrách, a to by bylo strašné! Hej, Bonzi, pošli maso zpátky.“ Náhle překvapeně vyjekl. „Feldone! Já jsem požádal první. Nemáš právo…“ Chlapec vzal poslední plátek, když položil tác. Ostatní chlapci na Piemura energicky zasykli, vrhajíc poplašené pohledy směrem k pravému rohu. „Ale to není fér. Požádal jsem,“ řekl Piemur a mírně ztišil hlas, ne však své naléhání. „A Menolly měla jen jeden řez. Měla by mít víc než tenhle!“

Menolly si nebyla jistá, zda je Piemur více pobouřen kvůli ní, nebo kvůli sobě, ale někdo ji šťouchl do pravé paže. Byl to Camo.

„Camo krmit pěknou Krásku?“

„Teď ne, Camo. Teď nemají hlad,“ ujistila ho Menolly, protože jeho tlusté rysy vyjadřovaly velkou úzkost.

„Oni nemají hlad, ale ona ano, Camo,“ řekl Piemur a strkal Camovi tác na maso. „Víc masa, Camo. Víc masa, prosím, Camo?“

„Víc masa, prosím,“ opakoval Camo, trhnul hlavou k hrudi a než mohla Menolly něco říct, šoural se pryč do rohu jídelny, kde posuvné police přivážely jídlo přímo shora z kuchyně. Chlapci se pohihňávali úspěchu Piemurovy strategie, ale setřeli z tváří pobavení hned, když se Camo šoural zpět s dobře naloženým tácem.

„Moc ti děkuji, Camo,“ řekla Menolly a vzala si další tlustý plátek. Nemohla se na chlapce zlobit pro jejich chamtivost. Maso bylo chutné a jemné, docela odlišné od tuhých nebo solených kousků, na které byla zvyklá na Půlkruhové Mořské Držbě.

Další silný plátek jí byl hozen na talíř. „Jíš málo,“ řekl Piemur a zamračil se na ni. „Škoda, že bude muset sedět s ostatními,“ podotkl ke svým společníkům u stolu, když posílal tác dál. „Camo ji má rád. A její ohňové dráčky.“

„Opravdu je krmil s tebou?“ zeptal se Ranly. Znělo to pochybovačně i závistivě.

„Cama dráčci neděsí,“ řekla Menolly, ohromená, jak rychle se tu rozšířily všechny novinky.

„To mě by vyděsili,“ ujistili ji Piemur a Ranly jedním dechem.

„Řekni, tys byla na Líhnutí v Bendenském Weyru, je to pravda?“ zeptal se Piemur a šťouchl Ranlyho, aby byl zticha. „Viděla jsi Zasvěcení Pána Jaxoma s bílým drakem? Jak velký je doopravdy? Může přežít?“

„Byla jsem na Líhnutí…“

„Hej, to nejde, takhle přestat,“ řekl Ranly. „Povídej! My všichni dostáváme jen informace z druhé ruky. To znamená, jen když si Mistři a tovaryši myslí, že my učedníci bychom něco měli vědět.“ Znělo to kysele a znechuceně.

„Ach, překousni to, Ranly,“ navrhl Piemur. „Tak co se stalo, Menolly?“

„Seděla jsem v řadách, a Pán Jaxom seděl pode mnou se starším mužem a nějakým chlapcem…“

„To by mohl být Pán Správce Lytol, který ho vychovává, a chlapec byl pravděpodobně Felessan. To je syn Vůdce Weyru a Lessy.“

„Já vím, Piemure. Pokračuj, Menolly.“

„No, všechny ostatní dračí vejce se vylíhla, a zůstalo tam právě jen to malé. Jaxom náhle vstal, běžel podél okraje řady, a křičel o pomoc. Pak skočil do Líhniště a začal kopat do vejce a prořízl silnou membránu uvnitř. V dalším okamžiku malý bílý drak vypadl a…“

„Zasvětil se!“ Piemur dokončil za ni, a mnul si ruce. „Přesně jak jsem ti říkal, Ranly, prostě musíš být na správném místě ve správný čas. Štěstí, to je všechno. Štěstí!“ Piemur, zdálo se, narážel na nějaký starý spor se svým přítelem. „Někteří lidé mají hodně štěstí, někteří ne.“ Otočil se zpátky k Menolly. „Slyšel jsem, že jsi dcera mořského držebníka na Půlkruhové.“

„Teď jsem v Harfenické Síni, ne?“

Piemur roztáhl ruce v omluvném gestu, jako by tím ukončoval diskuzi. Menolly se otočila zpátky k večeři. Právě když končila, vytírajíc chlebem poslední šťávu na talíři, třpytivý zvuk gongu okamžitě halu utišil. Jediná lavice zaskřípala po kamenné podlaze, když se tovaryš zvedl od největšího oválného stolu na vzdáleném konci haly.

„Tady jsou odpolední úkoly podle sekcí: učednický sál – desítka, dvůr – devítka, Držba – osmička, a tentokrát žádné zametání za dveře, nebo budete dělat další půlden. Sekce sedm – stodoly, šestka, pětka a čtverka – pole, trojka je přiřazena Držbě a dvojka a jednička – místnosti na spaní. Ti, kdo se ráno nahlásili jako nemocní, navštíví Mistra Oldiva. Hráči se dnes večer nezpozdí a svolává se po dvacáté hodině.“ Muž se posadil za doprovodu přehnaných vzdechů úlevy, sténání stížností a mumlání.

Piemur nebyl potěšen. „Zase dvůr!“ Pak se obrátil k Menolly. „Zmínil se někdo o čísle sekce pro tebe?“

„Ne,“ odpověděla Menolly, ačkoli Silvina se zmínila o termínu. „Zatím ne,“ dodala, když zachytila Ranlyho černý pohled.

„Máš pořádné štěstí.“

Gong byl přehlušen hučící odezvou, a lavice pod Menolly se začala odsouvat. Všichni se zvedli, takže i Menolly musel vstát. Zůstala však na místě, zatímco ostatní se hrnuli kolem, chaoticky procházeli hlavním vchodem, se smíchem, strkáním a stěžováním. Dva chlapci začali sbírat talíře a džbánky; Menolly v rozpacích sáhla po talíři, a hned jí byl vytržen z ruky rozhořčeným chlapcem. „Hej, ty nejsi v mé sekci,“ řekl obviňujícím tónem s nádechem překvapení, a šel po své práci.

Menolly sebou cukla, když ucítila na rameni lehký dotyk, vytřeštila oči a pak se omluvila muži, který přistoupil k ní.

„Ty jsi Menolly?“ zeptal se s náznakem nelibosti v hlase. Měl tak velký klenutý nos, až vypadal, že má problémy se zaostřením mimo něj. Jeho tvář byla zvrásněná nespokojeností, a nažloutlá pleť zvýrazněná šedivějícími loknami s nádechem do žluta nezměnila nic na celkovém dojmu pohrdavého rozladění.

„Ano, pane, jsem Menolly.“

„Já jsem Mistr Morshal, řemeslnický mistr v hudební teorii a kompozici. Pojď, děvče, tady v tom zmatku není slyšet vlastního slova,“ vzal ji za paži a vedl ji z haly. Zástup chlapců se před ním rozestupoval, jakoby vycítili jeho přítomnost a přáli si vyhnout se střetnutí. „Mistr Harfeník chce můj názor na tvé znalosti hudební teorie.“ Menolly bylo dáno na srozuměnou, podle tónu jeho hlasu, že Mistr Harfeník spoléhá na stanovisko mistra Morshala v této i dalších mnohem důležitějších záležitostech. Získala dojem, že Morshal nečekal, že by toho věděla moc. Menolly litovala, že se tak vydatně najedla, protože jídlo jí v žaludku začalo znepokojeně těžknout. Morshal jí zjevně už teď nebyl nakloněn,

„Pssst! Menolly!“ Chraplavý šepot přitáhl její pozornost do strany. Piemur vyklouzl zpoza vyššího chlapce, ukázal palcem vzhůru v snadno pochopitelném gestu povzbuzení. Obrátil oči v sloup k netečnému Morshalovi, drze se zazubil a pak zmizel z očí ve své skupině. Ale to gesto ji povzbudilo. Legrační kluk, ten Piemur, se spletí úzkých černých kudrlinek, chybějící půlkou předního zubu a nesporně nejmenší z té spousty učedníků. Je od něj milé, že ji chtěl uklidnit.

Když si Menolly si uvědomila, že Mistr Morshal ji vede do místnosti nad vstupní klenbou, poslala mentální příkaz ohňovým dráčkům, aby mlčeli, nebo si našli slunné místo, dokud je znovu nezavolá. Neozvalo se víc, než zašustění křídla nebo zacvrlikání, když ona a Morshal vstoupili. S rezignovaným přístupem se usadil na jediné židli s opěradlem u pískového stolu. Protože nedal najevo, že by se měla sama posadit, zůstala stát.

„Takže, vyjmenuj mi noty v akordu C dur,“ řekl. Udělala to. Chvíli se na ni díval, pak zamrkal. „Které noty tvoří durovou kvintu v C?“ Když mu odpověděla, začal na ni střílet otázky, podrážděný, když se odmlčela, byť krátce, ale Petiron ji příliš často driloval stejným způsobem. Morshalův znuděný výraz byl znepokojující, ale když byly jeho dotazy stále složitější, najednou si uvědomila, že si bere příklady z různých tradičních ság a balad. Jakmile zmínil charakteristický rys a některý akord, bylo pro ni docela jednoduché představit si záznam na kůži a číst z paměti.

Najednou zavrčel a pak něco zamumlal. Stroze se jí zeptal, jestli se učila na bubny. Když přiznala určité znalosti, pokládal jí jednotvárné otázky týkající se základních úderů v každém časovém faktoru. Jak by měnila rytmus? Teď k pozici prstů na tenorové píšťale, které klapky uzavřít, aby se vytvořil akord F? Znovu ji vyzkoušel za stupnic. Mohla by to předvést rychleji, ale nedal jí šanci to ukázat. „Stůj klidně, děvče,“ řekl podrážděně, když přešlápla, aby ulevila pulzujícím nohám. „Ramena dozadu, nohy k sobě, holka, hlavu vzhůru.“ Uslyšel jemné zacvrlikání, ale protože zíral na Menolly, bylo zřejmé, že nerozevřela rty. Rozhlédl se, hledajíc zdroj zvuku, zatímco Menolly tiše uklidňovala Krásku a nabádala ji k tichu. „Nehrb se. Jaká byla moje otázka?“ Řekla mu to, a on pokračoval v palbě. Čím víc odpovídala, tím víc se ptal. Nohy ji bolely tak, že chtěla požádat o povolení posadit se, aspoň krátce. Ale ke svému úžasu, než to udělala, Morshal náhle bodl prstem na stoličku vedle něj. Zaváhala, tak docela nevěříc jeho gestu.

„Sedni si! Sednout! Sedni!“ řekl s přemírou podráždění z jejího váhání. „Teď se podíváme, jestli víš něco o zápisech, které jsi tak nenuceně opakovala.“ Znovu odpověděla správně, a on byl naštvaný, že toho tolik zná. Její ochabující duše okřála, když Mistr Morshal diktoval hudební notace, prsty jí rychle řídily ukazovátko po písku. V její mysli jiný, laskavější hlas diktoval, a cvičení se stalo spíše hrou, než vyšetřováním předpojatého soudce. „No, posuň se, ať vidím, co jsi napsala.“ Morshalův podrážděný hlas ji vrátil do současnosti. Podíval se na její zápisy, našpulil rty, zafuněl a opřel se. Ukázal rezolutně na hladký povrch písku a rychle jí dal jiný soubor akordů. Zahrnovaly některé obtížné modulace a časové hodnoty, ale po prvních dvou poznala „Hádankovou Píseň“ a byla velmi ráda, že ji Petiron tu neodbytnou melodii naučil.

„Tohle už stačí,“ řekl Mistr Morshal a přehodil si přes sebe svrchní tuniku rychlým, zlobným pohybem. „A teď – máš nějaký nástroj?“

„Ano, pane.“

„Tak ho vezmi a potom třetí partituru z horní police. Támhle. Rychle.“

Menolly tiše sykla, když došlápla na bolestí tepající nohy. Po usednutí otok neustoupil, cítila, že má nohy u kotníků naběhlé a ztuhlé.

„Pospěš si, děvče. Neutrácej můj čas.“

Kráska ze svého hřadu na horní polici také lehce zasyčela, rozevírajíc oční víčka. Podle šustivých zvuků ze stejné oblasti Menolly poznala, že se probudili i ostatní ohňoví dráčci. Zády k Mistru Morshalovi naznačovala Krásce, aby zavřela oči a byla zticha. Přikrčila se při představě, jak by pravděpodobně reagoval Mistr Morshal na ohňové dráčky.

„Řekl jsem, aby sis pospíšila, děvče.“

Šourala se k místu, kde položila gitaru a spěchala zpět s nástrojem a partiturou. Mistr vzal kůže a rty mu zaškubaly zlostí, když obracel tlusté listy. Byly nově opsány, všimla si Menolly, kůže byla téměř bílá a zápisy jasné a snadno čitelné. Okraje kůže byly také úhledně zdobené, linky od kraje do kraje, to bylo jisté, ale žádné poznámky kolem hran.

„Tady! Zahraj mi tohle!“ Noty se rozjely po písku na stole, až se Menolly poněkud šokovaně podivila naprosté lhostejnosti k hodnotě práce. Nějakou bizardní náhodou Mistr Morshal zvolil „Baladu o jezdkyni Moretě.“ Nikdy nezvládne verš akordů, jak jsou tu zapsány, a on by jí to vytýkal, kdyby se to stalo.

„Pane, moje…“ začala, vystrkujíc levou ruku.

„Nechci žádné výmluvy. Buď můžeš hrát, jak je to zapsáno, nebo předpokládám, že nejsi schopná provést tradiční práci na slušné úrovni.“ Menolly přejela prsty po strunách, aby viděla, zda naladění vydrželo. „Pojď, pojď. Pokud umíš číst psanou partituru, můžeš ji i hrát.“ To byl hodně troufalý předpoklad, pomyslela si Menolly. Zahrála však úvodní akordy a vědoma si toho, že nepochybně čeká na její zaváhání, hrála tak dobře známou Baladu raději podle not před sebou, než popaměti. Byly tam rozdíly v akordech: dva z nich zvládla snadno, ale zpackala čtvrtý a pátý, protože zjizvenou ruku nedokázala natáhnout. „Ano, chápu,“ řekl a mávl aby přestala, ale vypadal podivně potěšen. „Neumíš hrát přesně v tempu. Výborně, to je všechno. Můžeš jít.“

„Omlouvám se, Mistře Morshale…“ začala Menolly znovu a natáhla ruku jako vysvětlení.

„Ty co?“ Zlostně na ni hleděl, oči nevěřícně rozevřené, že mu snad vzdoruje. „Ven! Zrovna jsem tě propustil! Kam ten svět spěje, když dívky předpokládají, že budou harfeníky a předstírají, že skládají hudbu! Ven! U velké skořápky a hvězd!“ Jeho hlas přešel od spílání k panice. „Co je to? Co jsou zač? Kdo je sem pustil?“ A už se hrnul dolů po schodech, hlas plný zděšení, a díky tomu přešla Menolly zlost. Jeho vztek probudil její přátele, a protože byla, jak se zdálo, v nebezpečí, spěchali, aby ji chránili, pískali a nalétali na něj. Zasmála se, když uslyšela prásknutí těžkých dveří, ale vzápětí toho výstupu zalitovala. Mistr Morshal byl proti ní, a to znamená, že její život v Síni Harfeníků nebude snadný.

„Není proč se bát Harfeníků?“ Neříkal to T’gellan včera večer? Možná ne bát, ale rozhodně před nimi bude muset být ostražitá. Možná by neměla mít takové hudební znalosti, což ho podráždilo. Ale nebyly to snad znalosti, z kterých ji zkoušel? Znovu ji napadlo, zda je tady pro ni to správné místo.? Předpokládám, že se stanu Harfeníkem? Ne, já ne, to vyšlo od Mistra Robintona, ne? Patřili Mistr Morshal a Mistr Domick k té části, která zastávala konvenční postupy, jak se Mistr Robinton zmínil? Dokonce i přesto, že s nimi nemusela mít mnoho co do činění, cítila jejich nepřátelství a odpor.

Povzdechla si, otočila se k podestě druhého patra a strnula. Piemur stál nehybně v hale, oči dokořán, jak sledoval nadšené poletování ohňových dráčků. Lenoch a Strýc klesli na zábradlí.

„Nemám vidiny?“ zeptal se, a sledoval Lenocha a Strýce znepokojeným pohledem. Ruce měl ztuhlé podél těla, a jeho ukazováček mířil na dva ohňové dráčky.

„Ne, nemáš. Ten hnědý je Lenoch, a ten oblohově modrý je Strýc.“

Očima sledoval o trochu déle poletování ostatních a snažil se je počítat. Pak se vynořil další, to když Kráska přistála jemně Menolly na rameni, na svém obvyklém místě.

„To je Kráska, královna.“

„Ano, to je, že?“ Piemur stále zíral, zatímco Menolly sestoupila na úroveň podlaží. Kráska natáhla krk a oči jí jemně vířily, když mu vracela pohled. Najednou zamrkala očima a Piemur zamrkal také, až se Menolly zachichotala. „Není divu, že se do ní Camo zbláznil.“ Pak se Piemur otřásl, úplně celý, jako když se ohňoví dráčci zbavují mořské vody. „Poslali mě, abych tě dovedl k Mistru Shonagarovi.“

„Kdo to je?“ zeptala se Menolly, dost vyčerpaná ze sezení s Mistrem Morshalem.

„Starý Marshface ti dal zabrat? Netrap se tím, Mistr Shonagar se ti bude líbit; je to můj vedoucí, je to Mistr hlasu. Je nejlepší.“ Piemurova tvář se rozzářila skutečným nadšením. „A on říkal, že jestli umíš zpívat z poloviny tak, jako tví ohňoví dráčci, tak jsi akit… akti…?“

„Aktivum?“ Menolly pobavilo, že ji někdo tak odborně ocenil.

„To je to slovo. A taky řekl, že by na tom nezáleželo, ani kdybys krákala jako hlídací wher, pokud bys mohla přesvědčit ohňové dráčky, aby zpívali. Myslíš si, že mě má ráda?“ dodal, a nepřestal sledovat Krásku. Ani se nepohnul.

„Proč ne?“

„Pořád na mě tak zírá, a oči jí víří.“ Ukázal nepřítomně jednou rukou.

„Ty na ni zíráš.“

Piemur znovu zamrkal a podíval se na Menolly, se stydlivým úsměvem a trochu rozpačitým chichotáním. „Jo, to asi dělám, že? Je mi to líto, Krásko. Vím, že je to neslušné, ale vždycky jsem chtěl vidět ohňového dráčka! Hej, Menolly, pojď,“ a teď Piemur vyrazil poklusem, a naléhavě gestikuloval na Menolly, aby ho následovala přes nádvoří. „Mistr Shonagar čeká, a já vím, jsi tady nová, ale stejně nemůžeš nechat Mistra čekat. A řekni jim, aby zůstali tady, protože by mohli zpívat, a mistr Shonagar říkal, že dnes chce slyšet zpívat tebe, a ne zase je.“

„Budou zticha, pokud jim to přikážu“

„Ranly, ten co seděl u stolu naproti tobě, on je z Cromu a je moc chytrý, říká, že jen napodobují.“

„Oh ne, to nedělají.“

„To rád slyším, protože jsem mu řekl, že jsou tak chytří jako draci, a on mi nevěřil.“ Piemur ji vedl do velkého sálu, kde ráno cvičil sbor. „Pospěš si, Menolly. Mistr nesnáší, když musí čekat, a já už jsem nějakou dobu pryč, jak jsem tě hledal.“

„Nemůžu chodit rychle,“ řekla Menolly, skřípajíc zuby bolestí při každém kroku.

„Fakt chodíš legračně. Co se ti stalo s nohama?“

Menolly se divila, že neslyšel tuhle pikantní novinku. „Zaskočil mě spad Vláken, když jsem byla daleko od jeskyně. Musela jsem běžet do bezpečí.“

Piemurovi málem vypadly oči z důlků. „Utekla jsi?“ Jeho hlas vyjekl. „Před Vlákny?“

„Rozedrala jsem si boty na nohou a stejně tak kůži.“

Menolly už neměl šanci promluvit, protože Piemur ji přivedl ke dveřím haly. Než stačila přizpůsobit oči tmě v obrovské místnosti, bylo jí řečeno, aby necivěla, ale šla dopředu svižným tempem, že nesnáší lelkování.

„Se vší úctou, pane, Menolly má poraněné nohy, jak předbíhala Vlákna,“ řekl Piemur, jako by tuto skutečnost znal odjakživa. „Ona nelelkuje.“

Nyní Menolly uviděla soudkovitou postavu sedící na okraji pískového stolu naproti vchodu. „Tedy pokračuj svým vlastním tempem, je jisté, že děvče, které předběhlo Vlákna, se naučilo nelelkovat.“ Hlas proudil ze tmy, bohatý, oblý, se zakulaceným r a čistými, zvonivými samohláskami. Ostatní ohňoví dráčci se snesli otevřenými dveřmi, a Mistrovy oči se lehce rozšířily. Pohlížel na Menolly s předstíraným překvapením. „Piemure!“ To jediné slovo zastavilo chlapce v jeho chvatu, a hlasitost, která Menolly vylekala, způsobila, že Piemur po ní šlehnul úsměvem. „Ty jsi nepředal můj vzkaz přesně? Ti tvorové neměli přijít.“

„Oni ji všude následují, Mistře Shonagare, ale ona říká, že budou zticha, pokud jim řekne.“

Mistr Shonagar otočil těžkou hlavu, a sledoval Menolly přivřenýma očima. „Tak jim řekni!“

Menolly sundala Krásku z ramene a nařídila všem, ať se tiše posadí. A nevydají ani hlásku, dokud jim to nedovolí.

„Dobrá,“ poznamenal mistr Shonagar, lehce vrtíc hlavou nad poslušností ohňových dráčků. „To je vítaný pohled, neboť obvykle jsem obklopený hromadnou neposlušnosti.“ Podíval se úzkýma očima na Piemura, který měl tu drzost se chichotat, a po upřeném pohledu Mistra Shonagara se pokusil nasadit střízlivý výraz. „Už mám dost tvé drzé tváře, Piemure, a tvého zdržování. Mazej pryč!“

„Ano, pane,“ řekl Piemur vesele, otočil se na patách a elegantně pochodoval ke dveřím. Zastavil se, povzbudivě na Menolly zamával a už skákal dolů po schodech.

„Rošťák,“ řekl mistr s falešným zavrčením, když prstem ukázal Menolly, aby se posadila na stoličku naproti němu. „Doslechl jsem se, že Petiron skončil své dny jako Harfeník ve vaší Držbě, Menolly.“

Přikývla mlčky, uklidněná jeho nečekanou ochotou oslovit ji jménem.

„A on tě naučil hrát na nástroje a pochopit hudební teorii?“ Menolly znovu přikývla. „Ze kterých tě dnes Mistři Domick a Morshal zkoušeli.“ Jeho suchý tón ji zalarmoval, takže se na něj ostražitě podívala, zatímco naklonil hlavu k mohutným ramenům. „A měl Petiron tu drzost tě naučit, jak používat svůj hlas?“ V basovém hlase se ozval náznak počínající nelibosti, až Menolly napadlo, zda zprvu neposoudila tohoto muže špatně a on nemá stejné předsudky jako cynický Domick a zakyslý Morshal.

„Ne, pane. Alespoň nemyslím, že to udělal. My… my jsme prostě jen spolu zpívali.“

„Ha!“ Obrovská ruka Mistra Shonagara dopadla na stůl s pískem tak prudce, že na sušších místech vyskočil písek z konstrukce. „Prostě jste jen zpívali. Tak jako jsi zpívala společně s těmito ohňovými dráčky?“ Její přátelé tázavě zacvrlikali. „Ticho!“ vykřikl s dalším písek přemísťujícím bouchnutím do stolu.

Menolly poněkud překvapilo, že zatímco ji Mistr Shonagar znovu polekal, ohňoví dráčci sklopili křídla na záda a usadili se.

„Tak co?“

„Jestli jsem s nimi prostě zpívala? Ano.“

„Jak jsi byla zvyklá zpívat s Petironem?“

„No, já jsem zpívala soprán k Petironově melodii, a teď obvykle zpívají soprán ohňoví dráčci.“

„To nebylo přesně to, co jsem měl na mysli. Teď tedy chci, abys mi zazpívala.“

„A co, pane?“ zeptala se a natáhla se pro gitaru zavěšenou přes záda.

„Ne, ne s tímhle,“ zamával na ni netrpělivě. „Zpívat, ne koncertovat. Jen hlas je teď důležitý, ne to, jak zamaskovat vokální nedostatky příjemným vybrnkáváním a chytrou harmonií. Chci slyšet hlas… Je to hlas, kterým spolu komunikujeme, hlas, který vypouští slova, jimiž se snažíme zapůsobit na lidskou mysl, hlas, který evokuje emocionální reakci; slzy, smích, pocity. Tvůj hlas je nejdůležitější, nejsložitější, nejúžasnější nástroj ze všech, a pokud neumíš použít ten hlas správně, efektivně, můžeš se stejně dobře vrátit na naprosto bezvýznamnou Držbu, z které jsi přišla.“

Menolly byla tak fascinována bohatstvím a rozmanitostí Mistrova tónu, že nevěnovala pozornost obsahu.

„Tak co?“ zeptal se.

Zamrkala a nadechla se, když si opožděně uvědomila, že čeká na její zpěv.

„Ne, takhle ne! Hňupe! Dýcháme odtud,“ roztáhl prsty přes široké břicho a tlačil na ně, až se ten tlak odrážel ve zvuku, který vydával. „Pěkně nosem, takže…“ vdechl, a jeho masivní hruď se sotva zvedala, jak byla naplněna, „dolů průdušnicí,“ mluvil stále jedním tónem, „do břicha,“ a snížil hlas o oktávu. „Musíš dýchat z břicha… pokud máš správně dýchat.“

Nadechla se, jak ukázal a pak vydechla, protože nevěděla, co zpívat se vším tím dechem.

„Pro dobro Držby, která nás chrání,“ zvedl oči a ruce nahoru, jako by mohl ze vzduchu načerpat trpělivost, „to děvče tu prostě sedí. Zpívej, Menolly, zpívej!“

Menolly byla docela ochotná, ale měla tolik co říct, než mohla začít, nebo přemýšlet, co má zpívat. Znovu se rychle nadechla, v sedě se cítila nesvá, tak bez ptaní vstala a pustila se do stejné písně, kterou ráno zpívali učedníci. Měla stručnou představu, jak mu ukáže, že není jediný, kdo může naplnit sál zvučnými tóny, ale vzpomněla si na některé útržky Petironových rad, a soustředila se spíš na náruživost zpěvu, než na jeho hlasitost.

Jen se na ni díval.

Podržela poslední tón, nechala ho doznít, a pak klesla na stoličku. Třásla se, a teď, když dozpívala, jí začaly nohy tepat v jednotvárném rytmu.

Mistr Shonagar tam jen seděl, vrásčitou bradu skloněnou ke dmoucí se hrudi. Aniž by zvedl ruku, naklonil tělo dozadu a zadíval se na ni zpod masitého černého obočí. „A ty říkáš, že Petiron tě nikdy neučil používat hlas?“

„Ne tím způsobem, jako vy,“ a Menolly demonstrativně přitiskla ruce na své ploché břicho. „Řekl mi, že mám vždycky zpívat svým břichem a srdcem. Umím zpívat hlasitěji,“ dodala, přemýšlejíc, zda tohle není důvod Shonagarova mračení.

Odmítavě zamával prsty. „Každý idiot umí křičet. Camo umí křičet. Ale neumí zpívat.“

„Petiron říkával: ‚Pokud zpíváš moc nahlas, všichni slyší jen rámus, a ne zvuk nebo zpěv.‘“

„Ha! Tohle že ti říkal? Moje slova! Přesně moje slova. Takže mě poslouchal, po tom všem.“ Poslední slova pronesl polohlasem sám k sobě. „Petiron byl dost moudrý, aby poznal své hranice.“

Mlčící Menolly se tím očerňováním cítila uražená. Z okenní římsy zasyčela Kráska, a Skalník se Skokanem se jako ozvěna ozvali po ní.

Mistr Shonagar zvedl hlavu a s mírným zmatkem je pozoroval. „Tak?“ znovu upřel hluboké oči na ni. „Že by ti krásní tvorové cítili totéž, co jejich paní? A ty jsi milovala Petirona a nechceš slyšet ani slůvko špatného proti němu?“ Naklonil se trochu dopředu a vrtěl na ni ukazováčkem. „Věz, Menolly, která jsi běžela, my všichni máme své hranice, a moudrý je ten, kdo je rozpozná.“ Opřel se do svého křesla. „Nemyslel jsem to jako neúctu k zesnulému Petironovi. Pro mě to bylo uznání.“ Znovu naklonil hlavu. „Pro tebe to nejlepší, co mohlo být, že Petiron měl dost rozumu, aby nezasahoval, ale počkal, až já budu moci pečovat o tvé vokální vzdělání. Zjemnit a zdokonalit to, co je přirozené a vytvořit…“ v tu chvíli levé obočí Mistra Shonagara cuklo prudce nahoru a dolů, vyklenuté do oblouku, zatímco druhé zůstalo bez pohnutí, takže Menolly byla zcela fascinována, „… vytvořit správně posazený, čistě znějící hlas.“ Mistr mohutně vydechl.

Když se Menolly přestala rozptylovat grimasami jeho obličeje, došel jí smysl toho, co říkal. „Chcete tím říct, že umím zpívat?“

„Každý idiot na Pernu umí zpívat,“ řekl Mistr přezíravě. „Už dost řečí. Jsem unavený.“ Začal ji odhánět pryč. „A vezmi s sebou i ty ostatní líbezně zpívající exoty. Už jsem měl dost jejich uhrančivých pohledů a rozmanitých zvuků.“

„Příště jim řeknu, aby zůstali…“

„Pryč? Ne“ Shonagarovo obočí prudce vylétlo. „Jen je přiveď. Učí se příkladem, jak předpokládám. Takže jim budeš dávat dobrý příklad.“ Ve tváři se mu objevil nepřítomný výraz a pak mu koutky úst pomalu roztáhl úsměv. „Běž, Menolly. Běž už. To všechno mě neuvěřitelně obtěžuje.“ S tím si opřel loket o pískový stůl tak silně, že se opačný konec nadzvedl. Podepřel si hlavu dlaní, zatímco ho Menolly zmateně pozorovala, a začal chrápat. I když si nemyslela, že by nějaký člověk mohl usnout tak rychle, poslechla opakované propuštění, pokynula ohňovým dráčkům a tiše odešla.

KAPITOLA 4

Proč náš harfeník tak smutně zpívá?

Ta píseň má být samý smích,

ale on hlas má žalný, pomalu brnká

a odvrací oči od těch mých.

Menolly by nejraději našla nějaké místo, stočila se do klubíčka a spala, ale Kráska začala tiše pokřikovat. Silvina říkala něco o schovávání zbytků, takže Menolly přešla nádvoří ke dveřím do kuchyně. Mezi všemi přicházejícími a odcházejícími nemohla zahlédnout ani Silvinu, ani Cama. Pak si všimla, že zaostalý muž se potácí od skladovací místnosti a svírá v rukách velký kulatý žlutý sýr. Uviděl ji, zazubil se a uložil sýr na jediné volné místo na jednom z pracovních stolů.

„Camo krmit tamty hezké? Camo nakrmit?“

„Camo, pokračuj sem s tím sýrem, potřebujeme ho tady,“ řekla žena, kterou si Menolly pamatovala jako Abunu.

„Camo musí nakrmit.“ A muž popadl mísu, bez okolků vysypal její obsah na stůl, a pochodoval zpátky do skladiště.

„Camo! Vrať se a postarej se o ten sýr!“

Menolly litovala, že přišla do kuchyně, ale Abuna ji uviděla. „Takže ty jsi ten jeho problém. Oh, dobrá. Nebude k použití, dokud ti nepomůže nakrmit ta stvoření! Ale držte se dál od mé kuchyně.!“

„Ano, Abuno. Omlouvám se, že tě obtěžuji –“

„A tak jsi tady uprostřed příprav večeře, ale…“

„Camo krmit ty pěkné? Camo krmit ty pěkné?“ Byl zpátky a vlekl mísu přeplněnou kousky masa.

„Ne v mé kuchyni, Camo. Ven s vámi. Teď ven. A pošli ho zpátky, až budete hotoví, ano děvče? Jedna z věcí, kterou umí dělat, je připravovat sýr!“

Menolly to Abuně slíbila, usmála se na Cama, a táhla ho ven z kuchyně a po schodech nahoru. Kráska a ostatní okamžitě směřovali k nim. Obě Tetky a Strýc se zase usadili na výhodné pozici na Camovi. Mužova tvář zářila nadšením, a stál ztuhle, jako by sebemenší pohyb mohl odradit jeho neobvyklé hosty. Ostatní ohňoví dráčci se vrhali dolů a chňapali po jídle, nebo se ho drželi dost dlouho, aby se mohli krmit přímo z mísy. Kráska, Skalník a Skokan dávali přednost krmení z rukou Menolly, ale mísa byla brzy prázdná.

„Camo sežene víc? Camo sežene víc?“

Menolly ho chytila, a donutila ho, aby se na ni podíval. „Ne, Camo. Už mají dost. Víc ne, Camo. Teď musíš připravovat sýr.“

„Ty hezké odejít?“ Camova tvář se stala maskou tragédie, když sledoval, jak dráčci jeden po druhém krouží líně až ke špičkám štítů Síně. „Hezké odejít?“

„Chystají se teď spát na slunci, Camo. Už vůbec nemají hlad. Teď jdi zpátky k sýru.“ Rýpnutím ho jemně postrčila ke kuchyni.

Šel, mísu svíral oběma rukama, a hleděl přes rameno na ohňové dráčky tak upřeně, že vrazil přímo do zárubně dveří. Aniž by odtrhl oči od ohňových dráčků, opravil směr, a zmizel v kuchyni.

„Mohl bych je pomoct krmit? Třeba? Aspoň jednou?“ zeptal se toužebný hlas po jejím boku. Polekaně se otočila a uviděla Piemura, s navlhlými pramínky vlasů kolem obličeje a linkou špíny na každé straně krku až po uši. Ostatní chlapci a někteří z tovaryšů už se začínali trousit přes nádvoří do Síně.

„Uličníku,“ volal Mistr Shonagar Piemura, a Menolly musela souhlasit, kvůli záblesku v Piemurových očích a hlavně kvůli jeho naříkavému hlasu.

„Vsadil ses s Ranlym?“

„Vsadil?“ Piemur se na ni pátravě zahleděl. Pak se uchechtl. „Malý chlapík jako já, Menolly, musí být o skok dopředu od těch velkých, jako je Ranly, jinak by se do mě v noci na ubytovně dali.“

„Tak co jsi navykládal Ranlymu?“

„Že mě necháš krmit ohňové dráčky, protože už mě mají rádi. Mají, ne?“

„Ty jsi opravdu darebák, viď?“

Piemurův úsměv přešel do vypočítavé grimasy, a pokrčil nad obviněním rameny.

„Já už mám Cama, který se může přetrhnout, aby krmil…“

„… pěkná Kráska,“ Piemur dokonale napodobil staršího muže zastřeným hlasem. „‚Krmit pěkná Kráska…‘ Oh, neměj obavy, Menolly, Camo a já jsme přátelé. Nebude mít námitky, abych taky pomáhal.“ Jako by tím považoval věc za vyřízenou, Piemur popadl Menolly za ruku, a táhl ji po schodech vzhůru. „Hele, přece nechceš zas přijít pozdě ke stolu,“ řekl a vedl ji směrem k jídelně.

„Menolly!“ Při zvuku Harfeníkova hlasu se ti dva zastavili, obrátili se a uviděli ho sestupovat po schodech z horního patra. „Jakpak ti uběhl den, Menolly? Setkala ses s Domickem, Morshalem a Shonagarem, že? Musím tě taky seznámit se Sebellem, a velmi brzy. Dřív, než se vylíhnou vejce!“ Mistr Harfeník se zazubil, podobně jako to právě udělal Piemur, v očekávání události. „A tenhle rošťák se připojil k tobě, co? No, možná ho můžeš držet dál od potíží, aspoň chvíli. Ah, Brudegane, na slovíčko před večeří.“

„Rychle…“ Piemur ji držel za paži a popoháněl ji do jídelny, tak aby byla mezi Harfeníkem a Piemurem. Menolly připadalo, jako by si ani jeden nepřál, aby se setkala s tovaryšem Brudeganem, jehož zkoušku přerušili ohňoví dráčci. „Sebell je fakt chytrý chlapík,“ dodal Piemur tak nenuceným tónem, až si Menolly v duchu vyhubovala pro svou představivost.

„To on dostal druhé vejce.“

Piemur hvízdl mezi zuby. „Myslíš, že tím přivodíš problémy? Sebell bude teprve teď uveden ke stolu.“

„Uveden ke stolu?“ Menolly to vylekalo.

„Takhle tomu říkáme, kdybys byla povýšena o stupeň. Stává se to při večeři. Pokud jsi učedník, tovaryš se postaví k tvému místu, a pak tě uvede na nové místo.“ Ukazoval od dlouhých stolů k oválným na druhém konci jídelny. „A Mistr zase doprovází tovaryše od oválných stolů ke kulatému. Ale to bude trvat dlouho, než se něco takového stane mně,“ řekl s povzdechem. „Pokud někdy vůbec.“

„Proč? Všichni učedníci se nestanou tovaryši?“

„Ne,“ odpověděl chlapec s úšklebkem. „Některé pošlou domů jako zbytečné. Někteří zůstávají u nudné práce tady kolem, pomáhají tovaryšům nebo Mistrům, nebo jsou odesláni jinam na menší řemeslnické síně.“

Možná, že tohle je to, co měl pro ni Mistr Harfeník na mysli, pomáhat tovaryši nebo mistrovi v některé držbě nebo řemeslnické síni. To dávalo přinejmenším smysl, ale Menolly si povzdychla. Piemur vzdychl jako ozvěna.

„Jak dlouho už jsi tady?“ zeptala se Menolly. Vypadal svým vzrůstem stěží na devět nebo deset Oběhů, věk, kdy chlapci obvykle chodili do učení, ale mluvil, jako by byl v Síni už dlouho.

„Učím se dva Oběhy,“ odpověděl s úšklebkem. „Na začátku mě přijali kvůli mému hlasu.“ Řekl to bez sebemenšího kousku domýšlivosti. „A teď, koukej, pokračuj támhle, kde sedí dívky. A neboj se. Máš pozici nad nimi.“ Bez dalšího vysvětlení se vrhl mezi první a druhý stůl.

Menolly se snažila nekulhat, když se přesouvala k lavicím, které jí ukázal. Vypla ramena, zvedla hlavu a kráčela tak pomalu, aby mohla skrýt bolest při chůzi. Byla si vědoma otevřených i skrytých pohledů chlapců, kteří již seděli u stolů a snažila se je ignorovat. Bude lepší, když nechá Piemura pomáhat s krmením ohňových dráčků: udržet ho na své straně může být stejně důležité jako zůstat v přízni Harfeníka.

Na sedadlech, zjevně vyhrazených pro dívky, byly na tvrdém dřevě polštářky. Postavila se na konec, nejdál od prudkého žáru v krbu, a zdvořile čekala. Dívky vstoupily do jídelny společně. Společně víc než v jednom smyslu – především na ni neustále zíraly, zatímco přecházely ke stolu. Jednotné byly i jejich prázdné výrazy. Menolly polkla, aby zahnala sucho v krku, a prolétla pohledem dokola, jen aby se nedívala na rychle se blížící dívky. Zachytila Piemurovy oči, viděla, jak se rozpustile šklebí, a musela se usmát.

„Ty jsi Menolly?“ zeptal se tichý hlas. Dívky byly seřazeny kolem své mluvčí, opět v jedné linii, která prozrazovala jednotu.

„Nemůže být nikdo jiný, ne?“ zeptala se tmavá dívka přímo za ní.

„Jmenuji se Pona, můj dědeček je Pán Bollské Držby.“ Natáhla pravou ruku, dlaní nahoru, a Menolly, která neměla nikdy příležitost použít tohle gesto formálního pozdravu, ji přikryla svou.

„Jsem Menolly,“ a když si vzpomněla na Piemurův komentář o hodnosti, dodala, „můj otec je Yanus, mořský držebník Držby U Půlkruhového moře.“

Ozval se překvapený šepot. „Ona má vyšší pozici,“ řekl někdo vzpurně a užasle.

„V Harfenické Síni jsou nějaké pozice?“ zeptala se Menolly, a znepokojeně přemýšlela, jaké další prvky zdvořilosti mohla nevědomky zanedbat. Neříkal jí vždycky Petiron, že v Harfenické Síni je kladen důraz především na dovednosti a hudební výsledky, než na postavení dané původem? Ale Piemur řekl, „máš pozici nad nimi.“

„Půlkruhová není nejstarší mořská držba, to je Tillek,“ řekla dívka s tmavou pletí dost mrzutě.

„Menolly je dcera, ne neteř,“ řekla dívka, která zmínila Menollyino postavení. Teď natáhla ruku, méně neochotně, k Menolly. „Můj otec je Řemeslnický Mistr Tkadlec Timareen z Telgarské Držby. Mé jméno je Audiva.“ Dívka se snědou pletí se chystala také představit a napřáhla ruku, když je všechny varovalo náhlé šoupání nohou. Zaujali svá místa u lavice, jako všichni v sále stáli zpříma a dívali se dopředu. Menolly stála čelem k vysokému chlapci, jehož mírně vystouplé oči byly vykulené zájmem o malou scénu, jíž byl právě svědkem. Ohlédla se přes levé rameno a mezerou viděla, jak Piemur koulí očima co nejdál doprava. Menolly se snažila podívat stejným směrem, a usoudila, že Piemur sleduje stůl Harfeníků. Pak začali všichni skákat přes lavice, aby se posadili, a ona si pospíšila udělat totéž. Byly přineseny těžké džbány s hustou, masitou, horkou polévkou, a tácy se žlutým sýrem, o který se Camo musel nakonec postarat, stejně jako koše s křupavým chlebem. Zde v Harfenické Síni bylo jídlo evidentně převrácené, to nejvydatnější se podávalo v polovině dne. Menolly jedla hltavě a rychle, než si uvědomila, že všechny dívky si nabírají jen zpola plné lžíce a lámou svůj chléb a sýr do decentních porcí na jedno kousnutí. Pona a Audiva ji tajně pozorovaly, a jedna z dalších dívek se zachichotala. Takže, pomyslela si chmurně Menolly, její způsob stolování se liší od jejich? No, změnit ho by znamenalo připustit, že ten její je špatný. Zvolnila, ale nepřestala jíst vydatně, neostýchajíc se požádat o přidání, zatímco dívky byly teprve v polovině první porce.

„Doslechla jsem se, že jsi měla privilegium zúčastnit se posledního Líhnutí v Bendenském Weyru,“ řekla Pona Menolly tónem, jako by jí udělila přízeň tím, že s ní konverzuje.

„Ano, byla jsem tam.“ Privilegium? Ano, připustila, že to může být považováno za privilegium.

„Předpokládám, že si nedokážeš vzpomenout, kdo se zasvětil?“ Ponu to velice zajímalo.

„Na některé z nich ano. Talma z Ruathské Držby je weyrenou nové královny…“

„Jsi si jistá?“ Menolly se podívala za ni na Audivu a viděla v jejích očích veselost.

„Ano, jsem si jistá.“

„Škoda, že ty tři kandidátky z Držby tvého dědečka se nezasvětily, Pono. Možná příště,“ řekla Audiva.

„Koho dalšího si pamatuješ?“

„Chlapec z řemeslnické Síně Mistra Nicata zasvětil hnědáka…“ Z nějakého důvodu se zdálo, že to Ponu potěšilo. „Mistr Nicat také získal dvě vejce ohňových dráčků.“

Pona otočila hlavu a zadívala se povýšeně na Menolly. „Jak se vůbec stalo, že ty…“ a Menolly byla přinucena si intenzivně uvědomit svou bezcennost…

„… mám devět ohňových dráčků?“

„Byla na správném místě ve správný čas, Pono,“ řekl Audiva. „Štěstí neuznává hodnost a výsady. A je to díky Menolly, že se našla vejce ohňových dráčků pro Mistra Robintona a Mistra Nicata.“

„Jak to víš?“ Hlas Pony zněl překvapeně, ale její tón ztratil afektovanost.

„Ach, prohodila jsem pár slov s Talmorem, zatímco jsi byla zaneprázdněná snažením revanšovat se Jessuanavi a Benisovi.“

„Nikdy jsem…“ Pona se dostala pod útok stejně rychle, jako útočila sama, ale snížila tón do varovného zasyčení na Audivu.

„Neboj se, Pono. Dokud tě Dunka nechytí, jak máváš sukněmi na syna z Držby, budu já zticha.“

Menolly netušila, jestli Audiva důvtipně odvrátila Ponu od toho, aby ji otravovala sarkastickými dotazy, ale dívka z Bollu už si jí po zbytek večeře nevšímala. Protože Menolly učili, že je nezdvořilé mluvit přes nebo kolem někoho, nemohla hovořit se zdánlivě přátelskou Audivou, a chlapec vedle ní mluvil se svými kamarády, zády k ní.

„Můj strýc z Tilleku říká, že ohňoví dráčci nebudou nic víc než domácí zvířata, a já myslela, že domácí zvířata nejsou v ubytovacích domcích povolena…“ řekla snědá dívka s ústy upjatě sevřenými, zatímco vrhla boční pohled na Menolly.

„Mistr Harfeník nepovažuje ohňové dráčky za domácí zvířata, Brialo,“ řekla Audiva posměšně a mrkla na Menolly nad hlavou Pony. „Samozřejmě, vy v Držbě v Tilleku máte jen jednoho.“

„No, můj strýc říká, že Weyreni vynakládají na tyto tvory příliš mnoho času, zatímco by se měli dostat k hlavnímu problému a jít po Vláknech na Krvavici. To je jediný způsob, jak zastavit tu strašnou hrozbu.“

„Jak by to drakeni asi měli udělat?“ zeptala se Audiva pohrdavě. „Měli byste přece vědět, že draci nemůžou letět na místo, které nevidí.“

„Měli by prostě plamenem vyčistit Krvavici od Vláken, tak je to.“

„Opravdu by mohli?“ zeptala se dívka za Brialou, oči kulaté úžasem a očekáváním hrůzy.

„Ach, nebuď směšná, Amanio,“ odfrkla Audiva znechuceně. „Nikdo nikdy nebyl na Krvavici.“

„Mohli by se pokusit tam dostat,“ odpověděla Pona. „To říká můj dědeček.“

„A kdo říká, že první drakeni se o to nepokusili?“ zeptala se Audiva.

„Tak proč o tom pokusu není žádný záznam?“ tázala se Pona s povýšenou blahosklonností.

„Určitě by o tom napsali píseň, kdyby se to stalo,“ řekla Briala, spokojená, že vidí Audivu zahanbenou.

„No, Krvavice není náš problém,“ poznamenala Audiva.

„Učení písní ano.“ Briala se ozvala téměř naříkavě. „A kdy budeme mít šanci se naučit hudbu, kterou nám dnes Talmor zadal? Máme zkoušku večer, a to bude pokračovat dál a dál, protože tihle kluci jsou vždycky –“

„Kluci? Ty jsi na vině stejně jako kluci, Brialo,“ řekla Audiva. „Měla jsi odpoledne dost času cvičit své lekce, tak jako ostatní.“

„Musela jsem si umýt vlasy, a Dunka musela popustit švy mých červených šatů…“

„Mohli byste přestat… ach ne, zase červené ovoce?“ ozvala se dotčeně Pona, ale Menolly si prohlížela koš lahůdek s překvapeným potěšením. I když Pona dávala najevo nezájem, přesto rychle chňapla po kuriózně tvarovaném ovoci, když se koš dostal k ní. Menolly si vzala svoje, a rychle je snědla, zachytávajíc co nejvíc sladké štiplavé šťávy. Přála si, aby měla odvahu olíznout si prsty, jak to dělají kluci. Ale dívky byly tak staromódní a způsobné, že by na ni jistě zíraly, kdyby to udělala.

Najednou měla pocit, že tento náročný den, plný rozčilení a napětí jí vzal poslední energii. Přišlo jí téměř nesnesitelné, že musí sedět u stolu mezi tolika neznámými lidmi a nedokáže odhadnout, co dalšího po ní budou požadovat, dřív než najde klid a samotu ve své posteli. Měla obavy o své ohňové dráčky, ale nepokoušela se s nimi spojit z obavy, aby se ji nesnažili vyhledat. Cítila pulzující nohy, ruka ji bolela, a jizva potřebovala poškrábat.

Zavrtěla se na lavici a dumala, proč je stále drží u stolu. Netrpělivě natáhla krk a hleděla ke stolu Harfeníků. Neviděla Mistra Robintona, ale ostatní se smáli a zjevně si užívali rozhovor po jídle. Byl to důvod, proč je tu všechny tak dlouho drželi? Dokud mistři nepřestanou hovořit?

Zatoužila po klidu své jeskyně poblíž Dračích Kamenů. Dokonce po malé komůrce v otcově mořské Držbě. Obvykle se jí tam podařilo proklouznout, aniž by si někdo všiml jejího zmizení. Aspoň jednou za den, když byla práce hotová. A nějak ji nikdy nenapadlo, že Harfenická Síň je tak… tak obydlená, s tolika povinnostmi, které je třeba udělat, a všichni ti mistři a Silvina a…

Náhle ji zaskočilo, když se ostatní kolem kultivovaně zvedli, a musela se s obtížemi postavit na nohy. Tolik se jí ulevilo, že může jít, že si zprvu neuvědomila, že nikdo neopustil lavici, jen mistři a tovaryši. Syčení Pony ji upozornilo dřív, než se vzdálila víc než pár kroků. V rozpacích se zastavila, a všechny dívky na ni civěly, jako by spáchala mnohem odpornější zločin, než že odešla z řady. Posunula se zpět ke svému volnému místu. Později, když učedníci a dívky začali vycházet z jídelny, se znovu posadila. Nechtěla být mezi lidmi, zvlášť mezi těmito odtažitými lidmi, kteří měli podivné představy a odlišné způsoby, a zdánlivě žádné pochopení pro nováčka. Weyr byl také velký, a hodně zalidněný, ale cítila se tam jako doma, s přátelskými pohledy a nekritickými, usmívajícími se tvářemi.

„Nohy tě zase bolí?“ To se zeptal Piemur, obočí zkřivené ustaraným zamračením.

Menolly se kousla do rtu. „Myslím, že jsem jen hrozně unavená,“ řekla.

Šaškovsky nakrčil nos a pak s ním škubnul na jednu stranu. „To mě nepřekvapuje, tvůj první den tady a všechno, a mistři ti dávali co proto. Podívej, můžeš se mi opřít o rameno cestou k Dunce. Ještě to stihnu zpátky včas na zkoušku…“

„Zkouška? Mám teď být někde jinde?“ Menolly bojovala s téměř nepřekonatelnou touhu plakat.

„To si nemyslím, jsi tady první den. Ledaže ti Mistr Shonagar něco řekl? Ne? No, těžko mohli určit, jaká je tvoje úroveň, leda bys neuměla zahrát ani jeden tón. A víš, vypadáš zatraceně hrozně. Příšerně unavená, chci říct. No tak, pomůžu ti.“

„Ale máš zkoušku…“

„Nezatěžuj si se mnou hlavu, Menolly.“ Uličnicky se usmál. „Někdy je to akte… aktivum… být malý,“ naznačil gesto rukou, pak srovnal ramena a stál, záříc nevinnou pozorností. Byl tak legrační, že se Menolly zachichotala. Vstala a byla mu hrozně vděčná.

Spustil o zkoušce na obvyklé jarní oslavy ve Fortské Držbě. Zkouška je většinou zábavná, protože ji má v této sezóně na starosti Brudegan. Umí dobře vysvětlit, co přesně chce, abys dělala, takže pokud dobře posloucháš, neuděláš chyby.

Nad komplexem Držby a Síně se rozhostil rychlý jarní večer, takže tu bylo velmi málo kolemjdoucích. Piemurova fyzická přítomnost a tlachání, bezstarostně ignorující její mlčení, pro ni byly větší oporou, než jeho kostnaté rameno, ale bez něj by zase nemohla jít. Menolly byla vděčná, že už má před sebou jen krátké stoupání do schodů. Ohňoví dráčci na ni soucitně čiřikali z parapetu před bytelnými okenicemi jejího pokoje.

„Teď už bude dobře, s tady těmi,“ zubil se Piemur na ohňové dráčky. „Musím mazat. Ráno budeš v pořádku, Menolly, až se pořádně vyspíš. To mi vždycky říkala moje pěstounka.“

„Jsem si jistá, že budu, Piemure, a děkuji moc…“

Její slova se vytratila, protože Piemur už byl z doslechu, jak uháněl pryč. Otevřela dveře, nejistě zavolala na Dunku, ale odpověď nepřišla a po buclaté držebnici domku nebylo vidu ani slechu. Vděčná za tu nečekanou milost, začala Menolly stoupat po strmých schodech, jeden po druhém, přitahujíc se podél zábradlí a odlehčujíc nohám co nejvíc. Půlka je za ní. Objevila se Kráska a povzbudivě čiřikala. Skalník a Skokan se k ní připojili na posledním schodě a přidali své povzbudivé hlasy.

S pocitem nejvyšší úlevy za sebou Menolly zavřela dveře. Belhala se k posteli, klesla na ni a neobratně zápolila s provazy kožešinové přikrývky. Skutečně si neuvědomovala škrábání na zavřených okenicích, dokud Kráska nevydala autoritativní zaskřehotání. Naštěstí Menolly stačilo natáhnout ruku, aby okenice otevřela. Tetky Jedna a Dvě slétly dovnitř tak prudce, až se dotkly křídly podlahy, a hlasitě ji hubovaly, zatímco létaly po místnosti. Lenoch, Hnědáček a Strýc vstoupili důstojně a Šašek se kolébal k okraji okna a zíval.

Menolly si vzpomněla, že si má vetřít mast na nohy, a třebaže se snažila to dělat citlivě, vstoupily jí slzy do očí. Na chvilku si přála, aby tu byla Mirrim se svým energickým klábosením a jemným dotekem. Na vlastní ošetřování byly nohy opravdu velmi nepraktické.

Druhou mast si vetřela do jizvy na ruce a zadržela nutkání svědivou tkáň poškrábat. Svlékla šaty a vklouzla pod kožešinovou přikrývku, jen matně si vědoma toho, že ohňoví dráčci se pohodlně uvelebili kolem ní.

Harfeníků není proč se obávat, co? T’gellanova poznámka se jí vysmívala. Když upadala do hlubokého spánku, napadlo ji, zda je závist blízká strachu?

KAPITOLA 5

Mé noční plavidlo má křídla bělavá,

je drakem moře, co temně v noci víří,

zrozené v chvatu, bez kormidla ke snům míří,

a kapitán jeho i posádka jsem já.

Plachtíme stovky už přílivů spících,

kde námořníky žádné neuvidíme,

jen já a plavidlo bělokřídlé víme,

že spatříme zázraky udivující.

Druhý den nezačal pro Menolly příznivě. Spánek jí přerušil křik Dunky, dívek i ohňových dráčků. Zmatená Menolly se nejprve pokusila uklidnit dráčky létající po místnosti, ale Dunka stojící ve dveřích se neztišila, a její zděšení, ať už hrané či skutečné, jen podnítilo ohňové dráčky k takové letecké akrobacii, že je Menolly všechny vykázala z okna. To změnilo jen odstín Dunčina křiku, protože žena nyní ukazovala na Menollyinu nahotu, dokud nepopadla odhozenou tuniku a nezakryla se.

„A kde jsi byla celou noc?“ dožadovala se Dunka vzlykavě rozzlobeným hlasem. „Jak ses sem dostala? Kdy jsi sem přišla?“

„Byla jsem tu celou noc. Vešla jsem předními dveřmi. Nebyla jste v domku.“ Potom, když viděla na baculaté tváři Dunky naprosto nevěřícný výraz, Menolly dodala: „Přišla jsem hned po večeři. Piemur mi pomohl přes nádvoří.“

„Byl na zkoušce, což je hned po večeři,“ řekla jedna z dívek, namačkaných u dveří.

„Ano, ale doběhl tam bez dechu,“ zamračila se Audiva. „Pamatuji si, že Brudegan mu za to vynadal.“

„Musíš mě vždycky informovat, když přijdeš,“ řekla Dunka, která nevypadala ani trochu uklidněně.

Menolly zaváhala a pak rezignovaně kývla hlavou. Bylo zbytečné se dohadovat s někým jako Dunka, která se zjevně rozhodla, že Menolly nebude mít ráda a vyzdvihovala každou její chybu.

„Až se umyješ a slušně oblečeš,“ tón Dunčina hlasu naznačoval pochyby, že to Menolly dokáže, „připojíš se k nám. Pojďte, děvčata. Nemáte žádný důvod zdržovat se od jídla.“

Jak dívky spořádaně opouštěly dveřní prostor, většina tváří odrážela Dunčin nesouhlas. Kromě Audivy která na ni vážně mrkla a pak se usmála, než se její rysy vrátily do prázdného výrazu.

Za dobu, než si Menolly ošetřila nohy, rychle se opláchla, oblékla a našla malou místnost, kde ostatní dívky jedly, byly všechny už téměř hotovy. Svorně na ni kriticky zíraly, když jí Dunka příkře pokynula k prázdnému místu. A svorně ji všechny pozorovaly, až se cítila dvojnásob trapně i při tak jednoduchých úkonech, jako žvýkání a polykání. Jídlo chutnalo suše a klah byl studený. Podařilo se jí dojíst, co před ní bylo nachystáno a zamumlala díky.

Seděla tam a dívala se dolů na svůj talíř, teprve pak si všimla ovocné skvrny na tunice. Takže měly důvod zírat. A ona nemá nic na výměnu, než si oděv vypere, kromě svých starých věcí ze dnů v jeskyni. Přestože byla najezená, stále si uvědomovala bolest hladu. Ohňoví dráčci čekali na krmení! Pochybovala, že by ji Dunka zásobila tím, co potřebuje, ale odpovědnost ke svým přátelům jí dalo odvahu se zeptat.

„Mohu se omluvit, prosím? Ohňoví dráčci se musí nakrmit. Musím jít za Silvinou…“

„Proč bys obtěžovala Silvinu s takovou drobností?“ ptala se Dunka, oči rozevřené rozhořčením. „Copak si neuvědomuješ, že je to představená celé Harfenické Síně? Požadavky na její čas jsou obrovské! A pokud neudržíš ty tvory pod řádnou kontrolou…“

„Dnes ráno jste je vylekala.“

„Nehodlám tu mít takový povyk každé ráno, aby děsili moje děvčata poletováním takovou nebezpečnou rychlostí.“ Menolly se zdržela poznámky, že to byla Dunka, která křičela, až polekala ohňové dráčky. „Pokud je nedokážeš ovládat… Kde jsou teď?“ Divoce se podívala kolem sebe, oči vyboulené obavami.

„Čekají na krmení.“

„Nebuď na mě drzá, děvče. Můžeš být dcera Mořského Držebníka, ale když jsi v Síni Harfenického Cechu a v mé péči, budeš se chovat slušně. Tady nemáme žádné nadřazování.“

Napůl rozpolcená mezi smíchem a znechucením, se Menolly zvedla. „Kdybych mohla jít, prosím, než přiletí ohňoví dráčci aby mě tu hledali…“

To stačilo. Dunka se snažila co nejrychleji dostat ven z domku. Někdo se zahihňal, ale když Menolly vzhlédla, nebyla si jistá, zda to byla Audiva nebo ne. Aspoň malá podpora, že někdo poznal, jak je Dunka pokrytecká.

Když vyšla ven do svěžího ranního vzduchu, Menolly si uvědomila, jak dusno v domku bylo a ohlédla se přes rameno. Opravdu, všechny okenice, s výjimkou jejích, byly pevně zavřené. Jak přecházela široký dvorec, vítaly ji ranní úsměvy a pozdravy od farmářů, kteří odcházeli na svá pole, i od učedníků, chvátajících ke svým mistrům. Rozhlédla se kolem sebe po ohňových dráčcích, a uviděla jednoho, jak se krouživě snáší dolů za vnější křídlo Řemeslnické Síně. Když kráčela pod klenbou, viděla i ostatní, kteří se drželi na římsách u kuchyně a jídelny. Camo stál ve dveřích, velkou mísu v ohbí levé paže, a kusem něčeho v pravé ruce se snažil nalákat ohňové dráčky k sobě. Byla v půli cesty přes nádvoří, než si uvědomila, že dnes je pro ni mnohem snažší chodit. Bohužel to byla jedna z mála dobrých věcí, které se staly. Camovi vyčinila Abuna, že se snaží lákat ohňové dráčky na krmení, zatímco má roznášet obilnou kaši do jídelny (ohňoví dráčci by nejedli z jeho ruky bez Menollyiny přítomnosti). Pak vyděšení ohňoví dráčci zmizeli pryč, když se učedníci a tovaryši vyhrnuli z jídelny, a zaplnili nádvoří výkřiky, ječením a divokými skopičinami, jak se rozcházeli k dopolednímu vyučování. Menolly se marně dívala po Piemurovi, a pak, stejně náhle, bylo nádvoří prázdné. S výjimkou některých starších tovaryšů. Jeden z nich se u ní zastavil, příliš horlivě chtěl vědět, proč se poflakuje po nádvoří. Když odpověděla, že jí nebylo řečeno, kam jít, sdělil jí, že by zřejmě měla být s ostatními dívkami a má se tam okamžitě odebrat. Když ukázal přibližným směrem ke klenuté místnosti, Menolly předpokládala, že právě tam se dívky schází.

Když tam dorazila, dívky již cvičily stupnice na gitarách s tovaryšem, který jí řekl, že má zpoždění, ať si vezme svůj nástroj a zjistí, zda může dohonit ostatní. Zamumlala omluvu, našla vzácnou gitaru a sedla si k ostatním. Ale akordy byly základní a dokonce i se zraněnou rukou neměla žádné potíže se cvičením.

Ne tak ostatní. Pona vypadala, že není schopna překlenout struny ukazováčkem: kloub jí stále sklouzával jinam, a když jí tovaryš Talmor trpělivě ukazoval alternativní akordy, neuměla je použít dostatečně rychle v rytmu cvičení. Talmor má velkou trpělivost, uvažovala Menolly, a líně, beze zvuku rozběhla prsty dolů po krku gitary, provádějíc jeho alternativní akordy. Ano, bylo to trochu neohrabané, co se týče rychlosti, ale ne nemožné, jak to Pona dělala.

„Vzhledem k tomu, že jsi v tom tak dobrá, Menolly, předpokládám, že nám to cvičení můžeš názorně předvést. V tomto rytmu…“ a Talmor ukázal rytmus. Zachytila ho očima, držíc hlavu bez hnutí. Petiron nesnášel hudebníky, kteří museli používat zbytečný pohyb těla, aby udrželi rytmus. Šla skrze akordy po stupnici podle pokynů a pak si všimla Audivy, jak ji uznale sleduje s naprostým soustředěním. Pona a ostatní se mračili. „Teď použij regulérní prstoklad,“ řekl Talmor, přešel k Menolly a zastavil se, oči upřené na její ruce. Menolly provedla sérii akordů. Ostře pokývl hlavou, záhadně na ni pohlédl a pak se vrátil k Poně a požádala ji, aby to zkusila znovu, když nastínil pomalejší tempo. Pona zvládla sérii napotřetí, s úlevným úsměvem nad svým úspěchem. Talmor jim dal jim další sadu stupnic a pak vytáhl velkou kopii ze skladeb příležitostné hudby.

Menolly byla nadšená, protože partitura byla pro ni zcela nová. Petiron byl, jak to sám formuloval, vyučující Harfeník, ne bavič, a i když se naučila jednu či dvě příležitostné hudební skladby, které vlastnil, nikdy jich nepořídil víc. Mořský Držebník, jak Menolly věděla, dával přednost zpěvu, ne poslechu, a většina příležitostné hudby byla instrumentální. Ve větších Držbách, vysvětlil jí Petiron, má Pán Držby během večeře a v noci raději hudbu než zpěv, protože baví hosty konverzací.

Není to těžká skladba, uvědomila si Menolly, když si ji prohlédla a tiše prstem zkusila některé přechodové akordy, které by mohly být problematické.

„Dobrá, Audivo, podíváme se, jak to dnes zvládneš,“ usmál se Talmor povzbudivě na dívku. Audiva polkla, dávajíc najevo nervozitu, která Menolly mátla. Když Audiva začala hrát akordy, přikyvovala hlavou a poklepávala si patou v mnohem pomalejším rytmu než požadovala hudební partitura, Menollyiny rozpaky rostly. No, pomyslela si vlídně, možná je Audiva nový student. Pokud ano, je mnohem schopnější než Briala, která, jak se zdálo, měla potíže i při čtení not. Talmor propustil Brialu ke stolu, aby opisovala partitury pro pozdější cvičení. Pona nezaznamenala žádné zlepšení, stejně jako další dvě dívky. Děvče s lstivou tváří a plavými vlasy hrálo s obrovským boucháním do těla gitary, melodicky, ale s mnoha nepřesnostmi. Když na ni konečně přišla řada, Menollyin žaludek se bouřil z frustrujícího poslechu.

„Menolly,“ pokývl na ni Talmor na konci s povzdechem, který vyjadřoval jeho znechucení a nudu.

Byla to taková úleva, hrát hudbu tak, jak by se mělo, že se Menolly přistihla, že vylepšuje melodii a vlastními variacemi vyzdvihuje akordy vybrnkáváním. Talmor se na ni jen díval. Pak zamrkal, ztěžka vydechl a našpulil rty. „Dobrá, ano. Viděla jsi to už někdy?“

„Oh, ne. V Půlkruhové jsme měli velmi málo příležitostné hudby. Tohle je krásné.“

„Hrála jsi to bez přípravy?“

Teprve pak si Menolly uvědomila, co způsobila: ostatní dívky teď vypadaly neschopně. Uvědomovala si jejich studené, zděšené mlčení, jejich nepřátelské pohledy. Ale nehrát co nejlépe se jí zdálo nepoctivé, to nikdy nedělala a ani dělat nemůže. Opožděně si uvědomila, že se mohla vytáčet: kvůli zjizvené ruce mohla zaváhat, vynechat některé akordy. A přece to byla taková úleva, po jejich pokulhávajících interpretacích, hrát hudbu tak, jak se patřilo.

„Byla jsem poslední na řadě,“ řekla v nepřesvědčivé snaze napravit situaci „měla jsem víc času to studovat, a podívat se…“ začala vysvětlovat, „a podívat se, kde je to obtížné.“

„Ano, dobrá, to je pravda,“ vyhrkl Talmor tak rychle, že Menolly uvažovala, jestli si také uvědomil, jaký zvrat způsobila. Pak spěšně dodal s netrpělivostí a podrážděním. „Kdo ti řekl, aby ses připojila k této třídě? Spíš bych si myslel…“

Chichotání přerušilo jeho dotaz, a on se otočil a zamračil se na dívky. „Tak co?“ zeptal se Menolly.

„Tovaryš…“

„Který?“

„Já nevím. Byla jsem na nádvoří a on se mě zeptal, proč nejsem ve třídě. Pak mi řekl, abych šla sem.“

Talmor si promnul čelist. „Předpokládám, že teď už je pozdě, ale poptám se.“ Obrátil se na ostatní dívky. „Zahrajeme si…“

Dívky zírali ostentativně ke dveřím, takže se rozhlédl. „Ano, Sebelle?“

Menolly se taky otočila, aby viděla muže, který dostal druhé vytoužené vejce ohňového dráčka. Sebell byl štíhlý, přibližně o dlaň vyšší než ona sama: snědý muž s opálenou pletí, světle hnědými vlasy a očima, oblečený v hnědé, s vybledlým odznakem harfenického učedníka napůl skrytým v ramenním záhybu tuniky.

„Hledám Menolly,“ řekl a stále na ni upřeně hleděl. „Myslel jsem, že by tu někde mohla být.“

„Je tady nesprávně,“ ozval se Talmor podrážděně, a pokynul prudce Menolly, aby šla za Sebellem. Menolly sklouzla ze stoličky, ale nebyla si jistá, co dělat s gitarou a podívala se tázavě na Sebella.

„Teď ji nebudeš potřebovat,“ řekl, takže ji v klidu dala zpět na polici. Cítila, jak na ni dívky zírají, věděla, že i Talmor ji sleduje a nebude pokračovat v lekci, dokud neodejde. Proto se jí silně ulevilo, když slyšela, jak se za ní a klidným snědým mužem zavřely dveře.

„Kde jsem měla být?“ zeptala se, ale on jí pokynul dolů po schodech.

„Nedostala jsi žádný vzkaz?“ Jeho oči pátraly pečlivě v její tváři, ačkoliv jeho výraz neprozrazoval jedinou myšlenku.

„Ne“

„Ty jsi snídala u Dunky, že?“

„Ano…“ Menolly nedokázala potlačit nechuť z toho hrozného jídla. Pak se nadechla a hleděla na Sebella s probouzejícím se pochopením. „Oh, to by nemohla…“

Sebell přikyvoval, v hnědých očích uvědomění a pochopení. „A ty jsi proto nemohla vědět, žes měla přijít ke mně pro instrukce…“

„K tobě… Neříkal Piemur něco o Sebellově uvedení ke stolu, aby se stal tovaryšem?… pane?“ dodala.

Přes mužův kulatý obličej se šířil pomalý úsměv.

„Takže předpokládám, že z pouhého učedníka jsem se rychle stal „panem“, ale Harfeník není v těchto obřadech tak striktní jako ostatní mistři. Zdejší tradice je, že nejstarší tovaryš je zodpovědný za nejnovějšího učedníka téhož mistra. Takže teď jsem zodpovědný za tebe. Aspoň když jsem v Síni, a užívám si úlevu od svého tovaryšování. Neměl jsem možnost se s tebou setkat včera, a dnes ráno… jsi nepřišla, jak bylo plánováno, k Mistru Domickovi…“

„Ach, ne.“ Menolly polkla, jak se jí hrdlo sevřelo zděšením. „Mistr Domick ne!“ Dokonce i Piemur si dával pozor, aby ho nenaštval. „Byl Mistr Domick hodně… rozrušený?“

„V určitém slova smyslu ano. Ale neboj se, Menolly, využiji ten incident k tvému prospěchu. Není potřeba si Domicka zbytečně znepřátelit.“

„Ne, když mě stejně nemá rád.“ Menolly zavřela oči v představě cynické tváře Mistra Domicka zkroucené vztekem.

„Jak jsi na to přišla?“

Menolly pokrčila rameny. „Včera jsem mu musela hrát, vím, že mě nemá rád.“

„Mistr Domick nemá rád nikoho,“ odpověděl Sebell se sarkastickým smíchem, „včetně sebe. Takže ty nejsi výjimkou. Ale, pokud jde o studium u něj, je dotyčný…“

„Já budu studovat u něj?“

„Nepanikař. Jako učitel je nejvyšší třída. Já to vím. Myslím, že v některých ohledech je Mistr Domick lepší než Harfeník, třeba instrumentálně. Ale nemá oheň a vitalitu Mistra Robintona, ani jeho horlivé vnímání ve věcech mimo řemesla.“ Ačkoliv Sebell mluvil svým obvyklým neosobním způsobem, Menolly vycítila jeho naprostou loajalitu a oddanost Mistru Harfeníkovi. „Ty,“ a mírně zdůraznil to zájmeno, „se od Domicka hodně naučíš. Jen se nenech jeho chováním vystrašit. Souhlasil, že tě bude učit, a to je docela úleva.“

„Ale já jsem dnes ráno nepřišla…“ Závažnost takového záškoláctví Menolly vyděsila.

Sebell ji rychle uklidnil úsměvem. „Řekl jsem, že to mohu obrátit ke tvému prospěchu. Domick nemá rád, když lidi ignorují jeho pokyny. To není tvoje starost. Teď už pojď. Už jsme z dnešního rána ztratili dost.“ Nasměroval ji po schodech do haly, a k jejímu překvapení otevřel dveře do Velké Síně. Byla dvakrát tak velká jako jídelna, a třikrát větší než Velká Síň v Půlkruhové. Naproti na vzdáleném konci byla vybavena zvýšeným, závěsem krytým pódiem, které vybíhalo do podlahové plochy. Stoly a lavice byly nahodile naskládány kolem vnitřních stěn a pod okny. Hned po její pravici bylo množství pohodlných židlí uspořádaných v neformální seskupení kolem malého kulatého stolu. K tomuto místu Sebell pokynul a posadil se naproti ní.

„Mám ti položit pár otázek, a nemůžu vysvětlit, proč tyto informace potřebuji. Je to Harfeníkova záležitost, a pokud je zodpovíš, bude moudré se dál neptat. Potřebuji tvoji pomoc…“

„Moji pomoc?“

„Zdá se to podivné, že,“ a jeho hnědé oči se na ni zasmály. „Potřebuji vědět, jak se plavit s lodí, jak vyvrhnout rybu, jak se chovat jako námořník…“ Vypočítával jednotlivé body na prstech a díval se na své ruce.

„S těmahle rukama nikdo nikdy neuvěří, že jsi se plavil…“

Neosobně své ruce zkoumal. „Proč?“

„Námořník má ruce sukovité od častého vykloubení prstů, drsné ze slané vody a rybího tuku, mnohem hnědší z pobytu venku…“

„Věděl by to někdo jiný, než námořník?“

„No, já to vím.“

„To je v pořádku. Můžeš mě naučit, s určitou rezervou,“ škádlil ji úsměvem, „chovat se jako námořník? Je těžké naučit se řídit loď? Nebo dát návnadu na háček? Nebo vykuchat rybu?“

Levá dlaň ji svrběla a stejně tak její zvědavost. Harfeníkova záležitost? Proč by tovaryš harfeníka potřeboval umět takové věci?

„Plachtění, návnady, kuchání… to je otázkou praxe…“

„Mohla bys mě učit?“

„S lodí a místem k plachtění, ano… s háčkem a návnadou, a několika rybami.“ Pak se zasmála.

„Co je legračního?“

„Jen to, že… myslela jsem si, když jsem přišla sem, že už nikdy nebudu muset znovu kuchat rybu.“

Sebell ji dlouho ironicky pozoroval, s úsměvem v koutcích úst. „Ano, to chápu, Menolly. Byl jsem suchozemec, a myslel jsem, že si vždycky vystačím s chůzí. Jen nebuď překvapená, když zde budeš k něčemu vyzvána. Harfeník po nás vyžaduje, abychom pro naše řemeslo hráli spoustu melodií… ne vždy na gitaru nebo píšťaly. No,“ pokračoval rázněji, „zajistím loď, vodu a ryby. Ale kdy?“ Nad touto nezbytností tiše hvízdl skrze úzkou škvíru mezi předními zuby. „Čas bude problém, ty máš lekce, a jsou tu dvě vejce…“ Podíval se jí zpříma do očí a pak se usmál. „Když o tom mluvím, máš nějakou představu, jakou barvu by ten můj mohl mít?“

Vrátila mu úsměv. „Myslím, že ve skutečnosti si u vajec ohňových dráčků nemůžeš být tak jistý, jako u draka, ale vybrala jsem pro Mistra Robintona dvě největší. Jedna by měla být královna, a z druhého by se měl vyklubat aspoň bronzáček.“

„Bronzový ohňový dráček?“

Uchvácený výraz na tváři Sebella ji polekal. Co když z obou vajec budou hnědáci? Nebo zelené?

Jako by vycítil její obavy, Sebell se usmál. „Ve skutečnosti mi na tom nezáleží, hlavně že jedno mám. Harfeník říká, že se dají vycvičit, aby nosili poselství. A zpívají!“

Tenhle Sebell je velký hlavolam, pomyslela si Menolly, s jeho klidným chováním a vážným výrazem, ale cítila se s ním úplně v pohodě.

„Harfeník říkal, že umí být napojeni na své přátele stejně, jako draci na své jezdce.“

Přikývla. „Chtěl by ses seznámit s těmi mými?“

„Chtěl, ale ne teď,“ odpověděl a smutně zavrtěl hlavou. „Musím si vybrat z tvé hlavy znalosti o námořnickém řemesle. Tak, řekni mi, jak to chodí den za dnem v Mořské Držbě?“

Pobavená tím, že vysvětluje takové věci v Harfenické síni, Menolly podala snědému tovaryši suše věcný popis rutiny, kterou tak dobře znala tolik oběhů. Byl pozorný posluchač, občas opakoval důležité body, nebo ji žádal, aby rozvedla jiné. Dala mu seznam různých druhů ryb, které obývaly oceány Pernu, když se opět ozvalo zvonění a její vysvětlování přehlušil křikem učedníků, kteří chvátali přes nádvoří do jídelny.

„Počkáme, až se ten zmatek usadí, Menolly,“ zvýšil Sebell hlas nad rozruch venku, „teď mi pověz znovu ten podrobný přehled hlubinných ryb.“

Když ji Sebell doprovodil k jejímu místu, dívky ji přivítaly kamenným mlčením, zdůrazněným sevřenými rty, odvrátily oči a začaly se spolu chichotat. Menolly, povzbuzená Sebellovým klidem, je ignorovala. Soustředila se na jídlo – pečené werýsy a křupavé hnědé hlízy, větší, než kdy viděla, a tak nadýchané pod křupavou kůrkou, že jich snědla víc, než chleba. Vzhledem k tomu, že dívky ji tak okázale přehlížely, Menolly se rozhlédla po místnosti. Nemohla zahlédnout Piemura, a chtěla, aby jí večer přišel pomoct krmit ohňové dráčky. Bude lepší posilovat každé přátelství, které zde v Harfenické Síni získá.

Gong znovu přivolal jejich pozornost k oznámení, a ke svému překvapení, Menolly uslyšel své jméno s příkazem hlásit se u Mistra Oldiva. Dívky si hned začaly šeptat mezi sebou, jako by takové předvolání bylo nežádoucí, i když si nedokázala představit proč, leda by je to vystrašilo. Dál si jich nevšímala. A pak gong propustil stolovníky. Dívky zůstaly, kde byly, záměrně hledíc mimo ni, takže byla nucena se obtížně prodírat z lavice.

„Kdepak jsi, ve jménu první skořápky, byla dnes ráno?“ zeptal se Mistr Domick s tváří ztuhlou hněvem a přimhouřenýma očima? Jeho hlas byl tichý, ale s takovým tónem, že se před ním všechny dívky krčily.

„Bylo mi řečeno, že mám jít k –“

„Tak mě Talmor informoval,“ smetl její vysvětlení, „ale já jsem zanechal vzkaz u Dunky, že se máš hlásit u mě.“

„Dunka mi nic neřekla, Mistře Domicku,“ Menolly hodila pohledem po dívkách a z jejich arogantních výrazů poznala, že i ony věděly o zprávě, kterou jí Dunka záměrně opomněla předat.

„Řekla, že ano,“ odsekl Mistr Domick. Menolly na něj hleděla, neschopná jakékoli reakce a ze srdce si přála Sebella, aby přišel s nějakou podporou. „Uvědomuji si,“ pokračoval Domick sarkasticky, „že jsi žila nějakou dobu bez držby a bez autority, ale když jsi učedníkem tady, budeš poslouchat mistry.“ Tváří v tvář jeho hněvu Menolly sklonila hlavu. V příštím okamžiku skočila do místnosti Kráska, a hned za ní dvě bronzové a dvě hnědé siluety.

„Krásko! Skalníku! Skokane! Nechte toho!“ Menolly skočila před Domicka, a rozpaženýma rukama jej chránila před náporem okřídlené odvety. „Co to znamená, neposloucháte mě? Útočit na Mistra Domicka? Je to Harfeník! Chovejte se slušně.“ Menolly musela křičet, protože dívky, když viděly ohňové dráčky snášet se dolů, ječely a snažily se všemožně dostat pod stůl, nebo aspoň pryč z převracejících se lavic, kamkoli dál od ohňových dráčků.

Domick měl dost rozumu, aby zůstal nehnutě stát, s nevěřícným úžasem, že byl napaden. Navzdory křiku děvčat měla Menolly dost silné plíce, když si přála být slyšet. S cvrlikáním Kráska jednou zakroužila, pak slétla na Menollyino rameno a zlověstně zpoza své paní na Domicka zírala. Ostatní se usadili na krbové římse, křídla stále rozepjatá, syčeli, ve fasetových očích jim vířilo, stále připraveni a ochotni znovu zaútočit.

Jakmile Menolly uklidnila Krásku hlazením, snažila se omluvit Domickovi.

„Zpátky do práce! Vy ostatní, úkoly podle vašich sekcí,“ řekl Domick, zvedaje hlas, aby popohnal opozdilce v jídelně, kteří pozorovali ten zvláštní útok, a chlapce, kteří uklízeli stoly. „Zapomněl jsem na tvé věrné obránce,“ řekl k Menolly normálním, ovládaným hlasem.

„Mistře Domicku, budete moci někdy odpustit…“

„Mistře Domicku,“ ozval se další hlas v blízkosti podlahy, a Audiva se plazila zpod stolu. Domick natáhl ruku, aby pomohl dívce na nohy. Pohlédla směrem ke vchodu, pak Menolly krátce pokývla. „Mistře Domicku, Dunka Menolly neřekla o vaší zprávě, ale všichni jsme o tom věděli. Poctivost je poctivost.“ S dalším pohledem na Menolly spěchala přes jídelnu dohnat ostatní dívky na dvoře.

„Jak jsi zvládla znepřátelit si Dunku?“ Zeptal se Domick s mrzutým, ale méně zuřivým výrazem. Menolly naprázdno polkla a pohlédla na ohňové dráčky. „Ach oni! Ano! Umím si docela představit její názor.“ V postoji Mistra Domicka nebyla žádná pružnost. „Mě však nezastraší.“

„Mistře Domicku –“

„To stačí, děvče. Vzhledem k tomu, že nemáš přirozenou inteligenci být taktní, budu muset –“

„Mistře Domicku –“ přispěchal Sebell.

„Já vím, já vím,“ a mistr usekl tovaryšovo vysvětlení. „V každém případě se zdá, že sis získala některé mistry. Doufejme, že konečný výsledek bude stát za námahu. Uvidíme se zítra ráno, hned po snídani, v mé pracovně, která je v druhém podlaží napravo, čtvrté dveře na vnější straně. Dnes odpoledne si vezmi své píšťaly na první hodinu k Mistru Jerintovi. Slyšel jsem, že sis píšťaly vyrobila sama v té tvé jeskyni? Dobře! Druhou hodinu máš potom s Mistrem Shonagarem. Nyní odejdi k Mistru Oldivovi. Jeho ordinace je v nejvyšším patře na vnitřní straně po tvé pravici. Ne, Sebelle, nemusíš se kolem ní pohybovat tak ochranitelsky. Neztratil jsem zdravý rozum, abych ji trestal za to, že se stala obětí závisti.“ Ukázal rozkazovačně na tovaryše, aby ho doprovodil a potom vyšel z haly. Sebell jí rychle pokývl a následoval ho.

„Pssst!“ přilákána zvukem, podívala se Menolly dolů a uviděla Piemura přikrčeného pod stolem. „Už můžu bezpečně vylézt?“

„Neměl bys dělat práce v sekci?“

„Jo, ale to nevadí. Mám pár vteřin prostor. Hej, tyhlety holky tě nemůžou vystát, co? Nebo možná je Dunka donutila, aby ti to neřekly?“

„Kolik jsi toho zaslechl?“

„Všechno.“ Piemur se zašklebil a zvedl se. „Já si toho tady nenechám moc ujít.“

„Piemure!“

„Menolly, můžu dnes večer pomoct nakrmit ohňové dráčky?“ zeptal se, hledíc ostražitě na Krásku.

„Zrovna jsem se tě chtěla zeptat.“

„Skvělé!“ Zářil radostí. „A netrap se kvůli nim,“ dodal a trhnul hlavou ke dveřím, míníc tím dívky. „Jsi milejší, než ony.“

„Ty se jen chceš spřátelit s mými ohňovými dráčky…“

„Zase správně!“ Jeho úšklebek byl drzost sama, ale Menolly cítila, že by byl jejím přítelem i bez Krásky a ostatních. „Musím letět, nebo dostanu mazec. Uvidíme se!“

Vydala se do ordinace mistra Oldiva. Měl pro ni míček z tvrdé gumy a ukázal jí, jak má jeho svíráním cvičit svou ruku. „A ne že s tou rukou přestaneš cvičit i jinými způsoby,“ řekl, a s úsměvem se na ni zašklebil. „Jak moc to bolí?“ Něco zamumlala, takže se na ni přísně podíval a vložil jí do ruky malou nádobku. „Existuje pouze jedna omluva na této planetě pro existenci vonné rostliny známé taky jako uspavec, a to je tišení bolesti. Použij ho v případě potřeby. Mast je dostatečně slabá, aby ti ulevila bez ztráty citlivosti.“

Kráska, která vše pozorovala z místa na Menollyině rameni, vydala káravé zaštěbetání, jako by souhlasila s Mistrem Oldivem. Muž se zasmál, s pohledem upřeným na malou královnu.

„Věci kolem vás jsou hodně vzrušující, že?“ oslovil přímo ohňového dráčka. Královnička začiřikala v odpověď, natáčejíc hlavu sem a tam, jako by si ho chtěla prohlédnout. „Jak moc ještě vyrostou?“ zeptal se Menolly. „Vyrozuměl jsem, že to není dlouho, co se vyklubali ze skořápek.“

Menolly přiměla Krásku, aby přešla z ramene na její předloktí, takže Mistr Oldive ji mohl pozorně zkoumat.

„Co je tohle? Copak je to?“ zeptal se a pohlédl z Krásky na Menolly. „Flekatá kůže?“

Menolly byla zděšená. Byla tak zabraná do svých vlastních problémů, že nevěnovala svým dráčkům řádnou péči. A teď má Kráska spálenou kůži na zádech. Ostatní měli pravděpodobně stejné problémy.

„Olej. Potřebují natřít olejem…“

„Nepanikař, dítě. O to se snadno postaráme,“ a jednou dlouhou paží sáhl do regálů nad hlavou, a aniž by se tam podíval, podal velký hrnec. „Dělám to pro dámy v Držbě, takže pokud tvým stvořením nevadí, že budou vonět jako hejno ženských…“

Menolly zavrtěla hlavou, a úlevně se usmála, když si vzpomněla na páchnoucí rybí tuk, který poprvé použila pro ohňové dráčky v jeskyni u Dračích Kamenů.

Mistr Oldive nabral mast na koneček prstu a ukázal na Krásčina záda. Když Menolly souhlasně pokývla, jemně rozetřel hmotu na flekatou kůži. Kráska se uznale prohnula v zádech, úlevně broukala, a pak vděčně šťouchla hlavou do jeho ruky.

„Velmi vnímavý malý tvoreček, že?“ řekl Mistr Oldive potěšeně.

„Velice, ale…“ Menolly si vybavila politováníhodný Krásčin útok na mistra Domicka.

„No, teď se podívám na tvoje nohy. Hmmm. Moc jsi je namáhala, je tu dost velký otok,“ řekl přísně. „Chtěl jsem, abys je co nejvíc šetřila. Neřekl jsem to jasně?“ Kráska rozzlobeně vypískla. „Souhlasí se mnou, nebo tě brání?“ zeptal se Mistr.

„Možná obojí, pane, protože jsem včera musela hodně stát…“

„Věřím, že ano,“ řekl, vlídněji, „ale snaž se je používat co nejméně. Většina mistrů bude mít pochopení.“ Potom ji propustil, a přidal jí navíc nádobky s mastí, které – jak ji upozornil – musí vrátit další den po večeři.

Menolly byla ráda, že Mistr má ordinaci uvnitř budovy, jinak by ji viděl, jak se plahočí přes nádvoří pro své píšťaly. Ale nešlo to jinak, když se s nimi měla hlásit u Mistra Jerinta. A dnes už nechtěla urazit dalšího mistra.

Sekce s odpoledními povinnostmi pracovaly na dvoře, zametaly, čistily, hrabaly a dělaly běžnou těžkou dřinu k udržování pořádku v Harfenické Síni. Cítila na sobě kradmé pohledy, ale nevšímala si jich.

Dveře domku byly napůl zavřené, když tam dorazila, ale Menolly jasně slyšela zevnitř zvýšené hlasy.

„Ona je učedník,“ křičela Pona pronikavým a svárlivým tónem. „On to říkal, že je učedník. Ona k nám nepatří. My nejsme učedníci! Máme pozici podpory. Nepatří sem k nám! Nech ji jít, kam patří… k učedníkům!“

V hlase Pony zazníval zlý, nenávistný podtón. Menolly se roztřeseně odtáhla ode dveří, opřela se unaveně o zeď a přála si být někde jinde. Kráska jí tázavě cvrlikala do ucha a pak ji hlavou pohladila po líci, až se Menollyin nos zaplnil sladkou vůní parfémované masti. Jedna věc byla jistá: Menolly nechtěla jít do domku pro své píšťaly. Ale co by se stalo, kdyby šla k Mistru Jerintovi bez nich? Nemohla jít do domku. Ne teď. Její hejnko kroužilo kolem, zbaveno obvyklého přistávacího bodu na okně Menollyina zpochybňovaného pokoje, který teď uzavíraly okenice. Menolly si z celého srdce přála, aby mohla spojit svých devět ohňových dráčků do jednoho draka, vznést se do vzduchu, a mezimezím zpět do ticha jeskyně u Dračích Kamenů. Patřila tam, protože si tu udělala svoje bydlení. Jenom svoje! A popravdě, jaké místo se pro ni hodí v Harfenické Síni, když nepočítá domek? Může se nazývat učedníkem, ale stejně nepatří do jejich skupiny. Ranly to u jídelního stolu řekl na rovinu. A Mistr Morshal nechce, aby si myslela, že se stane Harfeníkem. Mistr Domick by byl raději, kdyby zmizela, i když byl ochoten ji učit. Hrála dobře, i se zjizvenou rukou a vůbec. Byla si tím jistá. A byla zcela jasně mnohem lepší muzikant než dívky. Žádná falešná skromnost nezmění to hodnocení.

Pokud ji v Harfenické Síni potřebují jen na to, aby druhé poučila, co musí umět námořník, nebo otáčela vejce ohňových dráčků, jistě se najde někdo jiný, kdo může takové služby snadno vykonávat. Podařilo se jí znepřátelit si víc lidí, než si udělat přátel, a těch pár přátel, které získala, má daleko větší zájem o její ohňové dráčky, než o ni.

Krátce zauvažovala, jaké by ji čekalo přivítání, kdyby s sebou nepřinesla ohňové dráčky nebo dvě vejce. Pak by tu nebyla žádná píseň o ohňových dráčcích pro Mistra Harfeníka, kterou by přepsal. A on se jí za to omluvil. Pernský Mistr Harfeník se omluvil jí, Menolly z Půlkruhové mořské Držby, kvůli vylepšení její písně. Její písně jsou to, co potřebuje, řekl.

Menolly se zhluboka nadechla a pomalu vzduch vypouštěla. V Harfenické síni může dělat hudbu, a to je důležité! Možná nemůže být dívka harfeníkem, ale nikdo nikdy neřekl, že by dívka nemohla skládat písně, a to nemusí být špatná budoucnost.

Teď na to nemysli, Menolly, pokárala se. Mysli na to, co budeš dělat, až se objevíš u Mistra Jerinta bez píšťal. Možná vypadal roztěkaný, ale pochybovala, že by byl tak moc. Píšťaly byly v jejím pokoji na smotané přikrývce, a nic, ani poslušnost, ani láska k Mistru Harfeníkovi by ji nedonutilo jít do domku ve chvíli, kdy se kvůli ní dívky tak vztekaly.

Kráska prudce vzlétla z ramene, volala na své ostatní druhy, a když byli všichni ve vzduchu nad ní, zmizeli. Menolly se odstrčila od zdi a odcházela zpět do Harfenické Síně. Přemýšlela, co řekne Mistru Jerintovi o píšťalách.

Ohňoví dráčci se náhle objevili ve vzduchu nad ní, a pištěli tak pronikavě, že poplašeně vzhlédla. Byli natlačeni v jednom chumlu a vznášeli se jen zlomek vteřiny, zatímco sledovala jejich neobvyklou formaci, než se rozdělili. Něco padalo. Automaticky vztáhla ruce, a do dlaní jí narazily spojené píšťaly.

„Ach, vy jste miláčkové. Nevěděla jsem, že umíte tohle dělat!“ Svírala píšťaly u sebe, ignorujíc bodání v ruce. Jen ztuhlé nohy jí zabránily tančit radostí a úlevou, a taky kvůli objevení té nečekané schopnosti svých přátel. Jak chytří, chytří jsou, když letěli do jejího pokoje a přinesli jí píšťaly. Nikdo už nesmí nikdy říct v její přítomnosti, že jsou to jen zvířata a něco otravného, dobrého tak leda pro potíže! „Nejhorší bouře vyplavují na pláž hodně dřeva,“ říkávala její matka, většinou aby uklidnila otce, když se během bouře vztekal, že musí být zavřený v držbě. Páni, kdyby tak nutně nepotřebovala píšťaly, a kdyby dívky nebyly tak zlé, nikdy by neobjevila, jak moc chytří dokážou její ohňoví dráčci být!

Do dílny Mistra Jerinta vstupovala s mnohem lehčím srdcem. Místo bylo nečekaně prázdné. Mistr Jerint, který se skláněl nad svěrákem, připevněným k širokému stolu plnému nepořádku, byl ve velké místnosti jediný. Když viděla, že pečlivě lepí dýhu na tělo harfy, čekala a čekala. A čekala, než nudou povzdechla.

„Ano? Oh, děvče! A kde jsi byla tak dlouho tentokrát? Ach, čekala jsi, já vím. Přinesla sis svoje píšťaly?“ Natáhl ruku, a ona mu je podala. Trochu ji překvapila nečekaná důkladnost, se kterou je zkoumal. Vážil píšťaly v ruce, zblízka prohlížel, jak spojila jednotlivé díly rákosu pletenou mořskou trávou, foukl do nástroje a ohmatal otvory. Mumlajíc si pod vousy, přinesl píšťaly k řadě oken a zkoumal je zevrubně v jasném odpoledním slunci. Letmo na ni pohlédl, zda souhlasí, náležitě umístil prsty a foukl do píšťaly. Obočí se mu vyklenulo nad čistým jasným tónem.

„Mořský rákos? Ne sladká voda?“

„Sladká voda, ale máčela jsem je v moři.“

„Jak jsi docílila toho temného lesku?“

„Smíchala jsem rybí olej s mořskou trávou a vtírala to… horké.“

„Dělá to na dřevě zajímavý nádech do fialova. Mohla bys tu směs vyrobit znovu?“

„Myslím, že ano.“

„Nějaký konkrétní druh mořské trávy? Nebo rybího tuku?“

„Paklín,“ Menolly sebou nechtěně trhla jen při vyslovení jména té ryby. Ruka jí zacukala. „A mořská tráva z mělké vody, druh, který se drží spíš na písečném dně než na kamenech.“

„Velmi dobré.“ Vrátil jí píšťaly a pokynul, aby ho následovala k dalšímu stolu, kde byly položeny kulaté bubny a kůže různých velikostí, stejně jako kotouč promazaného provazu, potřebného k upevnění bubnové kůže na rámu.

„Umíš dát dohromady buben?“

„Můžu to zkusit.“

Nakrčil nos, ne kriticky – spíš zamyšleně, připadalo Menolly, – a pak jí pokynul, aby začala. Obrátil se zpátky ke svému trpělivému zpracování dřeva na harfě.

Tušíc, že je to pravděpodobně další zkouška, Menolly pečlivě zkoumala kostru každého z devíti bubnů, jejich skryté vady, suchost a tvrdost dřeva. Měla pocit, že jen jeden stojí za námahu, a z bubnu bude štíhlý, pronikavě znějící nástroj. Dávala přednost bubnu s hlubokým plným tónem, takovým, který by prorazil mužskými hlasy ve sboru a udržel je v rytmu. Pak si připomněla, že tady se stěží bude muset starat o udržení zpěváků v tempu.

Pustila se do práce a připevnila kovové spony na okraj rámu, aby držely kůži. Většina kůží byla dobře usušená a vytažená, takže záleželo na tom, nalézt správnou velikost a tloušťku pro rám bubnu. Změkčila vybranou kůži v kádi s vodou, a zpracovala kůži v dlaních, dokud nebyla dostatečně pružná pro napnutí do rámu. Opatrně udělala zářezy a nabodla kůži symetricky na spony, tak aby jedna strana nebyla vytažena pevněji než druhá, neboť jinak by to způsobilo nerovnoměrný tón podél vnější strany bubnu a sražený v centru. Když si byla jistá, že kůži umístila rovnoměrně, uvázala ji kolem rámu, dva prsty od vnějšího okraje. Až kůže vyschne, bude mít buben napnutý.

„No, znáš některé triky řemesla, viď?“

Málem vyskočila z kůže, když Mistr Jerint promluvil vpravo od jejího lokte. Lehce, chladně se usmál. Uvažovala, jak dlouho tam stál a pozoroval ji. Vzal buben, podrobně ho zkoumal, mumlajíc si pro sebe, ve tváři celou škálu výrazů, které jí nedaly žádnou reálnou představu o stanovisku k jejímu dílu. Položil buben opatrně na vysokou polici.

„No, teď to necháme schnout, ale ty bys měla jít raději do další třídy. Slyším, že se sem hrnou junioři,“ dodal suchým, neveselým tónem. Menolly si okamžitě uvědomila venkovní hluk; smích, výkřiky a tupý dusot mnoha obutých nohou.

Poslušně zamířila do místnosti pěveckého sboru, kde ji pozdravil Mistr Shonagar, zdánlivě jako by se nepohnul od chvíle, co ho včera opustila.

„Svolej své přátele, prosím, a vyřiď jim, ať poslouchají,“ řekl jí, a krátce pohlédl na ohňové dráčky, poletující pod vysokým stropem haly. Kráska zaujala svou oblíbenou pozici na rameni Menolly. „Ty!“ a dlouhý tlustý ukazováček mířil přímo na královničku. „Dnes si najdi jiný hřad.“ Ukazováček se pohyboval neúprosně směrem k lavičce. „Tam!“

Kráska tázavě zacvrlikala, ale poslušně odletěla, když Menolly příkaz tiše podpořila. Obočí Mistra Shonagara stouplo téměř až k jeho vlasům, když sledoval malou královnu, jak se usadila, upjatě složila křídla na záda a oči jí jemně vířily. Zabručel a břicho mu poskočilo.

„Teď, Menolly, ramena dozadu, bradu vzhůru, obě ruce přes bránici, dýchat dovnitř, z břicha do plic… Ne, já nechci vidět tvoji hruď, jak se dme jako kovářské měchy…“

Do konce sezení byla Menolly vyčerpaná: část zad a všechny svaly bránice ji bolely, břicho měla tak namožené, až měla pocit, že tažení sítě při pobřežním rybolovu bylo hračkou. Přesto nedělala víc, než stála na jednom místě a pokoušela se, dle trefného výrazu Mistra Shonagara, patřičně ovládat svůj dech. Bylo jí dovoleno zpívat pouze jednotlivé tóny, a potom stupnice pěti tónů, každou stupnici na jeden nádech, lehce, ale ve správné tónině a poloze. Vykuchat celou síť paklínů by ji stálo menší úsilí, takže byla opravdu vděčná, když Mistr Shonagar konečně mávl, ať si sedne.

„Nuže, mladý Piemure, pojď dopředu.“

Menolly se překvapeně rozhlédla a uvažovala, jak dlouho Piemur seděl tiše u dveří.

„Onehdy ráno, Menolly, na naše uši zaútočil čistý zvuk, soprán ke sboru. Tady Piemur, zdá se, je toho mínění, že ohňoví dráčci se snaží zpívat pro někoho nebo s někým. Souhlasíš?“

„Určitě zpívali druhý den ráno, ale já jsem zpívala také. Nevím, pane.“

„Pak tedy provedeme malý experiment. Zjistíme zda budou zpívat, když jsou k tomu vyzváni.“

Menolly sebou trošku trhla při jeho odsekávaném frázování, ale Piemurův ironický úsměv jí řekl, že je to jen zvláštní druh humoru mistra Shonagara.

„Dejme tomu, že melodii chóru z minulého rána zazpívám já sám,“ řekl Piemur, „protože když budeš zpívat se mnou, oni budou zpívat s tebou a ne pouze se mnou?“

„Méně tlachání, mladý Piemure, více hudby,“ ozval se mistr Shonagar hlubokým a netrpělivým hlasem. Piemur se nadechl, správným způsobem, jak si Menolly všimla, a otevřel ústa. K jejímu překvapení a radosti zazněl čistý a líbezný zvuk. Piemurovi nad jejím údivem zablesklo v očích, ale v hlase se neodrazil ani náznak jeho vnitřního pobavení. Opožděně povzbuzovala ohňové dráčky ke zpěvu. Kráska slétla Menolly na rameno, ocas lehce obtočila kolem jejího krku, a pokukovala po Piemurovi, naklánějíc hlavu, jako by chtěla zhodnotit jeho hlas a Menollyin příkaz. Skalník se Skokanem byli méně zdrženliví. Slétli ze svého hřadu na stůl s pískem, vzepjali tělíčka na zadní a začali zpívat s Piemurem. Kráska komicky zacvrlikala nadávku, než se usadila, jednu přední tlapu zlehka na uchu Menolly. Pak se ozval její soprán, jemný hlas se s jistotou a čistě zvedl nad Piemurův. Zakroutil očima na důkaz ocenění, a když se připojili i Šašek a Hnědáček, Piemur se otáčel, aby viděl všechny zpívající ohňové dráčky. Menolly úzkostlivě pohlédla na Mistra Shonagara, ten ale seděl, oči přikryté prsty, ponořený ve zvucích, absolutně žádný náznak hodnocení. Menolly se přinutila poslouchat kriticky, jak to Mistr nepochybně dělá, ale našla toho ke kritice jen málo. Neučila ohňové dráčky jak zpívat: jen jim poskytla hudbu pro potěšení. Oni si to užívali a vyjadřovali potěšení tím, že se zapojili. Jejich hlasy se neomezují na několik oktáv lidského hlasu. Jejich pronikavě sladké tóny rezonují prostřednictvím jejich posluchačů. Mohla ten zvuk cítit na kosti ucha, a podle toho, jak se Piemur zmáčkl za ušima, cítil to stejně.

„Tihleti, mladý muži,“ řekl Mistr Shonagar, když utichla ozvěna písně, „tě vytáhnou na tvou pozici, což?“ Chlapec se drze zazubil. „Takže budou trylkovat s kýmkoli, nejen s tebou,“ řekl Mistr Menolly. Koutkem oka si Menolly všimla, jak Piemur natáhl ruku a pohladil Skalníka, který byl blízko něj. Bronzáček si okamžitě začal otírat hlavu o Piemurovu ruku. Zda kvůli ocenění zpěvu, nebo z přátelství, nebylo důležité, soudě podle výrazu okouzlení na chlapcově tváři.

„Jsou zvyklí na zpěv, protože se jim líbí, pane. Je těžké udržet je v klidu, když tady kolem je tolik hudby.“

„Tak je to? Uvážím potenciál tohoto jevu,“ a se strohým mávnutím je Mistr Shonagar všechny propustil. Usadil se, hlavu podepřenou rukama, a téměř okamžitě začal chrápat.

„Opravdu spí? Nebo to jen dělá?“ zeptala se Menolly Piemura, když byli venku na nádvoří.

„Těžko někdo dokáže říct, jestli spí. Jediná věc, která ho vzbudí, je falešný tón nebo jídlo. Nikdy nevychází ze síně pěveckého sboru. Spí v malém pokoji na zadní straně. Stejně si nemyslím si, že by dokázal vyjít schody, je moc tlustý. Hej, víš, Menolly, dokonce i při stupnicích máš pěkný hlas. Trochu zastřený.“

„Díky!“

„To nestojí za řeč. Mám rád zastřené hlasy,“ pokračoval Piemur, nevšímajíc si jejího sarkasmu. „Nemám rád vysoké, tenké, pronikavé hlasy, jako má Briala nebo Pona…“ a ukázal palcem směrem k domku. „Řekni, neměli bychom už nakrmit ohňové dráčky? Je skoro doba večeře a vypadají trochu vybledle.“

Menolly souhlasila, když Kráska, vezoucí se na rameni, začala žalostně čiřikat.

„Pevně doufám, že Shonagar chce použít ohňové dráčky se sborem,“ řekl Piemur, kopajíc do kamínku. Pak se zasmál a ukázal ke kuchyni. „Podívej, Camo je připravený a čeká.“

Stál tam, jednou tlustou paží svíral obrovskou mísu, vrchovatě naloženou zbytky. Plnou hrst měl zvednutou, aby přilákal ohňové dráčky, kteří kroužili kolem něj. Strýc a dvě zelené Tetky jednoznačně přijali Cama jako své místo pro krmení. Natolik zaujali jeho pozornost, že si nevšiml, že Skalník, Lenoch a Šašek se přemístili na krmení k Piemurovi. To jistě zjednoduší spravedlivé rozdělování zbytků, když krmí tři lidé. Jakmile si všimla, jak se Piemur rozhlédl po nádvoří, zda si někdo všiml jeho nového úkolu, Menolly navrhla, že by ho potřebovala trvale, pokud se tím nedostane do problémů s Mistry.

„Já jsem učedníkem Mistra Shonagara. Nebude mu to vadit! Dám na to krk, že ne.“ Načež začal Piemur hladit bronzáčka a dva hnědáky s téměř vlastnickou náklonností.

Hned jak ohňoví dráčci skončili s krmením, poslala Menolly Cama zpět do kuchyně. Neozývaly se odtam žádné hlasité stížnosti Abuny, ale Menolly věděla, že je sledují z oken kuchyně. Camo šel docela ochotně, jakmile ho ujistila, že bude krmit ohňové dráčky zase ráno.

Devět nasycených dráčků zakroužilo líně vzhůru na vnější střechu sálu, aby se slunili v pozdním odpoledním slunci. Právě akorát. Teprve se usazovali, když se nádvoří zaplnilo chlapci a muži, spěchajícími do sálu k večeři.

„Škoda, že musíš sedět s nimi,“ řekl Piemur a kývl hlavou k dívkám sedícím u stolu.

„Nemůžeš si sednout naproti mně?“ zeptala se Menolly nadějně. Bylo by hezké mít někoho, s kým může mluvit během jídla.

„Nee, už mi to nedovolí.“

„Nedovolí?“

Piemur pokrčil rameny, střídavě s hořkým znechucením a potěšující vzpomínkou. „Pona si stěžovala Dunce, a ta to řekla Silvině…“

„Co jsi udělal?“

„Oh, nic moc,“ pokrčil rameny Piemur dost výmluvně, aby Menolly tipovala, že to bylo pravděpodobně něco vyloženě zlomyslného. „Pona je ubohá werýsí slepice, víš, bylo pro mě potěšením do ní strčit. Takže už nesmím sedět u děvčat.“

Asi by měla zákazu litovat, ale spíš to vylepšilo její názor na Piemura. Když neochotně zamířila směrem k dívkám, napadlo ji, že jediné, co je potřeba udělat, aby s nimi nemusela sedět, je přijít k jídlu pozdě. Pak by se musela posadit, kam se dá. Tohle řešení ji natolik potěšilo, že šla na své místo s větší rozhodností a statečně čelila jejich nepřátelství. Přizpůsobila se jejich chladu s kamennou lhostejností a vydatně pojedla polévku, sýry a chleba a sladké pirohy, kterými jednoduchá večeře skončila. Poslouchala zdvořile večerní oznámení o časech zkoušek a o tom, že zítra v poledne se očekává spad Vláken. Všichni se budou držet v blízkosti Síně, a provádět své přidělené úkoly před, během i po spadu. Menolly k vlastnímu pobavení slyšela nervózní šepot dívek o příchodu Spadu, a dopřála si pohrdavý úsměv nad jejich hrůzou. Nemohli mít přece skutečný strach z hrozby, kterou znají celý svůj život? Ani ji nenapadlo vstávat od stolu, když to udělaly ony, ale byla si jistá, že zahlédla mrknutí Audivy, která následovala ostatní ven.

Když usoudila, že jsou dostatečně daleko, vstala. Možná se jí podaří dostat se zase zpět do domku bez konfrontace s Dunkou.

„Ach, Menolly, moment prosím.“

Veselý hlas Mistra Harfeníka se rozezněl právě když se dostala ke vchodu. Robinton stál u schodů, mluvil se Sebellem, a pokynul Menolly, aby se k nim připojila.

„Pojď, zkontroluješ nám vejce dráčků. Já vím, Lessa říkala, že to bude trvat pár dní, ale…“ a Harfeník pokrčil starostlivě rameny. „Tudy…“

Když následovala dva muže do horního podlaží, pokračoval. „Sebell říká, že jsi hotový důl informací.“ Usmál se na ni. „Nepřemýšlela jsi někdy, proč musíš tady v Harfenické Síni povídat o rybách?“

„Ne, pane. Ale na druhé straně, myslím, že jsem netušila, jak to skutečně chodí v Harfenické Síni.“

„Dobře řečeno, Menolly, dobře řečeno,“ a Harfeník se zasmál, stejně jako Sebell. „Ostatní řemesla se mohou posmívat, že chceme vědět příliš mnoho o tom, co se nezbytně netýká našeho poslání, ale já jsem vždycky cítil, že znalost věcí, menších či velkých, je důležitá pro lepší porozumění. Mysl, která nepřizná, že na zítřek je třeba stále víc se učit, je v nebezpečí stagnace.“

„Ano, pane.“ Menolly zachytila Sebellův pohled, a s obavami zadoufala, že Harfeník neslyšel o té drobné – nebo velké? – záležitosti, co se stala poté, když nepřišla na plánovanou lekci s Domickem. Téměř nepostřehnutelné zavrtění hlavy snědého muže ji uklidnilo.

„Řekni mi svůj názor na ta vejce, Menolly, protože musím pryč, a asi na dlouho, ale nechci riskovat Líhnutí bez mé účasti. Je to tak, Sebelle?“

„Ani já bych nechtěl dva ohňové dráčky místo jednoho, na kterého mám nárok.“ Oba muži si vyměnili vědoucí pohledy, zatímco Menolly poslušně zkontrolovala vejce uložené v teplém písku v hrncích. Každé kousek pootočila, tak aby chladnější strana směřovala k žáru žhavých uhlíků v krbu. Robinton přidal pár dalších kousků uhlí a s očekáváním se na ni díval.

„No, pane, vejce jsou vytvrdlá, ale ještě ne dost, aby se vylíhla dnes nebo zítra.“

„Takže, zkontroluješ je pro mě znovu zítra ráno, Menolly? Musím jet pryč, i když Sebell bude stále vědět, kde mě může najít.“

Menolly ujistila Mistra Harfeníka, že bude vejce bedlivě sledovat a bude informovat Sebella, pokud tam budou nějaké znepokojivé změny. Harfeník ji doprovodil zpátky přes svou pracovnu ke dveřím.

„No, Menolly, hrála jsi Domickovi, byla jsi důkladně prozkoušena Morshalem a zpívala jsi Shonagarovi. Jerint říká, že tvoje píšťaly jsou docela ucházející, a buben je dobře sestavený a měl by mít po vyschnutí dobrý zvuk. Ohňoví dráčci mohou melodicky zpívat i s jinými lidmi, nejen s tebou, takže jsi během prvních dnů tady dosáhla velmi mnoho. Je to tak, Sebelle?“

Sebell souhlasil a klidně, laskavě se na ni usmál. Napadlo ji, jestli někdo z nich ví, jaký názor mají Dunka a dívky o její přítomnosti v Harfenické Síni.

„A já mohu ponechat záležitost vajec ve tvých dobrých rukou. To je ohromné. Velmi dobré, opravdu,“ řekl Mistr Harfeník a pročísl si postříbřené vlasy prsty. Na prchavý okamžik jeho obvykle proměnlivá tvář ztuhla, a v tom nestřeženém okamžiku uviděla Menolly známky napětí a strachu. Pak se usmál tak vesele, až ji napadlo, zda si jeho únavu jen nepředstavovala. Dobrá, rozhodně ho může ušetřit strachu o ohňové dráčky. Měla by je zkontrolovat několikrát za den, i kdyby se kvůli tomu zpozdila k Mistru Shonagarovi.

Když se vracela do prázdného domku, potěšená, že může aspoň něčím sloužit Mistru Harfeníkovi, vzpomněla si, co řekl o rybách v Síni Harfeníků. Poprvé si Menolly uvědomila, že nikdy nepřemýšlela o životě v Harfenické Síni – kromě toho, že ji považovala za místo, kde se tvoří a hraje hudba. Petiron mluvil nejasně o učednících, a o tom, jak býval tovaryšem, ale nic podrobného. Představovala si Harfenickou Síň jako nějaké magické místo, kde lidé konverzovali zpěvem, nebo soustředěně opisovali hudební záznamy. Realita byla téměř všední, jako jinde, a to včetně Dunky a zlomyslné Pony. Proč si představovala, že všichni harfeníci a lidé kolem nich jsou povzneseni nad malichernosti, obdařeni větší lidskostí, než jí ukázali Morshal nebo Domick, to nevěděla. Usmála se své naivitě. A přesto, harfeníci jako Sebell a Robinton, dokonce i cynický Domick, byli mimořádní. A Silvina a Piemur byli v zásadě dobří, a určitě byli laskaví k ní. Byla v daleko lepší situaci, než kdy zažila v Půlkruhové, takže se určitě mohla smířit s trochou nepříjemností.

Ve chvíli, kdy dospěla k tomuto závěru, ještě dřív než vstoupila do dveří domku, vrhla se na ni Dunka se seznamem stížností. Menolly si vyslechla tirádu o svých ohňových dráčcích, jak jsou to nebezpeční a nespolehliví tvorové, jak se musí chovat slušně, jinak je Dunka nebude tolerovat, že by si Menolly měla lépe uvědomit, jak nízkou pozici v Dunčině domku má a že se jako nováček musí chovat s větší úctou k těm, kdo v Harfenické Síni Řemesel studují mnohem déle. Menollyin přístup je drzý, nespolupracující, nepřátelský a nezdvořilý, a Dunka nehodlá mít tunelového hada v domku, kde jsou dívky tak přátelské a ohleduplné navzájem, jak si jen každý pěstoun může přát.

Po prvních pár větách si Menolly uvědomila, že jakákoli obrana sebe či svých přátel je pro Dunku nepřijatelná. Všechno, co mohla dělat, bylo říkat „ano“ a “ne“ ve vhodných intervalech, kdy se Dunka musela nadechnout. A pokaždé, když si Menolly myslela, že už určitě vyčerpala téma, vzepjala se žena k dalšímu moralizujícímu spílání, až Menolly vážně uvažovala, že k sobě zavolá Krásku. Zjevení ohňového dráčka by jistě zastavilo tok nadávek, ale definitivně by to zničilo jakoukoli možnost slušně se u Dunky zapsat.

„No, vyjádřila jsem se jasně?“ zeptala se Dunka neočekávaně.

„Jistě.“

Klidné přijetí na okamžik připravilo Dunku o řeč. Menolly spěchala nahoru po schodech, ignorovala ztuhlé nohy a ušklíbala se výbušnému a vzteklému napomenutí, které jí Dunka uštědřila při jejím ústupu.

KAPITOLA 6

Cítím ve svých očích hořké slzy,

a dnešní noc nebudu vůbec spát,

já počkám, snad pomine to brzy,

však se smutkem se budu objímat.

Zrak svůj držet jasný zítra musím,

netroufám si oslepit se pláčem,

mám hovořit, i když se žalem dusím,

s čistou myslí dokážu být hráčem.

Ústa má teď nemohou mě zradit

jen kvůli utrpení, dobře vím,

později se nechám slzou hladit,

však žalu už se nikdy nezbavím.

Menollyina „Píseň pro Petirona“

Kráska ji probudila za svítání. Ostatní ohňoví dráčci byli také vzhůru, i když bylo jisté, že všichni ostatní v domku ještě spí. Včera večer, když Menolly dosáhla relativního bezpečí svého pokoje, zavřela a zatarasila dveře, a pak otevřela okenice, aby mohli její přátelé dovnitř. Uklidňovala se tím, že olejovala jejich poškozenou kůži mastí Mistra Oldiva. Byla to první příležitost od chvíle, kdy opustili jeskyni u Dračích kamenů, pečovat o ně a pomazlit se s každým z nich. A dráčci byli také sdílní. Předávali jí spoustu dojmů, většinou to, že se každý den koupali v jezerech nad Fortskou Držbou, což nebylo tak zábavné, protože tam nebyly žádné vlny na hraní. Menolly zachytila z jejich myslí obrázky velkých draků a Weyru, jehož silueta se lišila od Bendenu. Krásčiny obrázky byly nejostřejší. Menolly si s nimi užila klidný večer a to jí vynahradilo nepochopitelný postoj Dunky.

Teď, když si uvědomila ranního klid, pochopila, že má čas věnovat se svým potřebám. Může si dát koupel a vyprat z tuniky skvrny od ovoce. V ranním slunci by se měla na okenní římse rychle usušit, ještě dřív, než přijde Spad Vláken, ke kterému by dnes mělo dojít, jak si vzpomněla.

Tiše uvolnila dveře a poslouchala v chodbě, ale slyšela jen slabou ozvěnu chrápání. Pravděpodobně Dunka. Vyzvala ohňové dráčky, aby byli zticha a kráčela opatrně po schodech do koupací místnosti v zadní části prvního patra. Často slýchala o termálních bazénech ve velkých Držbách a Weyrech, ale tohle byla její první zkušenost s nimi.

Ohňoví dráčci se shlukli za ní, a musela tlumit jejich vzrušené cvrlikání při pohledu na vysoké koryto plné kouřící vody. Menolly ponořila prsty do příjemně teplé vody, zkontrolovala, zda je tu mýdlový písek, a pak shodila šaty na podlahu a vklouzla do lázně. Voda byla nádherně teplá a jemná na kůži – pořádný rozdíl proti drsnému moři nebo minerální těžké vodě v Půlkruhové Držbě. Celá se potopila, po vynoření protřásla vlasy a oblila všechny okolo.

Jeden z dráčků strčil Tetku Dvě do vany. Ta nejdřív vydala pronikavé pískání na protest a ze strachu, a pak s potěšením pádlovala kolem v teplé vodě. Pak už si Menolly jen uvědomovala, že všichni ohňoví dráčci se vesele cákají ve vodě, svými drápky ji občas nečekaně popadnou za holou kůži nebo se zamotají ve vlasech. Rychle a přísně je umlčela, protože si nebyla jistá, jak daleko se nese hluk z koupací místnosti. Po včerejším večeru rozhodně nepotřebovala, aby sem dorazila Dunka se svým lamentováním, vyburcovaná z nočního spánku svými nejméně chtěnými hosty.

Menolly důkladně namydlila pískem všechny ohňové dráčky a opláchla je, pak umyla sebe, svoje vlasy a nakonec si vyprala šaty a vrátila se do pokoje, aniž by kdokoli zjistil něco o její ranní aktivitě. Zrovna olejovala hrubou skvrnu na Šaškových zádech, když zvenku zaslechla první známky života: veselý pozdrav pastevců, co se šli postarat o zvířata, která dnes kvůli spadu Vláken musí zůstat ve stájích. Přemýšlela, jaký vliv bude mít Spad na činnost v Harfenické Síni: pravděpodobně musí učedníci a tovaryši pomáhat držebníkům v oddílech s plamenomety. Díky bohu, že se jí nikdo neptal, co dělala po Spadu v Půlkruhové.

Slyšela, jak dole bouchly dveře a usoudila, že Dunka už je vzhůru. Vklouzla do svých jediných dalších šatů, záplatované tuniky a kalhot ze dnů, kdy žila v jeskyni. Byly alespoň čisté a upravené. Nebyly však, jak bylo Menolly zdůrazněno u stolu při snídani, vhodným oblečením pro mladé dámy žijící v Dunčině domku. Když Menolly vysvětlila, že má jen jedny další šaty, a ty se teď suší, Dunka rozhořčeně vykřikla a chtěla vědět, kde se ty šaty suší. Menolly bylo důrazně řečeno, že spáchala další bezděčný hřích tím, že pověsila prádlo na okenní římse, jako nějaký dělník z polí. Bylo jí nařízeno, aby přinesla problematické oblečení, stále ještě vlhké, dovnitř. Pak jí Dunka vztekle ukázala, kam se takové prádlo má věšet – do vnitřního zákoutí domku. Menolly si byla jistá, že bude trvat několik dní, než prádlo uschne a bez svěžího vzduchu bude cítit zatuchlinou.

Velmi dobře si vědoma své nemilosti, dojedla Menolly snídani co nejrychleji. Ale když vstala od stolu, Dunka chtěla vědět, kam si myslí, že jde.

„Musím nakrmit své ohňové dráčky, Dunko, a bylo mi řečeno, že se mám dnes ráno hlásit u Mistra Domicka…“

„Žádnou takovou zprávu jsem neobdržela.“ napřímila se Dunka s nedůvěrou.

„Mistr Domick mi to řekl včera.“

„Mně se o těchto pokynech nezmínil.“ Dunčino chování naznačovalo, že si Menolly příkaz vymyslela.

„Asi proto, že včerejší zpráva se ztratila.“

A zatímco Dunka koktala a zajíkala se, Menolly vyklouzla z místnosti a ven z domku. Klusala po cestě, ohňoví dráčci jí spořádaně kroužili nad hlavou, dokud si nebyli jistí, že je vede k Harfenické Síni. Pak zmizeli.

Když dorazila k rohu kuchyně, seděli na okenních římsách a oči jim rudě vířily v očekávání snídaně. Zdálo se, že v kuchyni panuje větší zmatek, než obvykle, ale Camo, jakmile ji zahlédl, okamžitě položil bok stádovce, kterého vláčel a opustil mrtvé zvíře s nohama obscénně rozhozenýma přes chodbu, zatímco sám zmizel zpátky ve skladu. Vynořil se s mísou tak vrchovatou, až zbytky masa po stranách vypadávaly, když se rozběhl směrem k ní. Náhle vydal polekaný výkřik a Menolly, když mrkla k oknu, viděla Abunu, jak zvedla dřevěnou lžíci a hodila ji po něm. Camo uklouzl, ale šaty se mu zachytili na vystrčených nohách stádovce. Menolly vklouzla do prostoru mezi okny a vroucně doufala, že Camova posedlost krmením ohňových dráčků nezpůsobí nějaký vážný rozpor s Abunou. Možná se není proč bát Harfeníků, ale ženy v Harfenické Síni byly určitě možní kandidáti na nepřátele.

„Menolly, moc jsem se zpozdil…“ Piemur se přiřítil přes nádvoří z ubytovny učedníků, boty zpola zavázané, tkanice tuniky uvolněné a jeho obličej a vlasy nesly známky částečného mytí. Než se stačil řádně upravit, Skalník, Lenoch a Šašek se připojili k němu; na Cama, který vyšel z kuchyně, se vrhla jeho trojice a všichni tři lidé byli pobízeni pronikavými hladovými výkřiky, aby už začalo krmení.

Camova velká mísa byla nakonec vyprázdněna, a jako na povel Abuna zvýšeným hlasem přikázala Camovi, aby se vrátil zpět ke svým povinnostem. Menolly spěšně muži poděkovala a tlačila ho naléhavě dolů po kuchyňských schodech, zatímco jej ujišťovala, že schoval opravdu dost jídla pro hezké, že ty hezké už by do sebe nenacpali ani sousto.

Když zazněl gong ke snídani, Menolly zůstala v rohu kuchyně, dokud se nádvoří nevyprázdnilo od hladových harfeníků. Zahlédla Mistra Domicka, k jehož hodině potřebovala svou gitaru. Šla si ji vyzvednout do klenuté místnosti, a vyčkávala tam, protože všichni ještě jedli. Naladila gitaru, a znovu se těšila jejím bohatým melodickým zvukem. Pokusila se o některé ze složitějších akordů z hudby, kterou hrála v nezdařené lekci s dívkami, stále protahovala dlaň proti tahu jizvy, dokud do svalů ruky nechytila křeč. Najednou si vzpomněla na svůj další úkol; zkontrolovat vejce ohňových dráčků. Ale jestli Mistr Harfeník ještě spí… To ale nemůže s určitostí říct.

Rozběhla se lehce dolů po schodech, potěšená, že dnes ráno má nohy měkké a méně ztuhlé. Zastavila se v hlavním sále, poslouchala a zaslechla charakteristický zvuk hlasu Mistra Harfeníka od kulatého stolu. Spěchala tedy znovu po schodech nahoru a chodbou k jeho pokoji. Nádoby ohňových dráčků byly teplé na straně odvrácené od ohně, zřejmě je právě otočili. Odhrnula obě vejce, zkontrolovala tvrdost skořápek a jakoukoli známku praskání nebo nerovností. Byly v pořádku. Jemně je přikryla pískem a vrátila na nádoby víka. Když se vynořila z pokoje Mistra Harfeníka, uslyšela na schodech hlas Mistra Domicka. S ním šli Sebell, nesoucí malou harfu, a Talmor, s gitarou přehozenou přes záda.

„Tady je,“ řekl Sebell. „Zkontrolovala jsi vejce, Menolly?“

„Ano, pane. Jsou v pořádku.“

„Pojď tudy, a teď už svižným krokem… pokud můžeš…“ Domick se zamračil, když si opožděně připomněl její postižení.

„Moje nohy jsou skoro jako nové, pane,“ řekla mu.

„Dobrá, ale dnes nebude žádné závodění s Vlákny, slyšíš?“

Menolly si nebyla jistá, jak následovala tři muže do pracovny, zda si z ní Domick utahuje, či ne. Z jeho hlasu to nešlo poznat, zněl nevrle jako jindy, ale Sebell zachytil její pohled a mrkl na ni.

Domickově studovně, dobře osvětlené ohromnými světlenovými koši, dominoval největší pískový stůl, jaký kdy Menolly viděla, každičké místo zakryté sklem, i když zdvořile odvrátila oči od zápisů. Domickovi by se nemuselo líbit, kdyby mu lidé okukovali jeho hudbu. Police byly nacpané volnými kůžemi se zápisy, a tenké, vybělené archy některých z nich byly pravidelně seříznuty kolem okrajů. Snažila se je důkladněji prohlédnout, ale Mistr Domick ji zavolal a přikázal, aby se posadila na prostřední stoličku. Sebell a Talmor už se usadili před hudebním stojanem a ladili své nástroje. Posadila se a vrhla rychlý pohled na noty před sebou. Se vzrušeným překvapením zjistila, že je to skladba pro čtyři nástroje, a není vůbec jednoduchá.

„Budeš hrát druhou gitaru, Menolly,“ řekl Domick s úsměvem člověka, který jí uděluje laskavost. Zvedl kovovou píšťalu s prstovými klapkami, jednu z fléten, o kterých jí Petiron říkal, že je používají jen vynikající hudebníci. Zdvořile potlačila zvědavost, ale nedokázala ovládnout potěšené překvapení, když Domick zafoukal zkušební stupnice. Znělo to jako hlasy ohňových dráčků. „Musíš to sledovat skrze noty,“ řekl, když si všiml jejího zájmu.

„Ano?“

Mistr Domick si odkašlal. „To je obvyklé u partitury, kterou jsi ještě nikdy neviděla.“ Poklepal na noty flétnou. „Tohle,“ zdůraznil kousavým tónem, „není žádné cvičení pro děti. Navzdory tvému projevu včera u Talmora zjistíš, že to není snadné číst.“

Pokárána, projela noty očima, v jednom taktu zkusila alternativní akordy, které by byly jednodušší pro její ruku v tomto tempu. Složitost akordů byla tak fascinující, až zapomněla, že tři Harfeníci na ni čekají.

„Omlouvám se.“ Otočila noty zpět na začátek a podívala se na Domicka, aby jim ukázal rytmus.

„Jsi připravená?“

„Myslím, že ano, pane.“

„Zrovna na tohle?“

„Pane?“

„Dobře, mladá dámo, takže v rytmu,“ a Domick tvrdě vyťukával časový rytmus hlasitým podupáváním.

Pro Menolly bývalo vždycky zábavou hrát s Petironem, zvláště když ji nechal improvizovat k jeho melodii. Bylo pro ni potěšením hrát novou melodii při včerejší lekci s Talmorem. Ovšem teď, když hrála se třemi zapálenými a kvalifikovanými hudebníky, bylo toto povzbuzení pro ni takovým impulzem, až si připadala jako nedůležitý prostředník pro prsty, které samy hrály to, co její dychtivé oči viděly. Byla zcela ztracena v područí hudby, takže když skončilo svižné finále, byla otřesena nadšením i bolestí.

„Ach, to bylo úžasné. Mohli bychom to hrát znovu?“

Talmor vybuchl smíchy, Domick na ni zíral, a Sebell si zakryl oči rukama, když sklonil hlavu ke své harfě.

„Nevěřil jsem ti, Talmore,“ zavrtěl Domick hlavou. „A já bych s ní hrál sám. Pravda, jen základní věci. Nemyslel jsem si, že má schopnosti pro nějaká náročná kritéria.“

Menolly se prudce nadechla v obavě, že nějak pochybila, stejně jako předchozí den s dívkami.

„A já vím,“ pokračoval Domick napjatým, suchým tónem, „že jsi tuhle skladbu nemohla nikdy dřív vidět…“

Menolly zírala na Mistra. „Bylo to fascinující. To prolínání melodií od flétny k harfě a gitaře. Je mi líto tady toho oddílu,“ a převracela listy zpět. „Měla jsem použít vaše akordy, ale moje ruka…“

Domick se na ni díval, dokud se její hlas nevytratil. „Sebell tě varoval, co se bude dít dnes ráno?“

„Ne, pane, jen říkal, že dnes nesmím zapomenout přijít.“

„Dost, Domicku. To děvče je nemocné obavami, že udělala něco špatně. No, neudělala, Menolly,“ řekl Talmor, a povzbudivě ji poplácal po ruce. „Víš,“ pokračoval a hleděl dobrácky na Domicka, „právě tu skladbu dokončil. Tvoje prsty přehrály Sebella i mě.“ Domick zalapal po dechu. „A zvládla jsi projít přes jedno z komplikovaných Domickových děl s… dobrá, slyšel jsem jeden chybný akord kromě toho, na který jsi právě poukázala, ale jak říkáš, tvoje ruka…“

Teď Sebell zvedl hlavu, a Menolly na něj zírala, protože měl oči zalité slzami. Současně se však smál! Zmítajíc se smíchem, pohrozil bezmocně Domickovi prstem, neschopen slova.

Domick podrážděně odpálkoval Sebellovu ruku a zamračil se na oba tovaryše. „To stačí. Dobře, ten žert jde na můj účet, ale musíte přiznat, že tu byl dobrý precedens pro mou skepsi. Každý nemůže hrát sólo…“ Otočil se na zmatenou Menolly. „Hrála jsi s Petironem hodně? Nebo s někým z dalších hudebníků v Půlkruhové?“

„Byl tam jen Petiron, kdo dokázal hrát dobře. Při rybaření mužům ruce příliš zhrubnou pro nějakou jemnou muziku.“ Hodila pohledem po Sebellovi. „Bylo tam několik bubeníků a mužů s ozvučnými dřívky…“

Její odpověď Sebella znovu rozesmála. Nevypadal teď jako typ s klidnou a tichou povahou, pomyslela si Menolly. Pro jistotu se smál potichu, ale…

„Předpokládám, že mi teď řekneš přesně, čím ses zabývala v Půlkruhové Mořské Držbě, Menolly. Tedy hudebně. Mistr Robinton byl příliš zaneprázdněn, aby se mnou – byť jen chvíli – hovořil.“ Domickova slova naznačovala, že má právo vědět, cokoli, co snad mohla říct Mistru Robintonovi, a viděla, jak Sebell pokyvuje souhlasně hlavou. Takže se na chvíli zamyslela. Bylo by správné teď říci Harfeníkům, že učila děti po Petironově smrti, než přišel nový Harfeník? Ano, protože Harfeník Elgion to musel říct Mistru Robintonovi, a ten ji nepokáral, že se pletla do mužské úlohy. Navíc, Mistr Domick se jí kdysi vysmíval, že je lepší říkat vždycky pravdu. Bude tedy lepší být teď upřímná, než si ho z nějakého důvodu znepřátelit.

Vyprávěla tedy o své situaci v Půlkruhové mořské Držbě: jak si ji Petiron vybral, když byla dost stará, aby se naučila Poučné balady a ságy. Naučil ji hrát na gitaru a harfu, „aby pomáhala s výukou,“ ujišťovala své posluchače, „a s večerním zpěvem.“ Domick přikývl. A jak jí Petiron ukázal všechnu hudbu, kterou měl, „ale jen tři kusy příležitostné hudby, protože řekl, že víc není potřeba. Yanus, mořský Držebník, chtěl hudbu zpívat, a ne poslouchat.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Domick, a znovu přikývl.

A Petiron ji naučil, jak nařezat rákos a vyvrtat do něj díry, aby vyrobila píšťalu, jak natáhnout kůži na rám bubnů, velkých i malých, potřebná pravidla pro výrobu gitary nebo malé harfy, ale v Mořské Držbě neměli žádné tvrdé dřevo pro jiné harfy, a Menolly neměla skutečnou potřebu mít harfu i gitaru. Před dvěma Oběhy však musela převzít výuku hraní, protože Petiron měl díky onemocnění kloubů zmrzačené ruce. A pak, samozřejmě, když Petiron zemřel, Menolly ucítila, jak jí v hrdle roste knedlík smutku, zajišťovala veškeré učení, protože Yanus si uvědomoval, že mládež musí držet krok ve znalosti Poučných balad a písní, protože věděl, že to je jeho povinnost vůči Weyru, a ona byla jediná osoba v Držbě, která mohla být uvolněna od rybolovu.

„Samozřejmě,“ Domick řekl. „A kdy sis rozřízla ruku?“

„Ach, přijel nový Harfeník, Elgion, tak jsem… už nebyla povinna hrát. A kromě toho,“ na vysvětlenou držela ruku před sebou, „myslela jsem si, že už nikdy nebudu schopná hrát.“

Nejprve si neuvědomovala ticho; se skloněnou hlavou a očima oči upřenýma na ruku mnula jizvu pravým palcem, protože intenzivní hraní způsobilo, že znovu začala bolet.

„Když byl Petiron zde v Síni, nebylo lepšího hudebníka, ani lepšího učitele,“ promluvil Mistr Domick tiše. „Měl jsem to štěstí být jeho učedníkem. Vůbec se nemusíš stydět za svou hru…“

„Nebo za svou radost z hudby,“ ozval se Sebell, v očích ani náznak smíchu, když se k ní naklonil.

Radost z hudby. Jeho slova byla jako balzám. Jak to mohl znát tak přesně!

„Teď, když jsi v Harfenické Síni, Menolly, co bys chtěla dělat nejvíc?“ zeptal se jí Mistr Domick tónem tak lhostejným, tak neutrálním, že Menolly nedokázala poznat, jakou odpověď od ní očekává. Radost z hudby. Jak by to měla vyjádřit? Ke skládání jakých písní ji Mistr Robinton potřebuje? Jak by mohla vědět, co potřebuje? A neříkal Talmor, že Domick složil velkolepé kvarteto, které právě hráli? Proč potřebuje Mistr Robinton dalšího skladatele, když už má v Síni Domicka?

„Myslíte hrát nebo zpívat, nebo učit?“

Mistru Domickovi se rozšířily oči a pozoroval ji s pousmáním. „Jestli je to to, co si přeješ?“

„Jsem tu, abych se učila, ne?“ Vyhnula se jeho posměchu. Domick uznal, že to je pravda. „Takže se budu učit věci, které jsem neměla šanci se učit dříve, protože Petiron řekl, že spoustu mě toho naučit neumí. Třeba jak správně používat svůj hlas. Bude to hodně tvrdá práce s Mistrem Shonagarem. Nechává mě jen dýchat a zpívat pětitónové stupnice…“

Talmor se na ni široce zazubil, s jiskřícíma očima, jako by přesně znal její pocity, a to ji povzbudilo.

„Já bych opravdu ráda…“ Pak zaváhala kvůli tomu, co by mohl Domick říkat, a bála se jeho ostrého jazyka.

„Co opravdu chceš, Menolly?“ zeptal se Sebell laskavě.

„Ty ji děsíš, Domicku,“ řekl Talmor současně.

„Nesmysl, děsím tě, Menolly?“ Zaznělo to překvapeně. „To musí být tím, že trénuji hlupáky, že jsem zatrpkl,“ řekl mistr Domick, ale jeho hlas byl najednou mírnější. „Teď mi řekni, jaká stránka hudby tě láká nejvíc?“ Zahleděl se na ni a nespustil ji z očí, ale jeho stylizace jí dala odpověď.

„Co mě přitahuje nejvíc? Páni, hrát takhle, ve skupině.“ Vyhrkla slova ve spěchu, ukazujíc na stojan před sebou. „Je to tak krásné. Je to taková výzva, slyšet proplétající se harmonii, a melodické linie měnící se z nástroje na nástroj. Měla jsem pocit, jako bych… letěla na drakovi!“

Domick vypadal překvapeně a zamrkal, jeho jindy zarputilý obličej se pomalu rozzářil potěšeným úsměvem.

„Myslí to tak, Domicku,“ řekl Talmor v pauze, která následovala.

„Ach, ano. Je to nejúžasnější věc, jakou jsem kdy hrála. Jenom…“

„Jenom co?“ naléhal Talmor když zaváhala.

„Nehrála jsem to správně. Měla jsem studovat partituru déle, než jsem začala hrát, protože jsem byla tak zaměstnaná prohlížením not a časových změn, že jsem nedokázala sledovat dynamická znaménka… Je mi líto.“

Domick se rukou podrážděně plácl do čela. Sebell opět propukl v tichý smích. Ale Talmor jen zavyl, plácal se do kolen a ukazoval na Domicka.

„V tom případě, Menolly, to zahrajeme znovu,“ řekl Domick zvýšeným hlasem, aby přehlušil veselí ostatních. „A tentokrát…“ zamračil se na Menolly s výrazem, který už ji nedeptal, protože věděla, že ho dojala, „budeš sledovat ty dynamické značky, které jsem tam dal z velmi dobrého důvodu. Nyní, v rytmu…“

Nepřehráli skladbu celou. Domick je zastavoval, znovu a znovu, trval na zpomalení tady, obměně vyznačené doby tam, větší rovnováze nástrojů v jiné sekci. V určitých ohledech to bylo pro Menolly stejně uspokojivé jako hraní, protože Domickovy komentáře jí dávaly pochopení hudby, stejně jako jejího skladatele. Sebell měl o jejím studiu u Domicka pravdu. Měla se hodně co učit od člověka, který dokázal napsat něco takového, jako tuhle ryzí hudbu.

Když se Talmor začal přít s Domickem o interpretaci, přerušily je podivné zvuky, které začaly tiše a nabíraly na objemu a intenzitě, až to bylo v uzavřené místnosti téměř nesnesitelné. Náhle se objevili její ohňoví dráčci.

„Jak se sem takhle dostali?“ dožadoval se Talmor a nahrbil ramena, aby si chránil hlavu, protože studovna byla přeplněná nervózními ohňovými dráčky.

„Jsou jako draci, víš,“ řekl Sebell, stejně ostražitý před drápy a křídly.

„Řekni těm tvorům, ať se usadí, Menolly,“ přikázal Domick.

„Vadí jim hluk.“

„To je jen alarm před Spadem Vláken,“ řekl Domick, ale muži odložili své nástroje. Menolly zavolala ohňové dráčky k pořádku, a ti se usadili na policích, oči jim znepokojeně vířily.

„Počkej tady, Menolly,“ řekl Domick a spolu s ostatními zamířil ke dveřím. „Vrátíme se. Tedy, já se vrátím…“

„A já.“

„Já taky,“ řekli ostatní, a všichni vyrazili z místnosti.

Menolly se stísněně posadila, uvědomujíc si, že Síň se připravuje na Spad Vláken, tak jako se ona na hrozbu připravovala všechny roky, co si pamatovala. Zpola otevřenými dveřmi slyšela dusot nohou na chodbách. Pak řinčení okenic, skřípání kovu, mnoho výkřiků a postupné stlačení vzduchu v místnosti. Náhlé klapání, když byly uvedeny do chodu velké ventilátory na celou dobu trvání Spadu. Opět se přistihla, že si přeje být zpátky v bezpečí své přímořské jeskyně. Vždycky nenáviděla, že musí být po dobu Spadu Vláken zavřená v Půlkruhového mořské Držbě. Vždycky měla pocit, že během toho strachem naplněného času nemá dost vzduchu k dýchání. Jeskyně – chráněná, ale s uklidňujícím jasným výhledem na moře, byla dokonalým kompromisem mezi bezpečím a zvyklostmi.

Kráska tázavě zacvrlikala a seskočila z police na Menollyino rameno. Nebyla nervózní, že je zavřená, ale velmi dobře si uvědomovala hrozbu Vláken, štíhlé tělo napjaté, vířící oči.

Řinčení, kovové zvuky, výkřiky i dupot ustali. Menolly slyšela hluboké mumlání mužských hlasů na schodech, jak se Domick a dva tovaryši vraceli.

„Připustíme-li, že tvoje levá ruka zatím nezvládne napnutí přes oktávu,“ oslovil Domick Menolly, ale spíš jako by pokračoval v rozhovoru s oběma tovaryši, „kolik tě toho Petiron naučil s harfou?“

„Měl jednu malou stojací harfu, pane, ale měli jsme tak zoufalý nedostatek času sehnat nové struny, že jsem zvládla se naučit jen…“

„Improvizovat?“ zeptal se Sebell, podávajíc jí svou harfu.

Poděkovala mu a zdvořile nabídla místo ní gitaru, kterou on se stejně vážnou zdvořilostí přijal. Domick se hrabal mezi notami na policích a přinesl další partituru, opotřebovanou a s vybledlými skvrnami, ale jak řekl, dostatečně čitelnou k tomuto účelu. Menolly promnula na zkoušku konečky prstů. Ztratila většinu mozolů od strun harfy, a prsty bude mít brzy bolavé, ale snad… Podívala se na Domicka a když dostala svolení, vybrnkala arpeggio.

Sebellovu harfu byla radost používat, její tón zvučící napříč celým rámem, který držela mezi koleny, zněl, jako by z harfy vytékal. Musela neobratně posunout prsty, aby zvládla běh oktávy. Navzdory tomu, že jizva nejednou zaškubala, se tak rychle zapojila do hudby, že si nevšímala nepohodlí. Trochu ji překvapilo, když se dostala k finále, a uvědomila si, že ostatní hráli spolu s ní.

„Je v pomalé části,“ zeptala se, „hlavní sedmý akord zdůrazněn po celou dobu? Zápis to neuvádí.“

„Ať už je nebo není, musíš počkat na jiný den,“ řekl Domick, důrazně jí sebral harfu a podal ji zpět Sebellovi. „Budeš se věnovat hraní na harfu jindy, Menolly. Teď už ne.“ Obrátil její levou ruku, až byla nucena si uvědomit, že jizva se rozevřela a trhliny mírně krvácejí.

„Ale…“

„Ale…“ Domick ji přerušil jemněji než obvykle, „je čas k jídlu. Každý musí někdy jíst, Menolly.“

Všichni se na ni usmáli a ona, povzbuzená vzájemným porozuměním, jim úsměv oplatila. Teď ucítila vůni pečeného masa a koření a trochu ji překvapilo, když jí žaludek zakručel hlady. V domku pro jistotu moc nejedla, když na ni všichni tak zírali. Její nadšení z uspokojivé ranní práce trošku pohaslo, když si uvědomila, že bude muset sedět s dívkami. Ale to byla jen malá skvrnka na radosti z minulé hodiny.

K jejímu překvapení však u stolu před krbem žádné dívky nebyly. Velké kovové dveře Síně byly pevně zamčené, okna zakrytá okenicemi, a jídelna byla osvětlená velkým středovým košem a rohovými koši se světleny. Nějakým nejasným způsobem vypadal sál přívětivěji, než ho viděla dříve. Všichni ostatní seděli, i když letmým pohledem nezahlédla Mistra Robintona na jeho obvyklém místě u kulatého stolu. Mistr Morshal tam byl, a mračil se na ni, dokud ji Mistr Domick nepostrčil směrem k jejímu místu a nepřitáhl si vlastní židli. Sebell s Talmorem, jak se zdálo, netrpěli žádnými rozpaky, že k oválnému stolu tovaryšů přišli pozdě. Zato Menolly se cítila nápadnější než jindy, když kráčela nemotorně ke stolu u krbu. A nebyla to její představivost: každé oko v místnosti hledělo na ni.

„Hej, Menolly,“ řekl známý hlas výrazným slyšitelným šepotem, „pospěš si, ať můžeme začít jíst.“ Uviděla Piemura, jak plácá na prázdné místo vedle sebe. „Vidíš?“ řekl svému sousedovi, „já ti říkal, že se nebude skrývat v Držbě s ostatními.“ Pod ochranou hluku, jak si všichni sedali, pak dodal, „Ty se nebojíš Vláken?“

„Proč bych měla?“ Menolly říkala pravdu, ale samozřejmě jí to získalo uznání u chlapců, kteří byli dost blízko, aby slyšeli její odpověď. „A mám pocit, žes říkal, že nesmíš sedět u dívčího stolu?“

„Nejsou tady, ne? A tys říkala, že chceš někoho k povídání. Tak jsem tady.“

„Menolly?“ zeptal se chlapec s vypouklýma očima, který obvykle seděl naproti ní. „Chrlí ohňoví dráčci oheň, jako draci, a jdou po Vláknech?“

Menolly pohlédla na Piemura, aby viděla, zda má tu otázku na svědomí. Pokrčil nevinně rameny. „Moji nikdy, ale jsou mladí.“

„Říkal jsem ti to, Brolly,“ odpověděl Piemur. „Dráčata ve Weyrech nebojují s vlákny, a ohňoví dráčci jsou pouze malí draci. Správně, Menolly?“

„Vypadají, že jsou,“ odvětila pomalu, získávajíc čas, ale žádný z diskutérů si toho nevšiml.

„Tak kde jsou teď?“ chtěl vědět Brolly trochu jízlivě.

„V pracovně Mistra Domicka.“

Dorazilo k nim maso a další diskuze byla přerušena. Dnes si Menolly lehkovážně nabrala na talíř čtyři plátky šťavnatého masa. Natáhla se pro chleba, předbíhajíc Brollyho, který ho chtěl popadnout. A naložila Piemurovi nějaké červené ovoce, které neměl v úmyslu si vzít. Byl příliš malý, aby nejedl pořádně.

Zda to byla Piemurova společnost, nebo absence dívek, nebo obojí, to Menolly nevěděla, ale najednou byla zapojena do rozhovorů u stolu. Chlapci naproti ní měli spoustu otázek na její ohňové dráčky: jak náhodně v písku objevila snůšku královny, jak zachránila vylíhlá mláďata před Vlákny, jak našla dostatek potravy, aby utišila jejich nenasytný apetit, jak vlekla werýse z bažiny, aby mohla vyrobit olej na kůži svých ohňových dráčků. Vycítila, že chlapci se postupně smiřují s tím, že jich má tolik, protože to zjevně není nic snadného každý den se o ně postarat. Měli o ohňových dráčcích ty nejbizarnější teorie a několik nelehkých dotazů o tom, kdy její královna vyletí na zásnubní let, a jak brzy by tu byla snůška a kolik v ní vajec.

„V každém případě, Mistři a tovaryši by měli při líhnutí přednost,“ řekl Piemur nespokojeně.

„Měla by to být svobodná volba, jako si draci vybírají své jezdce,“ řekl Brolly.

„Ohňoví dráčci nejsou zcela stejní jako draci, Brolly,“ odvětil Piemur a podíval se na Menolly, zda souhlasí. „Podívejte se na Pána Grogha. Který drak by si ho vybral, kdyby měl jinou možnost?“

Chlapci ho umlčeli a nervózně se dívali kolem, zda někdo nezaslechl jeho indiskrétní poznámku.

„Weyry mají kontrolu nad každým rozdělováním ohňových dráčků,“ řekl Brolly. „Můžeš se vsadit, že Weyry se chystají je vydat, jen aby udrželi Pány Držeb a Mistry Cechů spokojené.“

Menolly si povzdechla nad pravdivostí této domněnky.

„Ano, ale nemůžeš donutit ohňového dráčka, aby s tebou zůstal, jen když mu řekneš,“ prohlásil Piemur kategoricky. „Slyšel jsem, že ti od Pána Merona na pár dní zmizeli.“

„Kam se poděli?“ zeptal se Brolly.

Protože Menolly nevěděla, byla docela ráda, že zazněl zvláštní zvuk, jak říkal Domick – alarm před Vlákny, který účinně ukončil rozhovor.

„To znamená, že Vlákna jsou přímo nad námi,“ řekl Piemur, nahrbil ramena a ukázal směrem ke stropu.

„Podívejte na to!“ Brollyho překvapený výkřik způsobil, že se všichni otočili. Na krbové římse za ní sedělo v řadě všech devět ohňových dráčků, oči jim jiskřily duhovými odrazy ze silného vzrušení, měli roztažená křídla a napnuté drápy. Syčeli, vystřelovali a zatahovali jazyky, jako by chtěli smést imaginární Vlákna ve vzduchu.

Menolly se napůl zvedla a pohlédla směrem ke kulatému stolu. Viděla Domicka, jak jí souhlasně pokyvuje, a také vstává. Ukázal na někoho u tovaryšského stolu.

„Hodil by se varovný chór, Brudegane,“ zavolal, když přecházel ke krbu, ostražitě hledíc na ohňové dráčky. Menolly dala pokyn Krásce, ale malá královna ji ignorovala, zvedla se v kyčlích a začala kvílet pronikavou sérií tónů, nahoru a dolů v téměř neslyšitelné vysoké oktávě. Ostatní se k ní připojili.

„V zájmu našich uší, Menolly, můžeš přimět ta stvoření, aby teď zpívali se sborem? Brudegane, kde je tvůj rytmus?“

Nohy začaly podupávat, raz, dva, tři, čtyři, a najednou bylo kvílení ohňových dráčků přehlušeno hromadným sborem. Kráska překvapeně mávala křídly, až shodila Šaška z římsy, a chyběl jen kousek k pádu na zem, když zaťal drápky do dřeva.

„Bubnuj, bubeníku, a ty, pištče, duj, drnkej harfeníku, vojáku pochoduj…“ zpívala masa hlasů. Menolly se připojila, zpívajíc přímo k ohňovým dráčkům. Vnímala, že Brudegan, a pak Sebell a Talmor se přišli postavit se vedle ní, ale tváří k chlapcům. Brudegan to řídil, a po úsecích dával pokyn protihlasu k refrénu. Nad mužskými hlasy, čistými a mrazivě strhujícími, zazvonily tóny ohňových dráčků, kteří tkali svou vlastní harmonickou melodii.

Poslední triumfální tón se rozléhal po chodbách Harfenické Síně. A od vchodu do vnější haly se ozval povzdech potěšení. Menolly uviděla pomocníky z kuchyně, Cama mezi nimi, jak stojí naprosto uchváceni, tváře ověnčené úsměvem.

„Řekl bych, že ztvárnění „Moretiny jízdy“ by mohlo vyhovovat, pokud si myslíš, že nám tví přátelé prokážou tu čest,“ řekl Brudegan s lehkou úklonou k Menolly a gestem ji vyzval, aby převzala jeho místo.

Kráska, jako by pochopila, co bylo řečeno, vydala samolibé písknutí, a zamrkala vnitřními víčky, až se ti nejbližší zasmáli. To ji polekalo, a ona zamávala křídly, jako by jim hubovala za drzost. To podnítilo další smích, ale Kráska teď sledovala Menolly.

„Dej rytmus, Menolly,“ řekl Brudegan, a protože jeho chování naznačovalo, že očekává poslušnost, zvedla ruce a nastínila čas. Sbor reagoval nástupem, až zažila podivný pocit moci, když si uvědomila, že tyto hlasy podléhají přímo jí. Kráska vedla ohňové dráčky do dalšího závratně stoupajícího zvuku, ale zpívali melodicky, oktávu nad barytony, které uvedly první sloku Balady, za tlumeného bezeslovného doprovodu ostatních hlasů. Barytony, jak Menolly cítila, ji pořádně nesledovaly: naznačila jim tedy větší intenzitu, protože Balada vypráví především o tragédii. Zpěváci dali své části větší hloubku.

Menolly často řídila večerní zpěvy v Půlkruhové Mořské Držbě, takové vedení tedy nebylo pro ni nijak nové. Byla to kvalita zpěváků, jejich reakce na její signály, co tvořilo stejně velký rozdíl jako mezi dnem a nocí.

Když barytony skončily vyprávění o děsivé nemoci, která – přenášena dechem – udeřila s neuvěřitelnou rychlostí na celý Pern, celý sbor tiše přešel do refrénu, o Moretě, skryté v ústraní se svou královnou, Orlith, která čeká na snůšku ve Fortském Weyru, zatímco léčitelé ze všech Držeb a Weyrů se snaží izolovat typ nemoci a najít lék.

Tenoři přebírají vyprávění s rostoucí intenzitou, basy a barytony vyzdvihují kritickou situaci země, stádovce hynoucí bez péče, werýse ničící plodiny, zatímco držebníci, řemeslníci i drakeni jsou stravováni děsivou horečkou.

Bass zpívá sólo o Capiamovi, Mistru Léčiteli Pernu, který izoluje nemoc a nachází lék. Drakeni, kteří jsou ještě schopni létat na dracích, se rozlétnou do deštných lesů v Nabolu a Istě, aby našli a dodali Capiamovi všechna důležitá semena, které obsahují lék. Někteří jezdci umírají úsilím, když dokončí svůj úkol.

Dialog mezi barytonem, jako Capiamem, a sopránem, za Moretu, jak si Menolly jen nejasně uvědomovala, zpíval Piemur. Vzrušení narůstá, když Moreta, jakmile Orlith snese vejce, zůstává jediným zdravým jezdcem na drakovi ve Fortu a jedním z mála imunních proti nemoci. Je pouze na ní, aby rozvezla léky. Moreta tlačí sebe i svou královnu až k hranici jejich možností, létají od Držby k Držbě, od Řemeslnických Síní k domkům, od Weyru k Weyru. Závěrečný verš, žalozpěv s intenzivními soprány, tentokrát vhodně provedený ohňovými dráčky, když Menolly dala lidským zpěvákům znamení k tichu, skončil v bolestném loučení světa se svou hrdinkou, když Orlith, s umírající Moretou na zádech, hledá zapomnění v mezimezí.

Po posledním tlumeném akordu se rozhostilo tak hluboké ticho, že Menolly se jen obtížně zbavovala okouzlení z písně.

„Zajímalo by mě, jestli bychom to někdy dokázali zopakovat znovu,“ řekl Brudegan pomalu a zamyšleně po další chvíli téměř nesnesitelného ticha. Povzdech uvolnění z područí hudby se rozšířil celým sálem.

„To ti ohňoví dráčci,“ řekl obvykle drzý Piemur velmi jemným hlasem.

„Máš pravdu, Piemure,“ odpověděl Brudegan, zvažujíc jeho názor, zatímco kolem se ozývalo souhlasné mumlání ostatních.

Menolly se posadila. Kolena se jí třásla, a žaludek ovládlo rytmické chvění. Lokla si z šálku zbytku klahu; i když byl studený, pomohlo to.

„Menolly, myslíš, že by zpívali znovu tak jako teď?“ zeptal se Brudegan a klesl na lavici vedle ní.

Menolly překvapeně zamrkala, nejen proto, že ještě neměla čas se zotavit z mimořádného zážitku řízení školené skupiny, ale i proto, že se tovaryš ptá na radu někoho, kdo je v Harfenické Síni nováčkem.

„Se mnou včera zpívali bez problému, pane,“ řekl Piemur. Pak se zachichotal. „Menolly říkala Mistru Shonagarovi, že je těžké udržet je v klidu, když nechcete, aby zpívali. Je to tak, Menolly?“ Piemur se znovu zachechtal, a všechna jeho drzost znovu ožila. „Tohle se stalo to druhé ráno, pane, jak jste nevěděl, kdo zpívá.“

K úlevě Menolly se Brudegan srdečně zasmál, zjevně usmířený. Menolly zvládla plachý a omluvný úsměv kvůli tomu nepříjemnému incidentu, ale vedoucí sboru právě sledoval ohňové dráčky. Uhlazovali si špičky křídel nebo vrhali letmé pohledy po místnosti na všechny ty lidi, lhostejní k pozdvižení, které právě způsobili.

„Hezké zpívat krásně,“ řekl Camo, který se objevil vedle Menolly a Brudegana se džbánem kouřícího klahu v ruce. Nalil trochu do prázdných šálků, a pak si Menolly si všimla, že nápoj je podáván v celém sále.

„Líbil se ti jejich zpěv, co, Camo?“ zeptal se Brudegan, přičemž rozvážně usrkával z hrnku. „Zpívají výš, než tady Piemur, a ten má nejlepší hlas, jaký jsme měli za posledních pár Oběhů. Jako by to sám nevěděl.“ Brudegan se natáhl se přes stůl, a pocuchal Piemurovi vlasy.

„Hezké zpívat ještě?“ Zeptal se Camo naříkavě.

„Pro mě za mě, můžou zpívat, kdykoli se jim zlíbí,“ odpověděl Brudegan, a pokývl na Menolly. „Ale právě teď bych rád začal se zkouškou. Máme ještě spoustu práce, pokud chceme řádně vybrousit velký chorál před zábavou Pána Grogha.“ S povzdechem se zvedl na nohy a utišil ostatní poklepáním na prázdný hrnec od klahu. „Nebraň jim, když budou mít chuť zpívat, Menolly,“ dodal, a naklonil hlavu k ohňovým dráčkům. „Takže, vy všichni. Začneme s tenorovým sólem, Fesnale, prosím…“ A Brudegan ukázal na jednoho z tovaryšů, který se zvedl na nohy.

Poslech zkoušky nepřinášel tak docela stejnou zkušenost, jako její řízení. Na druhé straně, Menolly se cítila skoro jako součást sborové skupiny. Teď si uvědomila, že je objektivně zajímavé sledovat Brudeganovy pokyny, a zvažovat, co udělá se stejnými pasážemi. Zhruba ve chvíli, kdy usoudila, že je mimořádně šikovným dirigentem, si uvědomila, že se sama srovnává s mužem v každém směru nadřazeným, ať už zkušenostmi nebo odbornou přípravou. Menolly se málem rozesmála nahlas. Přece, pomyslela si, takhle by měl vypadat život v Harfenické Síni: hudba dopoledne, v poledne, odpoledne i večer. Nemohla jí mít nikdy dost, a přesto nyní chápala logiku odpoledne stráveného při jiných povinnostech. Prsty ji bolely od strun harfy, jizva byla horká a pulzovala. Zkusila ruku masírovat, ale bylo to příliš bolestivé. Nechala nádobu s mastí v domku, což znamenalo, že bude muset počkat do skončení Spadu, aby ji získala. Napadlo ji, jestli dívky ví, co se děje v Harfenické Síni během Spadu Vláken. Neříkal Piemur, že jsou během Spadu zavřené v Držbě? Pokrčila rameny; byla mnohem šťastnější, že může být tady.

Pronikavý alarm znovu přerušil ostatní zvuky. Brudegan náhle ukončil zkoušku, poděkoval členům sboru za pozornost a tvrdou práci. Pak zdvořile ustoupil, když vysoký starší tovaryš přešel klidně ke krbu a zvedl ruce, aby upoutal pozornost.

„Pamatují si všichni své povinnosti pro tuto chvíli?“ Ozvalo se mumlání souhlasu. „Dobrá. Jakmile se dveře otevřou, seřaďte se do sekcí. Se štěstím a obvyklou efektivitou Fortského Weyru budeme zpátky v sále do večeře…“

„Mám masové rolky pro venkovní mužstva,“ oznámila Silvina, vstávajíc od kulatého stolu. „Camo, vezmi tác a postav se u dveří!“

Druhé podivné zahoukání, a pak řinčení a zvonění kovu a těžkopádné skřípění. Když světlo začalo zaplavovat vnější chodbu, Menolly si trochu přála, aby ze svého místa viděla dveře Síně, jak pracují. Ozval se veselý pokřik a chlapci vyrazili směrem ke vchodu, někteří se drali proti davu, aby ukořistili masové rolky z tácu, který trpělivě držel Camo. Pak zarachotily okenice v jídelně, a odpolední slunce zaútočilo na oči uvyklé jemnější záři světlenových košů.

„Už jsou tady! Už jsou tady!“ zvedl se pokřik, a proud směřující ke dveřím se změnil ve zmatek, navzdory pokusům mistrů a tovaryšů udržet řádné tempo.

„Můžeme stejně dobře vidět z oken, Menolly. Pojď!“ zatahal ji Piemur za rukáv.

Ohňoví dráčci reagovali na vzrušení, a prosvištěli otevřenými okny. Menolly uviděla spirálu draků sestupujících po letkách na zem, mimo nádvoří Síně. Byl to skutečně nádherný pohled. Obloha se zdála tak plná draků, jako nedávno musela být plná Vláken. Chlapci začali provolávat slávu, a Menolly viděla, jak Dračí jezdci v reakci na ten mumraj pozvedají zbraně. Možná ztratila svůj strach z Vláken, z toho, jak ji zaskočily mimo Držbu, ale nikdy neztratí ten pocit, jak jí poskočí srdce při pohledu na velké draky, kteří chrání celý Pern před zničujícími účinky Vláken.

„Menolly!“ Otočila se po zvuku a uviděla Silvinu, jak tam stojí mírně zamračená, široké čelo nakrčené. Poprvé od rána Menolly přemýšlela, co udělala špatně. „Menolly, z Bendenského Weyru ti neposlali žádné oblečení? Vím, že Mistr Robinton tě odtamtud vytáhl tak rychle, žes neměla čas se pobalit…“

Menolly nedokázala nic říct, protože si uvědomila, že Dunka si Silvině stěžovala na její potrhané kalhoty. Představená pečlivě kontrolovala její oblečení. „No, pro jednou má Dunka pravdu,“ připustila Silvina neochotně. „Tvoje oblečení je obnošené až na nitě. Takhle to nejde. Dělala bys Harfenickému řemeslu špatné jméno, kdybys chodila v hadrech, jakkkoli jsi mu oddaná.“

„Silvino, já…“

„U velké skořápky, dítě, nejsem naštvaná na tebe!“ A Silvina vzala Menolly pevně za bradu a dívala se jí do očí. „Mám vztek sama na sebe, že jsem na to nemyslela! Nemluvě o tom, že to poskytlo Dunce šanci na tebe útočit! Jen to nikde neopakuj, prosím, Dunka je pro mě svým způsobem užitečná. Ne že bys nějak moc mluvila. Zatím jsem tě neslyšela říct dvě souvislé věty. No tak! Co jsem řekla, že jsi tak rozrušená? Prostě pojď se mnou.“ A Silvina vzala Menolly pevně za loket a odvedla ji k areálu skladů na zadní straně Harfenické Síně v úrovni kuchyně. „V posledních dnech je tu tolik vzrušení, že nemám víc důvtipu než Camo. Na druhou stranu se předpokládá, že každý učeň přijde se dvěma slušnými sadami oblečení, novými, nebo skoro novými, takže mě to vůbec nenapadlo. A ty jsi přišla z Bendenského Weyru, myslela jsem, že… i když nebyla jsi tam dost dlouho, že?“

„Felena mi dala sukni a tuniku, a vzali mi míru na boty…“

„A Mistr Robinton tě přivezl zpátky na drakovi, než jsi stihla něco říct. No dobrá, pojďme se podívat,“ a Silvina odemkla dveře a otevřela světlenové koše, aby osvítila skladiště zaskládané od podlahy až ke stropu štůčky látek, oblečením, botami, zpracovanými i surovými kůžemi, kožešinovými přikrývkami a rolemi tapiserií a koberečků. Hodila na Menolly další odhadující pohled, otáčejíc ji ze strany na stranu. „Z Tkalcovské a Koželužské Síně máme víc než je třeba pro chlapce a muže…“

„Já bych opravdu raději kalhoty.“

Silvina se laskavě zasmála. „Hubená jsi dost, abys ti dobře sedly, musím říct, a od té doby co používáš nástroje, jsou kalhoty šikovnější než sukně. Ale měla bys mít nějakou parádu, dítě. To zvedne náladu a pak jsou tu shromáždění…“ Probírala se složenými sukněmi černé a hnědé barvy, které pohrdavě odložila. „Teď tohle…“ A vytáhla štůček výrazné, tmavě červené látky.

„To je pro mě příliš pěkné…“

„Chceš abych tě oblékla do barev služebných? Dokonce i oni mají něco pořádného!“ řekla Silvina pohrdavě. „Nemusíš být zrovna pyšná, Menolly. Ve skutečnosti tvoje skromnost ti udělala skvělou službu, ale budeš laskavě uvažovat o změně svých podmínek. Už nejsi nejmladší dítě v rodině na izolované Mořské Držbě. Jsi učedník na harfeníka, a my,“ Silvina si elegantně poklepala prsty na hruď, „máme pečovat o vzhled. Budeš se oblékat stejně dobře – a kdyby bylo po mém, ještě lépe – než ti hudební trpaslíci, ty ženské s neobratnými prsty, které to nikdy nedotáhnou dál než na staršího učedníka nebo velmi nízkého tovaryše. Takže, ta sytě červená bude pro tebe vhodná. Ach, ano, ta ti bude moc slušet,“ řekla, držíc látku zvednutou vedle Menollyina ramene. „Než se to ušije, budou muset stačit nohavice,“ a zvedla tmavě modré kožené kalhoty k Menollyinu pasu. „Jsi samá noha. A tady.“ Přistrčila hustě tkané modro-zelené kalhoty k Menolly. „To by mělo pasovat ke koženým kalhotám, a tohle taky,“ řekla a hodila po Menolly tmavě modrou vestu. „Oblékni si to a zkus na tom bundu z werýsí kůže. Ano, pasuje to docela dobře, ne? Tady je klobouk a rukavice. A tuniky. Teď tohle,“ a z další truhlice vytáhla Silvina prsní pásy a spodní kalhoty, a s odfrknutím je podávala Menolly. „Dunka byla docela rozzlobená, že nemáš vůbec žádné spodní prádlo.“ Silvinino pobavení přešlo, když viděla Menollyinu tvář. „Proč, proboha, vypadáš tak zaraženě? Protože jsi nosila obnošené spodní prádlo? Nebo proto, že Dunka strká nos do tvých záležitostí? Nemůžeš se opravdu bát toho, co si ta tlustá stará hlupačka myslí nebo říká nebo dělá? Ach ano, můžeš, bojíš a budeš se bát!“ Silvina tlačila Menolly dozadu, dokud náhle neseděla truhle za sebou, zatímco Silvina, ruce v bok, na ni pohlížela s podivně intenzivním výrazem. „Já myslím,“ řekla Silvina pomalu, velmi jemným hlasem, „že jsi žila příliš osaměle. A to nejen v té jeskyni. A myslím, žes musela být strašně ochuzená, když starý Petiron zemřel. Vypadá to, že byl jediný v Držbě, kdo pochopil, co v tobě je. Ale proč tak dlouho odkládal říct o tobě Mistru Robintonovi, tomu prostě nerozumím. Dobrá, určitým způsobem to chápu. Jedna věc je jistá, v tom domku nezůstaneš. Už ani jednu noc…“

„Oh, ale Silvino –“

„Žádné ‚oh, ale Silvino‘,“ řekla žena ostře, ale její výraz byl ironický, ne tvrdý. „Nemysli si, že jsem přehlédla Poniny malé podvody, nebo Dunčiny. Ne, domek pro tebe není dobré místo. Myslela jsem, že je, když jsi poprvé přišla, ale byly tu jiné důvody, proč tě tam nejdřív umístit. Takže se pořádně podíváme, jak by se to dalo provést, a přesuneme tě sem. Oldive nechce, abys tolik chodila, a je stejně tak jisté, že Vlákna přijdou znovu, jako že ohňoví dráčci jsou u Dunky nešťastní, tak jako Dunka, že je tam má. Starý blázen! Ne, Menolly,“ a teď se Silvina na Menolly rozhněvala, „to není tvoje vina! A kromě toho, jako řádný harfenický učedník, ty opravdu nemáš co dělat u placených studentů. A dál, měla bys být v blízkosti těch vajec ohňových dráčků, než se vylíhnou. Takže, zůstaneš zde v Síni! A to je konec celé záležitosti.“ Silvina vstala. „Pojďme sesbírat to oblečení a rovnou tě usadíme. Zpátky do místnosti, kterou jsi měla první noc. Je to užitečné pro Harfeníka a všechny –“

„To místo je pro mě příliš ohromné, příliš… luxusní!“

Silvina na ni laškovně pohlédla. „Mohla bych, samozřejmě, vynést veškerý nábytek, sundat závěsy, a dát ti učednickou postel a skládací stoličku…“

„Cítila bych se tak líp…“

Silvina se na ni upřeně dívala, až Menolly frustrovaně umlkla.

„Proč, ty hlupáčku. Myslíš, že jsem to myslela vážně?“

„A nemyslela? protože věci v tom pokoji jsou příliš cenné pro učedníka.“ Silvina na ni stále zírala. „Mít devět ohňových dráčků – už to způsobuje dost problémů. Stačil by jen velký pokoj, a nábytek po nějakém jiném učedníkovi, protože tak je to správné, nebo ne?“

Silvina na ni ještě jednou zkoumavě pohlédla, zavrtěla hlavou a zasmála se pro sebe. „Máš pravdu, víš. Takhle se nikdo kvůli té změně nebude dohadovat. Ale učednická postel je úzká, a ty máš u sebe devět ohňových dráčků.“

„Dvě učednické postele? Jestli je nějaká náhradní –?“

„Ujednáno! Svážeme nohy k sobě a navršíme na ně vysokou vrstvu sítiny.“

A hned to taky udělaly. Bez bohatých závěsů a těžkého nábytku místnost prázdně zvučela. Menolly trvala na tom, že jí to nevadí; ale Silvina řekla, že to tak nezůstane, protože kdo je v téhle Síni hlavní představenou? Silvina pak přinesla ze skladu závěsy, které odložila kvůli opotřebení, a řekla Menolly, že je může vyspravit, když má jehlové trny. Několik malých koberců rozložili po podlaze. Dlouhý stůl ze studovny učedníků (se spravovanou nohou poškozenou ve rvačce), lavice a malá truhla pro uskladnění dodaly pokoji trochu domáckosti. Silvina řekla, že to vypadá až tvrdě strohé, ale rozhodně tomu nemůže nikdo vytýkat, že tu předvádí, jak stojí učedník nízko.

„Tak, a máš to zabydlené. Ano, Piemure, hledáš mě?“

„Ne, Silvino. Přišel jsem pro Menolly. Od Mistra Shonagara. Nedostavila se na jeho hodinu.“

„Nesmysl, ve dnech Spadu žádné pravidelné lekce nejsou. Měl by to vědět, stejně jako kdokoli jiný,“ řekla Silvina, vzala Menolly za paži a chystala se opustit pokoj.

„To jsem mu taky řekl, Silvino,“ odvětil Piemur s úsměvem od ucha k uchu, „ale zeptal se mě, kdy byla Menolly přidělena do sekce. A já samozřejmě vím, že nebyla, tak řekl, že když nemá nic lepšího na práci, měla by se raději učit něco konstruktivního. Tak…“ A Piemur s bezradnou tváří pokrčil rameny nad takovou logikou.

„No, holka, pak raději jdi. Stejně tu máme všechno hotové. A ty, Piemure, zaběhni k Dunce. Požádej Audivu – zdvořile, darebo, aby zabalila Menollyiny věci… včetně sukně a tuniky, co si dnes Menolly vyprala. Co tam ještě máš, Menolly?“ Silvina se usmála, jako by dobře věděla, jak je Menolly vděčná, že se do domku nemusí vracet.

„Moje píšťaly má Mistr Jerint, takže už jen léky.“

„Tak mazej, Piemure, a hleď se ujistit, že je to Audiva.“

„Stejně bych chtěl mluvit jenom s ní, Silvino!“

„Jsi troufalý drzoun,“ zavolala za ním Silvina, když pelášil dolů po schodech. „V jádru je to hodný chlapec. Slyšela jsi ho zpívat? Je mladší, než se mi líbí, tady v Síni, ale udržuje si svou osobnost, jako že je darebák, a kde jinde by měl být s tak nádherným sopránovým hlasem, co má? Sázet hlízy nebo honit stádovce? Ne, pro takové originály, jako Piemur a ty, je lepší být tady. A teď už jdi, než Mistr Shonagar začne křičet. Opravdu nemáme v Síni zapotřebí jeho vyřvávání, takže se tomu zkusíme vyhnout.“

Silvina kráčela s Menolly dolů po schodech a teď ji jemně postrčila k otevřeným dveřím haly a vydala se směrem ke kuchyni. Menolly ji okamžik pozorovala, zaplavená nevýslovnou vděčností a náklonností k Silvině pro její pochopení. Ta žena nebyla vůbec jako Petiron, a přesto Menolly cítila, že by za Silvinou mohla přijít, tak jako chodila za Petironem, když byla zmatená, nebo v nesnázích. Silvina byla jako… jako kotva v bouři.

Menolly poslušně klusala přes dvorek k Mistru Shonagarovi, usmívajíc se té námořnické metafoře pro ženu zcela vázanou k zemi.

Mistr Shonagar burácel, řval a vyváděl, ale povzbuzena laskavostí Silviny, Menolly přijímala nadávky v klidu, dokud ji nepřiměl ke slibu, že ať se s ní bude dít cokoli v dopoledních hodinách, odpoledne budou jeho. Jinak z ní nikdy neudělá zpěváka. Takže se u něj bude hlásit, s potěšením a vděkem, navzdory Spadu, mlze či ohni, protože jak jinak by mohla dělat čest jeho dovednostem nebo Řemeslnické Síni, která s potěšením prezentuje svá tajemství pro její poučení a vzdělání?

KAPITOLA 7

Nenechávejte mě samotnou!

výkřik zní do noci prudce,

od duše trýzněné strachem,

utrpením sevřeného srdce.

Neklid ohňových dráčků ležících okolo probudil Menolly z hlubokého spánku. Podrážděně zatoužila, aby netrvali na tom, že budou spát spolu s ní; měla za sebou vzrušující a náročný den, a dlouho nemohla usnout. Ruka ji z hraní tak bolela, že musela jizvu namazat uspavcem, aby bolest ztlumila.

Krásčin ocas sebou prudce cukl proti Menollyinu uchu. Šťouchla do královničky, a doufala, že ji probudí z rušivého sna, ať už byl o čemkoli. Ale Kráska nespala, byla vzhůru, žluté oči jí vířily úzkostí. Všichni ohňoví dráčci byli vzhůru a v temnotě noci byli nezvykle ostražití. Když si všimla, že Menolly otevřela oči, začala Kráska broukat, napůl bázlivým, napůl starostlivým tónem. Skalník a Skokan se škrábali vzhůru po Menollyiných nohách, přikrčili se jí na břicho a hlavy přitiskli k ní. I jejich oči vířily rychle a se stínem strachu. Ostatní, přitisknutí pevně k ní, si pobrukovali na uklidnění.

Menolly se opřela o loket a podívala se směrem k otevřeným oknům. Stěží rozlišila vrchol Fortské Držby, černý proti temné obloze. Chvíli jí trvalo najít temnou postavu strážního draka. Byl nehybný, takže cokoli vystrašilo ohňové dráčky, jeho se to netýkalo.

„Copak máte za problém, Krásko?“ Broukání malé královny přidalo na intenzitě. Nejdřív Skalník a pak Skokan se připojili k ní. Tetky Jedna a Dva se připlížily a tiskly se pod Menollyinu levou paži. Lenoch s Šaškem a Strýc se zavrtali do kožešiny na jejím pravém boku, stočené ocasy pevně ovinuli kolem jejího zápěstí, zatímco Hnědáček úzkostně přecházel přes její nohy. Báli se. „Co to do vás vjelo?“ Menolly si nedokázala ani za nic představit v Síni Harfeníků cokoli, co by je ohrožovalo. Dychtit po nich – to ano, zranit je – ne. „Pst, tiše chvilku, nechte mě poslouchat.“ Krásce se Skalníkem vyšel z hrdla vystrašený trylek, ale poslechli ji. Naslouchala co nejpozorněji, ale jediné zvuky, které se nesly nočním vzduchem, bylo příjemné mumlání mužských hlasů a občas smích ze sálu pod ní. Zřejmě nebylo tak pozdě, jak se jí zdálo, pokud mistři a starší tovaryši stále klábosili. Menolly jemně uvolnila ocasy dráčků a vyklouzla z kožešinové přikrývky k oknu. Několik obdélníků světla zářilo na kamenech nádvoří, dva z Velkého Sálu a jeden nad tím, z pokoje Mistra Robintona.

Kráska ustaraně zacvrlikala a přiletěla Menolly na rameno, ocas pevně omotala kolem dívčina krku, štíhlé třesoucí se tělíčko jí zavrtala do vlasů. Ostatní začali úzkostně křičet z kožešiny, takže se k nim Menolly spěšně vrátila. Byli zcela vyděšení. Mistr Harfeník by nemusel souhlasit, že ji sem Silvina přestěhovala, kdyby ho její ohňoví dráčci v noci rušili při studiu. Snažila se je uklidnit tichou písní, ale to už Kráska nespokojeně zvýšila hlas nad její ukolébavku. Menolly shromáždila všechny dráčky kolem sebe. Jejich ocasy se jí omotaly kolem paží tak pevně, že ani nemohla použít ruce a pohladit je.

Nyní měla zmatený pocit hrozícího nebezpečí; všichni ohňoví dráčci zřetelně reagovali na vzájemně prožívanou hrozbu. Menolly se bránila panice, kterou v ní rozdmýchal jejich strach. „Jsi směšná. Co by nám tady v Harfenické Síni mohlo ublížit?“ Kráska na jedné straně, Rocky na druhé, ji pohladili rychle po tváři hlavami, cvrlikajíc ve stoupajícím utrpení. Díky jejich doteku a myslím začala mít dojem, že reagují na strach mimo, za zdmi, někde daleko. „Tak jak by vám to mohlo ublížit?“

Najednou v ní jejich hrůza vypukla s takovou intenzitou, že vykřikla. „Ne!“ Ten příkaz byl spontánní. Pokusila se zvednout ruce a chránit se před tím neznámým nebezpečím, ale ruce měla svázané ohňovými dráčky. Jejich strach se stal zcela a absolutně jejím. Nesouvisle opakovala výkřiky „Ne! NE!“ Z ničeho nic se v Menollyině mysli objevil nesmazatelný pocit turbulence: surový, nemilosrdný, destruktivní; neúprosný a smrtící tlak, masy vířícího slizu, nevýrazné šedé plochy, které se vzdouvaly a klesaly. Žár tak intenzivní, jako přílivová vlna. Strach! Hrůza! Nesrozumitelná touha! Křik, zvučící jí v mysli, výkřik řezající jako nůž do syrových nervů!

„NENECHÁVEJTE MĚ SAMOTNOU!“

Menolly neměla pocit, že vykřikla ona sama. Byla si jistá, jak jen dokázala rozumně myslet, že neslyšela křik, ale věděla, že ta slova vyletěla z někoho v extrémním utrpení. Dveře jejího pokoje se rozlétly a současně strážní drak na ohňovcovém vrcholu Držby vypustil skřek, stejný jako v její mysli, až ji napadlo, zda předtím nevolal on. Jenže draci nemluví.

„Menolly! Co se děje?“ Mistr Robinton kráčel k ní. Ohňoví dráčci roztáhli křídla, vyrazili jedním oknem ven a druhým zpátky, nepříčetní strachem.

„Drak!“ ukázala Menolly, směřujíc Robintonovy oči k oknu, aby prokázala, že nejen ona je vyplašená. Oba viděli strážního draka, napjatého nebezpečím, jak sám, bez jezdce vzlétl a zmizel na nebi. Robinton a Menolly slyšeli v nočním vzduchu nejasnou ozvěnu troubení jako odpovědi, chvíli ticha a pak děsivý vřískot hlídacího whera z nádvoří před Fortskou Držbou.

„Je snad každý okřídlený tvor v Držbě šílený?“ zeptal se Robinton. „Co tě přimělo křičet, Menolly? Řekni, co?“

„Já nevím,“ zvolala Menolly a slzy jí stékaly po tváři. Prožívala teď hluboký zármutek a objala se proti chladu z té hrůzyplné paniky, kterou nedokázala vysvětlit, a přesto ji prožila tak hluboce. „Já prostě nevím.“

Robinton se přikrčil, když se Kráska v čele ostatních, vrhla kolem něj ven z okna. Královna křičela na ostatní, aby ji následovali. Menolly krátce spatřila jejich siluety ve světle okna Mistra Harfeníka, a pak celé hejnko zmizelo. Než mohla Menolly, vystrašená obavami, zda se k ní ohňoví dráčci v pořádku vrátí, vysvětlit něco Mistru Robintonovi, vtrhl do místnosti Domick.

„Robintone, co se to děje v –“

„Ticho, Domicku!“ Hlas Mistra Harfeníka přísně vybuchl. „Ať už vyděsilo Menolly cokoli, vyděsilo to i strážního draka, a dokonce i mrtvý mohl slyšet to vytí hlídacího whera. Navíc, drak šel do mezimezí – bez svého jezdce!“

„Cože?“ Domickův hlas už nezněl rozzlobeně, spíš překvapeně.

„Menolly,“ řekl Robinton laskavě klidným hlasem, a položil jí ruce vroucně a pevně na ramena, „zhluboka se nadechni. Tak a ještě jednou…“

„Já nemůžu. Nemůžu. Něco hrozného se děje,“ a Menolly vyděšeně vzlykala, rozpolcená chladnou hrůzou, která ji tak prudce roztřásla, v sevření té neznámé katastrofy. „Je to něco strašného…“

Teď se do jejího pokoje tlačili i ostatní, které vzbudila svými mimovolnými výkřiky. Někdo řekl nahlas, že na nádvoří ani na ostatních cestách se nic nehýbe. Další poznamenal, že je směšné být probuzen z hlubokého spánku hysterickým dítětem, které se snaží přilákat pozornost.

„Nech si ty hloupé řeči, Morshale,“ odsekla Silvina, tlačící se davem k Menollyině posteli. „A ještě líp, vraťte se do postele. Všichni. Tady ničemu nepomůžete.“

„Ano, odejděte, prosím,“ řekl Robinton hlasem tak blízkým hněvu, jak ho ještě nikdo neslyšel.

„Není to líhnutí vajec, že ne?“ zeptal se Sebell úzkostlivě.

Menolly zavrtěla hlavou a snažila se ovládnout a zastavit nárazové záchvěvy strachu, které ji zbavily hlasu a důvtipu natolik, že nedokázala vysvětlit, co bylo tak nevysvětlitelné.

Silvina ji uklidňovala. „Má úplně ledové ruce, Robintone,“ řekla, a Menolly se k ženě tiskla, zatímco Robinton se protáhl na druhou stranu dvojlůžka, aby podepřel její roztřesené tělo. „A tohle není hysterický třas…“

Náhle se křeče zmírnily, a pak přestaly úplně. Menolly se bezvládně opírala o Silvinu, lapala po dechu a snažila se dýchat tak hluboce, jak ji Robinton stále nutil. „Ať bylo špatného cokoli, přešlo to,“ řekla vyčerpaně.

Silvina a Harfeník ji uložili na postel, Silvina ji zakryla kožešinou až ke krku. „Jsou ohňoví dráčci v pořádku?“ zeptala se představená a rozhlédla se po teď už osvícené místnosti. „Nejsou tady.“

„Viděla jsem je jít do mezimezí. Nevím kam. Tak moc se báli. Bylo to neuvěřitelné. Nemohla jsem nic dělat.“

„Nespěchej a všechno nám pověz,“ řekl Mistr Harfeník.

„Já nevím všechno. Probudila jsem se, protože byli tak nepokojní. Obvykle spí klidně. A byli stále víc vystrašení. A nebylo tu nic…, nic… věděla jsem, že…“

„Ano, ano, ale něco způsobilo, že tak reagovali.“ Robinton ji chytil za ruku a konejšivě hladil. „Řekni nám to popořádku.“

„Byli hrůzou bez sebe. A předali to i mně. Pak,“ a Menolly rychle polkla při záblesku té živé představy, „a pak, v mé mysli, uvědomovala jsem si něco tak nebezpečného, tak hrozného, něčeho vzdouvajícího se a šedého a smrtícího… Byla toho masa… celá šedá a… a… strašná! Taky horko. Ano, vedro bylo součástí té hrůzy. Pak touha. Nevím, co bylo nejhorší…“ Chytila se uklidňujících rukou a nemohla zadržet vzlyky strachu, které se jí zvedaly z nitra. „Nespala jsem. Nebyl to jen špatný sen!“

„Nemluv už, Menolly. Můžeme jen doufat, že ta hrůza už definitivně skončila.“

„Ne, musím vám to říct. Tohle je jen část. Měla bych to říct. Potom… slyšela jsem, jenomže i neslyšela… kromě toho, že to bylo tak zřetelné, jako by někdo vykřikl přímo v této místnosti… přímo uvnitř mé hlavy… slyšela jsem něco křičet, ‚Nenechávejte mě samotnou!‘“

Svaly se jí v těle náhle uvolnily, když se svěřila s břemenem té hrůzy.

„Nenechávejte mě samotnou?“ Harfeník opakoval ta slova napůl pro sebe, lámajíc si hlavu nad významem věty.

„Teď už je to všechno pryč. Ten strach, myslím… a…“

Ohňoví dráčci se snesli zpět do místnosti, mířili k posteli, ale někteří z nich se otočili a vyrazili k okenním římsám, pryč od Mistra Robintona a Silviny. Cvrlikali, ale pouze překvapením, ne strachem. Kráska a dva bronzáčci přistáli na kraji dvojlůžka, a čiřikali na Menolly s tichou výzvou, která zněla tak normálně zvídavě, až Menolly rozhořčeně vykřikla.

„Nehubuj je, Menolly,“ řekl Mistr Harfeník. „Uvidíme, jestli dokážeš určit, kde právě byli.“

Menolly kývla na Krásku, která jí poslušně vylezla na paži a dovolila Menolly hladit jí hlavu a tělíčko. „Teď se určitě ničím netrápí.“

„Ano, ale odkud přišla?“

Menolly zvedla Krásku před sebe, hleděla do líně vířících očí, a hřbet ruky položila na Krásčino líčko. „Kampak jste šli, miláčku? Kdepak jste právě byli?“

Kráska se Menolly otřela o ruku, samolibě čiřikala a nakláněla elegantní hlavu na stranu. Ale představa se dostala do Menollyiny mysli; kráter Weyru a spousta draků a vzrušených lidí.

„Myslím, že byli zpátky v Bendenském Weyru. To musí být Benden! Neznají Fortský Weyr dost dobře, aby předali tak živý obraz. A cokoli se stalo, je v tom zapojeno mnoho draků a mnoho rozčilených lidí.“

„Zeptej se Krásky, co ji vyděsilo.“

Menolly chvíli hladila malou královnu po hlavě, aby ji uklidnila, protože věděla, že ta otázka ohňového dráčka určitě rozruší. A to se stalo. Kráska se vrhla z Menollyiny paže tak prudce, až ji drápy poškrábala do krve.

„Drak padající z nebe!“ zalapala Menolly po dechu, když spatřila obraz. „Draci nepadají z nebe.“

„Podrápala tě, dítě…“

„Oh, to nic není, Mistře Robintone, ale myslím, že víc z ní nedostaneme.“

Kráska byla přilepená na krbu, podrážděně čiřikala a oči jí vztekle oranžově vířily.

„Jestli se něco stalo v Bendenském Weyru, Mistře Robintone,“ poznamenala Silvina suše, „nebude dlouho trvat než pro vás pošlou.“ Silvina musela zvýšit hlas, aby přehlušila vzrušené výkřiky ostatních ohňových dráčků, kteří reagovali na Krásčino nadávání.

„Bude lepší, když už teď nebudeme ta stvoření znepokojovat. A já ti teď přinesu něco na uklidnění, mladá dámo, nebo už dneska vůbec neusneš, kvůli tomu, cos viděla.“

„Nechtěla jsem všechny vyrušit…“

Silvina popuzeně odfrkla, odmítajíc potřebu se omlouvat, ačkoli Menolly si nemohla pomoct. Viděla, jak Silvina otevřela dveře do chodby, za kterými stále postávali harfeníci. Ozvalo se Silvinino hubování a příkaz, ať jdou zpátky do postele, co si myslí, že se dozvědí od ohňových dráčků?

„Nejpodivnější aspekt toho incidentu je,“ řekl Mistr Harfeník, čelo zvrásněné zamyšlením, „že drak reagoval taky. Nikdy jsem neviděl draka – kromě krátké doby páření – aby zmizel sám bez svého jezdce. Nedivil bych se,“ usmál se Robinton, „kdyby se tu objevil T’ledon a dožadoval se od tebe vysvětlení kvůli zmizení svého draka.“

Představa drakena, donuceného požádat ji o radu byla tak absurdní, že se Menolly podařilo slabě usmát.

„Jak je na tom ruka? Slyšel jsem, žes hodně hrála,“ a Harfeník obrátil její levou ruku do své. „Ta jizva je příliš červená. Pracuješ s rukou až moc. Měla bys pospíchat trochu pomaleji. Bolí to?“

„Ani ne. Mistr Oldive mi dal mast.“

„A tvoje nohy?“

„V pořádku, pokud nemusím příliš dlouho stát nebo chodit daleko pěšky…“

„Škoda, že tvé ohňové dráčky nejde spojit tak, aby měli sílu aspoň malého draka.“

„Pane?“

„Ano?“

„Myslím, že bych měla říct… Moji ohňoví dráčci dokážou zvednout věci. Přinesli mi píšťaly, druhý den… aby mi ušetřili chůzi…“ dodala spěšně. „Vzali je z mého pokoje v domku, všichni v chumlu, a pak je pustili do mých rukou!“

„Tak to je velmi zajímavé. Neuvědomil jsem si, že mají tolik iniciativy. Víš, Brekke, Mirrim a F’nor naučili ty svoje nosit zprávy v obojku kolem krku…“ Mistr harfeník se pobaveně usmál, „… i když ne vždycky je doručí okamžitě.“

„Myslím, že se musíte ujistit, že chápou, jak je ta záležitost naléhavá.“

„Jako když ti přinesli píšťaly pro Mistra Jerinta?“

„Nechtěla jsem přijít pozdě, a nemůžu chodit rychle.“

„Uděláme si názor na příčinu později, Menolly,“ řekl Robinton jemně, a když se na něj Menolly překvapeně podívala, zahlédla v jeho očích určité porozumění a zrudla. Znovu ji pohladil po ruce. „Co nevím, dokážu někdy uhodnout, protože znám způsob lidského uvažování, Menolly. Nezůstávej tak uzavřená, děvče. A pověz mi cokoli neobvyklého, co tvoji ohňoví dráčci udělají. To je mnohem důležitější, než proč to dělají. Moc o nich nevíme, o těch malých bratrancích draků, a mám podezření, že to pro nás budou velmi důležití tvorové.“

„Je malý bílý drak v pořádku?“

„Čteš i v mojí mysli, Menolly? Malý Ruth je v pořádku,“ ujišťoval ji Harfeník, ale jeho silný, trošku váhavý hlas ho usvědčoval ze lži. „Netrap se kvůli Jaxomovi a Ruthovi. Dělají to skoro všichni po celém Pernu.“ Položil jí ruku zpátky na kožešinu s konečným poplácáním.

Silvina se vrátila, strčila Menolly hrnek, který přinesla, a stála nad ní, dokud ho nevypila, ošklíbajíc se nad hořkostí nápoje.

„Ano, já vím. Udělala jsem to záměrně silné. Potřebuješ spát. A Mistře Robintone, dole čeká posel z Držby. Prý je to naléhavé, říkal, a je skoro bez dechu.!“

„Vyspi se, Menolly,“ řekl Harfeník, než rychle opustil místnost.

„Problém?“ zeptala se Menolly Silviny v naději, že jí něco prozradí.

„Ne pro tebe, nebo kvůli tobě, děvče.“ Silvina se zasmála, přitahujíc kožešinovou přikrývku Menolly pod bradu. „Pochopila jsem, že Groghe, Pán Fortské Držby, zaznamenal stejnou znepokojivou noční můru, jak to nazval, jako ty, a poslal pro Mistra Robintona, aby mu to vysvětlil. Teď odpočívej a nedělej si starosti.“

„Jak bych mohla? V tom nápoji musela být aspoň dvojnásobná dávka felysové šťávy,“ řekla Menolly uvolněně a netaktně, omámená drogou. Nemohla udržet oči otevřené a snadno se propadala do spánku za zvuku Silvinina smíchu. Poslední myšlenka jí prolétla hlavou, než sklouzla do bezvědomí: ohňový dráček Lorda Grogha také zareagoval, takže nebyla hysterická.

Probrala se napůl v jednom okamžiku, ne zcela při vědomí, ale vnímala hřmotný hlas, sopránovou odezvu a hladové pokřikování. Když se později probudila úplně, na podlaze stála prázdná mísa a její přátelé vedle ní podřimovali stočení do klubíčka, s ochablými křídly. Hlodání v břiše jí napovědělo, že spala až do pozdního dne, a hlad je její vlastní. Kdyby byli hladoví ohňoví dráčci, nespali by. Nepochybně Camo s Piemurem jí udělali službu a nakrmili její přátele. Ušklíbla se; Piemur a Camo museli být z té šance nadšení.

Okenice byly otevřené, neozývaly se žádné zvuky hudby ani hlasy, takže usoudila, že musí být odpoledne a populace Síně je rozptýlená při nejrůznějších úkolech. Strážní drak byl zpět na vrcholu.

Seděla vzpřímeně v posteli, a vzpomínka na hrůzu z předešlé noci rozbila její příjemnou ospalost. Ve stejném okamžiku se ozvalo zaklepání na dveře, a než stačila odpovědět, vstoupila Silvina, nesoucí malý podnos.

„Načasovala jsem si to dobře,“ řekla radostně a usmívala se. „Myslíš, že sis odpočinula?“

Menolly přikývla a poděkovala Silvině za horký klah, který jí podala. „Ale, jestli můžu být troufalá, ty vypadáš, jako bys nespala vůbec.“

Silvina měla kolem očí černé stíny a zarudlá bělma.

„No, máš pravdu, a nejsi troufalá, ale můžu tě ujistit, že jsem na cestě do postele, jen co se vrátí Robinton. A teď…“ Silvina šťouchla Menolly do boku, takže jí dívka udělala místo na posteli vedle sebe, „bys měla slyšet, co narušilo tvým přátelům poslední noc. Nikoho jiného nenapadne ti to říct, když je Harfeník pryč. Také jsem zkontrolovala vejce, a myslím, že by ses na ně měla podívat… ale ne dřív, než vypiješ klah,“ a Silvina položila Menolly ruku na rameno. „Chci, abys měla rozum na svém místě, a ne otupený felysem.“

„Co se stalo?“

„Hrubá kostra té záležitosti je, že F’nor, hnědý jezdec na Canthovi, si vzal do hlavy, že v noci poletí na Krvavici…“

Menolly zalapala po dechu, až probudila ohňové dráčky.

„Dej pozor na své myšlenky, děvče. Nechci, aby tu zase hystericky kroužili, děkuji pěkně.“ Silvina počkala, až se ti tvorové uložili zpátky k spánku. „V každém případě, tohle je to, co nastartovalo ohňové dráčky. A nejen ty tvoje. Robinton říkal, že každý, kdo má ohňového dráčka, měl stejný problém jako ty, jenomže tvých devět ty pocity zesílilo. Přihodilo se tedy, že Canth a F’nor šli mezimezím na Krvavici… Ano, není divu, žes byla vyděšená. To, cos nám popsala, o šedé barvě a všem tom strašném horku a víření, tak právě takhle to vypadá na Krvavici. Nikdo tam nemůže přistát!“ Odmlčela se, a samolibě zavrčela. „To zavře pusu Pánům Držeb, kteří požadovali, aby se tam letělo!“

„A Canth a F’nor?“ Menolly cítila píchnutí strachu až v hrdle, a vzpomněla si na výkřik.

„Jsou naživu, ale jen tak tak. A když jsi vyslovila ‚Nenechávej mě samotnou‘? To co jsi slyšela… a to muselo být přes tvé ohňové dráčky… byla Brekke, jak volala na F’nora a Cantha.“ Silvina přerušila vyprávění pro efekt. „Nějak se vrátili. Dobře, částečně se vrátili od Krvavice. Musel to být neuvěřitelný pohled…“ Silvina zúžila unavené oči, jak si tu vizi upravovala. „Důvodem, proč vzlétl drak z Držby, bylo pomoci Canthovi přistát. Vypadalo to, jak říkal Robinton, jako by nebe bylo plné draků, kteří chytali Cantha a Fnora a brzdili jejich pád. Oba byli v bezvědomí, samozřejmě. Robinton povídal, že na Canthovi nezbyl ani kousek zdravé kůže; jako by nějaká mocná ruka sbrousila kůži pryč, a F’nor na tom není o moc líp všude, kde na sobě neměl werýsí kůži.“

„Silvino, jak mohli moji ohňoví dráčci vědět, co se děje v Bendenském Weyru?“

„Ramoth svolala draky… Bendenská královna to umí, víš. Tvoji ohňoví dráčci byli v Bendenském Weyru. Možná, že ji taky slyšeli,“ zamítla Silvina tu část záhady netrpělivě.

„Ale, Silvino, moji ohňoví dráčci se báli dlouho předtím, než Ramoth zavolala Fortského draka, ještě předtím, než jsem slyšela Brekke volat.“

„Páni, to je pravda. No dobrá, v patřičném čase najdeme odpověď i na tuto záhadu. V Harfenické Síni ji najdeme vždycky. Pokud draci mohou mluvit s jinými draky na dálku, proč by to nedokázali i ohňoví dráčci?“

„Draci myslí rozumem,“ řekla Menolly, a jemně škrábala probouzející se královnu na hlavičce, „a tihle krasavci ne. Alespoň ne často.“

„Děti nemají rozum, a tvoji ohňoví dráčci nejsou vylíhlí zas tak dlouho. Ale přemýšlej o tom, Menolly. Camo nemá moc rozumu, ale má pocity.“

„Byl to on, kdo nakrmil dráčky dnes ráno, takže jsem mohla spát?“

„On a Piemur. Camo vyváděl před snídaní tak dlouho, až jsem ho musela s Piemurem poslat sem, abych ukončila jeho bědování.“ Silvinin smích byl napůl pobavený, napůl podrážděný. „Sužoval a otravoval, že ‚hezké mít hlad‘, a ’krmit hezké‘. Piemur říkal, že ses ani neprobudila. Opravdu?“

„Ne.“ Ale záležitost inteligence ohňových dráčků byla pro Menolly mnohem naléhavější. „Předpokládám, když byli v Bendenském Weyru, že by to mohlo vysvětlovat jejich reakci.“

„Ne tak docela,“ odpověděla Silvina rázně. „Dráček Lorda Grogha zareagoval také. Nevylíhl se v Bendenu a nikdy tam nebyl. Může tu být víc takových tvorů, kteří byli pro všechny jen hloupými domácími zvířaty. A udělají hlupáky z mužů, kteří si představují, že jsou stejně dobří jako drakeni.“

„Vypila jsem klah. Podíváme se teď na vejce?“

„Ano, rozhodně. Pokud by se Harfeníkovo vejce mělo vylíhnout bez něj, nikdy by nám to neodpustil.“

„Sebell je po ruce?“

„Přešlapuje tam každou chvíli!“ Úšklebek Silviny byl tak zlomyslně výmluvný, že se Menolly zasmála. „Jak jsou na tom dnes tvoje nohy?“

„Pouze zatuhlé.“

„Jen si pamatuj, že mast ti není k ničemu, pokud zůstane ve sklenici.“

„Ano, Silvino.“

„Jen žádné pokorné ‚ano, Silvino‘, děvče moje,“ ale v ženině hlase bylo nečekané teplo a náklonnost. Menolly se plaše usmála, když představená odcházela z pokoje. Rychle si oblékla jednu z nových tunik a modré kalhoty z werýsí kůže, protřepala ve spěchu sítinou naplněný vak a uhladila kožešinovou přikrývku.

Silvina právě dokončovala úklid v Harfeníkově pokoji, když Menolly vstoupila. Kráska vlétla elegantně za ní. Přistála Menolly na rameni, a když dívka kontrolovala obě vejce, dívala se se zvědavým zájmem. Začiřikala tázavě na Menolly.

„Nó?“ protáhla Silvina, „teď, když jste se vy odborníci poradili…“

Menolly se zachichotala. „Nemyslím, že Kráska ví víc, než já. Nikdy neviděla líhnutí vajec, ale jsou výrazně tvrdší. Byla držena pěkně v teple. Nevím to jistě, ale mám podezření, že se můžou klubat každým okamžikem.“

Silvina prudce zatajila dech, až znepokojila Krásku. „Tenhle Harfeník! Problém bude vystopovat ho.“ Naposledy plácla do sítinové matrace a škubnutím urovnala kožešinovou přikrývku. „Pokud pro něj neposlal Pán Groghe,“ a Silvina trhla hlavou směrem k palisádě Fortské Držby, „mohl to být F’lar. Nebo Pán Lytol kvůli tomu bílému dráčkovi.“

„Jestli chce zasvětit svého ohňového dráčka, bude si muset vybrat, ne?“

Silvina na Menolly dlouho zírala a pak se rozesmála. „Mohla by to být ta nejlepší věc, co se přihodí od chvíle, kdy byly zabity královny,“ řekla Silvina a vytírala si slzy smíchu z očí. „Ten muž nemá denně víc než pár hodin spánku…“ Silvina ukazovala po studovně, míhala prsty po roztroušených hromadách záznamů, po čmáranicích na povrchu pískového stolu, po poloprázdném vaku na víno, jehož hrdlo bylo od nalévání směšně zhroucené na stranu. „Nepropásne zasvěcení svého ohňového dráčka! Ale není tu nějaké znamení, podle kterého by se dalo poznat, že líhnutí je na spadnutí? Drakeni by to mohli poznat. A nakolik je Harfeníkova přítomnost opravdu naléhavá.“

„Když se Kráska a ostatní líhli, stará královna a její letka bzučeli, tak nějak hluboko v krku…“ řekla Menolly opatrně, po chvilce přemýšlení. Silvina povzbudivě přikývla. „Tohle není Krásčina snůška, takže nevím, jestli bude na skořápky reagovat, ačkoli draci v Bendenském Weyru broukali při Ramothině Líhnutí. Takže se zdá logické, že ohňoví dráčci budou reagovat stejným způsobem.“

Silvina souhlasila. „Máme aspoň trochu času, abychom mohli Harfeníka vystopovat? Předpokládejme, že se nám nepodaří ho sem dostat další den nebo dva?“

Menolly váhala, zdráhajíc se souhlasit se závěrem dosaženým pouhým odhadem.

„A jedí cokoli, když se vylíhnou?“ zeptala se Silvina, která vypadala s domněnkou spokojená.

„V podstatě ano.“ Menolly si vzpomněla na pytel krabů, ne zrovna nejsnadnější krmivo, jak padali do chřtánů jejích čerstvě vylíhnutých přátel. „Červené maso je nejlepší.“

„To potěší Cama,“ řekla Silvina záhadně. „Myslím, že teď bude nejlepší, když zůstaneš tady. No, co je na tom špatného? Robinton by se raději vzdal soukromí svých komnat, jen aby měl ohňového dráčka. Dokonce vyhrožoval, že se vzdá svého vína…“ Silvina si odfrkla nad tou nepravděpodobnou obětí. „No, co je s tebou?“

„Silvino… už je odpoledne, že?“

„Ano, opravdu.“

„Já jsem slíbila… musím jít… za Mistrem Shonagarem. Byl velmi neústupný…“

„Ach, to on umí, že? A vysvětlí Mistru Robintonovi, že tvůj hlas je důležitější než ohňový dráček pro Harfeníka? No, jen se nezačínej mračit. Sebell tu může sedět místo tebe. A oznam svým ohňovým dráčkům, aby zůstali u…“ Silvina přistoupila k otevřenému oknu a podívala se dolů na nádvoří. „Piemure! Piemure, požádej Sebella, aby si pospíšil nahoru do pokoje Harfeníka, ano? Menolly? Ano, je vzhůru a tady. Ne, nemůže navštívit Mistra Shonagara, dokud sem nepřijde Sebell. Ano? Dobrá, jdi přes sborový sál k pokojům tovaryšů a předej Mistru Shonagarovi mou zprávu. Menolly se zodpovídá nejdřív Mistru Robintonovi, pak mně a pak teprve dalším mistrům, kteří vyžadují její pozornost.“

Menolly si dělala starosti ze zaručeného hněvu Mistra Shonagara, zatímco jí Silvina přikázala čekat, než Piemur našel Sebella a přiběhli zpět spolu.

„Líhnou se?“ Sebell se sklouznutím zastavil ve dveřích, ztěžka dýchal, tvář měl zarudlou a plnou úzkosti.

„Ještě ne docela,“ řekla Menolly, připravená chvátat k Mistru Shonagarovi, ale zdráhající se nezdvořile protáhnout kolem tovaryše, blokujícího vstup.

„Jak to mám poznat?“

„Menolly říká, že ohňoví dráčci broukají,“ odpověděla Silvina. „Shonagar teď trvá na její přítomnosti.“

„To trvá! Kde je Harfeník?“

„Teď na Ruathské Držbě, myslím,“ řekla Silvina. „Odešel do Bendenského Weyru, když si pro něj přišel draken. Řekl, že se zastaví na Telgaru, aby viděl Mistra Kováře Fandarela…“ Sebellovy oči se překvapeně stočily od Silviny k Menolly, jako by Silvina byla indiskrétní. „Víc než kdo jiný, s výjimkou mě, potřebuje Menolly vědět, kolik melodií harfeník, neřku-li Harfeník, hraje,“ řekla. „Pošlu další klah a…“ teď se zasmála, „nechám Cama, aby se oháněl tou svou sekerou na maso.“

Menolly řekla ohňovým dráčkům, aby zůstali u Sebella, a pak se rozběhla po schodech dolů a přes nádvoří ke sborovému sálu. Přes ujištění Silviny se Menolly obávala, jak vysvětlí pozdní příchod Mistru Shonagarovi. Ale neřekl nic. Tím bylo její zanedbání povinnosti těžší. Pořád se na ni díval, dokud nervózně nezačala přesouvat váhu z nohy na nohu.

„Já nevím, co to s tebou je, mladá Menolly, že dokážeš narušit celou Řemeslnickou Síň, neboť ty nejsi příliš smělá. Ve skutečnosti jsi neslušně skromná. Nevytahuješ se, nechlubíš se svým postavením, ani se nestavíš do popředí. Posloucháš, o čem tě ujišťuji, a to je radost a úleva, a poučíš se z toho, co ti bylo řečeno, což je skutečně neslýchané. Začínám chovat naději, že jsem konečně objevil, v pouhé dívce, oddanost jakou si žádá pravý hudebník, umělec! Ano, mohl bych dokonce vymámit z tvého hrdla opravdový hlas.“ Jeho pěst klesla s obrovským třísknutím na pískový stůl, až se opačný konec stolu zatřásl. Vyskočila. „Ale ani já toho nemůžu moc dělat, pokud tu nejsi!“

„Silvina říkala…“

„Silvina je skvělá žena. Bez ní by Síň byla v chaosu a nikdo by nedbal o naše pohodlí,“ řekl Mistr Shonagar stále zvýšeným hlasem. „Je také dobrý hudebník… ah, to jsi nevěděla, že? Měla by sis příležitostně poslechnout její zpěv, má drahá… Ale,“ a hlas znovu nabral na intenzitě, břicho Mistra Shonagara se třáslo, zatímco zbytek těla se zdál bez pohybu, „Myslel jsem, že jsem dal jasně najevo, že zde budeš bez výjimky každý den!“

„Ano, pane!“

„Ať už přijde mlha, požár nebo Spad! Už jsem se vyjádřil dost jasně?“

„Ano, pane!“

„Potom…“ a jeho hlas klesl do normálu, „pojďme začít s dýcháním…“

Menolly bojovala s touhou se smát. Ovládla ji hlubokým nádechem a pak se rychle zklidnila a soustředila se na lekci.

Když ji mistr Shonagar propustil, dodatečně jí přikázal, aby nechodila následující den na zkoušku, protože je den odpočinkový a on svůj odpočinek potřebuje, ale den poté už se pracovní skupiny vrací zase ke svým povinnostem.

K jejímu překvapení ji zdravilo mnoho chlapců, když se hnala kolem nich, aby byla co nejdřív zpátky u vajec ohňových dráčků. Odpovídala s úsměvem, nejistá jmény a tvářemi, ale vnitřně potěšená jejich projevem uznání. Když to brala přes dva schody nahoru do nejvyššího patra, napadlo ji, jestli všichni ti kluci věděli o předchozím nočním vyrušení. Pravděpodobně ano. Novinky se v této Síni Řemesel šíří rychleji než se zavrtávají Vlákna.

Když se dostala do horní chodby, zaslechla jemné vybrnkávání gitary. Téměř bez dechu zpomalila, a došla k bytu Harfeníka s těžkým oddychováním, stejně jako předtím Sebell. Vzhlédl, usmál se chápavě, a zvedl ruku, aby ji uklidnil. Pak ukázal rukou na pískový stůl. Všichni její ohňoví dráčci tam seděli přikrčení, a pozorovali ho.

„Měl jsem publikum. Jen nedokážu říct, jestli se jim moje hudba líbila.“

„Líbila,“ řekla mu Menolly s úsměvem. Natáhla ruku pro Krásku, která okamžitě sklouzla vzduchem k ní. „Vidíš, poví ti to jejich oči… zelená je dominantní, což je klidná radost. Červená vyjadřuje hlad, modrá a zelená jsou všeobecné odstíny, bílá znamená nebezpečí, a žlutá je strach. Rychlost víření očí ti řekne, jak intenzivně něco pociťují.“

„Co je potom s ním?“ A Sebell ukázal na Lenocha, jehož oči byly překryty vnitřními víčky.

„Nejmenuje se Lenoch bezdůvodně.“

„Nehrál jsem ukolébavku.“

„Kromě případů, kdy má hlad, se prostě chová takhle. Tu máš,“ sebrala Menolly Lenocha z pískového stolu a položila ho Sebellovi na paži. Muž polekaně ztuhl. „Pohlaď ho přes hrbolky nad očima a zadní klouby křídel. Tady! Vidíš? Brouká potěšením.“

Sebell uposlechl její instrukce, a Lenoch zhroucený na tovaryšově předloktí, obemkl drápy lehce kolem jeho zápěstí a natáhl hlavu přes hřbet Sebellovy ruky. Sebell ho laskal s plachým a radostným úsměvem na tváři. „Nenapadlo mě, že jsou tak měkcí na dotek.“

„Musíš se dívat po skvrnách na kůži a dobře je potírat olejem. Včera večer jsem si s nimi dala pečlivou práci, ale můžeš vidět, že to budu muset dělat znovu. Jen zůstaň tady…“ A Menolly chvátala rychle chodbou do svého pokoje pro mast, až si Kráska na rameni nespokojeně stěžovala na hopsání.

Jak natírali mastí ohňové dráčky, Sebellovi při zacházení s těmi tvory vzrůstalo sebevědomí. Napůl se usmíval, jako by byl překvapen, že takový úkol sám zvládne.

„Zpívají všichni ohňoví dráčci“? zeptal se při olejování Hnědáčka.

„Já opravdu nevím. Myslím, že moji se to naučili jen proto, že jsem na ně zpívala v jeskyni.“ Menolly se usmála, když si vzpomněla na ohňové dráčky, usazené pozorně na římsách v jeskyni, jak obrací malé hlavičky ze strany na stranu, aby zachytili zvuky hudby.

„Každé publikum je lepší než žádné?“ zeptal se Sebell. „Napadlo někoho, aby ti řekl, že malá královna Pána Grogha nedávno začala zpívat spolu s Harfeníky v Držbě?“

„Ale ne!“

„Pokud Groghe dokázal držet melodii,“ pokračoval Sebell, potěšen jejím ohromením, „bylo by to pochopitelné. Neboj se, Menolly. Slyšel jsem také, že Groghe má radost.“ Pak Sebell mírně změnil výraz. „Vsadím se, že minulou noc Pán Groghe nebyl tak šťastný, co?“

Zaváhala, a pak vyhrkla: „Myslíš, že Canth a F’nor budou žít?“

„Mají velký důvod, proč žít, Menolly. Brekke potřebuje, aby zůstali naživu. Už ztratila královnu. Donutí je žít. Budeme vědět víc, až se Harfeník vrátí.“

Do místnosti vstoupil Camo a nesl těžce naložený tác. Jeho tlusté rysy tváře přešly od komické úzkosti k zářivé radosti, když uviděl nejprve ohňové dráčky a pak Menolly. „Ty hezké mít hlad? Camo má jídlo?“ A Menolly spatřila mezi ostatními pokrmy na podnose dva velké hrnce kousků masa.

„Děkuji ti, žes ráno nakrmil hezké, Camo.“

„Camo velmi tichý. Moc tichý.“ Muž se pohupoval u Menolly takovým způsobem, že ze džbánu vystříkl klah. Sebell mu obratně odebral podnos a umístil ho na středovou desku pískového stolu.

„Jsi hodný, Camo,“ řekl tovaryš, „ale teď jdi do kuchyně. Musíš pomoci Abuně. Ona tě potřebuje.“

„Ty hezké mají hlad?“ Na Camově tváři se zračilo velké zklamání.

„Ne, teď ne, Camo,“ řekla Menolly jemně a usmála se na něj. „Podívej, teď spí.“

Camo se otočil dokola směrem k pískovému stolu a pak k římse, kde na sluncem prohřátých kamenech leželo několik ohňových dráčků, lesknoucích se nedávným olejováním.

„Budeme je zase krmit dnes večer, Camo.“

„Dnes večer? Dobře. Nezapomeneš? Slíbíš? Slib? Camo krmit hezké?“

„Slibuji, Camo,“ řekla Menolly s velkou vřelostí. Posmutnělý, žalostný způsob, jakým ji ten ubohý muž požádal o slib, naznačoval, že Camo už zažil příliš mnoho slibů, které byly příhodně zapomenuty.

„No,“ řekl Sebell, když se muž odšoural z místnosti, „Silvina říkala, že jsi neměla čas víc než na klah, co ses probudila. Jak si pamatuji Shonagarovy lekce, budeš asi hladová.“

K Menollyině radosti bylo na tácu červené ovoce, stejně jako masové rolky, klah, sýr, chléb a sladké zavařeniny. Sebell jedl lehce, spíš aby jí dělal společnost, než že by měl hlad, ale řekl jí, že se učil. Aby to dokázal, vychrlil jména a popisy ryb, které mu dala druhý den ráno. „Pamatuji si je všechny správně?“ zeptal se a pozoroval ji, když se na něj zírala v úžasu.

„Ano, pamatuješ!“

„Myslíš, že bych teď mohl vystupovat jako námořník?“

„Jen pokud by námořníkovi stačilo pojmenovat ryby!“

„Jen pokud…“ dramaticky se odmlčel a zašklebil se kvůli tomu omezení. „Mluvil jsem s bronzovým drakenem, kterého znám z Fortkého Weyru. Souhlasil, že nás vezme, diskrétně, na jakékoli místo s vodou, které považuješ za vhodné, abys mě tam naučila řídit loď.“

„Naučit tě řídit loď!“ Menolly byl zděšená. „Během jedné jednoduché lekce, jako jména těch ryb?“

„Ne, ale nemyslím si, že bych skutečně musel plout. Měl bych znát základy a nechat…“ ušklíbl se na ni. „… to dělat odborníky v řemesle.“

Vydechla úlevou. Měla Sebella ráda, a byla zdeptaná myšlenkou, jak moc by mohl riskovat, kdyby se pokusil sám plavit po moři. Yanus často říkal, že se nikdo nikdy nemůže naučit skutečně všechno, co je možné vědět o moři, větru a přílivu. Právě když si je někdo moc jistý, může přijít bouře a rozbít loď na třísky.

„Mám pocit, že pokud chceš být přesvědčivý, je lepší vědět, jak správně vykuchat rybu. To mi připadá mnohem víc jako nedílná součástí řemesla, než skutečné plachtění. Takže to bude mít ve tvé výuce přednost.“

„N’ton říkal, že nějaké čerstvé ryby pro mě může sehnat bez problémů.“ Menolly znovu potlačila svou zvědavost, proč harfenický tovaryš potřebuje být dobře obeznámen s námořnickým řemeslem. „Zítra je den odpočinku,“ pokračoval Sebell. „To můžeme být i spolu, pokud vydrží počasí, což – podle mého zemědělského oka – se zdá pravděpodobné. Takže, až se ohňoví dráčci vyklubou, a pokud dokážeme zmizet obezřetně, snad za pár dnů…“

„Nemohu vynechat své hodiny s Mistrem Shonagarem…“

„Už tak brzy tě znervóznil?“

„On je tak přesvědčivý…“

„Ano, to obvykle je. Ale opravdu ví, jak vystavět hlas, jestli tě to utěší. Vždycky jsem uměl hrát na hudební nástroj…“ Sebell se při té vzpomínce zašklebil, „… ale nikdy jsem si nemyslel, že bych byl zpěvákem. Byl jsem vyděšený, že by mě mohli poslat ze Síně pryč…“

„Vyděšený?“

„Ach, opravdu jsem byl. Chtěl jsem být harfeníkem od chvíle, kdy jsem se naučil své první Balady. Vyrostl jsem jako zemědělec, kde je harfenictví velmi vážené. Můj pěstoun mi dal veškerou podporu, co jsem potřeboval, a Harfeník naší Držby byl dobrý technik, ne moc kreativní,“ a Sebell mávl rukou, „ale schopný důkladně naučit základy. Považoval jsem se za řádného muzikanta… než jsem se dostal sem.“ Sebell vyrazil sebekritické odfrknutí nad svou chlapeckou domýšlivostí. „Pak jsem se dozvěděl, o kolik víc obnáší harfenictví než jen hraní na nástroj.“

Menolly se ušklíbla v plném pochopení. „Stejně jako být námořníkem je víc, než jen vědět, jak vykuchat ryby a vykasat plachty?“

„Ano. Přesně tak. Což mi připomíná, Domick tě omluvil z dnešního dopoledního sezení, ale neprominul ti odpolední práci… Takže bychom mohli také využívat čekací dobu. Mimochodem, blahopřeji, jak jsi to včera zvládla s Domickem. Udeřila jsi u něj přesně na ten správný tón.“

„Nikdy jsem na něj nic nehrála.“ Sebell na ni hleděl s očima dokořán. „Nebyla to žádná přetvářka.“

Ještě se na ni chvíli díval. „Chceš říct, že se ti opravdu líbí tento druh hudby? Žádná přetvářka?“

„Ta hudba byla úžasná. Nikdy jsem neslyšela nic podobného.“ Menolly byla trochu vyvedená z míry Sebellovým postojem.

„Ach, hádám, že to tak vypadá. Jen doufám, že budeš mít stejný názor i za několik oběhů, až budeš muset vydržet víc věčného Domickova hledání čistých hudebních forem.“ Předstíraně se otřásl. „Tady…“ a rozvinul listy nové skladby. „Podíváme se, jak se ti zalíbí tohle. Domick chce, abys hrála první gitaru, ale máš se naučit i druhou.“

Příležitostná skladba pro dvě gitary byla nesmírně komplikovaná, přecházejíc z jednoho rytmu do druhého, s akordy dost obtížnými i pro nezraněnou ruku. Museli se Sebellem přijít na alternativní prstoklad pro pasáže, které její levá ruka nedokázala zvládnout. Převládal opakující se motiv, který ovšem v různých částech přecházel z jedné gitary k druhé. Prošli dvěmi ze tří oddílů, než Sebell vyhlásil pauzu, smáli se jeho kapitulaci, když protahoval a masíroval unavené prsty a ramena.

„Nezvládneme noty té skladby perfektně za jedno sezení, Menolly,“ zaprotestoval, když chtěla dokončit třetí oddíl.

„Je mi to líto. Neuvědomila jsem si…“

„Přestaneš se za všechno omlouvat?“

„Je mi lí –. Dobrá. Neměla jsem v úmyslu, aby…“ Musela přeformulovat, co chtěla říci, až se Sebell smál jejím pokusům, jak poslechnout jeho příkaz. „Tento druh hudby je výzvou. To opravdu je. Například tady…“ a ukázala na svižnou pasáž, která byla nesmírně obtížná pro prsty.

„Dost, Menolly. Jsem příliš unavený, a proč ty nejsi…“

„Ale ty jsi harfenický tovaryš…“

„Já vím, ale ani harfenický tovaryš nemůže trávit veškerý svůj čas hraním…“

„Co děláš? Kromě zkoušení druhých řemesel.“

„Cokoli, co Harfeník potřebuje. Hlavně cestuji… Hledám mezi mladými lidmi v držbách a u řemeslníků, jestli tam není někdo vhodný pro Řemeslnickou Síň. Nosím nové skladby vzdáleným harfeníkům… Naposledy třeba tvoje skladby –“

„Moje skladby?“

„Za prvé proto, abychom tě našli, protože jsme nevěděli, že jsi děvče. Za druhé proto, že jsou to přesně ty písničky, které potřebujeme.“

„Takhle mi to říkal Mistr Robinton.“

„Netvař se tak překvapeně… a pokorně. Pravda, je hezké mít jednoho skromného učedníka ve společnosti přebujelé extroverty… co se děje?“

„Proč není hudba jako ta od Mistra Domicka –“

„Tvoji skladbu může zahrát snadno a dobře jakýkoli sotva vylíhlý harfeník, nebo hlupák s neobratnými prsty. Ne že bych očerňoval tvoje písně. Jde jen o to, že – když použiji metaforu – jsou odlišné jako den a noc od Domickovy hudby. Neposuzuj svoje písně podle jeho standardu! Už spousta lidí slyšela tvoje melodie a líbily se jim mnohem víc, než když slyšeli ty Domickovy.“

Menolly polkla. Samotná myšlenka, že její hudba je přijatelnější než Domickova byla těžko uvěřitelná, a přece chápala ten rozdíl, který Sebell vyjádřil. Domick je hudební skladatel. Ona…

„Samozřejmě, potřebujeme i hudbu, jako je ta od Mistra Domicka! Slouží k jinému účelu, pro Síně a Řemesla. Ví toho hodně o umění kompozice – což se budeš muset učit –“

„Ach, já vím, budu.“ Potom, protože ten problém jí zatěžoval svědomí, se z ní ve spěchu vyhrnula slova. „Co mám dělat, Sebelle, s písní o ohňových dráčcích? Mistr Robinton ji přepsal, a je to mnohem, mnohem lepší. Ale on všem řekl, že jsem ji napsala já.“

„Tak? To znamená, že Harfeník chce, aby to tak bylo, Menolly. Má své důvody.“ Sebell se natáhl, uchopil ji za koleno a jemně s ním zatřásl. „A neměnil skladbu moc. Jen takhle…“ naznačil Sebell, a dlaně přiblížil skoro k sobě, „… ji dotáhnul. Nechal melodii, jak jsi ji napsala, a to je to, co si všichni pobrukují. Teď se jen potřebuješ naučit, jak vypilovat svou hudbu aniž by ztratila svěžest. To je důvod, proč je pro tebe tak důležité studovat s Domickem. On má disciplínu: ty máš nápaditost.“

Menolly na to hodnocení nedokázala odpovědět. Měla knedlík v krku, když si vzpomněla na výprask, který dostala přesně za to, k čemu jí teď dodávají odvahu. „Nehrb se takhle,“ řekl Sebell skoro ostře. „Co se děje? Jsi bílá jako stěna. U skořápky!“ To poslední slovo vyznělo jako zaklení a způsobilo, že se Menolly na tovaryše překvapeně podívala. „Zrovna, když jsem nechtěl být vyrušován…“ Sledovala směr jeho pohledu a uviděla bronzového draka kroužícího dolů k zemi za nádvořím. „To je N’ton. Musím s ním mluvit, Menolly, o naší výukové cestě. Hned jsem zpátky.“ V poklusu zmizel z místnosti, a mohla slyšet, jak s klapáním běží po schodech.

Podívala se na skladbu, kterou hráli, a Sebellova slova se jí rozléhala v mysli. „On má disciplínu, ty máš nápaditost.“

„Všichni si to pobrukují.“

Lidé si oblíbili její popěvky? To se jí zdálo skoro nemožné, i když Sebell neměl větší důvod jí lhát, než když Mistr Harfeník řekl, že její hudba je pro něj cenná. Pro Harfenické Řemeslo. Neuvěřitelné!

Udeřila do gitary, triumfální, úžasný akord, a pak jej přetvářela, uvažujíc o tom, jak je tahle hudební odezva nedisciplinovaná. Její písně byly zatím spíš nápěvy, na rozdíl od krásných, složitých hudebních vzorů, které skládal Domick. Ale pokud u něj bude tvrdě studovat, možná, že by mohla své popěvky vylepšit v něco, co by mohla poctivě nazývat hudbou.

Pevně obrátila své myšlenky k gitarovému duetu a běžela přes složité pasáže, nejprve pomalu a pak teprve v taktu. Jeden z akordů přetvořila do tónů, které se tak podobaly zoufalému volání z předešlé noci, že fráze opakovala. „Nenechávejte mě samotnou“ a pak našla další akord, který tam pasoval, „Výkřik zní do noci prudce / Od duše trýzněné strachem / utrpením sevřeného srdce.“

To je to, o čem mluvil Sebell: že by Brekke nechtěla žít, kdyby Canth a F’nor zemřeli.

„Žijte, abych i já mohla žít / Jinak mě smrt čeká / Nenechávejte mě samotnou. / Svět ten výkřik leká.“

V době, kdy Menolly uspořádala akordy pro nářek ke svému uspokojení, Kráska, Skalník a Skokan už tiše broukali spolu s ní. Takže pracovala na verších. „Dobrá, schvalujete to?“ zeptala se hejna. „Možná jsem si to měla na něco zapsat…“

„Není třeba,“ řekl tichý hlas za ní. Otočila se na stoličce a uviděla Sebella, sedícího u pískového stolu, jak rychle zapisuje noty. „Myslím, že mám většinu z toho.“ Vzhlédl, uviděl její udivený výraz a krátce se na ni usmál. „Zavři pusu a pojď se podívat na můj zápis.“

„Ale… ale…“

„Co jsem ti říkal, Menolly, o omlouvání?“

„Jen jsem zkoušela nápěv…“

„Ach, píseň potřebuje vypilovat, ale ten refrén je dostatečně dojemný, aby dohnal Držbu k slzám.“ Znovu na ni pokynul, rázným gestem, kterým ji přivedl k sobě. „Možná budeš chtít změnit pořadí, dát nejdřív nebezpečí, pak rozřešení… i když nevím. S touto melodií… vždycky jsi používala mollové tóniny?“ Přetáhl přes písek sklo, takže načmárané zápisy nemohly být vymazány. „Uvidíme, jaký názor bude mít Harfeník. No, co je špatně?“

„Necháš to tady? To nemůžeš myslet vážně.“

„Můžu a obvykle myslím, mladá Menolly,“ řekl, vstal ze stoličky a natáhl se po gitaře. „Teď se podíváme, jestli jsem to zapsal správně.“

Menolly s velkými rozpaky poslouchala Sebella, jak hraje melodii, kterou složila. Ale musela poslouchat. Když si její ohňoví dráčci začali tiše broukat spolu s obratně hrajícím Sebellem, nakonec si musela připustit, v duchu, že to není zas tak špatná melodie.

„To je moc dobře uděláno, Sebelle! Nevěděl jsem, co v tobě je,“ řekl Mistr Harfeník, tleskající s vervou ode dveří. „Sám bych se spíš obával přenést ten incident do hudby…“

„Tohle je Menollyina píseň, Mistře Robintone.“ Sebell se při Harfeníkově vstupu zvedl, a teď se uctivě uklonil Menolly. „Pojď, děvče, tohle je důvod, proč tě Harfeníci hledali po celém kontinentu.“

„Menolly, mé drahé dítě, kvůli této písni se nemusíš červenat.“ Robinton ji chytil ji za ruce a vřele je stiskl. „Mysli na práci, kterou jsi mi právě ušetřila. Přišel jsem v polovině verše, Sebelle, jestli můžu prosit…“ a Harfeník pokynul Sebellovi, aby začal znovu. Jednou dlouhou paží vytáhl Robinton stoličku zpod pískového stolu, a stále držíc Menolly za ruku, se na ni složil a poslouchal, jak Sebellovy šikovné prsty vybrnkávají chytlavé fráze ze zvyšujících se akordů. „Teď, Menolly, mysli jen na hudbu, jak ji Sebell hraje, ne na to, že je to tvoje hudba. Nauč se myslet objektivně, nikoli subjektivně. Poslouchej jako harfeník.“ Držel ji za ruku tak pevně, že se nemohla odtáhnout, aby ho neurazila. Stisk jeho prstů bylo víc než uklidňující: byla to terapie. Její rozpaky ustupovaly, jak hudba a Sebellův teplý baryton proudili do místnosti. Když ohňoví dráčci bzučeli nahlas, Robinton jí stiskl ruku a usmál se na ni.

„Ano, trochu práce na frázování. Jedno nebo dvě slova by mohla být změněna, myslím, pro zvýšení efektu, ale celek může zůstat. Můžeš to zapsat… Ach, Sebelle, výborně. Výborně,“ řekl Mistr Harfeník, když Sebell poklepal na ochranné sklo. „Budu chtít, aby se to přepsalo na některé ty šikovné papírové listy, kterými nás zásobuje Bendarek, takže Menolly si to může ve volném čase projít. Není moc volného času,“ a Mistr Harfeník zvedl varovně ruku, „protože tahle odezva ohňových dráčků se rychle šíří Pernem, a musíme ji vysvětlit. Dobrá píseň, Menolly, velmi dobrá píseň. Nepochybuj o sobě tak intenzivně. Tvůj smysl pro melodickou linii je velmi dobrý, opravdu. Možná bych měl načas poslat více svých učňů na mořskou držbu, pokud vlny vyvolají jejich talent. A vidíš, tvoje hejno ještě pořád brouká melodii…“

Menolly se probrala ze svého zmatku aspoň natolik, aby si uvědomila, že hučení ohňových dráčků nemá nic společného s její písní: jejich pozornost se neupírala na lidi, ale…

„Vejce! Líhnou se!“

„Líhnutí!“

„Líhnutí!“ Oba, mistr i tovaryš, se hrnuli přes sebe ke dveřím, aby se dostali ke krbu, kde se hřály hrnce s vejci ohňových dráčků

„Menolly! Pojď sem!“

„Chystám maso!“

„Líhnou se!“ křičel Harfeník. „Líhnou se. Chyť ten hrnec, Sebelle, kymácí se!“

Zatímco Menolly uháněla do místnosti, oba muži klečeli u krbu a dívali se dychtivě, jak se hliněné hrnce mírně otřásají.

„Nemohou se vylíhnout v hrnci,“ řekla trochu ostře. Vzala hrnec z ochranného sevření Sebellových prstů a opatrně ho na krbu otevřela, prsty odhrabávajíc pryč písek z vejce. Otočila se k Robintonovi, ale on už následoval jejího příkladu. Obě vejce ležela v záři ohně, mírně se pohupovala, prasklinky na skořápkách byly známkou líhnutí. Ohňoví dráčci se seřadili na krbové římse, hluboko z hrdla jim vycházelo hučení. Zdálo se, že pulzující zvuk povzbuzuje teď už prudké pohyby vajec, jako by nabádal mláďata ve skořápce k vyklubání.

„Mistře Robintone?“ zavolala Silvina z vedlejší místnosti. „Mistře Robintone?“

„Silvino! Líhnou se!“ Harfeníkovo jásavé hulákání Menolly vylekalo, a způsobilo, že ohňoví dráčci začali zaskočeně křičet a mávat křídly. Ostatní harfeníci, zvědaví co je to za hluk, se začali shlukovat za Silvinou, která stála ve dveřích do Harfeníkova bytu. Jestli bude v místnosti příliš mnoho lidí, uvědomila si Menolly…

„Ne! Zůstaňte venku! Držte je venku!“ vykřikla dřív, než si to uvědomila.

„Ano. Běžte zpátky, hned,“ říkala Silvina. „Nemůžete všechno vidět. Máš maso, Menolly? Ah, takže máš. Je to dost?“

„Mělo by být.“

„Co uděláme teď?“ zeptal se Harfeník, hlas drsný potlačovaným vzrušením, jak se krčil nad vejcem.

„Až se objeví ohňový dráček, krmte ho,“ řekla Menolly poněkud překvapeně. Harfeník musel být hostem na mnoha dračích Líhnutích „Jen nacpat jeho tlamičku jídlem.“

„Kdy se vylíhnou?“ zeptal se Sebell, mačkajíc prsty v dlaních ve vzrušené frustraci.

Broukání ohňových dráčků nabývalo na intenzitě: oči jim vířily při zapojení do děje. Náhle se v místnosti objevila další zlatá královnička s vířícíma očima. Vydala zapištění, na které Kráska odpověděla, zvedajíc vysoko křídla, ne jako výzvu, ale na pozdrav.

„Silvino!“ ukázala Menolly na královnu.

„Mistře Robintone, podívej!“ řekla představená, zatímco všichni sledovali, jak nově příchozí královna zaujala místo na krbové římse vedle Krásky, a její hrdlo vibrovalo stejně rychle jako ostatním.

„To je Merga, královna Pána Grogha,“ řekl Harfeník, a pak se ohlédl přes rameno na dveře. „Doufám, že to pro něj není nevhodná chvíle. Tento způsob předvolání by mohl být nevhodný…“ Přes pulzující hlasy ohňových dráčků všichni uslyšeli, jak někdo zařval Harfeníkovo jméno. „Jděte někdo a přiveďte Pána Grogha,“ nařídil Harfeník, a nespouštěl oči z krbu a dvou vajec.

„Robintone!“ Zdálo se, že jeho příkaz byl zbytečný, vzhledem k řevu, který se rychle blížil. „Robin… Co? Oni jsou…? Víte, co? Tu moji Mergu vytáhli druzí. Donutila mě jít sem! Teď a sem, co to všechno znamená? Kde je Robinton?“

Menolly odtrhla oči od dvou vajec, i když si byla jistá, že v tom levém viděla šířící se trhliny, aby viděla vstup Pána Fortské Držby. Jak napovídal jeho hlas, byl to velký muž, skoro stejně vysoký jako Harfeník, ale s mnohem širší trupem, tlustými stehny a vypouklým břichem. Přes všechnu svou hmotnost šel zlehka, i když těžce dýchal, jak spěchal do Síně.

„Tady jste! Co je to se všemi?“

„Vejce se právě klubou, Pane Groghe.“

„Vejce?“ Obočí nad zrudlými tvářemi Držebníka se stáhlo do zmateného zamračení. „Ach, vaše vejce. Líhnou se? A Merga na to reaguje?“

„Doufám, že vám to nezpůsobilo nějaké potíže, Pane Groghe.“

„No, ne takové, abych nepřišel, když trvala na svém. Jak to mohlo to stvoření vědět?“

„Zeptejte se Menolly.“

„Menolly?“ A najednou se Menolly stala předmětem intenzivní zamračené prohlídky. „Ty jsi Menolly?“ Obočí se překvapeně zvedlo. „Trochu malá, ne? Vůbec ne taková, jak jsem čekal. Nemusíš se červenat. Já nekoušu. Můj ohňový dráček možná. To tě nemusí znepokojovat, že? Tihle všichni jsou tvoji? Páni, moje královna je vedle tvé, naprosto přátelská. Nejsou vůbec nebezpečné.“

„Menolly!“ Harfeníkovo zvolání přeneslo její pozornost zpátky ke krbu. Jeho vejce se začalo nekontrolovatelně kývat, kutálejíc se pryč z kamenů krbu. S prudkým nádechem nastavil obě ruce, aby zabránil pádu. Skořápka se rozpukla, a malý bronzový ohňový dráček se mu skutálel do rukou; lesknoucí se tělíčko vřískající hlady.

„Nakrmte ho! Krmte ho!“ vykřikla Menolly.

Robinton, který nemohl odtrhnout oči od ohňového dráčka, šmátral po hromádce masa a strčil jídlo do otevřené dráčkovy tlamičky. Malý bronzáček, máchajíc křídly, aby udržel rovnováhu, popadl zuřivě maso a žral tak rychle, že Menolly zatajila dech ze strachu aby se tvoreček nezadusil svou chamtivostí. „Ne tak moc. Udělejte pauzu! Mluvte na něj. Uklidněte ho,“ naléhala Menolly.

Právě v té chvíli se rozprasklo druhé vejce. „Je to královna!“ vykřikl Sebell, a z obrovského překvapení se zhoupl na patách dozadu. Od pádu ho zachránila jen ruka Pána Grogha, který ho z boku podržel.

„Nakrm ji!“ vyštěkl Pán Držby.

„Ale já nemám mít královnu!“ Na zlomek vteřiny se Sebell začal otáčet a nabízel královnu Harfeníkovi.

„Příliš pozdě!“ vykřikla Menolly a skočila dopředu, aby ho zadržela. Nacpala maso do Sebellovy hledající ruky a pak ji zatlačila zpět k zoufale vřískající královně.

„Máš mít ohňového dráčka. Nezáleží na tom, jakého!“ Harfeník byl k záměně lhostejný. Byl zaujatý svým bronzáčkem, hladil ho, krmil, broukal na něj.

Malá královna zhltla Sebellův počáteční příspěvek, ocas obtočený tak pevně kolem jeho zápěstí, že se nedokázal sám osvobodit, a musel vydržet svůj okamžik oběti. Menolly se obrátila, aby pomohla Harfeníkovi, ale Pán Groghe klečel vedle něj a povzbuzoval ho.

Když byla obě vylíhlá dráčata nafouklá jídlem, Menolly odstranila masovou misku. „Ještě jedno sousto, a prasknou,“ řekla vyčítavě Harfeníkovi. „Teď je držte u sebe. Zvedněte je. Měli by usnout. Hned tady.“

Když muži vyhověli jejímu naléhání, noví ohňoví dráčci, v tuto chvíli nasycení, unaveně zavřeli oči a jejich malé hlavy klesly na ochranné předloktí. Už zapomněla, že nově vylíhlí dráčci byli velcí sotva jako dlaň. Její přátelé od vylíhnutí tolik vyrostli…

Merga Pána Grogha byla v ramenou stejně vysoká jako Kráska, ale neměla tak mohutnou hruď. Obě si nyní vyměňovaly komplimenty, kývaly hlavou a dotýkaly se zahnutých křídel.

„To je neuvěřitelné,“ řekl Harfeník, jeho slova byla jen artikulovaný šepot, a oči se mu třpytily radostí. „Je to naprosto nejúžasnější zkušenost, jakou jsem kdy měl.“

„Vím, co myslíte,“ zamumlal rozpačitě Pán Groghe v odpověď a sklonil hlavu, ale Menolly si všimla, že tvář statného Držebníka zrudla. „Sám na to nikdy nezapomenu.“

Mistr Robinton vstal opatrně z kolenou, oči upřené na spícího ohňového dráčka, volnou ruku napřaženou pro případ, že by neopatrný pohyb malého bronzáčka zneklidnil. „To naprosto vysvětluje, proč jsem nikdy nemohl pochopit Drakeny. Ano, to otevírá zcela novou oblast porozumění.“ Posadil se na okraj postele. „Teď aspoň matně cítím, jak Lytol a Brekke museli trpět. A chápu, proč mladý Jaxom musí mít Rutha.“ Usmál se, když Pán Groghe na uvedené prohlášení něco zabručel. „Ano, tak dlouho jsem stál, a díval se malým otvorem do jiného prostoru pochopení. Teď vidím bez překážek.“ Brada mu klesla na hruď, jak mluvil tichým, hloubavým tónem, spíš pro sebe, takže jen ti, co stáli blízko zachytili jeho šeptaná slova. Lehce se otřásl a vzhlédl opět se zářivým úsměvem. „Jaký dar jsi mi připravila, Menolly. Jaký nádherný dar!“

Kráska přiletěla na Menollyino rameno, její broukání se teď ztišilo na jemné zurčení. I Merga, královna Pána Grogha, mu přistála na rameni, obtáčejíc ocas kolem jeho silného krku, stejně jako to dělala Kráska.

„Nevím, jak se to stalo, mistře Robintone,“ řekl Sebell, zvedajíc se od krbu s přehnanou opatrností. V jeho chování se svářela napůl obrana s omluvou. „Hrnce byly ve špatném pořadí. Nerozumím tomu. Měl byste mít královnu.“

„Můj milý Sebelle, nezáleží mi na tom ani v nejmenším. Tento bronzový chlapík je všechno, co jsem kdy chtěl. A upřímně řečeno, jsem přesvědčen, že by pro tebe mohlo být výhodnější mít královnu, při tom cestování, které musíš podnikat. Ano, myslím, že náhoda pracovala pro nás, ne proti nám. A já jsem docela spokojený, oh, skutečně jsem, tady s mým bronzáčkem. Jak krásné, půvabné stvoření!“ Klesl uvolněně zpátky na polštář, ohňového dráčka přitulil v ohbí paže, druhou rukou ho ochranitelsky podpíral na otevřené straně. „Takový krásný velký chlapík!“ Hlava mu klesla zpět, oči ztěžkly, už téměř spal.

„No tohle je skutečný zázrak,“ řekla Silvina velmi tichým hlasem. „Usnul bez vína nebo felysové šťávy? Ven! Ven!“ Mávala rukama na ty, co se tlačili u dveří. Jen gesto k Pánu Groghe, který kráčel před ní, bylo zřetelně zdvořilejší.

Pán Držby souhlasně přikývnul a předvedl skvělou show, když se po špičkách tiše plížil z místnosti. Jeho odchod uvolnil prostor dveří od zvědavců. Silvina zvedla poloprázdné misky u ohniště a v blízkosti Harfeníkovy ruky. Menolly pokynula zbytku svého hejnka a to vylétlo oknem ven.

„Máš je dobře vycvičené, viď?“ řekl Pán Groghe, jakmile Silvina zavřela dveře Harfeníkova pokoje. „Rád bych si s tebou o nich pořádně promluvil. Robinton říkal, že ti dokážou něco přinést. Věříš, tak jako on, že co zná jeden ohňový dráček, vědí i ostatní?“

Příliš v rozpacích, jak má odpovědět, podívala se Menolly zoufale na Silvinu a viděla její povzbudivé přikývnutí. „Zdá se to logické, Pane Groghe. Ah… to by rozhodně vysvětlovalo to… to, co se stalo v noci. Ve skutečnosti není žádný jiný způsob, jak to vysvětlit, že? Ledaže umíte mluvit s draky.“

„Ledaže umím mluvit s draky?“ Pán Groghe se těžkopádně zasmál, a v dobré náladě šťouchl prstem Menolly do ramene. „Mluvit s draky? Hahaha.“

Menolly cítila, že se usmívá, protože jeho smích byl trochu nakažlivý, a nevěděla, co jiného dělat. To neměl být vtip. Pak je Silvina panovačně umlčela, když ukázala naléhavě přes zavřené dveře na Harfeníka.

„Promiň nám to, Silvino,“ řekl Pán Groghe kajícně. „Nejúžasnější věc! Probudila mě z hlubokého spánku, vyděšená, aniž bych chápal proč. To se mi ještě nikdy nestalo.“ Kývl důrazně hlavou a Merga zaštěbetala. „Nebyla to tvoje vina, zlatíčko,“ řekl a pohladil ji po malé hlavě tlustým ukazováčkem. „Dělala jen to samé, co ostatní. To je to, co chci, abys mě učila, děvče.“ Ukazováček nyní mířil na Menolly. „Budeš, viď? Robinton říká, že se máš cvičit v jednání s lidmi.“

„Bylo by mi ctí, Pane.“

„Dobře řečeno.“ Pán Groghe obrátil těžké tělo směrem k Silvině s divokým pohledem. „Dobře mluví, to dítě. Není taková, jak jsem čekal. Nemůžu věřit názoru jiných lidí. Nikdy jsem nevěřil a nikdy nebudu. Domluvím něco s Robintonem později. Ne moc později. Ale později. Hezký den vám všem.“

S tím vyšel Pán Fortské Držby z místnosti, přikyvujíc a usmívajíc se na harfeníky, stále ještě shromážděné na chodbě. Menolly viděla, jak si Sebell se Silvinou vyměnili ustarané pohledy a přešla přes místnost, aby stála před nimi.

„Co tím Pán Groghe myslel, Silvino? Nejsem taková, jak čekal?“

„Bála jsem se, že se to k tobě dostane,“ řekla Silvina, oči zúžené hněvem. Poplácala Menolly nepřítomně po rameni. „Roznesly se tu řeči, které jiným nepřinesly nic dobrého, a tobě nic zlého. Znám pár zadnic, které by potřebovaly nakopnout, tak je to.“

Menolly byla nečekaně a silně zaplavena hněvem. Kráska čiřikala, oči jí začínaly rudě vířit. „Ty dívky z domku zůstaly během Spadu v Držbě, že?“

Silvina vrhla na Menolly dlouhý, rozptylující pohled. „Řekla jsem, že se o tu věc postarám, Menolly. Ty,“ ukázala na ni Silvina, „se budeš zabývat záležitostí Harfeníka.“ Byla zjevně stejně rozzuřená, jako Menolly, a shodila pomyslné smítko ze sukně se zbytečnou silou. „Vy zůstanete zde, oba, a zajistíte, aby Harfeníka nic nerušilo. Nic, rozumíte!“ probodla učedníka i tovaryše přísným pohledem. „Spí, a bude spát tak dlouho, dokud ho ten tvoreček nechá. Tak by pro změnu mohl udělat něco pro sebe, dřív, než se udře k smrti.“ Zvedla podnos. „Pošlu vám večeři po Camovi. A jejich večeři také.“ Rázně za sebou zavřela dveře.

Menolly se za ní dlouho dívala, a stále uvnitř cítila hněv. Nijak těm dívkám neublížila, tak proč se pokusily obrátit Pána Držby proti ní? Nebo to snad všechno bylo s tichým souhlasem Dunky? Menolly věděla, že malá držebnice domku ji nenávidí za ponížení způsobené ohňovými dráčky. Ale když teď byla Menolly v Síni, proč by v tom Dunka pokračovala? Ohlédla se na Sebella, který ji pozoroval, dokonce i když choval svou spící královnu.

„Nech to být, Menolly,“ řekl klidným, ale důrazným tónem. Ukázal na pískový stůl. „Harfeníkovy záležitosti jsou teď pro tebe důležitější povinností. Mistr Robinton říkal, že máš opsat skladbu na listy.“ Opatrně se přesunul, tak aby nevyrušil svou malou královnu, podal potřeby z police a položil je na středovou desku. „Takže, opisuj!“

„Nechápu, co si mysleli, že dosáhnou, když poštvou Pána Grogha proti mně. Co by dělal?“

Sebell nic neřekl, jen přitáhl stoličku pod sebe a posadil se. Ukázal na skladbu.

„Je jenom dobře, že to vím. Tu urážku mi zaplatí.“

„Posaď se, Menolly. A kopíruj. To je mnohem důležitější pro Harfeníka i Síň, než nějaké malicherné intriky závistivých dívek.“

„Mohly mi způsobit potíže, ne? Kdyby Pán Groghe uvěřil tomu, co říkaly. Nikdy jsem těm holkám neublížila.“

„To je pravda, ale to není harfeníkova záležitost. Píseň ano. Zkopíruj ji! A ještě jedno slovo na jiné téma a budu –“

„Pokud nebudeš tiše, probudíš ohňového dráčka,“ řekla Menolly, ale posadila se ke stolu a začala opisovat. Uměla poznat tvrdohlavost, když ji viděla, a nebylo by jí k ničemu, kdyby popudila Sebella proti sobě. „Jak ji pojmenuješ?“ zeptala se.

„Pojmenovat ji?“ Sebell byl překvapený, a Menolly si zděšeně uvědomila, kolik jeho radosti z královny ubralo její hloupé znepokojení nad drby. „Páni, já mám tu čest jí dát jméno, viď? Ona je moje. Já myslím…“ a jeho oči zářily citem k dráčeti, „myslím, že jí budu říkat Kimi.“

„To je krásné jméno,“ odvětila Menolly a s dobrým pocitem v duši se sklonila ke svému kopírování.

KAPITOLA 8

Shromáždění! Shromáždění! Dnes je velký den!

žádná práce, žádné chmury, klid je od Vláken.

Stánky stojí na náměstí, smetená je zem,

všichni zblízka, všichni z dáli na sraz míří sem.

Do váčků si marky dejte, zboží předveďte,

k jídlu, pití, zpěvu, tanci blízké přiveďte.

Nad Držbou už vlajky vlají, je to jasná věc,

zábavu si užijeme spolu nakonec!

„Co je v nepořádku s Držbou?“ zeptala se Menolly Piemura příští ráno, když spolu s chlapcem a Camem krmili ohňové dráčky. Piemur stále natahoval krk přes střechy Harfenické Síně, aby viděl ohňovcový vrchol Fortské Držby.

„Nic není v nepořádku. Chci zjistit, jestli už vztyčili shromažďovací vlajku.“

„Shromažďovací vlajku?“ Menolly si připomněla, že Sebell se zmiňoval o Shromáždění.

„Jasně! Je jaro, a slunečno. Je den odpočinku. Vlákna se nečekají, tak by mělo být Shromáždění!“ Piemur si ji dlouho prohlížel a pak se jeho tvář zkroutila do nevěřícného výrazu. „Chceš říct, že jste nemívali Shromáždění?“

„Půlkruhová je izolovaná,“ bránila se Menolly. „A se spadem Vláken…“

„Jo, zapomněl jsem. Není divu, že jsi takový fantastický muzikant,“ řekl a zavrtěl hlavou, jako by to nebyla skutečná kompenzace. „žádná práce, ale samé procvičování! Přesto,“ dodal poněkud skepticky, „museli jste mít nějaká setkání, než začala padat Vlákna?“

„Samozřejmě, že jsme měli. Obchodníci chodili přes močály třikrát až čtyřikrát za Oběh.“

Piemur se tvářil nezaujatě. Menolly si uvědomila, že ona sama má na ty události jen mlhavou vzpomínku. Spad vláken začal, když jí bylo sotva osm Oběhů.

„My máme Shromáždění vždycky, když je slunečný den volna,“ řekl Piemur a brebentil dál, „a když se nečekají žádná Vlákna. Samozřejmě, to že jsme Držba s několika malými řemeslnickými síněmi, a ještě s hlavní Harfenickou Síní, je důvod pro velká Shromáždění. Náhodou,“ naklonil potutelně hlavu, „nemáš u sebe nějaké marky?“

„Marky?“

Piemura pořádně znechutila její zabedněnost. „Marky! marky! Co získáš výměnou za to, co prodáváš na shromáždění?“ Sáhl do kapsy a vytáhl čtyři malé bílé mince z vysoce leštěného dřeva, na kterých byla z jedné strany vyryta číslice 32, z druhé strany značka Kovářské Síně. „Jen dvaatřicítky, ale když mám čtyři, je to osmina, a k tomu z Kovářské Síně.“

Menolly vlastně nikdy dřív marky neviděla. Všechny obchodní transakce prováděl její otec, Mořský Držebník. Byla ohromená, že tak mladý kluk jako Piemur vlastní marky a řekla mu to.

„Oh, já jsem zpíval, víš, ještě předtím, než jsem se stal učedníkem. Vždycky jsem dostal marku určité hodnoty, nebo něco jiného. Moje pěstounka mi je schovávala, než jsem přišel sem.“ Piemur znechuceně nakrčil nos. „Ale za zpěv na shromáždění nedostaneš zaplaceno, pokud patříš k harfeníkům, a musíš si sama vydělat jinak. Nemám tady nic, co bych vyměnil za marky. Pořád to zkouším, ale Mistr Jerint nechce dát svou pečeť na mé píšťaly, tak musím vymyslet nějaký jiný způsob, jak proměnit trochu víc… Hej, podívej, Menolly,“ popadl ji za paži, „támhle se zvedá vlajka! Bude Shromáždění!“ Rozletěl se splašeně přes nádvoří do ubytovny učedníků.

Na nejvyšším vrcholu Fortské držby teď Menolly viděla jasně žlutou vlajku, a pod ní se na stožáru třepetaly červenočerně pruhované praporce, které zřejmě signalizovaly Shromáždění.

Slyšela Piemurovy výkřiky, ozývající se z učednické ubytovny, a zvuky stěžujících si spáčů. Jako by Piemur tím, že spatřil vlajku, vydal nějaký signál, služebné, hnány Abunou a Silvinou, vešly do kuchyně. Vlajka a praporce na stožáru Držby byly náležitě známé a přípravy jídla probíhaly v radostné náladě. Menolly rozehnala své hejno, aby se věnovali slunění a koupání, a vydala se do kuchyně za Silvinou a Abunou. Nabídla, že zanese snídani Harfeníkovi a jeho bronzáčkovi, kterého pojmenoval Zair.

„Říkala jsem ti, Abuno, že s Menollyinou pomocí nebudou další dva ohňoví dráčci žádný problém,“ řekla Silvina, vřele se usmála na Menolly, a postrkovala vládkyni kuchyně k nějakému jinému úkolu. „Neboj se, že by se tady Harfeník vyskytoval častěji, s tím jeho dráčkem, nebo Sebell,“ zavolala na Abunu, která odcházela a brblala si pro sebe. „S tím, jak dlouho žije v Harfenické Síni, by si člověk myslel, že už si na změny kolem zvykla.“

Menolly se chtěla zeptat Silviny na dívky a jejich pomluvy, ale Silvina uhnula pohledem. Vtom obě zaslechly zoufalý hlas, který volal Menolly. Sebell se zřítil dolů z kuchyňských schodů, holou rukou si přidržoval kalhoty, a šklebil se bolestí, jak mu druhou ruku svírala jeho královnička. Kimi divoce vřískala hlady.

„Menolly! Tady jsi! Hledal jsem tě všude. Co je to s ní? Au!“ Sebell měl obavami oči dokořán.

„Má jen hlad.“

„Jen hlad?“

„Tady, pojď se mnou,“ Menolly chytla Sebella za paži, zvedla tác připravený pro Mistra Harfeníka a táhla tovaryše z kuchyně do relativního klidu jídelního sálu, aby ho ušetřila Abunina temného mračení. „Teď ji nakrm!“

„Já nemůžu. Moje kalhoty!“ Sebell kývl ke kalhotám, kterým bez opasku hrozilo, že mu sklouznou z boků.

Menolly potlačila smích, odepnula svůj vlastní opasek a zajistila jím Sebellovy kalhoty. Popadl plnou hrst masa a podal ji Kimi. Nevděčná darebnice zasyčela, vrhla se na maso, a přitom zaťala drápy do jeho předloktí. Menolly mu tedy dala i svou tuniku. U servírovacího okna zahlédla kousek ručníku. Obratně uvolnila nohy královničky ze Sebellova předloktí a ovinula látkou jeho poškrábanou a krvácející paži, a pak se jí podařilo znovu uložit Kimi na předloktí, aniž by si královna přesunu všimla.

„Ach, děkuji ti, děkuji, děkuji!“ povzdechl Sebell, klesající na nejbližší lavici. „A tys každý den těch tvorů krmila devět?“ Vrhl na ni pohled s obnoveným respektem. „Nevím, jak jsi to dělala! Opravdu ne!“ Menolly ukázala na klah a vzala hrst masa. Kimi se nestarala, čí ruka drží maso, takže Sebell se vděčně napil trochu klahu.

„Menolly!“ Další hlas zaburácel z vrcholu schodiště.

„Pane?“ Menolly uháněla k úpatí schodů.

„Vydává ty nejpodivnější zvuky,“ zařval Harfeník. „Je zraněný, nebo jen hladový? Oči mu rudě planou.“

„Tady jste,“ řekla Silvina, která se vynořila z kuchyně s druhým tácem, naloženým jídlem jak pro člověka, tak pro ohňového dráčka. „Napadlo mě, že o vás uslyšíme, hned jak se objevil Sebell.“

Menolly se neudržela a rozesmála se spolu se Silvinou. Brala schody po dvou, aniž by rozlila kapku klahu nebo shodila jediný kousek masa z vrchovaté mísy. Harfeník si udělal čas aspoň aby se oblékl, a napadlo ho omotat si ruku proti drápům svého bronzáčka, ostrým jak jehla. Nevypadal však ani za mák méně otráveně nebo zoufale než Sebell.

„Jsi si jistá, že je to jen hlad?“ zeptal se mistr Robinton. Vřískot jeho ohňového dráčka však zeslábl s prvním soustem masa. Robinton ukázal Menolly ke svému pokoji, ale ohňový dráček, v domnění, že mu berou jídlo, rozhořčeně vykřikl a ohnal se Menolly po ruce. „Tady, tady, jez, ty chamtivče,“ řekl Harfeník láskyplným hlasem. „Jen všechny neprobuď. Dnes je odpočinkový den.“

„Příliš pozdě,“ poznamenal Domick kyselým tónem, zatímco stál ve dveřích svého pokoje, kožešinovou přikrývku omotanou kolem těla. „Ty řveš jak raněný drak, Sebell kvílí jak dračí letka a ty otravné bestie vydávají tóny, které by dokázaly ohnout kov. S tím se opravdu nedá užívat si volného dne.“

„Vlaje shromážďovací vlajka,“ řekl Harfeník smířlivě. Nepřestával krmit Zaira, zatímco spolu s Menolly pokračoval do svého pokoje.

„Shromáždění? To je vše, co potřebuji.“ Domick zabouchl dveře.

„Věřím, že se to nebude opakovat,“ ozval se mistr Morshal, když byl Harfeník s Menolly pár kroků od svého pokoje. Měl na sobě volné roucho, ale očividně ho vytáhlo z postele vřískání a křik. Jeho kyselý pohled směřoval plně na Menolly, jako by byla jedinou příčinou rozruchu. „Pravděpodobně ano,“ odpověděl Harfeník vesele, „dokud nepřijdu na to, jaké má tento vzácný tvor zvyky. Vylíhl se teprve včera, Morshale. Dej mu pár dní milost.“

Morshal něco zadrmolil, zlověstně a vyčítavě se zamračil na Menolly, a pak prudce, bez bouchnutí, zavřel dveře. Menolly až příliš jasně slyšela, jak se na chodbě zavírají i ostatní dveře, a byla velmi ráda, že je ve společnosti Harfeníka.

„Nenech se starým Morshalem naštvat, Menolly,“ řekl mistr Robinton tiše. Menolly rychle vzhlédla, vděčná za jeho uklidnění. Znovu se usmál, když pokývl, aby vstoupila do jeho pokoje a položila tác do středu pískového stolu. „Naštěstí,“ pokračoval, šoural se ke křeslu a stále podával kousky masa Zairovi, „nemusíš sedět ve třídě s Morshalem.“

„Nemusím?“

Robinton se zasmál úlevě v jejím hlase, a pak znovu, když Zair minul sousto, úzkostlivě pískajíc, než ho Harfeník zvedl z podlahy a vložil spořádaně do otevřené tlamičky. „Ne, nemusíš. Morshal učí pouze na úrovni učedníků.“ Mistr Harfeník si povzdechl. „Opravdu je odborníkem na vtloukání základních teorií do vzdorovitých myslí učedníků. Ale Petiron už tě naučil víc, než zná Morshal. Ulevilo se ti, Menolly?“

„Ach, ano. Mistr Morshal nevypadá, že by mě měl v oblibě.“

„Mistr Morshal vždycky považoval za ztrátu času a úsilí učit nějaké dívky. K čemu by to bylo dobré?“

Menolly zamrkala, překvapená, když v Harfenické Síni slyšela ozvěnu otcova názoru. Pak si uvědomila, že Mistr Robinton šikovně napodoboval popudlivé chování Mistra Morshala. Teplé prsty zachytily její bradu, a ona se náhle dívala vzhůru na Harfeníka. I přes vydatný noční odpočinek na něm byly jasně vidět vrásky únavy a starostí. „Morshalova nechuť k ženskému pohlaví je tady v Síni trvalým důvodem k žertování, Menolly. Buď k němu zdvořilá kvůli jeho hodnosti a věku, a zkus ignorovat jeho neobjektivní myšlení. Jak jsem říkal, nemusíš sedět u něj ve třídě. Ne, že by s Domickem bylo studium jednodušší. Je tvrdý učitel, ale Domick převezme tvou výuku tam, kde Petiron v hudební formě a kompozici skončil, aspoň dokud to půjde. Bohužel,“ Harfeníkův lítostivý úsměv vypadal upřímně, „se vším, co se teď děje jsem v časové tísni; mnohem raději bych ten úkol provedl sám. Přesto, Domickovo porozumění skutečně klasické formy je vynikající, a on by strašně rád zabral pro sebe veškeré instrumentalisty, schopné hrát jeho složitou hudbu. Nepromeškej lekce s Mistrem Shonagarem, musíš být schopná zazpívat své písně efektivně, ale,“ řekl a zvedl varovně prst, „nepodlehni naléhání Brudegana o sbor ohňových dráčků. To se může naplánovat na pozdější dobu, až tě náležitě usadíme ve tvém řemesle. Rád bych, aby ses soustředila na své nástroje… tak důkladně a tak rychle, jak ti to ruka dovolí. Mimochodem, jak pokračuje léčení?“ Sáhl po její levé ruce. „Hmmm, pracovala jsi s ní příliš mnoho, jak se dívám na tu rozšklebenou jizvu. Bolí to? Nechci, abys byla chromá jen díky své přílišné horlivosti, Menolly, pochop to!“

Menolly, vycítila jeho znepokojení, spolkla knedlík v krku a podařilo se jí váhavě usmát.

„Není to nic snadného, dítě, mít skutečný dar: něco jiného je pak odepřeno, aby se to vyrovnalo.“ Menolly překvapil smutek a melancholie v jeho očích i obličeji, a on pokračoval, téměř jakoby pro sebe. „Pokud se nechceš vzdát té značky, vždycky budeš existovat jen napůl. Když už mluvíme o značkách…“ Jeho výraz se zcela změnil. Naklonil se dopředu přes pískový stůl a přehraboval se v přihrádkách centrálního přemostění nad úrovní písku. „Ah, tady,“ a vtiskl jí něco do ruky. „Dnes je tu Shromáždění, a zasloužíš si nějaké rozptýlení. Mám podezření, že v Mořské Držbě bylo zábavy málo a zřídka. Najdi si na stáncích něco jenom pro sebe… možná opasek… a kup si nějaké ty bubinkové koláče. Piemur tě k nim zavede, rošťák. Ale zítra,“ zamával na ni mistr Robinton prstem, „zpátky do práce. Sebell říká, že jsi dobrý přepisovač. Měla jsi včera večer možnost dolaďovat Píseň o Brekke? Myslím, že budeš souhlasit, že ve čtvrté větě zadrhává melodická linie…“ a zabroukal ji. „Pak chci, abys přepsala baladu, zaznamenávající všechny tradiční hudební formy. Ber to jako cvičení v hudební teorii. Nezapomínej na můj názor, že síla tvé práce bude spočívat ve volnějším, méně formálním stylu. V tomhle řemesle jsou nicméně puristé, které musíme uklidnit, protože jsi jen učedník.“

Zair, který měl břicho tak nafouklé, že pod kůží šlo rozeznat jednotlivé kousky masa, začal náhle krkat, zhroutil se v ohbí Harfeníkovy paže a usnul.

„Poslyš, Menolly, jak dlouho nebude dělat nic jiného, než jíst a spát?“ ozval se Harfeník zklamaně.

„První sedmidení, možná o pár dní déle,“ odpověděla Menolly, která se stále snažila vstřebat jeho ohromující pokyny a filozofii. „Jeho osobnost se rozvine ve velmi krátkém čase.“

„To je úleva.“ Harfeník si přehnaně zhluboka povzdechl. „Bál jsem se, aby snad neměl pomatený rozum, jak jsme ta vejce nesli mezimezím. Ne, že bych se jinak o něj staral méně,“ usmál se něžně dolů na rozvalenou siluetu. „Jak se ti vůbec kdy podařilo naplnit břicha devíti takových nenasytů?“ Teď už směřoval úsměv jen na ni. „Jaká je to úleva, že tě tu máme, abys nám pomohla. V tomhle jsem já tvůj učedník.“ Oči, které se na ni zahleděly, stále ještě jiskřily pobavením, i když na tváři už se usadil vážný výraz. „Ve všech ostatních záležitostech, a to si považuj, budeš ty můj učedník, víš. Teď můžeš odnést podnos zpět do kuchyně, a jsi propuštěna na shromáždění. Pokud, samozřejmě,“ dodal s tím podmanivým úsměvem, „se nebude dít něco neobvyklého s tímhle chlapíkem.“

Přinesla podnos a prázdné nádobí do kuchyně, kde Abuna s víc než obvyklou zdvořilostí navrhla, že by se Menolly měla nasnídat dřív, než všechno zmizí. Stoly budou brzy prázdné, a jestli se nějací opozdilci nenajedí, tak mají smůlu. Jedině, že by se mohli nacpat něčím u stánků při shromáždění.

To připomnělo Menolly marky, které jí vložil do ruky Harfeník. Nejdřív si myslela, že je to slabým světlem průchodu, ale když se dostala do vstupní haly, mohla jasně vidět, že tam byla podtržená dvojka: to nebyla půlmarka, která by měla rýhu nad číslem. Sevřela ohromeně vzácný kousek v pěsti. Mistr Harfeník jí dal celou dvoumarku, kterou může sama utratit. Dvě celé marky! Páni, může si koupit cokoli! Ne, řekl, že si má koupit něco hezkého na sebe. Opasek. Harfeníkovy bystré oči zaznamenaly, že jí opasek chybí. A ten starý už byl stejně opotřebovaný. Ale mít nový, místo toho, co dala Sebellovi… ano, vybere si pro sebe opasek! Jak je to od Mistra Robintona milé. A taky říkal, že se dají koupit bublinkové koláče.

Rozhlédla se po hrstce chlapců u učednických stolů po kudrnaté hlavě Piemura. Byl jako obvykle ponořen do rozhovoru s několika chlapci, a pravděpodobně plánovali neplechu, soudě podle toho, jak skláněli hlavy k sobě. U kulatého stolu neseděli žádní mistři a u oválného bylo několik tovaryšů seskupeno kolem Sebella, a obdivovali Kimi, spící na jeho paži.

„Ona je nemůže dát pryč, i kdyby chtěla,“ říkal Piemur pronikavým tónem, když se Menolly přiblížila k jeho skupině. Někdo ho musel píchnout do žeber, protože se ohlédl přes rameno a zatímco on nevypadal vůbec zahanbeně, z výrazu ostatních bylo zřejmé, že tím „ona“ měl na mysli Menolly.

„Můžeš?“ zeptal se bez okolků.

„Můžu, co?“

„Dát někomu jinému některého ze svých ohňových dráčků?“

„Ne.“

„Říkal jsem ti to!“ Piemur ukázal obviňujícím prstem na Ranlyho. „Takže Sebell nemohl dát Robintonovi královnu. Že ne, Menolly?“

„Ale Mistr Harfeník měl mít královnu,“ řekl Ranly vzdorovitě.

„Sebell nabízel královnu Mistru Robintonovi, když se vylíhla,“ řekla Menolly rychle, „ale bylo příliš pozdě. Došlo k Zasvěcení, a to se nedá změnit.“

„Dobře, a jak se tedy Sebell dostal k vejci královny?“ Ranlyho oči ji teď ostře obviňovaly ze spoluviny.

„Zcela náhodou,“ řekla, ovládajíc své podráždění nad takovým nehorázným náznakem. „Za prvé, opravdu neexistuje žádný jistý způsob jak poznat, které vejce ve snůšce ohňových dráčků bude královna. Za druhé, není to ničí záležitost, jen Mistra Robintona a Sebella.“ Chtěla jen zavčasu pohřbít tyhle rozvratné fámy a splatit oběma mužům aspoň kousek svého velkého dluhu. „Za třetí, vybrala jsem dvě největší vejce z hnízda pro mistra Robintona,“ a chlapci souhlasně přikývli, „ale oba mohli být bronzáčci.“ Pak se zasmála. „Všechno se to seběhlo tak rychle; když se vejce začala líhnout, nikdo se neobtěžoval zjišťovat, který hrnec je čí. Mistr Robinton a Sebell je chytili jen tak tak, protože oba hrnce se šíleně kymácely a hrozilo, že spadnou. Malý bronzák se vylíhl první, přímo do rukou mistra Robintona, a to bylo dobře. Chytil ho těsně před tím, než mohl spadnout z krbové římsy.“ Chlapci z té blízké katastrofy napětím zalapali po dechu. „A pak tam byl Sebell s královnou v rukou. Pokusil se ji dát Harfeníkovi, ale Zair už se zasvětil, a tak měl malou Kimi. Nejde to nijak změnit. A už nechci slyšet ani slovo od žádného z vás o tom, kdo co má a kdo by neměl mít. V této Síni už koluje dost drbů.“ Přála si, aby mohla zapomenout na své starosti s tím, co řekly dívky Pánu Držby.

„Snažil jsem se jim to říct,“ řekl Piemur, rozhazoval ruce a oči mu ukřivděně svítily, protože Menolly teď zírala na něj. Pak se chytil dramaticky za krk, protože mu na posledním slově přeskočil hlas. „Já jsem snad ochraptěl…“

„Zlaté hrdlo nemůže chraptět, ne?“ podotkl Ranly sarkasticky.

Piemur zkoušel hrnce klahu na stole, zda je některý ještě teplý. Jeden našel, nalil dva hrnky a jeden nabídl Menolly. Vypil půl hrnku, zakloktal, pak si rukou otřel ústa a řekl jí, ať jí raději rychle, protože každou chvíli se budou uklízet stoly.

„No, vraťme se k problému marek. Tohle bude teprve druhé shromáždění v tomto Oběhu, takže jsem došel k závěru, že bude poslán starší tovaryš z Kovářské Řemeslnické Síně, aby dával pozor na mladší kolegy a dohlížel na směňování. A tím tovaryšem bude, pravděpodobně, přítel mého otce, Pergamol, a pokud to bude Pergamol, pak mohu zaručit, že dostanete za své výrobky nejvyšší možnou hodnotu marek. A…“ zvedl ruku, aby umlčel Ranlyho, který právě otevíral pusu, „pokud to nebude Pergamol, bude to někdo, kdo ho zná.“

„A co když to bude jen mladý tovaryš, co pak, Piemure?“ zeptal se Ranly kousavě.

„Pak budu brečet!“ pustil Piemur ten problém z hlavy s veškerým pohrdáním zkušené přetvářky. „Jsem jen malý chlapec, a nikdy jsem toho moc neměl a já…“ Z očí se mu řinuly velké slzy a jeho tvář byla maskou důvěryhodné a úzkostlivé nevinnosti.

„Pokud mohu narušit toto taktické setkání,“ řekl další hlas, a všichni kluci se provinile ohlédli. Uviděli Sebella s ohňovým dráčkem na paži. „Potřebuji prohodit pár slov s Menolly…“

Vstala a následovala tovaryše k oknu. Vtiskl jí srolovaný pásek do ruky, zatímco jí děkoval za ranní záchranu své důstojnosti. „A teď, můžu mít Kimi pořád u sebe?“ zeptal se a lehce hladil ohňového dráčka po složených křídlech. Dokonce i ve spánku odpověděla na jeho dotek povzdechem.

„Čím víc bude s tebou, tím silnější vyroste pouto mezi vámi. Pokud nebude na tobě, aspoň ji měj ve své blízkosti.“

„Je příliš mladá, aby se naučila sedět mi na rameni, jako to dělá tvoje Kráska? Potřebuji mít obě ruce volné, aspoň dnes.“

„Až se probudí, dej ji na rameno.“ Menolly se zazubila. „A připrav se, že bude škrtit tvůj krk.“

„Jak často jí?“

„Dá ti vědět.“ Menolly se smála Sebellovu zděšení. „Alespoň ji nemusíš chytat. Můžeš mít pár masových rolek v pouzdře u opasku, i když vím jistě, že Camo bude připraven kdykoli dělat sek-sek.“ Sebell se zasmál s ní. „Jedna věc, co budeš muset dělat každý den, je olejování její kůže.“

„Musí to páchnout jako ta věc, co používáš ty?“ Sebell byl zděšený. Menolly potlačila smích. „Mistr Oldive měl tuhle mast po ruce. Říkal, že ji vyrábí pro dámy z Držby na potírání tváří…“

„Ach, ne.“

„Ale jsem si jistá, že by našel něco vhodnější pro…“ Odmlčela se, nejistá, jak moc může Sebella škádlit.

„Pro mou mužskou důstojnost a postavení?“ Sebell se na ni usmál. „Jdu si s ním tedy promluvit,“ a odkráčel rázným krokem.

Menolly velmi potěšilo, že předtím zarazila řeči chlapců z “nepochopení“ líhnutí ohňových dráčků. Sebell byl moc milý. A nebylo to tak, že by se Mistr Robinton znepokojoval kvůli zasvěcení bronzáčka. Skutečně mu na tom ani trochu nezáleželo, jednou zasvětil Zaira, a ten byl teď naprosto jeho. A pokud je spokojen Mistr Robinton, zbytek Síně se o tom nebude dohadovat! Na druhé straně se obává klepů děvčat: pokud učedníci mohli z tak prosté záměny, jako při Líhnutí, vyvozovat hlubokou urážku, co pak dívky udělaly s její pověstí v Držbě?

„Hele, Menolly,“ řekl Piemur, který se náhle objevil vedle ní, „musím teď udělat pár věcí, ale po obědě, chceš, abych tě provázel po shromáždění? Vypadá to, že jsi ještě na žádném nebyla… totiž, tady.“

Ochotně souhlasila, zvědavá, jaké má přesně plány, aby ovlivnil své smlouvání. Vyrazil pak ze sálu, těsně za patami ostatních chlapců. Několik tovaryšů si ještě hovělo u oválného stolu a pilo klah, ale většina učedníků se rozprchla. Od kulatého stolu se teď na ni temně mračil Mistr Morshal, který tu jedl s osamělou důstojností.

Menolly opustila jídelnu a kráčela do útočiště svého pokoje. Ohňoví dráčci byli stočení do klubíčka na hluboké okenní římse, křídla se jim na slunci krásně leskla, ale drahokamové oči měli překryté všemi svými víčky. Kráska se zavrtěla, zvedla hlavu, odhrnula vnější víčko, a tiše zapískala. Když ji Menolly konejšivě pohladila, povzdechla a pokračovala ve své přerušené dřímotě.

Z výhodné pozice druhého patra mohla Menolly vidět pole vzadu za Harfenickou Síní a širokou cestu. Tam už vládla značná aktivita: nákladní zvířata se po Říční cestě pohybovala pomalým dlouhým krokem, spíš z lenosti, než kvůli těžkému břemenu. Stavěly se stánky, které na volném prostoru vytvářely tvar čtverce. Stoly a lavice už byly na místě, s výhledem na středový taneční parket. K tanci by tu jistě mohlo hrát sto i více harfeníků. Bude tu asi víc tančících, než kdy viděla. A pravděpodobně odlišné tance, než ty, co byly oblíbené v její Mořské Držbě. Oh, to bude velké shromáždění. Její první tady, a její první od doby, co začaly padat Vlákna.

Menolly zahlédla dívky vycházející z domku, oslnivě oblečené, s tenkými šátky na ochranu vlasů proti lehkému větru. Ach, co by jim nejradši udělala s vlasy! Poniny vlasy v dlouhých úhledných copech by vytrhala od kořenů… Menolly zastavila své myšlenky, trochu zděšená intenzitou svého odporu. Koneckonců, dívky byly omezeny svým cílem – obrátit Pána Grogha proti ní. Proč by si s nimi zatěžovala hlavu? Má lepší věci, kterými se může zabývat. Je harfenický učeň, žádný příležitostný student. Je učedníkem Mistra Robintona. Samozřejmě, protože je to Mistr Harfenické Síně, každý v ní byl jeho učedníkem. Ale ona byla učedník, a hodlala jím zůstat. O to víc, že se dívky snažily její postavení ohrozit. Chystala se zůstat, navzdory nim, i svým rodičům. Chystala se vydobýt si tu své místo, protože sem patřila, jak říkal Mistr Robinton. Tady mohla zdokonalit svou hudbu. Tady si mohla vytvořit své vlastní místo, ne vklouznout na místo vedle někoho jiného, kohokoli jiného. Stejně jako si z jeskyně udělala vlastní domov, měla by to udělat zde v Harfenické Síni. A nikdo, zvláště ne nějaká záludná hlupačka, jejíž jediným nárokem na důležitost je to, že je něčí vnučka, ji odtud nevypudí! Nebo intrikující zbabělec jako je držebnice domku Dunka!

Menolly prolétlo hlavou, jestli se Silvina nějak vypořádala s drby. Ve skutečnosti to není vůbec důležité, řekla si Menolly přísně. Zvláště, když Pán Groghe, jak se zdálo, ji schvaloval, a vlastně jí sám navrhl, ať mu pomůže cvičit jeho královnu, Mergu. Menolly se zasmála sama pro sebe. Jen počkejte, až se o tom tyhle bábovky dozvědí! Ona, učedník trénující ohňové dráčky, jediná úspěšná na celém Pernu. Učitel jen jeden krok před studentem. Teď se zachichotala, zakrývajíc si ústa rukama, protože věděla, že se chová hloupě. Ale ona hloupá není, to je vidět, když se několik jejích písní hraje tady v Harfenické Síni: složila melodii, naučila zpívat své ohňové dráčky, a ví jak vykuchat ryby a vyspravit plachty, kdyby to některý harfeník potřeboval vědět. A proč to Sebell potřebujete vědět? Přerušovaně povzdechla. Škoda těch dívek, pomyslela si. Přála si, aby Audiva nemusela zůstat s nimi, byla lepší než ostatní v domku, a bylo by hezké, mít přítelkyni. Ne, že by neměla dobrého přítele v Piemurovi. Kdyby Piemur vyrostl a ztratil svůj vynikající hlas, musel by opustit Řemeslnickou Síň? Ne, protože se určitě učí hrát nějaké z těch „jiných“ skladeb. Dost dobře si ho neuměla představit, jak pokračuje ve šlépějích mistra Shonagara…

Zvedla se z okenního parapetu a připomněla si úkol, který jí zadal Mistr Robinton jako svému učedníkovi. Naladila gitaru a začala nacvičovat Píseň o Brekke, jen tiše, kdyby snad byl Harfeník zaneprázdněn ve svých pokojích. Myslel si opravdu, že píseň, se kterou si pohrávala, když zabíjela čas do Sebellova návratu, je dost dobrá ke zdokonalení?

Ze své vlastní vůle jí prsty začaly vybrnkávat melodii. Přistihla se, že ji znovu chytla dojemná naléhavost mučivého příkazu Brekke. Nenechávejte mě samotnou! Procházela písní, souhlasila s Harfeníkem, že čtvrtá věta potřebuje uhladit… ach, ano, tam kde přechází do páté, by vystupňovala frázi a opakovala akord.

Zvučné zvonění k hlavnímu jídlu, výkřiky a smích přerušili její soustředění. Skoro se za to vyrušení zlobila. Ale jak začala postupně vnímat okolí, uvědomila si, jak ji ruka bolí. Záda a krční svaly měla ztuhlé z dlouhého krčení nad gitarou. Neměla tušení, že cvičila tak dlouho, ale píseň teď měla pevně uloženou v ruce i prstech. Měla by ji zakrátko dokončit, jakmile bude mít víc inkoustu a papírových listů.

Převlékla se do šatů, které si chtěla vzít na shromáždění; ne tak bohatých, jako měly na sobě dívky, ale nových. Hustě tkané kalhoty a kontrastně barevná tunika spolu s koženou halenou bez rukávů, ukazující odznak učedníků, pro ni znamenali víc, než drahé tkaniny a tenké šátky. Když se natáhla pro své pantofle, všimla si, že neustálým šoupáním po kamenné podlaze se jí chodidla a prsty málem proklubaly ven. Tady aspoň nemusí s pláčem běžet za Silvinou, a možná už má nohy dost uzdravené pro pořádné boty, které by vydržely déle.

KAPITOLA 9

Nepřítelem mým je vítr nestálý,

silný příliv jak spojenec mu slouží.

Na moře, mou lásku, prý že nežárlí,

však rozbouří ho touto svojí lží.

Ach moře milé, moře moje drahé,

nedbej na ty jejich triky bouřlivé,

ale od té vodní zkoušky chabé,

bezpečně mě odnes až do Držby mé.

Píseň Východní Mořské Držby

Ve vzduchu jídelní haly bylo cítit vzrušení. Chlapci klábosili hlasitěji než jindy, a hukot konverzace se ztišil jen mírně, když se posadili a kolovaly těžké tácy plné kouřících plátků masa. Seděla s Ranlym, Piemurem a Timinym, kteří ji všichni nabádali, aby se pořádně najedla, protože by měli štěstí, kdyby si k večeři sehnali okoralý kousek chleba.

„Silvina počítá, že se na shromáždění nacpeme sami za své vlastní marky,“ řekl Piemur Menolly, když si nacpal maso do pusy. Zaúpěl, když mu naložila na talíř hlízy. „Nenávidím je.“

„Máš štěstí, že je můžeš mít. Tam odkud jsem, to byla vzácnost.“

„Pak si vezmi i moje.“

Byl štědrost sama, ale přinutila ho, aby je snědl sám. Nikdo u jídla neplýtval časem a strávníci byli propuštěni hned, jakmile Brudegan vyvolal seznam jmen.

„Prima, dnes nejsem na tahu,“ řekl Piemur s výrazem člověka omilostněného na poslední chvíli.

„Na tahu?“

„Jo, protože jsme Harfenická Síň, tak Držba očekává nepřetržitou hudbu, ale nikdo to nedělá víc jak jednu sadu, a to buď zpěv nebo taneční hudbu. Žádný velký problém. Víš, Menolly, raději řekni svým ohňovým dráčkům, aby zůstali někde daleko,“ řekl Piemur, když všichni pochodovali přes nádvoří do klenutého vstupu. Ostatní chlapci kývali na souhlas. „Těžko říct, jaká chátra se objeví na shromáždění.“ Znělo to zlověstně temně.

„Kdo by ublížil ohňovým dráčkům?“ zeptala se Menolly překvapeně.

„Ne že by jim ublížil. Jen by je chtěl.“

Menolly vzhlédla a uviděla své přátele, jak se sluní na římse. Jako by její pozornost byla dostačující, Kráska a Skalník se snesli k ní a tázavě cvrlikali. „Nemohla bych si vzít aspoň Krásku? Nikdo ji nevidí, když se schovává ve vlasech.“

Piemur pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu. Ostatní chlapci ho napodobili s vážným starostlivým výrazem. „My,“ a myslel harfeníky, „víme o tobě, i o tvých devíti dráčcích. Dnes sem přijdou tupci, kteří by to nepochopili. A máš na sobě učednický odznak: Učedníci nic nevlastní a nic neznamenají. Jsou nejnižší mezi nízkými, a musí poslouchat každého tovaryše, nebo mistra, nebo dokonce staršího učedníka z jakéhokoli jiného Cechu. U skořápky, víš, jak se Kráska chová, když se tě někdo pokusí ponižovat? Nemůžeš mít Krásku, aby zaútočila na čestného tovaryše nebo Řemeslnického Mistra, chápeš? Nebo na někoho z Držby?“ Trhl palcem směrem k útesu, a ztišil hlas, aby se vyvaroval byť i pouhé možnosti, že se ta nezdvořilost dostane do vznešených uší.

„Dostalo by to Mistra Robintona do potíží?“ Vzhledem k tomu, že drby už vykonaly v Držbě svou práci, Menolly by raději zůstala v anonymitě.

„Mohlo by!“ Ranly a Timiny přikývli ve slavnostním souladu.

„Jak se ti daří vyhnout se problémům, Piemure?“ zeptala se Menolly.

„Protože si dávám pozor, kam jdu. Jedna věc je být vyřízený v Síni, kde jsou samí Harfeníci, ale…“

„Hej, Piemure.“ Všichni se otočili a viděli, jak k nim běží Brolly s dalším učedníkem, kterého Menolly neznala. Brolly držel zářivě malovanou tamburínu a druhý pěkně naleštěné tenorové píšťaly. „Myslel jsem, že už jsme tě minuli, Piemure,“ vydechl chlapec. „Tady jsou moje píšťaly, Mistr Jerint na ně dal značku, i na Brollyho tamburínu. Vezmeš nás teď ke směnárníkovi?“

„Jasně. A je to přítel mého otce, Pergamol, tak jak jsem říkal.“ Piemur se ujal nástrojů a s rozmarným úsměvem k Menolly vedl všechny směrem k volně uspořádaným stánkům po obvodu shromažďovacího náměstí. Poprvé si Menolly uvědomila, kolik lidí žije na území této Držby. Ráda by se dívala trochu z kraje, aby si zvykla na takový dav lidí, ale Piemur ji chytil za ruku a vedl ji přímo do jejich středu. Málem do Piemura narazila, když náhle prudce zastavil v prostoru mezi dvěma stánky. Pohlédl varovně přes rameno a Menolly si všimla, že schoval nástroje za záda, zatímco vytvořil na tváři výraz toužebné bezelstnosti. Koželužský tovaryš právě vyjednával s dobře oblečeným směnárníkem u stánku, kde byl vyšitý třpytivou zlatou nití odznak Kovářského Řemesla. „Vidíte, to je Pergamol,“ řekl Piemur koutkem úst. „Teď běžte dál, támhle k těm nožům, a počkejte, dokud neskončím. Muži nemají rádi moc svědků, když smlouvají o marky. Ne, Menolly, ty můžeš zůstat!“ Piemur ji popadl za tuniku, když poslušně následovala ostatní.

Ačkoli Menolly viděla, jak se Pergamolovy rty pohybují, neslyšela co říká, a jen občas zaslechla tovaryše při vyjednávání. Směnárník z Kovářského cechu neustále hladil jemně vyčiněnou werýsí kůži, zatímco se dohadovali, skoro jako by doufal, že najde na kůži nějakou chybu, kterou by argumentoval pro další snížení ceny. Kůže byla krásně modrá, jako letní obloha, když je vzduch čistý a slunce září.

„Pravděpodobně obarvená na objednávku,“ zašeptal Piemur. „Prodej je přímý, takže nemusí zaplatit poplatek z obratu. U nás, jakmile dá Jerint na nástroj značku, směnárník nemusí říct, že nástroj vyráběl učedník. Tak dostaneme lepší cenu, než kdybychom to prodávali na stánku Harfeníků, kde se musí říct, kdo nástroj dělal.“ Teď mohla Menolly ocenit Piemurovu strategii. Obchod byl zpečetěn rukou a marky sklouzly přes pult. Modrá kůže byla pečlivě složena a uložena do cestovního vaku. Piemur počkal, až se tovaryš vypovídá, jak vyžaduje zdvořilost, a pak přiskočil k přední straně stánku, než by přišel někdo jiný.

„Tak brzy zpátky, mladý rošťáku. Dobrá, pojďme se podívat na to, co jsi přinesl. Hmm… se značkou, jak jsi říkal…“ Pergamol zkoumal víc než jen značku na tamburíně, všimla si Menolly, a Kovářský řemeslník sklouzl pohledem k ní, když zaťukal na napnutou kůži tamburíny prstem, a zvedl obočí nad líbezně znějícím cinkáním maličkých činelů pod okrajem. „Tak na kolik bys to viděl, že za to dostaneš?“

„Čtyři marky!“ řekl Piemur v souladu s postojem, že je neobyčejně uvážlivý.

„Čtyři marky?“ Pergamol předstíral údiv a vzájemné smlouvání nabývalo na vážnosti. Menolly byla nadšená a velice ohromená Piemurovou mazaností, když byla konečná cena stvrzena na třech a půl markách potřesením ruky. Piemur poukázal, že pro tovaryše nebyly čtyři marky za vyrobenou tamburínu přehnané: Pergamol nemusí říci, kdo ji dělal, a zachrání dvaatřicetinu obratu. Pergamol odpověděl, že má plný vůz tamburín. Piemur na to nedal, protože Pergamol může ten předmět velmi dobře prodat tady na shromáždění, za nižší cenu, než u Harfenického stánku. Pergamol odvětil, že on musí vydělat víc, než několik drobných zisku, za svou cestu, své úsilí a pronájem stánku od Pána Držby. Piemur navrhl, aby uvážil skvěle vyleštěné dřevo, znovu si poslechl líbezný cinkot kovu té nejlepší kvality, a jemně poklepal, že tohle je právě ten druh nástroje k použití pro dámu… a kůže je vyčiněna pravidelně, žádná hrubá místa či skvrny.

Menolly si uvědomila, že přes všechnu extrémní vážnost, s jakou se ti dva dohadovali, to byla hra podle určitých pravidel, která se Piemur musel naučit od své pěstounské matky.

Smlouvání o píšťaly bylo rychlejší, protože Pergamol si všiml několika malých držebníků, čekajících diskrétně na druhé straně stánku. Vyjednávání však bylo dokončeno a stvrzeno rukoudáním, Piemur vrtěl hlavou nad Pergamolovou lakotou a za hrozného vzdychání cpal marky do kapsy. Vypadal tak sklíčeně, až si Menolly dělala starosti, ale chlapec jí pokynul, aby s ním šla k místu, kde čekali ostatní. V půli cesty Piemur vydechl úlevou a jeho tvář se roztáhla do širokého šťastného úsměvu, jeho krok byl náhle živý a ramena se mu narovnala.

„Říkal jsem ti, že od Pergamola bych mohl dostat slušnou cenu!“

„Opravdu?“ Menolly byla zmatená.

„Jasně že jo. Tři a půl za tamburínu? A tři za píšťaly? To je ta nejlepší cena!“

Chlapci se nahrnuli kolem něj a Piemur líčil svůj úspěch se spoustou mrkání a pochechtávání. Za své úsilí dostal od každého z chlapců čtvrt marky, a vysvětlil Menolly, že takhle je to pro ně výhodnější, protože vydělali o půl marky víc než za prodej na Harfenickém stánku. „Pojď, Menolly, trochu si to tu projdeme,“ řekl Piemur, popadl ji za paži a táhl ji zpět do proudu pomalu se pohybujících lidí. „Cítím tady koláče,“ řekl, když se vyhýbal ostatním. „Stačí, když budeme následovat naše nosy…“

„Koláče?“ Mistr Robinton zmiňoval nějaké bublinkové koláče.

„Mně to nevadí, že tě budu hostit, protože dnes je tvoje první shromáždění… tady…“ dodal spěšně, aby se ujistil, že ji neurazil, „a stejně nakupuju pro tuhle bezednou jámu,“ poplácal se po břiše.

„Právě jsme dojedli oběd –“

„Vyjednávání je hladová práce.“ V očekávání si olízl rty. „A já se cítím na něco sladkého, horce bublinkového, se šťávou z ovoce. Jen počkej. Protáhneme se tudy.“

Manévroval ji davem, šikmo přes pohybující se proud lidí, dokud nedorazili k širokému konci náměstí. Mohli tu vidět dolů k řece a na louky, kde se pásla uvázaná zvířata obchodníků. Na všech cestách se pohybovali lidé, přicházející z odlehlých planin a horských držeb. Jejich jasné tuniky a košile kontrastovali s čerstvou zelení jarních polí, a nad vším zářivě svítilo slunce. Je to nádherný den, pomyslela si Menolly, nádherný den pro shromáždění. Piemur ji chytil za ruku a táhl ji rychleji.

„Nemohou prodat všechny koláče,“ řekla se smíchem.

„To ne, ale budou studené, a já je mám rád horké, bublinkové!“

A takové koláče byly. Přinesli je z pece v pekařově držbě na silném podnosu s dlouhou rukojetí: tmavá ovocná šťáva se přelévala po bocích lahodně zlatavé krusty, která se leskla krystalizovaným sladidlem.

„Ho, jsi venku brzo, co, Piemure? Nejdřív mi ukaž svoje marky.“

Piemur s předváděnou nechutí vytáhl dvaatřicetinu marky a strčil ji tomu nedůvěřivci pod nos.

„Za tohle si koupíš šest koláčů.“

„Šest? To je všechno?“ V Piemurově tváři se odráželo naprosté zoufalství. „Tohle je všechno, co jsem já a moji kamarádi na kolejích sehnali.“ Jeho hlas přešel do žalostného tónu.

„Nezkoušej na mě tyhle staré žerty, Piemure,“ odfrknul si pekař posměšně. „Víš, že je všechny sníš sám. Ty bys svým kamarádům nabídl tak leda aby si přičichli.“

„Mistře Palime…“

„Žádné Mistře, Piemure. Znáš moji hodnost stejně dobře, jako znám já tvoji. Takže šest koláčů za dvaatřicetinu, nebo neplýtvej mým časem.“ Tovaryš, protože takový měl odznak na tunice, během řeči sundal šest koláčů z tácu. „Kdopak je tady tvá dlouhá přítelkyně? To je ten kamarád z koleje, o kterém vždycky mluvíš?“

„To je Menolly…“

„Menolly?“ pekař překvapeně vzhlédl. „Dívka, která napsala píseň o ohňových dráčcích?“ Sedmý koláč přistál vedle ostatních. Menolly zalovila v kapse pro svou dvoumarku. „Ten koláč máš na uvítanou, Menolly a kdykoliv budeš mít volné vejce, které potřebuje teplý domov…“ Nechal větu zaniknout a mrknul na ni se širokým úsměvem, aby věděla, že si dělá legraci.

„Menolly!“ Piemur ji chytil za zápěstí a díval se na dvoumarku, oči vykulené překvapením. „Kdes to vzala?“

„Mistr Robinton mi to dal dnes ráno. Řekl, že si mám koupit opasek a nějaké bublinkové koláče. Takže prosím, Tovaryši, ráda bych za ně zaplatila.“

„V žádném případě!“ Silně rozhořčený Piemur jí srazil nataženou ruku. „Řekl jsem, že to jde na můj účet, protože je to tvoje první shromáždění. A vím, že je to první mince, jakou jsi kdy měla. Nebudeš s ní plýtvat na mě.“ Napůl se odvrátil od pekaře a jedním okem na Menolly mrknul.

„Piemure, nevím co bych si bez tebe počala, těch posledních pár dní,“ řekla a snažila se ho odstrčit z cesty, aby mohla dát Palimu marku. „Trvám na tom.“

„Ani náhodou, Menolly. Já držím slovo.“

„Pak dej své peníze tam, kde máš pusu, Piemure,“ řekl Palim, „blokuješ mi pult,“ a ukázal na mohutnou Camovu postavu, která řítila se k nim.

„Camo! Kde jsi byl, Camo?“ vykřikl Piemur. „Všude jsme tě hledali, než jsme se vydali pro koláče. Tyhle jsou tvoje, Camo.“

„Koláče?“ Camo se tlačil dopředu, tlusté rty vlhké od slin, mohutné ruce natažené. Měl na sobě novou tuniku, tvář mu svítila čistotou a neuspořádané chomáče vlasů měl vykartáčované. Očividně ho přitáhla sladká vůně koláčů stejně snadno, jako Piemura.

„Ano, bublinkové koláče, tak jak jsem ti slíbil, Camo,“ Piemur mu ukázal dva koláče.

„No, nechtěl jsem ti věřit, o tom krmení kamarádů, víš. Ale teď, když přišla Menolly a Camo…“

„Tady máš své peníze,“ řekl Piemur s trochou povýšenosti, a vrazil Palimovi do ruky dvaatřicetinu marky. „Věřím, že tvoje koláče dostojí svému standardu.“ Menolly zírala, protože vpředu na pultě teď leželo devět malých bublinkovéch koláčů. „Tři pro tebe, Camo.“ Piemur mu podal třetinu. „Nespal si pusu. Tři pro tebe, Menolly,“ pečivo bylo tak teplé, že zaštípalo Menolly do zjizvené dlaně, „a tři pro mě. Děkuji, Palime. To je od tebe hezké, že jsi byl velkorysý. Postarám se, aby se každý dozvěděl, že tvoje koláče…“ a navzdory horké kůrce se Piemur zakousl hluboko do pečiva, až mu tmavě fialová šťáva stékala po bradě, „… jsou stejně dobré jako vždy,“ dořekl s povzdechem spokojenosti. Pak dodal rázněji: „pojďte, vy dva.“ Zamával na pekaře, který hleděl za nimi, než vybuchl smíchy. „Uvidíme se později, Palime!“

„Máme devět koláčů za cenu šesti!“ řekla Menolly, když už se dostali dost daleko od stánku.

„Jasně, a já jich dostanu znovu devět, až se vrátím, protože si bude myslet, že se zase rozdělím s tebou a Camem. To je nejlepší obchod, jaký jsem z něj zatím vytáhl.“

„Chceš říct…“

„To bylo od tebe docela chytré, žes mu ukázala tu dvoumarku. Nebyl by schopen ji rozměnit tak brzy odpoledne. Tohle budu muset vyzkoušet znovu, na příštím shromáždění. Velkou minci, myslím.“

„Piemure!“ Menolly byl zděšena jeho licoměrností.

„Hmmmm?“ Díval se přes okraj koláče nevzrušeně. „Dobré, ne?“

„Ano, ale ty jsi strašný. Způsob, jakým smlouváš…“

„Co je na tom špatného? Každý se baví. Zvlášť na začátku sezóny. Později se začnou nudit, a nepomůže mi dokonce ani být malý a vypadat smutně. Ach, Camo,“ podíval se Piemur znechuceně. „Nemůžeš aspoň jíst slušně?“

„Koláče dobrý!“ Camo si nacpal všechny tři koláče do pusy. Jeho tunika byla nyní obarvená šťávou z ovoce, na tváři měl plno drobků a slupek z plodů, pěstí si rozmazal fialový pruh přes jednu tvář.

„Menolly, podívej se na něj! Bude ostudou Síně. Nemůžeš ho ani na okamžik spustit z očí. Pojď sem!“ Piemur odtáhl Cama do zadní řady stánků, až našel kožený vak s vodou, visící za řemínek na rámu stánku. Udělal Camovi z rukou misku a umyl mu obličej. Menolly našla kousek látky, ne moc špinavé, a podařilo se jí odstranit nejhorší koláčové skvrny z Camova obličeje a čela.

„Oh, u prasklé skořápky a sežehnuté kůže!“ vyhrkl Piemur oblíbenou nadávku, když si vzal svůj třetí koláč. „Je studený. Camo, s tebou je občas víc problémů, než užitku.“

„Camo problém?“ Mužova tvář se svraštila hlubokými vráskami smutku. „Camo studený?“

„Ne, koláč je studený. Oh, to je jedno. Mám tě rád, Camo, jsi můj přítel.“ Piemur poplácal muže konejšivě po ruce, až se nešťastník rozzářil.

„Studený, nebo ne,“ prohlásila Menolly, poté co ukousla ze svého třetího, vychladlého koláče, „jsou všechny tak dobré, jak jsi říkal, Piemure.“

„Řekni,“ prohlížel si ji Piemur zpod přimhouřených víček, „možná bys o další kousky raději smlouvala s Palimem sama.“

„Už nemůžu sníst ani jeden…“

„Ach, ne teď. Později.“

„Pak by to ale bylo na můj účet.“

„Jasně!“ Souhlasil s takovou vlídností, že Menolly usoudila, že spolkla návnadu i s navijákem. „Ale nejdřív,“ pokračoval, „pojďme najít stánek koželuha.“ Vzal ji za ruku a Cama za rukáv a vlekl je davem dolů. „Takže ty jsi opravdu učedník Mistra Robintona? Wow! Počkej, až to povím ostatním! Říkal jsem jim, že budeš.“

„Nerozumím ti.“

Piemur se po ní překvapeně podíval. „Řekl, že budeš jeho učedník, když ti dal dvoumarku, ne?“

„Řekl mi to včera, ale nevěděla jsem, že je to něco neobvyklého. Nejsou všichni učedníci v Síni jeho učedníci? Je to Mistr Harfeník…“

„Skutečně to nechápeš.“ Piemurův pohled byl plný čistého soucitu nad její hloupostí. „Každý mistr má několik speciálních učedníků… Já patřím Mistru Shonagarovi. To je důvod, proč pořád běhám s jeho vyřizováním. Nevím, jak to dělali u vás v Mořské Držbě, ale tady tě přijmou jako všeobecného učedníka. Pokud se ukážeš v něčem zvlášť dobrá, jako já s hlasem a Brolly na výrobu nástrojů, Mistr toho řemesla tě vezme jako speciálního učedníka, a ty se u něj hlásíš pro další vzdělávání a povinnosti. A když je s tebou spokojen, dá ti příležitostně nějakou marku, abys ji utratila na shromáždění. Takže… když ti Mistr Robinton dal dvoumarku, je s tebou spokojen, a ty jsi jeho speciální učedník. Moc si jich zatím nevybral.“ Piemur pomalu zavrtěl hlavou, s lehkým, rozhodným hvízdnutím. „Na ubytovně jsme se pořádně tvrdě sázeli, koho si vybere, když Sebell postoupil na tovaryše… ne, že by Sebell ještě stále nevzhlížel k Mistru Harfeníkovi, i když povýšil… ale Ranly si byl tak jistý, že bude vybrán.“

„Je to důvod, proč mě Ranly nemá rád?“

Piemur to odbyl mávnutím ruky. „Ranly nikdy neměl šanci, a jediný, kdo to nevěděl, byl on sám! Myslí si, že je tak dobrý. Všichni ostatní věděli, že Mistr Robinton doufal, že tě najde… toho, kdo napsal ty písně! Podívej, támhle je stánek koželuhů. A teď sleduj ten krásný modrý opasek. Dokonce má na sponě ohňového dráčka!“ Přitáhl si ji a u posledních slov ztišil hlas. „A je modrý! Nech mě vyjednávat, slyšíš?“

Než mohla souhlasit, Piemur přistoupil ke stánku, jakoby náhodou, a letmo prohlížel kožené brašny, pohodlné botky i vysoké boty. Zřejmě zapomněl na opasek, na který Menolly před chvílí upozorňoval.

„Mají nějaké modré kožené holínky, Menolly,“ řekl jí. Protože už věděla, jak se Piemur chová mazaně, Menolly následovala jeho narážku, a když pohledem požádala koželuha o povolení, dotkla se silné werýsí kůže. Viděla, že koželuh má přes rameno přehozený opasek, jehož jazyk od spony měl tvar tenkého ohňového dráčka.

„No, neříkej, že máš peníze v těch krátkých kalhotách,“ řekl koželužský tovaryš Piemurovi a pak pohlédl nejistě na Menolly s krátkými vlasy, kalhotami a učednickým odznakem.

„Já? Ne, ale ona je kupující. Její pantofle jsou ostudné.“

Koželuh se podíval dolů, a Menolly měla chuť své ošoupané boty skrýt.

„To je Menolly,“ pokračoval Piemur bezstarostně, nevšímajíc si rozpaků, které jí způsobil. „Má devět ohňových dráčků, a je novým učedníkem Mistra Robintona.“ S údivem, co to Piemura popadlo se Menolly rozhlížela kolem, jen aby nemusela hledět na zvědavého tovaryše. Letmo zahlédla jasné tenounké šátky a bohatě zdobené tuniky. Zaostřila pohled a poznala Ponu, paží objímající vysokého chlapce. Měl na sobě žlutou Fortské Držby a ramenní uzel rodiny Pána Držby. Za Ponou přicházely Briala, Amania a Audiva, každá z dívek v doprovodu dobře oblečeného mládíka. Podle různých barev držby a pozice uzlů to byli osvojenci Pána Grogha.

„Tady, Menolly, co si myslíš o téhle kůži?“ zeptal se Piemur.

„A ujistěte se, že má čím zaplatit,“ řekla Pona, která zastavila u stánku. Její hlas byl příliš uhlazený, než aby zněl urážlivě, přesto její chování dodalo slovům útočný ráz. „Protože já jsem si jistá, že jen utrácí váš čas a prsty vám ušpiní zboží. Zatímco já vás chci pověřit, abyste mi vyrobil nějaké měkké boty na léto…“ Zvedla od pasu dobře naplněný váček.

„Má dvě marky,“ bránil se Piemur nařčení Pony, a oči mu blýskaly hněvem.

„Jestli ano, tak je ukradla,“ odpověděla Pona, upouštějíc od svého uhlazeného chování. „Neměla nic, když ještě měla dovoleno žít v ubytovacím domku.“

„Ukradla?“ Menolly cítila, jak v ní roste vztek ze zcela nečekaného obvinění.

„Nic neukradla!“ odpověděl Piemur rozhořčeně. „Mistr Robinton jí je dal dnes ráno!“

„Uplatňuji nárok za tvou urážku, Pono,“ vykřikla Menolly, ruku na opaskovém noži.

„Benisi, ona mi vyhrožuje!“ vykřikla Pona, přilepená na paži svého doprovodu.

„No, podívej, děvče učedníku. Nemůžeš urážet dámu Držebníka. Ty prostě odevzdáš tu minci,“ řekl Benis a rázně naznačoval rukou k Menolly.

„Menolly, neber to jako urážku,“ Audiva si prorazila cestu mezi ostatními a popadla ji za paži, aby ji zadržela. „To ona chce.“

„Pona už mě urazila mockrát, Audivo.“

„Menolly, nesmíš –“

„Získej ty marky, Benisi,“ zasyčela Pona. „Nech ji zaplatit za to, že mi vyhrožovala!“

„Jdi mi z cesty, Benisi, ať už jsi kdokoli,“ řekla Menolly. „Pona musí zaplatit za urážky, kterých se dopustila, ať je dámou Držebníka, nebo ne.“ Menolly se posunula stranou, aby zabránila pokusu Pony obejít ji.

„Benisi, ona může být nebezpečná! Říkala jsem ti to!“ hlas Pony přešel do vyděšeného bezdechého vypísknutí.

„Nesmíš, Menolly,“ řekla Audiva, tahajíc Menolly za rukáv. „Chce, abys… Piemure, pomoz mi!“

„Neopovažuj se, Audivo!“ hlas Pony byl teď lemován rozzlobenou záští. „Nebo zaplatíš stejně jako ona.“

„Pojď sem, děvče, ty peníze. Dej nám je a my nebudeme mluvit o pokusu o urážku…“ řekl Benis blahosklonným tónem.

„Pona urazila Menolly!“ vykřikl Piemur rozhořčeně. „Jen proto, že jste –“

„Zavři hubu!“ Benis neplýtval na Piemura zdvořilostí. Přistoupil k Menolly, a na čelisti mu pohrával nepříjemný úsměv, když si pohrdavě měřil své drobné a vzpurné protivníky. Pona zakňourala, když ji Benis nechal stát samotnou. Pak Menolly ukročila od Benise, udělala výpad a snažila se Ponu popadnout za dlouhé spletené vlasy.

„Hej, vy, počkejte,“ zvolal koželuh mocným hlasem, když vycítil hrozbu boje. Protáhl se pod pultem svého stánku a objevil se na chodníku. „Tohle je shromáždění, ne…“

Benis byl také rychlý, popadl Menolly za rameno, přitáhl ji k sobě a sevřel jí levou ruku, kterou jí okamžitě zkroutil dozadu. S vítězným výkřikem vyrazila Pona vpřed, a zápasila s Menollyiným pouzdrem. Piemur vyskočil Menolly na pomoc, kopl Benise do holeně a popadl Ponu za vlasy. Kopanec uvolnil Benisovo sevření Menollyiny paže. S pružností, vyvinutou za Oběhy tahání a manipulace s těžkými sítěmi, se vykroutila z jeho sevření, a odtančila mu z cesty.

„Já si to vyřídím s Ponou!“ křikla na Piemura a pokynula mu.

„Benisi, zachraň mě!“ ječela Pona, a hrnula se k mladému Držebníkovi, jenže Piemur stále visel na jejím copu. Benis vykopnul k Piemurovi, podrazil mu nohy a přidal další kopanec do žeber, když se chlapec válel v prachu na zemi.

„Nech ho na pokoji!“ Menolly zapomněla na hádku s Ponou a vrhla se na Benise. Vložila do pěsti váhu ramene i těla a namířila ji přímo na Benisův obličej. On se zapotácel a zařval rozhořčením a bolestí. Jeden z dalších osvojenců se chystal zaútočit, pěst vztyčenou k Menolly, ale Audiva se mu pověsila na paži.

„Videriane! Menolly je mořský držebník! Pomoz nám!“

Zděšený doprovod Audivy jí chvátal na pomoc, právě když Menolly uhnula před Benisovým rozmáchnutím a snažila se chránit Piemura, který se usiloval dostat na nohy, a z nosu mu crčela krev. V příštím okamžiku byl vzduch plný ječících a škrábajících bojujících dráčků. Piemur křičel, ať Benis raději neudeří Harfeníkova učedníka, jinak to bude opravdový problém; Camo vyl, že se jeho hezké bojí, vložil se do boje, a mlátil silnými pažemi, bušíc bez rozdílu do přítele i nepřítele. Menolly dostala ránu přes ucho, jak se snažila zadržet pomýleného Cama.

„U skořápky! To je ten hňup ze Síně!“

„Rozprchněte se!“

„Chyťte ji!“

„Sraz ho na zem!“

„Mám ji, Menolly!“

Ohňovým dráčkům nepřekážela Camova neschopnost odlišit přítele a nepřítele. Útočili na Ponu, Brialu, Amanii, Benise i ostatní chlapce. Menolly, která se snažila popadnout dech, si uvědomila, že se jí to zcela vymklo z rukou a zoufale se snažila svolat ohňové dráčky. Rozptýlené dívky křičely, marně se snažíc zakrýt si hlavy, vlasy a oči. Stejně tak dopadli po útocích shora osvojenci.

„Ztichněte, všichni!“ Zvučné zařvání proniklo ječením, vytím a výkřiky boje, dostatečně rázně, aby si vynutilo okamžitou poslušnost. „Vy tam, pověste se na Cama! Polejte ho tou vodou z vaku! Ty, koželuhu, pomoz jim s Camem. Sedni si na něj, drž mu pevně nohy pod sebou, je to nutné. Menolly, dostaň své dráčky pod kontrolu! Tohle je shromáždění, a ne rvačka!“

Harfeník vešel do středu rvoucího se chumlu, škubnutím postavil osvojence na nohy, odstrčil jednu z dívek do náruče lidí, kteří se srotili na scéně, a přitiskl Piemurovu zaprášenou ruku na jeho krvácející nos. Jednání Mistra Harfeníka bylo poněkud ztíženo sklíčeným pískáním malého bronzového dráčka, přilepeného pevně na jeho levé paži, ale nebylo pochyb o Mistrově zuřivosti. Ticho, přerušené polykanými vzlyky Pony a Brialy, zastavilo útočníky, napadené i svědky.

„Takže,“ řekl Harfeník ovládaným hlasem, ačkoliv mu oči blýskaly vztekem, „jednoduše, co se tady dělo?“

„To byla ona!“ Pona zavrávorala směrem k Mistru Robintonovi, prstem mířila na Menolly a snažila se ovládat vzlyky. Dlouhé škrábance jí hyzdily tváře, šátek měla potrhaný a vlasy vytažené z copů, „Vždycky způsobuje problémy –“

„Pane, starali jsme se jen o svoje záležitosti,“ rozhořčil se Piemur, „a to byl nákup opasku, jak jste řekl Menolly, když tady Pona –“

„Ten malý práskač mě nakopl, když jsme šli kolem, a pak nás všechny napadly ty její odporné bestie. Udělali to už předtím. Mám svědky!“ Skončila prázdným polknutím, jak ji zastavil pohled na Harfeníkovu tvář.

„Lady Pono,“ řekl až příliš mírným hlasem, „ty jsi rozrušená. Brialo, vezmi to dítě zpět k Dunce. Vzrušení ze shromáždění se zdá být příliš velké pro tak křehkou duši. Amanie, myslím, že bys měla pomoci Briale.“ I když jeho hlas vyjadřoval obavy o jejich blaho, bylo zřejmé, že se Harfeník rozhodl ukáznit tři dívky, které nesly zjevné známky nepřátelské pozornosti ohňových dráčků.

Teď se obrátil k osvojencům Držebníka. Benis, jehož levé oko již modralo, měl roztržený ret, rozcuchané vlasy a na čele viditelnou známku střetu s ohňovým dráčkem, si rovnal tuniku a oprašoval špínu z rukávu a kalhot. Ostatní mladíci, kteří doprovázeli nyní vykázané dívky, stáli ve vzpřímeném postoji od chvíle, kdy poznali Mistra Harfeníka.

„Pane Benisi?“

„Mistře Harfeníku?“ Benis si nadále upravoval oblečení, a udělil Harfeníkovi jen krátký pohled.

„Jsem rád, že znáš moji hodnost,“ řekl Robinton s lehkým úsměvem.

Menolly uklidňovala Krásku a Skalníka, kteří odmítli odejít, když poslala ostatní pryč. Při zvuku jeho hlasu se podívala na Harfeníka, překvapená, jak dokázal vyjádřit tak silné pokárání jen krátkou větou a úsměvem.

Jeden z ostatních osvojenců dloubl Benise do žeber, a mladík se rozzlobeně podíval kolem.

„Předpokládám, že máš povinnosti někde jinde… zrovna teď!“ řekl Mistr Harfeník.

„Povinnosti? Dnes je shromáždění… pane.“

„Pro ostatní opravdu je, ale myslím, že ne pro tebe,“ a Mistr Harfeník naznačil rukou, že by měl Benis raději odejít. „Ani pro tebe, nebo tebe a tebe,“ dodal s mávnutím na ostatní osvojence, kteří nesli známku dračích drápů. „Budete se zaměstnávat tiše ve svém pokoji, nebo se o tom mám zmínit Pánu Groghemu?“ Přijal jejich zuřivé vrtění hlavou.

Pak se k nim otočil zády a mile naznačil všem, co dychtivě sledovali, jak urychleně sjednává pořádek, že by nyní měli pokračovat ve svých přerušených činnostech. Přešel k místu, kde tři velcí tovaryši stále drželi Cama, který hlasitě brečel, že jeho hezké jsou zraněné a snažil se uvolnit ze sevření.

„Hezké nejsou zraněné, Camo. Nejsou zraněné. Vidíš? Menolly má hezké.“ Harfeníkův hlas uklidňoval zoufalého muže, zatímco pokynul Menolly, aby přešla do Camova zorného pole.

„Hezké nejsou zraněné?“

„Ne, Camo. Brudegane, je tu někdo další?“ zeptal se Harfeník tovaryše. Několik harfeníků se poslušně přiblížilo proti proudu rozcházejícího se davu. „Camo by měl jít raději zpátky do Síně. Tady,“ Harfeník sáhl do svého váčku a podal Brudeganovi jednu minci. „Kup mu po cestě zpátky spoustu těch bublinkových koláčů. To pomůže, aby se zklidnil.“

Dav se rozplynul. Mistr Harfeník, který hlazením pomalu uklidňoval svého ohňového dráčka, se otočil zpátky k malé skupině, která tu zbyla. Ukázal na prázdný prostor mezi nejbližšími stánky.

„A teď mi dovolte, abych si poslechl sled událostí, prosím,“ řekl, ale jeho hlas už neskrýval mrazivý tón nelibosti.

„Nebyla to chyba Menolly!“ řekl Piemur a odstrkoval ruce Audivy, která se snažila zastavit krvácení z jeho nosu kusem od ovoce umazané látky, do které předtím utírali Cama. „Dívali jsme se na opasky…“ Obrátil se na koželuha pro potvrzení.

„Nevím o opascích, Mistře Robintone, ale nepůsobili žádné potíže, když se ta blondýnka, Lady Pona, začala povyšovat na vašeho učedníka. Ošklivě obvinila dívku, že má peníze, které by mít neměla.“

Harfeníkovou tváří přelétl výraz zděšení. „Neztratila jsi, doufám, tu minci v tom zmatku, Menolly, co?“ Přejížděl špičkou boty dokola po udusané zemi.

„Nemám tolik dvoumarek, víte.“ Koželuh zadusil výbuch smíchu a Harfeník vydechl s téměř komickým ulehčením, jak Menolly vážně vyložila příčinu potíží.

„To je štěstí,“ řekl Mistr Robinton se souhlasným úsměvem Menolly. „Pokračuj,“ dodal ke koželuhovi.

„Pak to děvče,“ ukázal koželuh na Audivu, „se přidalo k Menolly. Stejně tak mladý mořský držebník. Myslím, že vcelku by k ničemu nedošlo, kdyby se Camo nerozčílil, a pak už si pamatuji jen vzduch plný ohňových dráčků. Jsou všichni její?“ Trhl palcem k Menolly.

„Ano,“ řekl Harfeník, „to je fakt, na který by mělo být pamatováno, neboť se zdá, že jsou schopni rozpoznat Menollyiny… ammm…“

„Pane, nevolala jsem je…“ řekla Menolly, když dokázala promluvit.

„Jsem si jistý, žes nemusela.“ Sevřel jí rukou konejšivě rameno.

„Mistře Robintone, Pona chová k Menolly zášť,“ vyhrkla Audiva spěšně, neboť musela učinit přiznání dřív, než by si to mohla rozmyslet. „A nemá vůbec žádnou skutečnou příčinu.“

„Děkuji ti, Audivo, byl jsem si té zaujatosti vědom.“ Harfeník se lehce uklonil, oceňujíc tak dívčinu loajálnost. „Lady Pona už tě nebude obtěžovat, Menolly, ani tebe, Audivo,“ pokračoval, a v jeho jinak příjemném tónu se objevil náznak nesmiřitelnosti. „Je od vás hezké, Pane Videriane, že jste podpořil dalšího mořského držebníka, i když bych dal přednost tomu, aby ta loajalita byla zbytečná.“

„Můj otec, Mistře Robintone, si velice váží vašich názorů, což je důvod, proč jsem přišel k pěstounovi na suchozemskou Držbu,“ řekl Viderian s uctivou úklonou. Pak ztuhl a oči se mu rozšířily, jak spatřil něco znepokojivého. Ztěžka polkl, na tváři se mu zřetelně rýsovala úzkost.

„Ach,“ povzdechl Harfeník, když sledoval směr Viderianova pohledu. „Napadlo mě, jak dlouho bude trvat, než Pán Groghe zareaguje na pobídku…“ Pobaveně se usmál nějaké vnitřní úvaze. „Videriane, ztraťte se i s Audivou. Hned! A užívejte si!“

Audiva nepotřebovala pobízet, popadla mladého mořského držebníka za paži a pospíchala s ním uličkou, dokud se neztratili v davu.

„To je Pán Groghe!“ zaskřehotal Piemur a tahal Menolly za rukáv.

Harfeník chytil chlapce za rameno. „Zůstaneš se mnou, mladý Piemure, takže můžeme tu záležitost ukončit hned teď!“ Pak se obrátil na koželuha. „Který opasek lákal Menolly?“

„Ten s ohňovým dráčkem na přezce,“ řekl Piemur polohlasem Harfeníkovi, a pak se opatrně posunul, aby Harfeník stál mezi ním a přicházejícím Pánem Držby.

„Robintone, moje královna to zase udělala… Ach, Menolly, tebe právě potřebuji!“ a růžolící tvář Pána Grogha se rozsvítila úsměvem. „Merga byla… humph! Ona přestala!“ Držebník si svou královnu vyčítavě prohlížel. „Hrozně vyváděla! Až dokud jsem nepřišel na náměstí…“

„To se dá poměrně snadno vysvětlit,“ řekl Robinton odměřeně.

„Opravdu? No, ty dvě to právě dělají.“

Menolly si to uvědomila nejdřív, protože během rozhovoru Pána Grogha Kráska cvrlikala a pískala na Mergu. Cítila, že jí rudnou tváře. Debata skončila stejně rychle, jako začala. Dvě královničky složily křídla na zádech a chovaly se, jako by o sebe nejevily zájem.

„O čem to všechno bylo?“ dožadoval se Pán Groghe.

„Domnívám se, že si popovídaly o novinkách,“ řekl Robinton s potlačovaným smíchem, což vyznělo stejně jako: příval naléhavých klepů. „Což mi připomíná, Pane Groghe, slyšel jsem, že vinař má soudek dobrého, starého Bendenského vína.“

„Opravdu?“ Zájem Pána Grogha se přesunul jiným směrem. „Jak se k němu dostal?“

„Myslím, že bychom to měli zkontrolovat.“

„Humph! Ano! A hned!“

„Nač plýtvat dobrým Bendenským vínem na lidi, kteří to nejsou schopni ocenit, že?“ Robinton chytil Pána Grogha za paži.

„To rozhodně.“ Ale Držebník ještě stále nebyl zcela upokojen. Obrátil se zamračeně k Menolly. Sbírala odvahu, než si uvědomila, že jeho podmračený pohled není hrozivý. „Chci mít možnost mluvit s tou dívkou. Ten den, kdy se líhla vejce, k tomu nebyl vhodný čas ani místo.“

„Samozřejmě, Pane Groghe, až Menolly skončí své vyjednávání…“

„Vyjednávání? Hmm. No, nemůžu rušit obchody při shromáždění… hmm!“ Pán Groghe vystrčil ret, když se podíval z Menolly na přešlapujícího koželuha. „Ať ti to netrvá celý den, děvče. Tohle odpoledne je dobrý čas na povídání. Nemám moc příležitostí posadit se a povídat si.“

„Dokonči smlouvání o ten opasek, Menolly,“ řekl jí Harfeník, jednou rukou jemně postrkující Pána Držby od učedníků, „a pak se k nám připoj u stánku vinaře. A ty,“ namířil Mistr Harfeník ukazováček na Piemura, „umyj si obličej, drž pusu zavřenou, a nepleť se do potíží. Aspoň dokud se neposilním nějakým Bendenským vínem.“

Pán Groghe zafuněl kvůli otálení.

„Jestli to je Bendenské víno… Tudy, můj Pane Držby.“ Oba muži odcházeli společně, stejným krokem, a oba uklidňovali své ohňové dráčky.

Menolly se dívala za dvěma nejvlivnějšími muži v Držbě, když ji jemné hvízdnutí po boku vytrhlo z tranzu. Piemur si dramaticky dlaní otřel čelo, aby naznačil, že vyvázli z nebezpečí. „O co se vsadíš, Menolly, že Benis, kterému jsi to tak nandala, už se ti nikdy nepostaví tváří v tvář? A kde jsi se naučila dávat takovou pecku?“

„Když jsem viděla, jak tě ten velký násilník kope, rozpálilo mě to doběla, já… já…“

„Smím se přidat s blahopřáním k Piemurovi?“ zeptal se tichý hlas. Ti dva se otočili a uviděli Sebella, opřeného na boku koželuhova stánku. Oči jeho mladé královny stále rudě vířily hněvem.

„Ach, ne,“ povzdechla si Menolly, „ta tvoje taky! Co s nimi budu dělat?“ Byla naprosto znechucená a skleslá. Je dost zlé mít ohňové dráčky, kteří skáčou do mezimezí a splašeně se objevují jen kvůli obyčejnému hluku, ještě horší je, když se rozletí na Mistra Domicka jen proto, že s ní mluví vztekle. A teď tahle úplně veřejná rvačka se synem Pána Fortské Držby.

„Nebyla to tvoje chyba, Menolly,“ řekl Piemur rozhodně.

„To není nikdy, a přesto je!“

„Jak dlouho už jsi tady, Sebelle?“ zeptal se Piemur, ignorujíc Menollyino hořekování.

„Byl jsem v patách Pánu Groghe,“ usmíval se tovaryš. „Ale zahlédl jsem mladého Benise, jak svižně opouští Držbu, takže nebylo těžké přijít na to, kde přišel k těm škrábancům,“ pokračoval, vrhl letmý pohled na sedící ohňové dráčky a nepřítomně hladil Kimi. „Mám jen jednu ožehavou otázku: Kdo měl tu troufalost způsobit Benisovi to barevné oko?“

„To byl vzácný pohled,“ ozval se hlasitě koželuh, který se zatím držel zpátky. „Dívka ubalila tomu mladému usoplenci takovou ránu na oko, jakou jsem ještě neviděl, a to jsem byl na mnoha shromážděních, která se chvástala dobrou rvačkou. A teď, děvče od Harfeníka, který opasek jsi měla na mysli, než začala ta rvačka? Myslel jsem, že jsi chtěla kožené boty.“ Pohlédl významně na Piemura.

„Menolly chce ten modrý s ohňovým dráčkem na přezce.“

„Bylo by příliš drahý,“ vyhrkla Menolly spěšně.

Koželuh se sklonil zpátky pod pult a sundal žádaný pásek z háku.

„Tenhleten?“ Menolly se na něj toužebně podívala. Sebell ho vzal z rukou koželuha, zkoumal ho, zatáhl za něj, aby zjistil, zda nemá vady, a jestli je kůže dost tenká, aby se dobře nosil.

„Dobrá práce, tenhle opasek, tovaryši,“ řekl koželuhovi. „Přesně se hodí pro dívku, která vlastní ohňové dráčky.“

„Kolik za něj žádáte?“ zeptal se Piemur, připravený na smlouvání.

Koželuh pohlédl na Piemura, pohladil opasek, který mu Sebell vrátil, a pak se podíval na Menolly. „Je tvůj, děvče. A nechci od tebe peníze. Stálo mi to za to, vidět tě, jak dáváš ránu do obličeje jednoho z těch mladých výtržníků. Tady, nos ho při dobrém zdraví a po dlouhý život.“

Piemur zíral, ústa dokořán, oči vykulené.

„Oh, to nemůžu,“ a Menolly natahovala ruku s dvoumarkou. Koželuh hned zavřel její pěst přes minci a položil jí opasek na zápěstí.

„Ale ano, můžeš a uděláš to, učedníku Harfeníka! A to je konec celé záležitosti. Stvrdil jsem dohodu.“ Potřásl jí rukou podle tradiční zdvořilosti.

„Ach, koželuhu Ligande,“ přistoupil Sebell, opřel se o pult a pokynul koželuhovi, aby se sehnul k němu. „Ačkoli jsem z té záležitosti mnoho neviděl…“ Sebell si začal třít ukazováčkem jednu stranu nosu, „není to zrovna ten typ události…“

„Chápu, co máš na mysli, Harfeníku Sebelle,“ odpověděl koželuh, a pokývl hlavou, že ten pohotový návrh přijímá. Posmutněle se usmál. „Pravda, ne že by to nebylo pěkné vyprávění. Nicméně, ti tvoji ohňoví dráčci jsou mladí, že, děvče, snadno se rozruší, nejsou zvyklí na shromáždění, řekl bych… Oh, budu říkat, co je vhodné. Nebojte se, harfeníci.“ Poplácal Menolly po ruce s mincí, stále natažené vpřed. „A teď hlavu vzhůru, tváříš se jako hromádka neštěstí. Na dnešním shromáždění jsi udělala víc dobrého, než škody. A když budeš potřebovat střevíce, které by ladily s opaskem, stačí mi zaslat práci. Nebudu to dělat za peníze,“ a bleskl pohledem na skeptického Piemura. „Ne, že bych neměl rád dobré, napínavé smlouvání, teď i v budoucnu…“

Piemurovi zakloktalo v hrdle a chystal se to prohlášení zpochybnit.

„Myslím, že tě půjdeme očistit, Piemure, jak navrhl Mistr Robinton,“ řekl Sebell, varujíc chlapce nakloněním hlavy, aby byl zticha.

„Mám vzadu na stánku vak s vodou, budu rád, když ho použijete,“ řekl Ligand, „A tady je čistší hadřík, než ten, co má Menolly!“ Podal jí bílý čtverec a s úsměvem a mávnutím odmítl její vydatné díky.

Jen co Sebell a Menolly odtáhli Piemura za koželuhův stánek, začali k jeho pultu přistupovat lidé.

„Ha!“ řekl Piemur, koukající přes rameno. „Je mazaný, tenhle Ligand, že ti dal opasek. Bude mít třikrát větší obchod, protože jsi –“

„Zavři pusu,“ navrhl Sebell, zatímco důkladně otíral krvavé šmouhy na Piemurově tváři. „Drž ho, Menolly.“

„Hele… já…“ Piemurovy protesty účinně tlumil vlhký hadřík v Sebellově ruce. „Čím méně se bude o této záležitosti mluvit, Piemure, tím lépe. A to, co jsem řekl Ligandovi, platí i pro tebe, tady i v Síni. I tak bude dost drbů a dohadů, aniž bys přidal svou trošku.“

„Myslíš, že… bmmb… hmmb… bych udělal něco… nech mě být… co by ublížilo Menolly?“

Sebell přerušil očistu a prohlížel si chlapcovy blýskající oči a rozhořčeně zaťatou čelist. „Ne, myslím, že ne. Už jen proto, abys neztratit šanci krmit ohňové dráčky…“

„Teda, to není fér…“

„Sebelle, co s nimi mám dělat?“ zeptala se Menolly, když ze sebe konečně dostala obavy, které potlačovala.

„Oni jen ochraňovali…“ začal Piemur, ale Sebell ho umlčel rukou přes ústa a přísným pohledem.

„Dnes zřejmě měli důvod, jak řekl Piemur. Druhý večer reagovali na to, co se dělo v Bendenském Weyru s F’norem a Canthem, přes ohňového dráčka, co má Brekke. Zase důvod.“ Sebell se ohlédl ke stánku koželuha a všiml si, že pár lidí z davu si je nenápadně prohlíží. Pokynul Menolly a Piemurovi, aby odešli z dohledu, pryč od stánků i od zvědavců. „Tohle všechno,“ Sebellova ruka ukázala od vysoko se tyčícího útesu Držby, přes Harfenickou Síň až po náměstí lemované stánky, „je pro tebe stejně nové, jako pro ně. Dostatečný důvod pro neklid a obavy. Jsou mladí a ty také, přes všechno, co se ti podařilo dosáhnout. To je opět otázka disciplíny,“ řekl, ale jeho úsměv byl povzbudivý.

„Dnes odpoledne jsem žádnou disciplínu neměla,“ kála se za svůj útok na Ponu. Tím, že žádala od Pony odplatu za urážku, mohla klidně ohrozit všechno.

„Co tím myslíš? Měla jsi fantastický pravý hák!“ vykřikl Piemur, a se zavrčením to názorně předvedl. „A mělas veškeré právo vykřiknout žádost o odplatu, po tom všem, co ti Pona udělala…“ Piemur si rychle zakryl pusu a oči se mu rozšířily, když si uvědomil, že je indiskrétní.

„Vykřikla jsi na Ponu žádost o odplatu?“ Sebell se překvapeně zamračil. „Myslel jsem, že jsme ti se Silvinou řekli, abys tu záležitost nechala být.“

„Nazvala mě zlodějem. Snažila se přimět Benise, aby mi vzal moji dvoumarku.“

„Dvoumarku, kterou dal Mistr Robinton osobně Menolly, aby si koupila opasek,“ věrně potvrdil tu záležitost Piemur.

„Pokud Pona přidala urážku k újmě, kterou se ti už pokusila způsobit,“ řekl Sebell pomalu, „pak jsi, samozřejmě, musela jednat, Menolly.“ Lehce se usmál, očima stále posuzoval její tvář. „Ve skutečnosti je dobré vědět, že dokážeš jednat sama za sebe. Ale ta účast ohňových dráčků…“

„Nevolala jsem je, Sebelle. Ale když Benis podrazil Piemurovi nohy a pak do něj kopl, byla jsem vyděšená. On tady jen ležel…“

„Jasně, to je nejchytřejší věc, co dělat, když se bojuje kopáním,“ odpověděl Piemur nevzrušeně.

„Nemohu však tolerovat učedníky bojující mezi sebou, nebo s držebníky… zvlášť ne s držebníky nějakého postavení…“

„Benis je největší tyran v Držbě, Sebelle, a ty víš, že jsme s ním všichni měli problémy.“

„Dost, mladíku,“ řekl Sebell ostře, jak ho Menolly dosud nikdy neslyšela. Stejně jako byl tovaryš obvykle tichý a uzavřený, teď, když mluvil tímto autoritativním tónem, by ho neposlechl jen málokdo. „Nicméně to není to, co jsem myslel tou disciplínou, Menolly. Měl jsem na mysli schopnost držet se plánu, jako ta píseň, kterou jsi napsala včera… Bylo to opravdu teprve včera?“ dodal. Usmál se něžně na Kimi, která teď spala stočená do klubíčka, přitulená mezi jeho tělem a loktem.

„Napsala jsi novou píseň?“ rozzářil se Piemur. „Neřekla jsi mi to. Kdy ji uslyšíme?“

„Kdy ji uslyšíte?“ Menolly se na posledních slovech zlomil hlas.

„Co se děje, Menolly?“ Sebell ji chytil za paži a lehce s ní zatřáskl, ale dokázala na ně jen zírat.

„To jen že… je to tak odlišné…“ vykoktala, neschopna vyjádřit zmatek ve svých myšlenkách, opak všeho, co čekala, že bude dělat. „Víte… víte, co se mi stávalo, když jsem napsala píseň?“

Snažila se zastavit slova, která se z ní hrnula, ale nedokázala to, ne s Piemurovým obličejem zkřiveným jejím utrpením. A Sebell ji tiše povzbuzoval, aby mluvila, s pochopením ve tváři.

„Dostala jsem výprask od otce kvůli brnkání melodie, kvůli lelkování, jak to nazýval. A když jsem si pořezala ruku…“ zvedla ji, dívajíc se na červenou jizvu, a pak ji otočila k nim, „… při kuchání paklínů, nechali to špatně zahojit, abych už nebyla schopna hrát. Ani mi nedovolili, abych zpívala v Sále, ze strachu, že by Harfeník Elgion zjistit, že jsem to byla já, kdo učil děti po Petironově smrti. Styděli se za mne! Báli se, že bych jim udělala hanbu. To je důvod, proč jsem utekla. Raději bych zemřela pod Vlákny, než žít v Půlkruhové další noc…“

Slzy hořkosti a pocitu nespravedlnosti stékaly Menolly po tvářích. Vnímala, jak ji Piemur naléhavě prosí, aby neplakala, že je všechno v pořádku, že je v bezpečí, a že miluje všechny její písně, i ty, které ještě neslyšel. A že poví pár věcí jejímu otci, kdyby se s ním někdy setkal. Uvědomovala si, že jí Sebell položil pravou ruku kolem ramen a rozpačitě ji hladí pro útěchu. Ale teprve Krásčino úzkostné cvrlikání u ucha jí připomnělo, že by raději měla dostat své emoce pod kontrolu. Mistr Robinton a Pán Groghe by nebyli rádi, kdyby její nedostatek sebekázně vyvolal další poplach. Zvlášť pokud by je odtáhl od dobrého Bendenského vína.

Setřela si slzy z očí, polkla poslední vzlyk, a podívala se vzdorně do vylekaných tváří Sebella a Piemura.

„A já chtěl, abys mě naučila, jak se kuchají ryby!“ povzdychl Sebell dlouze. „Přemýšlel jsem, proč tak váháš. Najdu někoho jiného, teď chápu, proč to nenávidíš.“

„Oh, chci tě to naučit, Sebelle. Chci udělat všechno, co můžu, ať je to kuchání ryb, nebo výuka plachtění. Možná jsem jen holka, ale já budu nejlepší harfeník v celé Síni…“

„Pomalu, Menolly,“ smál se Sebell jejímu prohlášení. „Já ti věřím.“

„Já taky!“ ujišťoval ji Piemur tichým, intenzivním tónem. „Netušil jsem, jaký život jsi měla v držbě. Copak nikdy nikdo neposlouchal tvé písně?“

„Petiron ano, ale po jeho smrti…“

„Teď vidím, Menolly, proč je pro tebe tak těžké uvědomit si, jak jsou tvé skladby důležité. Po tom, čím jsi prošla,“ Sebell jí jemně stiskl levou ruku, „je těžké věřit sama sobě. Slib mi, Menolly, že si budeš od nynějška věřit? Tvoje písně jsou velmi důležité pro Harfeníka, pro Síň i pro mě. Hudba Mistra Domicka je vynikající, ale tvoje se líbí každému, držebníkům i řemeslníkům, zemědělcům i námořníkům. Tvoje písně se zabývají tématy, jako jsou ohňoví dráčci, nebo výzva Brekke ke F’norovi a Canthovi, které pomohou změnit určité tradiční postoje, které tě málem zabily ve tvé rodné držbě. Něco je špatně, pokud druzí nechápou něčí výjimečné schopnosti, děvče moje. Najdi své vlastní hranice, to ano, ale neomezuj se falešnou skromností.“

„Tohle se mi na Menolly vždycky líbilo: má hlavu na správném místě,“ prohlásil Piemur s pompézností prastarého strýce.

Menolly se podívala na svého přítele a pak se začala smát, jak Piemurovi, tak i sama sobě. Ten výbuch smíchu po dlouhé době konečně odlehčil její nesnesitelnou sklíčenost. Narovnala ramena a usmála se na své přátele, a rozhozením rukou dala najevo svou úlevu. Všichni slyšeli šťastné cvrlikání jednotlivých ohňových dráčků. Kráska radostně broukala a třela si hlavu o Menollyinu tvář, a Kimi vydala ospalé pípnutí, což trojici harfeníků rozesmálo.

„Cítíš se teď líp, viď, Menolly,“ řekl Piemur. „Takže bude lepší, když poslechneme příkazy, protože není dobré nechat Pána Držby čekat, a ještě méně Mistra Robintona. Ty máš svůj opasek a já jsem umytý, takže pojďme raději k vinařově stánku.“

Menolly na okamžik zaváhala.

„No?“ zeptal se Sebell a zvedl obočí, aby ji povzbudil k odpovědi.

„Co když zjistí, že to já jsem udeřila Benise?“

„Od Benise se to nedozví,“ odpověděl Piemur s odfrknutím. „Kromě toho, má patnáct synů. A jen jednoho ohňového dráčka. Chce s tebou mluvit o něm. Ani Mistr Harfeník toho neví o ohňových dráčcích tolik, jako ty. Pojďme!“

KAPITOLA 10

Tehdy má chodidla dala se v běh,

a nohy s nimi svižně teď pádí,

tělo mé sleduje hned jejich spěch,

i ruce a ústa, co boj o dech svádí,

s vlákny hned za zády o život utíkám,

hrdlo mám vyschlé, že sotva polykám.

Menollyina „Píseň o běhu“

K Menollyině velké úlevě s ní Pán Groghe chtěl mluvit pouze o ohňových dráčcích, o tom jeho, i všeobecně. Všichni čtyři – Robinton, Sebell, Pán Groghe a ona, seděli u stolu na jedné straně náměstí, bokem od ostatních, každý se svým ohňovým dráčkem. Menolly byla rozpolcena mezi pobavením a úžasem, že ona, nejnovější učedník, sedí v takové vznešené společnosti.

S Pánem Groghe, vhledem k jeho barvité řeči a úžasné škále popisných grimas, bylo velmi snadné si povídat, jakmile se jednou přenesla přes počáteční nervozitu z potyčky s Benisem. Poslechla si do detailu o líhnutí Mergy, usmívala se, když se Pán Groghe chechtal vzpomínce na svou počáteční úzkostlivou starost o ni.

„Měl jsem mít k dispozici někoho s tvými vědomostmi, děvče.“

„Zapomínáte, pane, že moji přátelé se vylíhli ze skořápky ve stejné době, jako vaše Merga. Nebyla bych vám tedy nic platná.“

„Teď můžeš být. Jak mám postupovat s výukou Mergy, aby pro něco letěla a donesla mi to? Slyšel jsem o tvých píšťalách.“

„To bylo jen jednou. A muselo je vzít všech mých devět, aby mi píšťaly donesli. Jsou moc těžké.“

Když viděla zklamání ve tváři Pána Grogha, začala Menolly problém zvažovat.

„Pro samotnou Mergu by to muselo být něco lehkého, jako třeba zprávy, a musíte to chtít velmi intenzivně. U mě to bylo… prostě, nohy mě stále bolely a do domku byla moc dlouhá cesta…“

Jeho znepokojivé světle hnědé oči se upřely na ni. „Mám to chtít intenzivně, ha? Hm. Nevím, jestli chci něco intenzivně!“ Pohrdavě si odfrkl nad jejím veselým výrazem. „Chceš věci intenzivně, když jsi mladá, děvče. V mém věku už se člověk naučí, jak plánovat.“ Mrkl na ni. „Přesto to chápu, jelikož Merga je uzlíček emocí, je to tak, miláčku?“ Pohladil ji po hlavě s pozoruhodně něžným dotekem pro člověka s tak mohutnými prsty. „Emoce, to je to, na co reagují nejlépe. Potřebují druh emoce, je to tak? Pokud chceš něco dost intenzivně… Hm.“ Znovu se zasmál, tentokrát šikmo pohlédl na Harfeníka. „Takže emoce, Harfeníku, ne znalosti, takhle ta malá stvoření komunikují. Emoce jako strach Brekke tehdy v noci. Líhnutí je také emocionální. A dnes…“ Obrátil světlé oči zpět k Menolly.

„Dnes… to byla moje chyba, pane,“ řekla Menolly, a připomněla si Piemura jako výmluvu. „Můj přítel Piemur, malý chlapec,“ Menolly volnou rukou ukázala Piemurovu výšku od země, „klopýtl v davu. Bála jsem se, že ho pošlapou…“

„Tohle bylo všechno, co se stalo, Robintone?“ zeptal Pán Groghe. „Nijak jsi mi to nevysvětlil,“ řeklm, ale zdálo se, že se zajímá spíš o nedostatek vína v poháru. Robinton zdvořile dolil pohár z měchu na stole.

„Nikdy by mě nenapadlo, Pane Groghe,“ řekla Menolly s opravdovou lítostí, „že bych mohla zalarmovat vás nebo Mistra Harfeníka, nebo Sebella.“

„Mladí všeho druhu mají tendenci se snadno vystrašit,“ poznamenal Harfeník, ale Menolly si všimla, že mu pobaveně škube v koutcích. „Problém zmizí s vyzrálostí.“

„A teď se zvyšuje, s tolika ohňovými dráčky kolem ní,“ zavrčel Pán Groghe. „O kolik si myslíš, že ještě vyrostou, pokud jsou ti tvoji ve stejném věku jako Merga?“ Mračil se na Krásku a ohlédl se na Mergu.

„Tři ohňoví dráčci od Mirrim z Bendenského Weyru jsou z první snůšky, ne? Nejsou delší víc jak o prst,“ řekla Menolly, dychtivě se chytajíc nového tématu. „Měli by být starší o několik sedmidení, myslím.“ Podívala se na Mistra Harfeníka, který souhlasně pokýval hlavou. „Když jsem poprvé uviděla F’norovu královnu Grail, myslela jsem si, že je to moje Kráska.“ Kráska rozhořčeně vypískla a oči jí vířily o trochu rychleji. „Jen na chvíli,“ omlouvala se jí Menolly a pohladila Krásčinu hlavu, „a jen proto, že jsem nevěděla, že ve Weyru už také našli ohňové dráčky.“

„Má někdo představu, jak staří musí být k páření?“ mračil se Pán Groghe v naději na příznivou odpověď.

„Pane, já nevím. T’gellan, jezdec na Monarthovi, se chystá sledovat jeskyni, kde se vylíhli moji ohňoví dráčci, aby zjistil, zda se tam jejich královna znovu vrátí na snůšku.“

„Jeskyně? Myslel jsem, že ohňoví dráčci kladou vejce do písku na plážích?“

Mistr Robinton Menolly naznačil, že má s Pánem Držby mluvit otevřeně, takže mu vyprávěla, jak viděla královnu ohňových dráčků při páření v blízkosti Dračích Kamenů, jak se tou cestou náhodou vracela, když hledala purpurové kraby, („Ti jsou dobří k jídlu,“ souhlasil Pán Groghe a pokynul jí, aby se vrátila k příběhu) … A jak pomohla malé královně ohňových dráčků přenést vejce z písku, ohrožovaného mořem, do jeskyně.

„To ty jsi napsala tu píseň, viď?“ Podmračený výraz Pána Grogha vyjadřoval překvapení i souhlas. „Tu o ohňovém dráčkovi, co zadržuje moře svými křídly! Líbí se mi! Napiš víc takových! Snadno se zpívají. Proč jsi mi neřekl, že to napsala dívka, Robintone?“ Teď se mračil vyčítavě.

„Nevěděl jsem, že to byla Menolly, když jsme tu píseň pustili do oběhu.“

„Hm. Zapomněl jsem. No tak, děvče. Stalo se to tak, jak jsi napsala v písni?“

„Ano, pane.“

„Jak to, že jsi byla v té jeskyni, když se začali líhnout?“

„Lovila jsem na pobřeží purpurové kraby, a zašla jsem dál, než jsem měla. Blížila se Vlákna. Venku jsem byla v pasti a jediným útočištěm, které mě napadlo, byla jeskyně, do které jsem dala vejce ohňového dráčka. Přišla jsem… se svým vakem purpurových krabů… zrovna, když se vejce začala klubat. To je důvod, proč jsem jich zasvětila tolik. Nemohla jsem je dost dobře nechat odletět do Vláken. A byli tak hladoví, zrovna se vylíhli ze skořápky…“

Pán Groghe zabručel, odfrkl a zamumlal něco v tom smyslu, že měl dost problémů zvládnout jedno krmení, všechna čest, když ona jich zvládla devět!

Jako by zmínka o krmení pronikla jejich spánkem, Kimi a Zair se s pištěním probudili. „Nechci být nezdvořilý, Pane Groghe,“ řekl Mistr Robinton, vstávajíc stejně rychle jako Sebell.

„Nesmysl. Neodcházejte. Jedí cokoliv, kdekoliv.“ Pán Groghe otočil svůj těžký trup. „Ty tam, jak se jmenuješ…“ mávl netrpělivě na vinařova učedníka, který hned přiběhl. „Přines tác těch masových rolek ze stánků. Velký tác. Vrchovatý. Tak, aby se nakrmili dva ohňoví dráčci a pár harfeníků. Neznám harfeníka, který by neměl hlad. Máš hlad, harfenické děvče?“

„Ne, pane, děkuji, pane.“

„Děláš ze mě lháře, harfenické děvče? Přines taky ty bublinkové koláče,“ zaburácel Pán Držby za odcházejícím učněm. „Doufám, že mě slyšel. Takže ty jsi dcera Yanuse z Půlkruhové mořské Držby.“ Menolly souhlasně kývla. „Nikdy jsem nebyl v Půlkruhové. Chlubí se tou svojí jeskyní. Znamená to, že tam drží rybářskou flotilu?“

„Ano, pane, je to tak. I ty největší lodě mohou plout dovnitř, aniž by se dotkly stěžněm. Samozřejmě kromě dnů, kdy je mimořádně vysoký příliv. Jsou tu skalní římsy pro opravy a kotvení, části pro stavby lodí, stejně jako suché vnitřní jeskyně pro ukládání dřeva.“

„Držba nad jeskyní s doky?“ Pán Groghe vypadal, že má pochyby o moudrosti této skutečnosti.

„Ach ne. Půlkruhová Mořská Držba je opravdu půlkruh.“ Zvedla palec a zakřivila ukazováček. „Tady,“ natočila pravou ruku, aby ukázala směr oblouku, a zamžourala, aby viděla kde je slunce, „můj palec je jeskyně s doky, a tohle,“ ukázala po délce ukazováčku, „je Držba… delší část půlkruhu, a pak tahle velká část,“ dotkla se kůže mezi prsty, „je písečná pláž. Tady mohou vytáhnout loďky, nebo kuchat ryby, opravovat sítě a zalátat plachty při slušném počasí.“

„Oni?“ zvedl Pán Groghe husté obočí překvapením.

„Ano, pane, oni. Já jsem teď harfeník.“

„Dobře řečeno, Menolly,“ plácl se Pán Groghe do stehen tak hlasitě, až začala Merga pískat na poplach. „Holka, nebo ne, Robintone, je tady správně. Schvaluji to, Schvaluji.“

„Děkuji, Pane Groghe, byl jsem přesvědčen, že to schválíte,“ řekl Mistr Harfeník s lehkým úsměvem, který sdílel se Sebellem, než konejšivě pokývl Menolly.

Kráska tázavě začiřikala, a Merga Pána Grogha jí odpověděla tónem tak trochu jako ‚hotovo‘.

„Zatracená práce, Robintone. Myslím, že pošlu pár dalších svých synů taky na Mořské držby.“

Představa Benise v Půlkruhové Mořské Držbě se Menolly líbila, i když nevěděla, jestli měl Pán Groghe na mysli právě jeho.

Rozhovor přerušilo pleskání běžících nohou a chraptivý dech učednického chlapce, který balancoval s dvěma tácy, až málem vysypal jejich obsah do klína těm, komu je přinesl.

Zatímco se noví ohňoví dráčci krmili, Menolly viděla, že do středu náměstí se stahuje stále víc lidí, a sedají si na lavice kolem stolů. Na jednom konci byla dřevěná plošina. Nyní zaujala svá místa skupina harfeníků a začali ladit. Ihned byly vytvořeny soubory skladeb pro vyvolávání tanců. Vysoký harfenický tovaryš si vyžádal pozornost třesením tamburínou a pak oznámil taneční čísla mocným hlasem, který se nesl nad hudbou, zatímco jeho tamburína zdůrazňovala rytmus kroků. Přihlížející na okraji tleskali do rytmu hudby a dobromyslně pokřikovali na tanečníky, aby je povzbudili. K překvapení Menolly se přidal i Pán Groghe, srdečně plácal rukama do rytmu, podupával nohou a vesele se usmíval na všechny kolem.

Jakmile začala hrát hudba, náměstí se zaplnilo, a další lavice zabíraly každičké volné místo. Menolly viděla tovaryše a učedníky v barvách všech hlavních řemesel ze Síní komplexu Fortské Držby. Skupinky mužů postávaly kolem, pily víno a sledovaly tanec, a jejich těžké boty a čisté, i když půdou poznamenané kalhoty, ukazovaly, že jsou to malí držebníci ze sousedních farem, kteří se přijeli na shromáždění bavit a trochu obchodovat. Jejich ženy se shromáždily podél jedné strany náměstí, klábosily, staraly se o menší děti a pozorovaly tanečníky.

Když se změnila sada tanců, někteří držebníci vytáhli své hihňající se, ale ochotné ženy ven, aby vytvořili nové skupiny, zatímco muzikanti začali melodii vydupávat nohou a vytleskávat rukama. Jako třetí přišly na řadu párové tance, divoké kroužení kývajících se paží a poskakování nohou, výkon, který nechal každého účastníka bez dechu a žíznivého, soudě podle volání na vinařovy chlapce, když tanec skončil.

Nyní došlo k výměně harfeníků; taneční hráči uvolnili prostor Brudeganovi a třem starším učedníkům, kteří se seřadili kousek za Brudeganem. Na jeho signál zazpívali píseň, kterou zpíval Elgion noc po svém příchodu na Půlkruhovou Mořskou Držbu – to byla jedna z těch, kterou neměla Menolly nikdy možnost se naučit. Naklonila se dopředu, toužíc zachytit každé slovo a akord. Kráska na jejím rameni se posadila a přední tlapou se lehce opřela o Menollyino ucho kvůli rovnováze. Malá královna tázavě zatrylkovala na Menolly.

„Nech ji zpívat,“ řekl mistr Robinton. Pak se naklonil dopředu, „Ale, jestli můžeš přimět ostatní, aby zůstali na střechách, kde jsou, myslím, že by to bylo moudré.“

Menolly poslala pevný příkaz svým přátelům, zatímco Merga na rameni Pána Grogha se zvedla na zadek a přidala svůj hlas ke Krásce. Když se soprán ohňových dráčků zvedl nad hlasy Harfeníků, Menolly si uvědomila, že jsou středem překvapené pozornosti. Pán Groghe zářil pýchou, samolibý úsměv na tváři, prsty jedné ruky bubnoval rytmus na stole, zatímco druhou mával, jako by sám řídil improvizovaný sbor.

Po skončení písně se ozval bouřlivý potlesk a výkřiky.

„Píseň Ohňového dráčka!“

„Zazpívejte Královninu píseň!“

„Umí to?“

„Ohňového dráčka!“

Brudegan pokynul z pódia panovačně na Menolly.

„Běž, děvče, proč váháš?“ Pán Groghe na ni luskl prsty, aby vyhověla předvolání. „Chci tě slyšet zpívat. Napsala jsi to. Měla bys to zazpívat. Otřepej se, děvče. Nikdy jsem neslyšel o harfeníkovi, který by nechtěl zpívat.“

Menolly se tázavě podívala na Mistra Robintona, ale Harfeníkovi šibalsky zablesklo v očích, přestože jeho tvář byla bez výrazu.

„Slyšela jsi Pána Grogha, Menolly. A je na čase změnit se opět na harfeníka!“

Slyšela důraz na poslední slovo. Vstal a natáhl k ní ruku, jako by dobře věděl, jak je nervózní. Teď už neměla na vybranou; odmítnutím by ho zostudila, znevážila by Síň, a rozzlobila Pána Grogha.

„Doprovodím tě, Menolly, to mohu. Pamatuješ si nové znění?“ zeptal se Robinton a předal ji nahoru na pódium. Narychlo souhlasně zamumlala a pak přemýšlela, zda je to pravda. Ve skutečnosti nikdy nová slova nezpívala, ani melodii té písně, už od chvíle, kdy ji tak dávno složila v malé komůrce Půlkruhové Držby. Ale byl tu Brudegan, který ji vítal úsměvem a ukázal na dva hráče na gitaru, aby své nástroje předali jí a Mistru Harfeníkovi. Menolly se otočila a uviděla všechny ty tváře, všechny ty lidi nakupené po obou stranách náměstí. Rozhostilo se ticho, a Harfeník zahrál první akordy její Písně o Ohňovém dráčkovi. Hlavou jí probleskla často opakovaná rada Mistra Shonagara: „Postav se rovně, nadechni se do břicha, ramena dozadu, otevři pusu… a zpívej!“

„Maličká královna, celá ze zlata, na moře syčí a na něj nalétá. Zastavit vlny chce, vodě se brání, troufá si udatně, snůšku svou chrání…“

Potlesk, který následoval po posledním verši byl tak ohlušující, že Kráska pozvedla křídla a překvapeně zavřískla strachem. Dav se zasmál a hluk postupně utichal.

„Zazpívej něco z tvé Mořské Držby,“ šeptl jí Harfeník do ucha, zatímco brnkal pár prostých akordů. „Něco, co lidé z pevniny možná ještě neslyšeli. Můžeš začít: budu hrát podle tebe.“

Dav hlučel a Menolly přemýšlela, jestli ji bude slyšet, ale jakmile zahrála první tón, shromáždění se uklidnilo. Vybrala úvodní píseň, zahrála Mistru Harfeníkovi akord a usmívala se, dokonce i při zpěvu, když zjistila, jak jim to spolu ladí.

„Ach moře široké, líbezné moře, navždycky buď mým milým.

Na vlnách mírných, bez větru, bouře, proveď mě prostorem širým.“

Během potlesku, který se ozval, když skončila, uslyšela, jak jí Mistr Harfeník říká přímo do ucha, „Tohle nikdy dřív neslyšeli. Dobrá volba.“

Uklonil se, naznačil jí, aby se uklonila také a pak pokynul harfeníkům čekajícím za pódiem, aby spustili druhou taneční sadu. S úsměvem a máváním na rozličné lidi vedl Menolly z pódia zpět ke stolu, kde Pán Groghe stále nadšeně tleskal. Sebell se souhlasně zubil a vstal, aby předal Mistru Harfeníkovi zpět velmi podrážděného malého Zaira.

Menolly by si raději sedla a vzpamatovala se z překvapení ze svého prvního veřejného vystoupení jako harfeník, a z vřelého ohlasu, přišel však Talmor.

„Splnila jsi svou povinnost k řemeslnické síni, a teď Menolly, pojďme tančit!“ Sledoval kradmo Krásku na jejím rameni. „Ale nemohla by si tahleta sednout jinam? Kdoví, jestli by si špatně nevyložila, když tě jako muž povedu při tanci!“

Harfeníci už začali hrát rychlou skočnou melodii.

„Zůstane se mnou?“ zeptal se Sebell, a nabízel ruku s polstrovaným rukávem. „Zairovi to moc nevadilo…“

Menolly vyprostila Krásku, která naštvaně brebentila, ale nechala se přenést na Sebellovo rameno. Talmor, s jednou rukou kolem Menollyina pasu, s ní obratně a rychle zatočil mezi vířící tanečníky.

Pak už to vypadalo, že Menolly má sotva čas usrknout si vína, aby svlažila vysušené hrdlo a uklidnit Krásku, než si ji vyžádal další partner. Viderian ji vzal na další tanec, zatímco Talmor byl partnerem Audivy ve stejné skupině. Pak ji pro tanec chytil za ruku Brudegan, a po něm, k jejímu naprostému úžasu, Domick. Vyhověla i Piemurovu chvástání, že umí tančit stejně dobře, jako kterýkoli tovaryš a mistr, a je snad její nejlepší přítel, i když mu na věku chybí pár Oběhů a ve výšce kousek rukou.

Kvartet zpěváků vystřídal taneční hráče, a to znamenalo, že ji musel provést každý jednotlivý harfeník. Obě skladby, které Petiron poslal Harfeníkovi, byly žádány tak často, že se Menolly zmítala pocitem studu, až Sebell zachytil její pohled, pozvedl obočí a usmál se jejím rozpakům.

Když se na Fortskou Držbu snesla úplná tma, dav začal řídnout, neboť ti, kdo sem přišli zdaleka, se museli vydat domů. Strhávaly a skládaly se stánky, muži chytali a sedlali pasoucí se tažná zvířata a běhouny, kteří pak nesli své majitele dolů po cestě z Držby. Vinař, který který měl držbu na Fortském útesu, pokračoval v obsluhování těch, kteří ještě nechtěli ukončit shromažďování.

Naléhavé ďobání Krásky do tváře Menolly připomnělo, že ohňoví dráčci už zdvořile čekali na svou večeři dost dlouho. V rozpacích nad svou bezohledností spěchala Menolly zpět do Harfenické Síně. Na kuchyňských schodech seděl sklíčeně Camo, v tlustých pažích choval obrovskou mísu zbytků a oči upíral na podloubí. V okamžiku, kdy zahlédl ji i eskortu poletujících ohňových dráčků, vyskočil a volal na ni.

„Hezké hladové? Hezké velký hlad! Camo čekal, Camo taky hlad.“

Z čista jasna se objevil Piemur. „Vidíš, Camo, já ti říkal, že se vrátí. Říkal jsem ti, že bude chtít, abychom nakrmili její ohňové dráčky!“

Piemur zastavil její bezdeché omluvy, zatímco rozdával kousky masa svému obvyklému triu.

„Říkal jsem ti, že shromáždění je zábava, ne, Menolly? Říkal jsem, že je na čase, abys taky nějakou zažila. A zpívala jsi prostě úžasně! Vždycky bys měla zpívat ‚Píseň Ohňového dráčka‘! Všichni si ji zamilovali! A jak to, že neznáme tuhle námořní píseň? Má bezvadný rytmus.“

„Je to stará písnička –“

„Nikdy jsem ji neslyšel.“

Menolly se zasmála, protože Piemur mluvil jako podrážděný stařík, a ne jako napůl vzrostlý chlapec.

„Doufám, že znáš víc podobných nových, protože už mě nudí ty věci, které poslouchám od chvíle, kdy jsem byl malé dítě… Hej, tys měl poslední porci, Lenochu. Tahle patří Šaškovi… tady! Chovej se slušně.“

Hladoví ohňoví dráčci udělali s Camovou mísou krátký proces. Pak se z okna jídelny vyklonil Ranly, a pobízel je, aby se přišli najíst, než bude jídlo odklizeno. V jídelně toho nebylo mnoho: Piemur měl pravdu, že v den shromáždění dostanou skrovné příděly, ale sýr, chléb a sladkosti bylo vše, co Menolly dokázala sníst.

Když Mistr učedníků odvedl ty mladší do ložnice, Menolly tiše vystoupila po schodech do svého pokoje. Nočním vzduchem se nesly rytmické tóny další taneční melodie. Zvládla své první vystoupení jako harfeník, a zvládla ho dobře. Poprvé si připadala jako harfeník, jako kdyby sem do Síně opravdu patřila. Ukolébána hudbou a vzdáleným smíchem usnula, s teplými tělíčky dráčků, uvelebených kolem sebe.

Druhý den ráno, když hleděla z okna na místo, kde se konalo shromáždění, spatřila už jen několik zbytků smetí na rosou se lesknoucí udupané zemi tanečního náměstí. Držebníci se vlekli k polím, pastevci vedli svá zvířata na louky, a učedníci uháněli po cestě k Držbě tam i zpátky na svých pochůzkách. Dole na výjezdu z Fortské Držby přecházel houfec dlouhonohých běhounů, čerstvých po celodenním odpočinku. Vztekali se kvůli pomalému tempu, v kterém je jezdci udržovali, dokud kráčeli kolem tažných zvířat. Pak zmizeli v oblaku prachu po dlouhé cestě k východu.

Menolly slyšela hluk z učednické ubytovny, a tiché, ale zcela nepřeslechnutelné vřískání poblíž. Hodila na sebe šaty a uháněla po schodech dolů.

„Věděla jsem, že by sis to nenechala ujít, Menolly,“ řekla Silvina, která se s ní setkala na schodech z kuchyně. Nesla podnos, který teď podala dopředu. „Vezmi to nahoru Harfeníkovi, a taky jeho miláčkovi, ano? Camo se právě ohání sekáčkem na maso pro tvoje hejno.“

Menolly zdvořile zaklepala na dveře Mistra Harfeníka, který okamžitě zareagoval. Svíral kolem sebe přikrývku a neodbytně vřískající ohňový dráček chňapal po jeho holé paži.

„Jak jsi to věděla?“ zeptal se s úlevou a potěšením, že ji vidí. „Díky bohu, že jsi tady. Opravdu se nemůžu objevit v kuchyni zabalený do kožešiny. Tady, tady, nacpu ti tváře, ty bezedná jámo. Jak dlouho ještě bude mít ten nenasytný apetyt, Menolly?“

Držela jeho tác, aby mohl krmit Zaira, zatímco přecházel přes místnost. Pak položila tác do středu pískového stolu a předvídajíc Harfeníkovy vlastní potřeby, nabídla Zairovi dalších pár kousků masa, zatímco Mistr Robinton vděčně polkl kouřící klah. Popadl kus chleba, namočil ho do sladidla, dal si další doušek klahu a pak s plnou pusou mávl na Menolly, že může odejít. „Máš krmit taky svoje vlastní. Nezapomeň pracovat na písni. Později dopoledne budu požadovat dokončenou kopii.“

Přikývla a odešla, uvažujíc, zda má zkontrolovat i Sebella a zjistit, jak to zvládl s Kimi. Zvládl. Seděl u jednoho z tovaryšských stolů, a kolem sebe měl víc než dost ochotných pomocníků.

Její ohňoví dráčci trpělivě čekali s Piemurem a Camem na schodech u kuchyně. Jakmile bylo o její přátele postaráno, užívala si druhý šálek klahu, když k ní přes nádvoří kráčel Domick.

„Menolly,“ mračil se podrážděně, „já vím, Robinton chce, abys dokončila tu píseň pro něj, ale bude to trvat celé dopoledne? Chtěl jsem, abychom si se Sebellem a Talmorem prošli to hudební kvarteto. Morshal má dnes první den dívky na teorii, takže Talmor má volno. Nikdy nepřipravím ten kvartet pro vystoupení, pokud nebudeme mít několik dalších pořádných zkoušek.“

„Začnu s opisováním hned, jen…“

„Jen co?“

„Nemám nástroje a listy na kopírování.“

„To je všechno? Rychle dopij svůj klah. Ukážu ti, kde je Arnorovo doupě. Vlastně, raději tě tam zavedu,“ řekl Domick, a vedl ji ke dveřím v opačném rohu dvora. „Robinton chce mít píseň zapsánu na těch listech z drceného dřeva, a Arnor by je učedníkům nevydal.“

Mistr Arnor, archivář Síně, obsadil velkou místnost za Hlavním Sálem. Byla výborně osvětlena světlenovými koši v každém rohu, uprostřed místnosti, a menší koše byly dle potřeby u nakloněných pracovních stolů, kde se učedníci a tovaryši skláněli nad kopírováním vybledlých kůží letopisů a novějších písní. Mistr Arnor si dělal starosti: chtěl vědět, proč by Menolly měla mít listy, učedníci se musí naučit, jak správně kopírovat na staré kůže, než jim mohou být svěřeny drahé listy; co je kolem toho takový spěch? A proč mu to Mistr Robinton neřekl sám, jestli je to tak důležité? A děvče? Ano, ano, slyšel o Menolly. Viděl ji v jídelně, stejně jako viděl všechny ostatní otravné učedníky a držebnické dívky a, oh, dobře, dobře, tady je nástroj a inkoust, ale teď s ním nesmí plýtvat, jinak by ho musel vyrobit víc, a to je zdlouhavý proces a učedníci nikdy nevěnují pozornost teplotě, a pokud se roztok začne vařit, byl by zničený a vybledl by příliš brzy a oh, on neví, kam ten svět spěje!

Tovaryš nenápadně zkompletoval jednotlivé položky, podal je Menolly, a pobaveně na ni mrknul kvůli stížnostem svého Mistra. Jeho úsměv také předal Menolly vzkaz, že příště by měla raději přijít přímo k němu, než k jeho výstřednímu mistrovi.

Domick ji dostal od starého archiváře hned, jak mu poděkovala za laskavost. Když se vraceli ke vstupu do Síně, znovu jí nařizoval, aby nekopírovala celé dopoledne, nebo už nikdy nebude mít šanci dostatečně nacvičit nový kvartet před Slavností.

Jakmile otevřela dveře do Hlavního Sálu, uslyšela hlas Mistra Harfeníka a spěchala po schodech nahoru. Když pak pracovala ve svém pokoji, sem tam narušovaly její soustředění zvýšené hlasy z rozhovoru dole v sále. Nepřítomně rozpoznávala různé mistry: Domicka, Morshala, Jerinta, Mistra Harfeníka a ke svému překvapení i Silvinu, a jiné, jejichž hlasy nedokázala rozeznat tak snadno. Vzhledem k tomu, že rozhovory se zřejmě týkaly vysílání tovaryšů do různých míst v kraji, nevěnovala tomu pozornost.

Právě dokončovala třetí a volnější interpretaci písně, když se ozvalo rázné zaťukání na dveře. Polekalo ji natolik, že málem rozmazala list. Na její výzvu vkročil dovnitř Domick.

„Už jsi skončila?“

Kývla na listy, rozložené kolem, aby uschly. S podrážděným zamračením vykročil přes místnost a zvedl nejbližší list. Chtěla ho varovat před vlhkým inkoustem, ale všimla si, že vzal list opatrně za okraje.

„Hmmm. Ano. Opisuješ natolik úhledně, aby to potěšilo i starého Arnora. Ano, tedy…“ prohlédl si i ostatní listy. „Tradiční formy, vše řádně dodrženo… Není to špatná melodie, vůbec.“ Souhlasně přikývnul. „trochu jednoduché akordy, ale to téma nepotřebuje hudební přikrášlení. Pojď, honem, dokonči ještě tento list.“ Ukázal na papír ležící před ní. „Oh, už ho máš! Výborně.“ Zafoukal jemně na list, aby usušil poslední řádek, kde se ještě leskl inkoust. „Ano, to bude stačit. Tyhle odnesu. Vezmi si gitaru naproti do mé ubikace, Menolly, a projdi si noty na stojanu. Hraješ druhou gitaru. Věnuj zvláštní pozornost kvalitě dynamiky ve druhém opakování.“ A s tím ji opustil.

Pravá ruka ji bolela ze stísněné pozice při kopírování. Masírovala ji, pak energicky zatřepala prsty až k zápěstí, aby zmírnila napětí.

„Takže,“ slyšela hlas Mistra Harfeníka z dolní místnosti, „faktem je, že všechny formality kromě jedné byly dodrženy. Je pravda, že čas strávený v Síni není příliš dlouhý, ale učednická výuka na jiném místě pod schopným tovaryšem byla vždy přípustná. Chce někdo vyjádřit nějaké výhrady ke kompetenci tohoto tovaryše?“ Nastala krátká pauza. „Takže domluveno. Ach, ano, děkuji, Domicku. Teď Mistr Arnor…“ a zvuk jeho hlasu se vytratil, jakmile se Menolly vzdálila od okna. S nepříjemným pocitem si uvědomila, že nejen bezděčně naslouchala řemeslnickým záležitostem, které se jí netýkají, ale neposlechla příkazy Mistra Domicka. Ne, že by se jimi nechtěla řídit. Zvedla gitaru. Hraní s Talmorem, Sebellem a Domickem pro ni bylo čirým potěšením. Chtěl snad Mistr Domick naznačit, že ona bude součástí toho kvarteta při vystoupení? No, včerejšek byl jakousi ukázkou pobytu mezi harfeníky. Ano, nejspíš bude vystupovat v kvartetu, jako nováček v Harfenické Síni. Nakonec, tohle je součástí harfenického života.

Když Menolly vstoupila do Domickovy ubikace, Talmor a Sebell, jehož Kimi se netvářila moc spokojeně, že byla z ohbí paže přesunuta na rameno, již debatovali o hudbě. Pozdravili ji vesele a zeptali se, jestli si užila své první shromáždění ve Fortské Držbě. Oba se rozesmáli z její nadšené odpovědi.

„Každý se cítí líp, po dobrém shromáždění,“ řekl Talmor.

„Kromě Morshala,“ řekl Sebell, a třel si nos, zatímco se díval úkosem na Talmora, jako by sdíleli nějaké tajemství.

„Pojďme hrát, tovaryši Sebelle,“ Menolly se zdálo, že v Talmorově hlase zaznělo pokárání.

„To rozhodně, tovaryši Talmore,“ řekl Sebell nevzrušeně. „Pokud se k nám připojíš, učedníku Menolly.“ Snědý muž přehnaně pokynul Menolly, aby se posadila na stoličku vedle něj. Zatímco Menolly kontrolovala naladění své gitary, Talmor obracel listy not na stojanu.

„Kde chtěl, abychom začali?“

„Mistr Domick říkal, že máme projít dynamiku druhé variace,“ řekla Menolly s nápomocnou uctivostí.

„Máš pravdu, to je tady,“ lusk Talmor prsty, než otočil na správné stránky. „Takže v rytmu… u všech skořápek, on mění dobu v každém třetím taktu… co od nás čeká?“

„Je rytmus obtížný?“ zeptal se Menolly s obavami.

„Není těžký, jen typicky Domickův,“ povzdechl si Talmor bolestně. Poklepal však na dřevo své gitary v odpovídajícím rytmu a důrazně ukázal na pátý takt, kde začnou.

Stihli sotva jedenkrát projít druhou variací, když do místnosti vstoupil Domick. Zdvořile na ně kývl a posadil se na své místo.

„Teď začneme na začátku druhé variace, když už jste si ji mohli projít.“

Pracovali plynule, nejdříve bez přerušení přehráli celou partituru. Podruhé se často zastavovali, zaměřovali se na obtížnější pasáže a srovnávali jednotlivé části.

Zvon na oběd přerušil svižné tóny finále. Talmor a Sebell odložili své nástroje s lehkým povzdechem úlevy, ale Menolly přebrnkala tiše poslední tři akordy, než položila nástroj.

„Bolí tě ruka?“ zeptal se Domick s nečekanou starostlivostí.

„Ne, jen jsem přemýšlela, jestli zněly struny správně.“

„Pokud jsi slyšela špatný zvuk, tak to byl můj žaludek,“ řekl Talmor.

„Příliš mnoho shromáždění?“ zeptal se Sebell soustrastně.

„Ne, jen málo snídaně, děkuji!“ odvětil Talmor příkře, že si ho někdo dobírá. Vstal a odešel z místnosti, následován tiše se smějícím Sebellem.

„Mistr Shonagar tě má dnes odpoledne, Menolly?“ zeptal se Domick a pokynul jí, aby šla s ním.

„Ano, pane.“

„No, pak bys měla pokračovat v jeho hlasové výuce tak jako tak,“ prohlásil záhadně.

Menolly usoudila, že by si přál, aby s ním cvičila dál, ale mistr Robinton to řekl jasně: dopoledne bylo naplánováno pro Mistra Domicka, odpoledne chodila k Mistru Shonagarovi.

Když vešli do jídelny, místnost již byla docela zaplněná. Domick se obrátil doprava ke stolu mistrů. Menolly letmo zahlédla Mistra Morshala, který tam už seděl, a tvářil se tak kysele, jak to i na špatně naladěném starém muži ještě neviděla. Rychle se tedy vydala ke svému místu.

„Pona je pryč!“ vrhl se na ni Piemur zleva, tvář ověnčenou samolibým uspokojením. „Takže teď můžu sedět s tebou, v blízkosti dívek. Audiva řekla, že bych mohl, protože to Pona byla namyšlená. Audiva říká, že tě poprosí, abys seděla s ní.“

„Pona je pryč?“ Menolly, překvapená i nervózní, dovolila Piemurovi, aby ji vedl ke stolu u krbu. Byla tu dvě prázdná místa, po jednom na každé straně vedle Audivy, která se váhavě usmála, když viděla blížící se Menolly. Pokynula k místu po své pravici, dál od ostatních dívek.

„Vidíš, Pona odešla! Poslali ji pryč na dračím hřbetě,“ dodal Piemur, a jeho radost z odchodu Pony se poněkud zmírnila při její váhavé chůzi.

„Kvůli včerejšku?“

Chladné sevření uvnitř Menolly se obavami začalo zvětšovat. Pona v ubytovně dívek, podléhající disciplíně Harfenické Síně, byla dost špatná, ovšem v dědečkově Držbě, rozlévajíc kyselinu pomsty, byla pro Harfeníkova učedníka Menolly mnohem nebezpečnější.

„Né, nejen kvůli včerejšku,“ řekl pevně Piemur. „Takže nemusíš cítit vinu, ale včera to byla poslední kapka, jak jsem slyšel, to křivé svědectví proti tobě. A Dunka byla předvolána k Silvině! To ji nekonečně potěšilo; zrovna měla velkou chuť dát Dunce co proto.“

Timiny seděl o tři sedadla dál naproti Audivě a naléhavě gestikuloval na Menolly a Piemura, aby šli k němu.

„Sedni si s Timinym, Piemure. Já budu sedět vedle Audivy. Vypadá to, že se na ni chystá Briala kvůli tomu prázdnému místu a vůbec.“

Když dokráčela na místo, zachytila Brialin překvapený, nepřátelský pohled. Snědá dívka šťouchla do své sousedky, Amanie, která se také obrátila a zamračila na Menolly. Ale Menolly se usmála na Audivu, a když se postavila vedle vysoké řemeslnické dívky, cítila, jak ruka Audivy šátrá po její a vděčně jí tiskne prsty. Když kradmo pohlédla bokem, všimla si, že má Audiva červené oči a její tváře nesou známku nedávného dlouhého pláče.

Dostali signál, aby se posadili a začalo jídlo. Pokud se Menolly cítila příliš rozpačitá a Audiva příliš rozrušená k rozhovoru, Piemur netrpěl žádnými zábranami a brebentil o tom, jak pořídil se svými markami.

„Dostal jsem dalších devět bublinkových koláčů, Menolly,“ řekl jí vesele, „protože pekař si myslel, že jsou pro tebe, pro mě a pro Cama. Podělil jsem se s Timinym, že, Timi? A pak jsem vyhrál sázku na běhouny. Ani jednooký by neřekl, že ten s bolavým kopytem by mohl běžet rychleji… stejně tak, že vydrží běžet tak dlouho.“

„Tak s kolika markami ses vrátil?“

„Ha!“ Piemurovy oči triumfálně zaplály. „Mám víc, než když jsem šel na shromáždění, ale neřeknu, kolik to je.“

„Ale neschováváš je na ubytovně, že ne?“ strachoval se Timiny.

„Kdepak! Dal jsem je Silvině, aby je pro mě bezpečně schovala. Nejsem žádný hlupák. A řekl jsem na celou ložnici, kde marky jsou, takže všichni ví, že je zbytečné se snažit ze mě dostat, kam jsem je ukryl. Možná jsem malý, ale nemám mdlý rozum!“

Briala, která předstírala, že je všechny ignoruje, vydala pohrdavý zvuk. Piemur se chystal dát najevo rozhořčení, ale Menolly ho varovně kopla do holeně, aby byl zticha.

„Víš co, Menolly,“ a teď se Piemur naklonil přes stůl, vyzařujíc tajemství, zatímco přelétl pohledem od Timinyho k ní a Audivě, „budou rozesílat tovaryše.“

„Opravdu?“ zeptala se Menolly zmateně.

„Měla bys to vědět. Nemohla jsi něco zaslechnout ze svého pokoje? Viděl jsem, že okna hlavního sálu byla otevřená, a ty jsi přímo nad nimi.“

„Měla jsem spoustu práce,“ řekla Menolly přísně Piemurovi. „A vychovali mě, abych neposlouchala soukromé hovory jiných lidí.“

Piemur podrážděně zakoulel očima nad takovou jemností.

„Takhle v Harfenické Síni nikdy nepřežiješ, Menolly! Musíš být o skok před Mistry… a Pány Držeb… U harfeníka se předpokládá, že se naučí tolik, co může…“

„Naučí, ano, ale ne zaslechne,“ odpověděla Menolly.

„A ty jsi učedník,“ dodala Audiva.

„Učedník se učí být harfeníkem odposloucháváním svého Mistra, ne?“ dožadoval se Piemur. „Kromě toho, musím myslet dopředu. Musím být dobrý i v něčem jiném než ve zpěvu. Svůj hlas nebudu mít věčně. Uvědomujete si, že jsem jen jeden z několika set chlapeckých sopránů,…“ mávl rukama tak široce, až musel Timiny uhnout, „…které nemají žádný kvalitní hlas, jakmile se začnou měnit? Takže, kdybych neměl štěstí, ale když jsem dobrý v získávání informací, možná budu někam vyslán jako Sebell a budu mít ohňového dráčka k posílání důležitých zpráv z držeb do Síně…“

Náhle Piemur ztuhl, a opatrně se otočil k Menolly, oči vytřeštěné zděšením. Nemohla si pomoct a zasmála se. Timiny, který zřejmě slyšel Piemurův dlouhodobý plán už předtím, polykal tak divoce, až mu ohryzek na krku poskakoval nahoru a dolů, jako by plaval v proudu.

„Já se opravdu rád věnuju ohňovým dráčkům, Menolly, vážně,“ snažil se Piemur vrátit zpět svou indiskrétnost a dostat se znovu do Menollyiny přízně.

Měla chuť předstírat pohrdání, a ignorovat ho, ale jeho výraz byl tak opravdově vyděšený, že to zavrhla dřív, než to zkusila.

„Piemure, byl jsi můj nejlepší a první přítel v Síni. A opravdu si myslím, že moji ohňoví dráčci tě mají rádi. Šasek, Skalník a Lenoch se od tebe nechají krmit. Možná ti nejsem schopna pomoci, ale jestli do té záležitosti někdy budu mít co mluvit, dostaneš vejce z jedné Krásčiny snůšky.“

Piemur si přehnaně úlevně povzdechl a přitáhl tak pozornost ostatních dívek, které stále předstíraly, že konec stolu neexistuje. Právě kolovaly tácy s dušeným masem a zeleninou, a Menolly využila všeobecného hluku, aby se vyptala Audivy, jak to bylo s ní.

„Dobře, jakmile se utišil rozruch. Povýšila jsem mezi ostatní, i když postavení by se nemělo brát v úvahu, dokud jsme v Harfenické Síni.“

„Ty jsi také nejlepší muzikant ze všech,“ snažila se Menolly povzbudit Audivu. Mluvila velmi depresivně a musela hodně plakat, když měla tak flekaté tváře.

„Opravdu si myslíš, že mohu hrát?“ zeptala se Audiva překvapeně a potěšeně.

„Z toho, co jsem slyšela tehdy ráno, myslím že ano. Ostatní nemají naději. Pokud není nějaký důvod, abys musela zůstávat u Dunky, když máš volno, možná bys chtěla přijít do mého pokoje. Mohly bychom zkoušet společně, to by ti pomohlo.“

„Já? Zkoušet s tebou? Oh, Menolly, mohla bych, prosím? Já bych se to opravdu chtěla naučit, ale ostatní zajímají jen řeči o osvojencích v Držbě, a o svém oblečení, a koho jim otcové asi zvolí za manžele. Ale já se chci naučit hrát dobře.“

Menolly natáhla ruku dlaní vzhůru, a Audiva ji vděčně chytila, oči jí zářily, všechny stopy smutku zmizely.

„Jen počkej, až ti řeknu, co se stalo v ubytovacím domku,“ řekla důvěrným tónem, který dosáhl jen k uším Menolly. Viděla, jak Piemur natahuje hlavu, aby něco zaslechl, a odehnala ho mávnutím. „Byl to zážitek! Opravdová lahůdka! Co Silvina řekla Dunce!“ zachichotala se Audiva.

„Ale nebudou problémy z toho, že Ponu poslali zpátky? Je to vnučka Pána Držby z Bollu.“

Audivina tvář se na chvilku zachmuřila. „Harfeník má právo říct, kdo zůstane v jeho vlastní Síni,“ odpověděla Audiva rychle. „Má stejnou hodnost jako Pán Držby, který taky může propustit kteréhokoli osvojence. Kromě toho, ty jsi dcera držebníka.“

„Držebníka, ne Pána Držby. A teď jsem jen učedník.“ Menolly se dotkla odznaku na rameni, čímž dala najevo, že je to pro ni důležitější, než být otcova dcera.

„Ty jsi učedník Mistra Harfeníka,“ řekl Piemur, který měl skutečně bystré uši, když slyšel jejich šepot. „A tím jsi zvláštní.“ Pohlédl na Brialu, která se také snažila zaslechnout, co Menolly a Audiva říkají. „A ty by sis to měla radši zapamatovat, Brialo,“ ušklíbl se nelítostně na tmavou dívku.

„Můžeš si myslet, že jsi zvláštní, Menolly,“ řekl Briala povýšeně, „ale přes všechno jsi pořád jenom učedník. A Pona je oblíbenkyní svého dědečka. Když mu poví, co se tu všechno stalo, nemusíš už být ani to!“ Výsměšně luskla prsty.

„Ztichni, Brialo! Plácáš jenom nesmysly,“ řekla Audiva, ale Menolly zachytila v jejím hlase nejistotu.

„Nesmysly? Jen počkej, až uslyšíš, co Benis plánuje s tvým Viderianem!“

Náhle byli všichni vyrušeni Piemurovým zasténáním.

„U skořápek, Pona je pryč! To znamená, že na mně zůstane zpívat její part! Jaká zpropadená nuda!“

Jeho zděšení bylo komické, ale obrátilo směr debaty k nadcházejícím Jarním Slavnostem. Piemur řekl Menolly, že pokud si myslela, že shromáždění je zábava, jen ať si počká na Slavnosti. Počet lidí na útesu Držby se zdvojnásobí, takže to vypadá, že po dva dny Slavností je tu ubytovaná celá západní polovina Pernu. Odevšad přicházejí Drakeni a harfeníci a řemeslničtí mistři a držebníci, velcí i malí. Jsou tu ustanoveni všichni noví mistři řemesel, a poklepáni noví učedníci, a je to velká zábava, i když bude muset zpívat Poninu roli, a tančí se tam celou noc, ne jen do západu slunce.

Zazněl gong, a rozdaly se odpolední práce: většina sekcí měla za úkol vyčistit prostory shromáždění a shrabat pole, kde byla uvázána zvířata. Piemur se silně ušklíbl, protože jeho sekce dostala čištění pole. Briala se zlomyslně usmála jeho zklamání, a on by odpověděl ručně, kdyby ho Menolly znovu silně nekopla do holeně. Obrátil oči v sloup, ale když zvedla významně hlavu a poklepala mu na rameno, ustoupil, neboť si uvědomil, že u ní musí zůstat dobře zapsán, pokud chce dostat ohňového dráčka.

Dostavila se k Mistru Oldivovi, jak měla nařízeno, který jí zkontroloval nohy a prohlásil, že vypadají dobře. Navrhl, ať jde za Silvinou kvůli botám. Její ruka se také zlepšila, ale měla by dávat pozor, aby nepřetěžovala zjizvenou tkáň. Pomalu ale jistě se hojí, ale neměla by zanedbávat mazání léčivou mastí.

Když přecházela nádvoří a mířila na svou lekci s Mistrem Shonagarem, objevili se ve vzduchu ohňoví dráčci. Kráska jí přistála na rameni, a vysílala k ní obrázky krásného koupání v jezeře a báječně teplého slunce na plochém kameni. Merga byla očividně s nimi, neboť v Krásčině projekci byla na skalách druhá zlatá královna. Všichni byli v dobré náladě.

Mistr Shonagar se ani nepohnul. Silnou pěstí si podpíral těžkou hlavu, druhou paži měl nataženou, ruku na stehně. Menolly si nejprve pomyslela, že spí.

„Takže, ty se vracíš ke mně? Poté, co jsi zpívala na shromáždění?“

„Neměla jsem zpívat?“ Menolly, překvapená káravým tónem jeho hlasu, prudce zastavila, až Kráska polekaně zapískala.

„Nikdy nemáš zpívat bez mého výslovného souhlasu.“ Masivní pěst bouchla do desky stolu.

„Ale Mistr Harfeník sám…“

„Je Mistr Robinton tvůj učitel hlasu? Nebo já?“ Zařval otázku a houpal se na patách.

„Ty, pane. Jsem jen myslela…“

„Ty jsi myslela? Já tu jsem na myšlení, dokud jsi můj student… a ty zůstaneš mým studentem ještě nějakou dobu, mladá dámo, dokud tvůj hlas nebude řádně vyškolen pro tvé povinnosti harfeníka! Vyjádřil jsem se jasně?“

„Ano, pane. Je mi to moc líto, pane. Nevěděla jsem, že jsem neuposlechla…“

„No,“ jeho hlas byl náhle plný benevolence, až Menolly znovu jen nevěřícně zírala. „Zmínil jsem to vlastně proto, že tě zatím nepovažuji za připravenou zpívat na veřejnosti. Přijímám tedy tvoji omluvu.“ Menolly polkla, vděčná za omilostnění. „Když to tak uvážím, nevystupovala jsi včera tak špatně,“ pokračoval.

„Slyšel jste mě?“

„Samozřejmě, že jsem tě slyšel!“ Pěst opět dopadla na stůl, i když tentokrát s menší silou. „Slyším každý zpívající hlas v této Síni. Tvoje frázování bylo otřesné. Myslím, že bychom se teď měli zaměřit na tu píseň, takže si můžeš opravit svou interpretaci.“ Povzdechl si s hlubokou rezignací. „Nepochybně to budeš muset zpívat na veřejnosti znovu; to je jasné, protože jsi to napsala, a je to nesporně populární. Je tedy jen dobře, že se to teď můžeš naučit zpívat správně! Teď začneme s dechovým cvičením. A to nemůžeme,“ další úder do pískového stolu, „když jsi na druhém konci sálu a třeseš se po celém těle. Nesním tě, děvče,“ dodal tím nejjemnějším hlasem, jaký dosud použil v její přítomnosti. Roztáhl rty v mírném úsměvu. „Ale,“ hlas mu přešel do vážnějšího tónu, „chci tě naučit, jak získat ze svého hlasu co nejvíc.“

Ačkoli lekce začala naprosto nečekaným vyhubováním, Menolly opouštěla Mistra Shonagara s pocitem značného úspěchu. Prošli „Píseň Ohňového dráčka“, frázi po frázi, tu a tam doprovázeni trylkováním Krásky. Na konci sezení už byla Menolly naplněna úžasem nad hudební prozíravostí Mistra Shonagara. Vytáhl z její melodie každou možnou nuanci a odstín zvuku, aby zvýšil její celkový dopad.

„Zítra,“ řekl mistr Shonagar, když ji propouštěl, „mi přines kopii té nejnovější věci, kterou jsi napsala. Tu o Brekke. Alespoň že máš dost rozumu, abys napsala hudbu, kterou dokážeš zazpívat, která leží v nejlepší výšce pro tvůj hlas. Řekni, děláš to záměrně? Ne, ne, to je nevděčná otázka. Nehodná mé osoby. Na tebe se nehodí. Běž už, jsem příliš unaven!“

Podepřel hlavu pěstí a chrápal dřív, než mu Menolly mohla vyjádřit vděčnost za podnětnou lekci.

Kráska přiletěla na své místo na rameni Menolly a šťastně čiřikala. Menolly se začínala cítit stejně vyčerpaná, jako Mistr Shonagar, a nepřítomně kontrolovala, kde jsou její ostatní přátelé. Jako obvykle se vyhřívali na střechách, kde nepochybně zůstanou až do doby krmení.

Menolly vstoupila do Síně a přemýšlela, zda se nemá zeptat Silviny na boty, ale slyšela z kuchyně spoustu shonu a hluku a rozhodla se vyčkat na vhodnější čas. Vydala se do svého pokoje, spatřila pootevřené dveře a s překvapením tam našla čekající Audivu.

„Vzala jsem tě za slovo, Menolly, ale popravdě, už jsem v té jedovaté atmosféře nemohla zůstat ani okamžik…“

„Myslela jsem to vážně.“

„Vypadáš unaveně. Lekce Mistra Shonagara jsou vyčerpávající. My je máme jen jedenkrát v týdnu, a ty tam musíš chodit každý den? Že by měl jednu za svých bouchacích nálad?“ Audiva se zahihňala a oči jí jiskřily veselím.

Menolly se zasmála. „Zpívala jsem včera na shromáždění bez jeho výslovného svolení.“

„Oh! Nebesa.“ Audiva váhala mezi hihňáním a znepokojením. „Ale proč by si stěžoval? Zpívala jsi tak nádherně. Viderian říkal, že ta námořnická píseň byla to nejlepší, co kdy slyšel. Získala jsi ve Viderianovi dalšího dobrého přítele, jestli je to nějaká útěcha. Za tu pěst v Benisově tváři. Sám si často přál, aby mohl toho arogantního náfuku praštit.“

„Audivo, může Pán Sangel z Bollu způsobit Mistru Robintonovi…“

„Ty jsi vzala vážně tu zlomyslnou werýsí slepici Brialu? Oh, Menolly…“

„Ale může učedníkovi…“

„Učedníkovi, obyčejnému učedníkovi, ano,“ řekla popravdě Audiva s neochotným povzdechem, „protože učedníci nemají žádné postavení. Tovaryši mají. Ale ty jsi zvláštní učedník Mistra Robintona, tak jak říkal Piemur, a trvalo by dlouho, než by Pán Držby přesvědčil Mistra Robintona, aby změnil názor. Kromě toho jsi to nezavinila ty, ale Pona, její křivé svědectví. Teď mě poslouchej, Menolly, neopovažuj se trápit kvůli té bandě lstivých hlupáků! Oni jen žárlí. To byl taky problém Pony. Kromě toho,“ Audiva rozjasnila tvář, když pomyslela na významný argument: „Pán Groghe tě potřebuje tady, abys mu pomohla trénovat Mergu. Je tu i tvoje nová píseň. Oh, Menolly, Talmor ji hrál, a je to to nejkrásnější, co jsem kdy slyšela: ‚Žijte, abych i já mohla žít / Jinak mě smrt čeká.‘“

Audiva měla hrdelní kontraalt, který dojemně pulzoval v hlubokých tónech. „Chtělo se mi plakat, i když vím, že jsem jen hloupá holka –“

„Nejsi hloupá. Postavila ses za mě proti Poně…“

Audiva se provinile kousla do rtu, a tvářila se zkroušeně. „Neřekla jsem ti o té první zprávě Mistra Domicka…“ Odmlčela se, plná výčitek. „Věděla jsem o tom. Slyšela jsem, jak to říká Dunce. Všichni jsme to slyšeli. A věděla jsem, že se ti snaží dělat potíže, protože máš ohňové dráčky…“

„Ale řekla jsi Mistru Domickovi, že já jsem to nevěděla.“

„Poctivost je poctivost.“

„Dobrá, pokud poctivost je poctivost, pak ses se mnou postavila proti Poně a všem těm osvojencům, když to bylo opravdu naléhavé. Zapomeneme na všechno ostatní… a budeme prostě přátelé. Ještě nikdy jsem neměla přítelkyni,“ dodala Menolly plaše.

„Neměla?“ Audiva byla šokovaná. „Neposlali tě jinam do pěstounské péče??“

„Ne, byla jsem nejmladší a Půlkruhová je hrozně izolovaná a s tím, jak padají Vlákna… Tohle obvykle zařizují Harfeníci, ale Petiron nikdy…“

„No, nakonec se ukázalo, že je dobře, že si tě starý Petiron nechal u sebe, ne?“ Audiva se usmála. „Ale teď budeme přátelé, ano?“ A uzavřela dohodu podáním ruky.

„Opravdu cvičíte mou píseň?“ zeptala se Menolly, trochu s obavou.

„Ano, a dívky nenávidí každou minutu, protože jsi to napsala ty.“ Audiva z toho měla potěšení. „Byla bych ti vděčná, kdybys mě naučila nějaké jednodušší akordy, než ty, které jsi napsala. Moje ruka je nezvládne…“

„Ale ty jsou jednoduché.“

„Pro tebe možná, ale ne pro mě!“ zasténala Audiva nad svou nedokonalostí.

„Tady máš,“ vrazila Menolly gitaru Audivě do ruky. „Můžeš začít s jednoduchým akordem E… pokračuj, vybrnkávej ho.… Teď přejdi na A moll…“

Menolly si brzy uvědomila, že nemá s Audivou tolik trpělivosti, kolik by potřebovala, zvlášť když je teď Audiva její nejlepší kamarádka a zcela jistě se snaží poslouchat Menollyiny pokyny. Oběma dívkám se však ulevilo, když cvičení přerušilo Krásčino pískání. Audiva prohlásila, že musí letět převléci se před večeří. Potom už by neměla čas, protože by přišla pozdě na zkoušku. Rychle a vděčně Menolly objala a uháněla před ní po schodech dolů.

Camo a Piemur čekali na Menolly u kuchyně. Když Menolly krmila své hladové kamarády, zdálo se jí neuvěřitelné, že je v Harfenické Síni teprve sedm dní. Tolik se toho stalo. A přesto, ohňoví dráčci se tu zabydleli, jako by nikdy nežili jinde. Ona sama už měla zavedenou rutinu při svých setkáních s Domickem a tovaryši v dopoledních hodinách, a odpoledne s Mistrem Shonagarem. A hlavně, měla právo, nádherně sladké právo – ne, přímo nařízení od Mistra Harfeníka – psát písně, což jí bylo kdysi zcela zakázáno. Před sedmi dny stála právě na tomto nádvoří a byla vyděšená k slzám. Co to T’gellan říkal? Ano, to on jí sliboval, že za jedno sedmidení si tu zvykne. A měl pravdu, i když o tom tehdy pochybovala. Taky říkal, že není důvod bát se harfeníků. Docela pravdivé, ale zažila tu závist a do jisté míry ji překonala. Získala tu věrné přátele a udělala dobrý dojem na ty v Síni a Držbě, kteří byli důležití pro její budoucnost. Vydobyla si pro sebe v řemeslnické Síni ne jednu, ale hned několik pozic: se svými písněmi, s ohňovými dráčky a překvapivě i se svými znalostmi námořnického řemesla.

Jen jedna malá obava ji trápila: co když pomstychtivá Pona vyvolá u svého dědečka, Pána Sangela předsudky proti obyčejnému učedníkovi v Řemeslnické Síni? Ne všichni Páni Držeb jsou tolerantní jako Pán Groghe. Ne všichni z nich mají ohňové dráčky. Ve své domovské Držbě byla Menolly příliš často zbavována své osobnosti, aby dokázala uklidnit svou úzkost.

KAPITOLA 11

Jazyku, dej hlas radosti

a zpívej o naději a příslibu

na dračích křídlech!

Příští ráno ji Domick odchytil dřív, než opustila jídelnu.

„Tu mořskou skladbu, kterou jsi zpívala na shromáždění, trvalo by dlouho, než bys ji zapsala? Nikdy předtím jsem ji neslyšel.“

Menolly si nebyla jistá, zda jeho zamračení naznačuje, že ji z toho pochybení obviňuje.

„Mistr Robinton si přeje mořské písně do vnitrozemí a písně z pevniny na pobřeží…“ Domick vypadal otráveně, dokud si nevšiml Menollyina výrazu. „Ach, já s ním v zásadě souhlasím, ale on chce něco hotového teď hned. Chce, aby tovaryši, kteří mají být dnes vysláni, měli s sebou tolik kopií, kolik se podaří udělat. Ušetří to později cestu…“

„Mohla bych taky udělat pár kopií,“ řekla.

Domick zamrkal, jako kdyby zapomněl. „Samozřejmě, že můžeš. A máš ohromně úhledné písmo. Dokonce i starý Arnor to musel přiznat!“ Z nějakého důvodu to Domicka pobavilo. Pokračoval v mnohem lepší náladě. „Dobře tedy, ušetřeme si spoustu zbytečných řečí a plýtvání časem, mohla bys mi, prosím, udělat kopii mořské písně? A pár Písní Ohňového dráčka. Nejsem si jistý, kolik toho má Arnor hotového, a včera jsi mohla poznat jeho přístup…“ Menolly se usmála. „Pamatuješ si, na koho se obrátit, kdybys potřebovala více materiálu? Jmenuje se Dermently.“ S tím Menolly opustil, ale nepřítomně si pískal, když vykročil k zavřeným dveřím hlavního sálu.

Mořské písně do vnitrozemí a písně z pevniny na pobřeží, pomyslela si Menolly, když stoupala po schodech do svého pokoje. Uvažovala, jestli by její otec, Yanus, schvaloval pevninské písně v Půlkruhové Mořské Držbě. Páni, a nebyl by to výborný vtip, kdyby písně z pevniny, které přinesou Harfeníku Elgionovi na Půlkruhovou, byly zrovna ty, které ona sama napsala nebo zkopírovala? Ostuda Držby, skutečně! Teď ji napadlo, jestli by neměla napsat matce Mavi, nebo svým sestrám, a jen tak mimochodem se zmínit, že je učedníkem pernského Mistra Harfeníka. Že všechno její ‚pohrávání a popěvování‘ mělo podstatně větší význam, než dokázal kdokoli v Půlkruhové ocenit. Samozřejmě až na Harfeníka Elgiona. A jejího bratra Alemiho. Ne, nechtěla psát matce nebo otci, a už vůbec ne sestrám. Ale mohla napsat Alemimu. Byl jediný, kdo se o ni zajímal. A to co věděl, si nechal pro sebe.

Ale teď měla co dělat. Nachystala si papíry, inkoust i nástroje a pečlivě začala kopírovat mořskou píseň. Pracovala rychle, i když musela pískem osmirkovat několik menších chyb. Nicméně, než zazvonil zvonek k obědu, udělala šest slušných kopií.

Domick byl na chodbě, a vážně rozmlouval s Jerintem, který vypadal kvůli něčemu rozzlobený. Domick zachytil její pohled a omluvil se Jerintovi, ale jeho výraz úlevy naznačoval, že Menollyino objevení bylo vítanou výmluvou.

„Šest…“ listoval jejími listy, „a všechno výborné kopie. Děkuji, Menolly. Můžeš udělat… Ne, dnes odpoledne musíš pracovat s Shonagarem…“

„Potřebovala bych víc papíru, Mistře Domicku, ale před večeří bych měla čas udělat ještě dvě nebo tři kopie, pokud je budete potřebovat…“ Domick mrknul na pomalu se zaplňující jídelnu. Vzal ji za ruku. „Pokud bys časově zvládla tak tři vyhotovení Písně Ohňového dráčka, budu tvým dlužníkem. Pojď se mnou. Arnor se vzdálil ze svého panství, a od Dermentlyho můžeme získat tolik papíru, kolik chceme. Alespoň dnes.“

Bez dalšího otálení vyšli ze dveří a mířili k Archivu.

„Nechci, aby se to pro tebe stalo zvykem, Menolly, protože je mnohem důležitější, když tvoříš, než když kopíruješ. Každý učedník může kopírovat. Ale když odchází tolik tovaryšů… To je důvod, proč je Jerint otrávený. A počkej až uslyšíš Arnora…“

„Tovaryši odcházejí?“

„Snad sis nemyslela, že zde budou práchnivět navždy…“

Vlastně Menolly ucítila krátké bodnutí lítosti, protože Talmor a Sebell byli tovaryši a Sebell říkal, že „cestoval.“

„O náš kvartet neměj obavy,“ dodal Domick s náhlým pochopením. „Jedna věc je poslat pryč někoho, kdo je tu opravdu potřeba, a něco zcela jiného, když Mistr odmítne poslat kvalifikovaného tovaryše pryč ze Síně, protože by se musel znovu zatěžovat vzděláváním nového asistenta. Celý význam Harfenické Síně je rozšířovat znalosti.“ Domick široce máchl pažemi, aby zahrnul celý Pern. „Ne omezovat je,“ a jeho pravá pěst se pevně sevřela. „To je to, co bylo na Pernu špatně, proč jsme opravdu nevyzráli; všechno bylo zadržováno v povrchních malých myslích, které zapomněly důležité věci, které se brání novým znalostem a zkušenostem…“ Usmál se na ni. „To je důvod, proč já, Domick, Mistr skladby, vím, že tvoje písně jsou stejně důležité pro Řemeslnickou Síň a pro Pern, jako moje hudba. Je to svěží hlas, nový svěží způsob, jak se dívat na věci a lidi, s melodií, jakou si každý s potěšením pobrukuje.“

„Opustil jste někdy Síň?“ zeptala se Menolly troufale. Vyhrkla ta slova dřív, než si je mohla promyslet.

„Já?“ Domick byl překvapen, a pak se zamračil. „Mohl bych, ale mělo by to malý smysl. I když, možná by to pro mě bylo dobré.“ Pak znovu zavrtěl hlavou, jako by tu myšlenku odmítal. „Možná, když bude nějaká větší událost v některé velké Držbě nebo jiné Řemeslnické Síni… nebo při Líhnutí… Ale ve skutečnosti neexistuje Držba nebo Řemeslnická Síň, kde by potřebovali muže mých schopností.“ Domick promluvil bez domýšlivosti, a také se skromností. Byl to fakt.

„Zůstávají mistři stále v Síni?“

„U skořápky, to ne. Řada z nich je přidělena na větší Držby a Řemeslnické Síně. Uvidíš. Ach, Dermently, jen na chvíli…“ a Domick dal znamení tovaryši, který se chystal odejít dalšími dveřmi na druhém konci dobře osvětlené haly Archivu.

Menolly měla sotva čas dostat se do svého pokoje s náručí plnou zásob a vrátit se do jídelny, než se všichni posadili. Byla pravda, že Mistr Jerint a Mistr Arnor projevovali známky mrzuté nespokojenosti. Přemýšlela, kdo asi odchází. Ale neměla čas spekulovat. Byl tu oběd, a pak její lekce. Jakmile ji Mistr Shonagar propustil, vrátila se k opisování, tentokrát „Písně Ohňového dráčka“. Zpočátku se cítila trapně, kopírovat svou vlastní hudbu, ale pak si to začala vychutnávat. Její písně jdou do vnitrozemí, takže lidé budou mít určitou představu o přímořských tvorech, o kterých si kdysi mysleli, že jsou čirým výmyslem. A ta krásná stará mořská píseň, kterou slýchávala v Půlkruhové od chvíle, kdy začala vědomě chápat hudbu, byla jedna z těch, co poučí lidi ve vnitrozemí, jak námořník pohlíží na širý oceán.

Domickův postoj k její hudbě ji taky uklidnil. Ulevilo se jí, když věděla, že mezi nimi nejsou žádné rozporuplné pocity. Myslí si, že její písně slouží svému účelu, a to ji potěšilo. Menolly napadlo, že jedna věc je den co den tvrdě pracovat, aby člověk uživil sebe, svou rodinu i celou Držbu, a jiná, mnohem uspokojivější, poskytovat útěchu ostatním osamělým myslím a nezpívajícím duším. Ano, Mistr Robinton a T’gellan měli pravdu: ona patří do Harfenické Síně.

Dřív než si uvědomila, jak čas letí, byl večer. Opatrně odložila nástroje, inkoust a nevyužité listy, doručila partitury do pokoje mistra Domicka, a šla ke kuchyni nakrmit své přátele. Kráska a bronzáčci se shlukli kolem ní, a i když ještě nebyli nasyceni, upřeně sledovali oblohu. Krásce znělo z hrdla tiché broukání. Skalník se Skokanem odpověděli, jako by s ní souhlasili a pak se všichni tři znovu dožadovali jídla.

„Co to všechno znamenalo?“ zeptal Piemur.

Menolly pokrčila rameny.

„Vidíš to?“ vykřikl Piemur vzrušeně a ukazoval směrem k obloze, kde se objevili nejdřív tři, a pak čtyři draci, a pomalým kroužením sestupovali dolů do širokých polí. „A tvoji ohňoví dráčci to věděli! Uvědomuješ si to, Menolly? Tví ohňoví dráčci věděli, že přilétají draci.“

„Proč by přilétali draci?“ zeptala se Menolly, a obavami se jí sevřel žaludek. „Není zase čas Spadu Vláken, ne?“ Pochybovala, že by Pán Sangel poslal Drakeny, aby potrestali pouhého učedníka.

„Říkal jsem ti to,“ ozval se Piemur podrážděně nad její nedovtipností. „Mistři se včera a dnes sešli, aby přerozdělili tovaryše. Takže,“ pokrčil rameny, jako by to vysvětlovalo přítomnost Drakenů, „draci je převezou do nových držeb. Dva modří, zelená a… hej… bronzák!“ Byl ohromený. „Zajímalo by mě, koho přiřadí bronzákovi!“

Strážní drak Fortské Držby teď zatroubil na pozdrav a dostal odpověď od kroužících draků. Kráska a ostatní ohňoví dráčci přidali k pozdravům své trylky.

„Ach ne“ zasténal Piemur. „Přistávají v poli, kde jsme to právě vyčistili!“

„Draci nejsou běhouni nebo stádovci,“ řekla Menolly kousavě. „A necpi Lenocha, Skalníka a Šaška tak rychle. Zadusí se. Počítám, že uvidíš Drakeny brzy, pokud sem přišli pro tovaryše.“

Piemur nebyl jediný učedník s bystrýma očima. Brzy bylo nádvoří zaplněno skupinkami zvědavých kluků. Na tunikách drakenů, kteří vyšli ze stínu podloubí, rozlišila Menolly barvy Weyrů z Istanu, Igenu, Telgaru a Bendenu. A žádný z nich neměl oblečené barvy Bollu. Pak poznala Bendenského drakena T’gellana.

„Menolly! Mám něco pro tebe,“ křikl přes nádvoří, a mával podivně tvarovanou věcí nad hlavou. Promluvil ke svým společníkům, kteří pokračovali dál ke schodům Síně, kde čekali Domick, Talmor a Sebell, aby drakeny přivítali. T’gellan zamířil šikmo směrem k Menolly. Když se přiblížil, uvědomila si, že nese za tkaničky boty: vyčiněné modré boty s manžetami z modře obarvené kůže divokých werýsů.

„Tady jsi, Menolly! Felena byla celá znepokojená, že ty lehké pantofle opotřebuješ dřív, než dostaneš tohle. Koukám, že prsty už jsou venku, co? Chodila jsi v nich tady pořád, viď? Ale vypadáš dobře. Poslyš, tvoji ohňoví dráčci vyrostli, ne?“ Zářivě se usmál na Menolly, a pak na Cama a Piemura, který měl oči dokořán, že je v blízkosti skutečného bronzového drakena. „Jsem rád, že máš nějaké pomocníky.“

„To je Piemur a tohle Camo, a oni oba mi úžasně pomáhají.“

„Bude pak ten chlapec připravený pro ohňového dráčka?“ zeptal se T’gellan s mazaným mrknutím.

„Proč si myslíš, že mi pomáhá,“ neodolala Menolly poškádlit Piemura.

„Ále, Menolly.“ Piemur nečekaně zrudnul, sklopil oči a tvářil se tak bezvýrazně, že Menolly ustoupila.

„Skutečně, T’gellane, Piemur byl spolehlivý a věrný přítel od prvního dne, kdy jsem se sem dostala. Nezvládla bych všechno bez něj a bez Cama.“

„Camo krmí hezké. Camo moc dobré krmení pro hezké!“

T’gellan se na ni překvapeně podíval, ale poplácal pracanta laskavě po zádech. „Jsi správný chlapík, Camo. Jen dál pomáhej Menolly s hezkými.“

„Další jídlo pro hezké?“ ožil Camo.

„Ne, teď už ne, Camo. Hezké nemají hlad,“ řekla spěšně Menolly.

„Už jsi skončila s Camem, Menolly?“ objevila se Abuna v kuchyňských dveřích. „Ach!“ Byla překvapená, když spatřila společnost, které se její zaostalý pomocník držel.

„Camo, teď pomůžeš Abuně. Hezké už jsou nakrmené, Camo. Pomoz Abuně!“ Menolly jako obvykle Cama otočila a postrčila ke kuchyni.

„A teď, Menolly, sedni si támhle na schody,“ ukazoval T’gellan, „a zkus si ty boty. Felena mi dala výslovný pokyn, abych zjistil, jestli jsou ti akorát. Protože jestli ne…“ Tgellan pohrozil rukou.

„Měly by: koželuh ve Weyru si vzal míru…“ řekla Menolly, zatímco sundala opotřebované pantofle a nazouvala pravou botu. „Nevím, jak by se mohl netrefit, i kdybych měla nohy ještě trochu oteklé. Oh, sedí! Sedí skvěle. A jsou uvnitř tak měkké. Páni,“ položila ruku na levou botu „jsou lemované měkkou kůží…“

„Budeš potřebovat dvojí ochranu, Menolly,“ řekl T’gellan, a pak se mu ve tváři objevil rošťácký výraz, „zejména pokud se chystáš zase na nějaký běh…“

„Já už nepoběžím nikdy nikam,“ řekla pevně. A rychle zapomněla na Pána Sangela a Ponu. „Prosím, poděkuj Feleně a pozdravuj Mirim a taky poděkuj Manoře a každému…“

„Hej, hej, sotva jsem se sem dostal. Ještě nikam nejdu. Uvidíme se, než odjedu, ale teď se raději připojím k ostatním.“

„Draken… bronzový draken ti přinesl modré harfenické boty…“ Piemur měl úžasem oči dokořán, když oba sledovali T’gellanovu vytáhlou postavu, kráčející ke vchodu do Síně.

„Předpokládám, že nechtěli zničit kůži, kterou již nařezali na mou velikost, když si mysleli, že zůstanu ve Weyru,“ řekla Menolly, kterou přesto dar hluboce dojal. Přejela prsty po hladké měkké kůži. Teď už nebude muset obtěžovat Silvinu o nové boty. A harfenicky modré! Páni, teď už byla oblečená v harfenickém od hlavy až k patě.

Zazvonil zvon na večeři a zvědavé hloučky chlapců a tovaryšů se vmísily do tlačenice, směřující různou rychlostí ke schodům. Podél zdí naproti jídelně, kam s Piemurem vstupovali, viděla Menolly vaky na záda a pouzdra na nástroje.

„Říkal jsem ti to,“ dloubl ji Piemur do žeber. „Dnes budou přiděleni tovaryši. Zítra budou u oválných stolů mezery.“

Menolly přikývla a pomyslela si, že tu je také pár zoufalých mistrů, kteří teď mají méně tovaryšů na pomoc.

T’gellan byl u kulatého stolu, ale Menolly si všimla, že ostatní drakeni stojí v části jídelny vyhrazené pro tovaryše. Vydala se na své místo vedle Audivy, i když volný prostor byl mezi Audivou a Brialou. Piemur se postavil naproti Audivě a Menolly.

Obvyklou polévku dnes doplňovaly speciální masové a rybí rolky, byly tu výrazné sýry, chléb a nakonec díly malinového koláče. Piemur zabručel, protože koláče by měly být horké, a Menolly namítla, že by měl být vděčný za pohoštění tak brzy po shromáždění!

Celý sál zvučel energickými rozhovory, i když sedm dívek pokračovalo ve své tiché ignoraci Audivy a Menolly. Ve vzduchu bylo cítit vzrušení, zvlášť u stolů s tovaryši.

„Řekli jim předem jenom to, že budou přiděleni, víte,“ řekl Piemur Menolly a Audivě. „Neřekli kam. Odchází jich osm, jestli jsem správně spočítal zavazadla. Mistr Harfeník má opravdu v úmyslu šířit slovo.“

„Slovo?“ Timiny byl zmatený.

„Copak vůbec neposloucháš, Timiny?“ Piemur byl znechucen. „Vsadím se, že ani jeden z těch tovaryšů se nevrací do své vlastní držby nebo řemeslnické síně, jako se to dělávalo. Mistr Harfeník rozděluje tak, že promíchá všechny dokola. Důkladné přesuny napříč řemesly. Dostali všichni kopie tvých písní, Menolly?“

Najednou nastal ten okamžik, který všichni předvídali. Gong se rozechvěl, a než utichly kovové tóny, sál se utišil. Všechny oči se upíraly na Mistra Harfeníka, který vstal od stolu.

„A teď, mí přátelé, bez dalších okolků dovolím těm, kdo zadržují dech, aby opět volně dýchali a oznámím umístění.“ Odmlčel se a když se rozhlédl sálem, usmál se. Pak se podíval přes stoly učedníků na tovaryše.

„Tovaryši Farnole, tobě byl přidělen Gar v Istě.

Tovaryši Sefrane, prosím, udělej co dokážeš pro zlepšení porozumění a rozšíření osvěty v Telgaru na Držbě Balen.

Tovaryši Campiole, ty také míříš do Telgaru, do Hornické řemeslnické Síně pod Facendenem. Zjisti, co bys mohl udělat pro zlepšení kvality kovu pro naše píšťaly a žestě.

Tovaryši Dermently, rád bych, abys pomáhal Wansorovi, Hlavnímu kováři v Telgarské Kovářské řemeslnické Síni.“ Ozval se šepot překvapení od Dermentlyho společníků. „Máš nejlepší ruku na kreslení, a i když je mi líto, že okrádám Mistra Arnora o jeho nejpreciznějšího přepisovače, tvoje úsilí je nezbytné, už jen proto, že Wansorovy výzkumy vedou k pokroku a musí být řádně zaznamenány.

Je to malá mořská držba u ústí řeky Igen, která vyžaduje muže tvé tolerance a dobrého charakteru, Tovaryši Strude. Chci také, abys bedlivě sledoval pláže, kvůli možným snůškám ohňových dráčků. O těch, nicméně, budeš informovat svého Držebníka, nikoli mě.“

Lítost v hlase Mistra Harfeníka způsobila vlnu pobavení, která proběhla publikem.

„Tovaryš Deece míří také na Igen, do Držby. Harfeník Bantur potřebuje mladého asistenta. Je expertem na to, jak přimět dobrého harfeníka pochopit složitost práce Mistra Harfeníka. A také mu dáš nové písně.

Tovaryši Petillo, není to výnosné místo, ale potřebuji tvoji trpělivost a takt na Bitře, abys podpořil Harfeníka Fransmana.

Tovaryši Rammany, Pán Asgenar na Lemosu požádal o někoho z rukou Mistra Jerinta. Budeš pracovat především s Truhlářem Bendarekem, a myslím, že zjistíš, že není příliš obtížné pracovat se dřevem, které pro nás suší Bendarek. Nicméně, ujisti se, že budeš po ruce, až bude vybírat další zásilku dřeva pro naše použití a Mistr Jerint ti požehná.

Mohu všechny tovaryše poprosit, aby přišli do Velkého sálu na číši vína na rozloučenou? Bendenského vína, samozřejmě. Ale nejprve mám ještě jedno velmi příjemné a neobvyklé oznámení.“

„Být harfeníkem, vyžaduje spoustu talentu, což byste si teď měli všichni uvědomit,“ řekl a zamračil se na nejmladší učedníky, kteří se nervózně zahihňali. „Ne všechny dovednosti je nutné se naučit v těchto zdech. Ve skutečnosti, mnoho z našich nejcennějších lekcí důrazněji vstřebáme v určité vzdálenosti od této posvátné Síně,“ řekl a zamračil se na tovaryše, který se za ním ušklíbal. „Nicméně, pokud se někdo skutečně důkladně naučí základy našeho řemesla, trvám na tom, že nikomu nebudeme upírat hodnost, na kterou má nárok díky znalostem a schopnostem, a v tomto případě i díky vzácnému talentu. Poprosím Sebella a Talmora, neboť žádný z nich by se nesmířil s upřednostněním toho druhého…“

Jídelna se ponořila do ticha, zdůrazněného Piemurovým ohromeným vydechnutím, když Sebell a Talmor vstali od stolu a šli uličkou ke krbu. Zastavili. Menolly překvapeně vzhlédla na Sebella, který se plaše usmál, a Talmora s širokým úsměvem. Nedokázala pochopit, co znamená jejich přítomnost, než uslyšela radostný výkřik Audivy a uviděla ohromený úžas na tvářích Brialy a Timinyho. Prudce se rozhlédla kolem sebe, a viděla Mistra Robintona, jak s úsměvem přikývl a naznačil jí, aby vstala. Ale nedokázala to, dokud ji Piemur nekopl do holeně a nezbavil ji ochromení.

„Máš být uvedena ke stolu, Menolly,“ zasyčel hlasitě Piemur. „Vstaň a běž. Teď jsi tovaryš. Dotáhla jsi to na tovaryše.“

„Menolly je tovaryš! Menolly je tovaryš!“ opakovali další učedníci, a bouchali rukama v rytmu svého skandování. „Menolly se stala tovaryšem. Běž, Menolly, běž. Běž, Menolly, běž!“

Sebell a Talmor ji vzali za lokty a zvedli ji na nohy.

„Nikdy jsem neviděl učedníka, aby se tak zdráhal uvedení,“ zamumlal Talmor k Sebellovi.

„Mohli bychom ji nést,“ šeptl Sebell, „protože, mezi námi, myslím, že se neudrží na nohách.“

„Můžu jít,“ řekla Menolly a setřásla ruce pomocníků. „Dokonce jsem dostala Harfenické boty. Můžu jít kamkoliv!“

Z Menolly opadly poslední stopy úzkosti. Jako tovaryš v modrém měla dostatečnou hodnost a význam, aby se nemusela obávat nikoho a ničeho. Už nepotřebuje utíkat nebo se skrývat. Měla zde své místo, a řemeslo, které bylo pro ni jedinečné. Kolik ušla cesty dlouhé, za jedno sedmidení pouhé. Rytmus těch slov v ní vyvolal melodii. Měla by o tom popřemýšlet, později. Teď zvedla hlavu vzhůru, zatímco ohňoví dráčci se přihnali okny dovnitř a trylkovali svou šťastnou odezvu, a kráčela mezi Talmorem a Sebellem k oválným stolům, ke své nové pozice v Síni Harfenického Cechu na Pernu.