Zločin

Jeffery Deaver

Domino, Ostrava 2003

Povídky:

Robert Barnard: Gentleman v jezeře (The Gentleman in the Lake)

Robert Bloch: Život v naší době (Life in Our Time)

Lawrence Block: Batmanovi napomáhači (Batman's Helpers)

Anthony Boucher: Dívka, která se provdala za netvora (The Girl Who Married a Monster)

Fredric Brown: Ta holka je mrtvá (The Wench Is Dead)

James M. Cain: Prodavačka cigaret (Cigarette Girl)

Max Allan Collins: Otázka principu (A Matter of Principal)

Jeffery Deaver: Víkenďák (The Weekender)

Harlan Ellison: Jak jsem zabíjel Bernsteinovou (Killing Bernstein)

Erle Stanley Gardner: Poslíček (Leg Man)

Ed Gorman: Den blbec, noc blbec (One of Those Days, One of Those Nights)

Anna Katharine Green: Pohřešuje se strana třináct

Jeremiah Healy: Voir Dire (Voir Dire)

Tony Hillerman: Cheeův čaroděj (Chee's Witch)

Edward D. Hoch: Interpol Případ novodobé medusy (Interpol The Case of the Modern Medusa)

Stephen King: Odvykači, a. s. (Quitters, Inc.)

John Lutz: Tak mladá, tak hezká, tak mrtvá (So Young, So Fair, So Dead)

John D. MacDonald: Když mříže nestačí (Nor Iron Bars)

Ross Macdonald: Blondýna stříknutá vinou (Guilt-Edged Blonde)

Michael Malone: Rudý jíl (Red Clay)

Steve Martini: Poetická spravedlnost (Poetic Justice)

Ed McBain: Moc veselé vánoce (A Very Merry Christmas)

Sharyn McCrumb: Jeden z mých suvenýrů (Among My Souvenirs)

Margaret Millar: Lidé z druhé strany kaňonu (The People Across the Canyon)

Marcia Muller: Bennyho místo (Benny's Space)

Sara Paretsky: Dům U Zlomeného srdce (Heartbreak House)

Bill Pronzini: Namíchané karty (Stacked Deck)

Ellery Queen: Dobrodružství Dauphinovy panenky (The Adventure of the Dauphin Doll)

Ruth Rendell: Hořící konec (Burning End)

Lisa Scottoline: Utajený důkaz (Carrying Concealed)

Georges Simenon: Domek v Croix-Rousse (The Little House at Croix Rousse)

Mickey Spillane: Dívka za živým plotem (The Girl Behind the Hedge)

Rex Stout: Piknik na čtvrtého července (Fourth of July Picnic)

Jan Willem van de Wetering: Lady Hillary (Lady Hillary)

Donald E. Westlake: Toto je smrt (This Is Death)

PŘEDMLUVA

Při autogramiádách a během seminářů o detektivní literatuře mě často oslovují fanoušci a žádají o radu, jak zahájit kariéru spisovatele napínavých kriminálních příběhů. Mnohdy mi přitom říkají, že mají v úmyslu začít nejprve s krátkými povídkami, poté přejít na středně dlouhé útvary a postupně se vypracovat na romány.

Já jim pak vždy musím oznámit, že tento postup by byl stejný jako učit se japonštinu a doufat, že mi pomůže při výuce ruštiny. Jistě, povídky i romány jsou literární formou, která předkládá čtenáři smyšlenou zápletku, ale zde podobnost víceméně končí. Schopnosti potřebné pro napsání románu se značně liší od schopností, jež musí mít autor povídky. Vykouzlit zápletku povídky pochopitelně zabere méně času než u románu, ale odvažuji se tvrdit, že povídka i přesto zůstává daleko náročnějším literárním výkonem. Klíčem k úspěchu jsou zde přesnost a zkratka; na zdlouhavé vykreslování atmosféry, charakteristiku postav nebo překombinovanou expozici tady jednoduše není místo. Jak tvrdí staré rčení: neměl jsem moc času, tak jsem to napsal delší.

Také reakce, které se autoři snaží ve čtenářích vyvolat, se u povídek a románů značně liší. Čtenáři krátkých detektivních povídek mají méně příležitostí vytvořit si k jednotlivým postavám vztah lásky nebo nenávisti, případně získat citový vztah k dějišti příběhu. Emoční náboj povídek se tudíž odvozuje především ze zápletky. To je čtenáři vynahrazeno řadou zvratů a nejrůznějších překvapení — nejlepšími detektivními povídkami jsou přitom takové, které čtenáři uštědřují ránu za ranou. Já osobně zjišťuji, že hlavní protagonisté mých románů mají možná své vady, ale v jádru jsou to slušní a sympatičtí jedinci, kteří vedou zarputilý boj proti skutečně ohavným padouchům. Víceméně úspěšně. Naopak v mých krátkých povídkách tomu nemusí vždy tak být; ze zdánlivých hrdinů se často na konci povídky vyklubou odporní ničemové, zatímco nevinní trpí jako Job.

Detektivní povídky jsou jinými slovy jedinečným literárním útvarem — navíc takovým, který si v průběhu celého uplynulého století zachoval až pozoruhodnou neměnnost. Slang, syntax i trendy se možná proměnily, ale pokud tyto faktory takříkajíc očistíme o inflaci, pak se struktura a dynamika povídek napsaných v prvních dnech dvacátého století prakticky shoduje s povídkami psanými dnes, jak ostatně dokládají i ukázky v této knize.

Sestavení této antologie jsem bral jako záviděníhodné potěšení, přestože protřídit tisíce povídek napsaných v minulém století, vybrat z nich pouhou hrstku a označit je za nejlepší, inu, to byl dost svízelný úkol. Práci mi ještě více ztěžovalo klíčové slovo v názvu této knihy: napětí. Ačkoliv se ve všech povídkách — od obyčejných detektivek ve stylu „kdo to udělal“ přes procesní případy a hřejivé příběhy až po „drsňácké“ vyprávění — odehrává nějaký konflikt, a každá z povídek by proto měla být napínavá, zaměřil jsem se především na povídky, které si kladou za cíl znervóznit čtenáře a přinutit je ke zběsilému hltání textu až do konce příběhu, kde na ně čeká obrat nebo zvrat — spíše než aby čtenář strávil příjemných dvacet minut se svou oblíbenou postavou, lámal si hlavu nad otázkou, kdo by mohl být pachatelem, případně aby se smál kousavým poznámkám bystrého amatérského čmuchala. Z toho důvodu nejsou v knize zastoupeni někteří „samozřejmí“ autoři, ale budiž mi útěchou, že se jejich jména hojně vyskytují v jiných výborech, takže jejich dílo rozhodně nezůstává opominuto.

Omluv už snad bylo dost, a tak mi nyní dovolte uvést, jaká báječná směsice vás v této knize čeká.

Zatímco mnozí autoři krátkých povídek se zaměřují na pouhý popis hrdinských kousků veřejných ochránců zákona a soukromých detektivů (tento trend v knize zastupují Marcia Mullerová, Mickey Spillane, Ross Macdonald a matka detektivních povídek Anna Katharine Greenová), pro daný obor je možná příhodnější atmosféra psychologického napětí a temného neznáma, a tak jádro této antologie tvoří spíše příběhy tohoto typu. Mezi spisovatele, kteří čerpají právě z takového zdroje, patří Harlan Elhson, John Lutz, John D. MacDonald, Margaret Millarová, Ed McBain, Sharyn McCrumbová, Sara Paretskyová a James M. Cain. Někteří autoři zastoupení ve sbírce nám předkládají nekompromisně ponuré příběhy, zatímco jiní nabízejí poněkud pestřejší a ironičtější pohled do zákoutí kriminální duše (Donald Westlake, Robert Bloch, Lawrence Block a Ed Gorman).

Těžiště knihy tvoří američtí autoři, ale žádná sbírka tohoto druhu by nebyla úplná bez alespoň drobného vzorku prvotřídních spisovatelů z opačné strany Velké louže, jmenovitě Roberta Barnarda, Ruth Rendellové a — teď půjdeme ještě dál, až za kanál La Manche — plodného Francouze Georgese Simenona.

Každý spisovatel přistupuje ke svému řemeslu jinak a ani autoři povídek nejsou v tomto ohledu výjimkou. Některé povídky jsou šťavnaté, zatímco jiné střízlivé — přesně v duchu nejlepší postmoderní tradice. Dramaticky kolísá také jejich délka a úhel pohledu — a značně se mění dokonce i sama metodologie tvorby. V tomto ohledu přinášíme ukázky prací dvou protipólů; zatímco někteří autoři pomalu přepracovávali a mnohokrát pilovali každou stránku svých povídek, než přikročili ke stránce další, takový Rex Stout se dodatečným opravám za každou cenu vyhýbal a jeho tvorba z něj doslova prýštila v neupravené podobě.

Někteří zde zastoupení autoři se specializují na určitý konkrétní žánr a nikdy z jeho mantinelů nevybočí, zatímco jiným nečiní problémy přecházet z žánru do žánru. Například Fredric Brown psal kromě detektivních povídek také science fiction. Stephen King je zase mistrem hororu (nemluvě o jakékoliv jiné kategorii, v níž by se případně rozhodl psát). Robert Barnard, jeden ze zástupců britské delegace v této antologii, prozměnu působí jako uznávaný literární kritik a autor v oblasti literatury faktů.

Žádný výbor detektivních povídek dvacátého století by nebyl úplný bez několika právnických thrillerů (což není tak nový žánr, jak si možná myslí mladá generace, která teprve nedávno objevila Johna Grishama — vzpomeňte si na Dickensúv Strašidelný dům nebo Dreiserovu Americkou tragédii). Autory povídek ze soudního prostředí zde zastupují mistři svého oboru Steve Martini, Lisa Scottolineová, Jeremiah Healy a Erle Stanley Gardner coby stvořitel nejpopulárnějšího literárního advokáta všech dob — Perryho Masona.

Rovněž prostředí, v němž se jednotlivé povídky odehrávají, se do značné míry liší a několik příspěvků jsem do výboru zařadil i proto, že jde nejen o skvělé příběhy, ale že prostředí v nich hraje roli jakési další postavy: ať už jde o americký jihozápad (Tony Hillerman), Severní a Jižní Karolínu (Michael Malone), lesy v Kalifornii a Nevadě (Bili Pronzini) nebo Papuu-Novou Guineu (Janwillem van de Wetering).

Poznámka na závěr: zvláštní zmínku si zaslouží několik autorů zastoupených v této antologii, které bychom mohli nazvat milníky žánru detektivních povídek v právě uplynulém století: sem patří především bratranci Manfred B. Lee a Frederic Dannay, které svět zná pod jménem Ellery Queen, kritik a recenzent Anthony Boucher a také Edward D. Hoch, který snad jako jediný člověk ve Spojených státech zasvětil detektivním povídkám celou svou literární kariéru.

Ale dost řečí. Nyní je řada na vás: uvařte si šálek čaje nebo si nalijte sklenku whisky, pohodlně se usaďte do oblíbeného křesla a vychutnejte si mistrovské ukázky detektivního žánru sepsané v posledních sto letech muži a ženami, kteří nade vše zbožňují, když mohou vyvést své čtenáře na krátký, ale strhující literární tobogan.

Jeffery Deaver

GENTLEMAN V JEZEŘE (1994)

Robert Barnard

„Mezi spisovatele, které nejvíce obdivuji, patří Christieová, Allinghamová, Rendellová a Margaret Millarová,“ poznamenal kdysi Robert Barnard. Snad právě proto se on sám vyjadřuje jazykem „ryzího detektivkáře“. A ať už Barnardova díla nabízejí čtenářům jakékoliv další lahůdky (humor, břitké sociální postřehy, navýsost poetické popisy prostředí), jádro jeho románů i povídek se vždy skrývá v zápletce. Člověk se zpravidla brání spekulacím, kterého současného spisovatele budou číst i příští generace, ale Barnard je na tuto pozici díky své eleganci, inteligenci a obrovské šíři zkušeností bezpochyby velmi pravděpodobným kandidátem. K jeho nejceněnějším románům patří Death of an Old Goat (Smrt staré kozy) z roku 1977, Bodies (Těla) z roku 1986 a A City of Strangers (Město cizinců), mezi nejnovějšími díly pak vyniká román Unholy Dying (Bezbožné umírání).

V tu noc zuřily prudké bouřky, ale tělo vyplavalo až ve chvíli, kdy všechny záblesky ustaly a zubaté letní slunce seslalo na stále zčeřenou hladinu Derwent Water své první citrónově stříbřité paprsky. Jako první spatřila tělo malá holčička s plastovým kelímkem pomerančového džusu v ruce, která k oblázkovému břehu jezera zabloudila z nedalekého malého parkoviště.

„Co to je, mami?“

„Co co je, drahoušku?“

Její matka se procházela opodál a vstřebávala klid, ticho a podmanivou krásu prostředí, kterou ještě umocňovala skutečnost, že sem zatím nedorazili další turisté. Byla to podnikatelka a dovolená u jezera v ní pravidelně vyvolávala znepokojivou otázku, zda se svým životem nakládá správně. Sešla za dcerou na místo, kde se voda tříštila o kameny.

„Tam, mami. Tamto.“

Matka se zadívala na jezero. Zhruba sto metrů od břehu se na hladině pohupoval jakýsi předmět. Zaostřila zrak. Jakýsi tvídový předmět. Zelenohnědý tvídový předmět připomínající oblek staromódního gentlemana. Když se dívala dál, uvědomila si, že rozeznává dvě rovnoběžné čáry vyrážející z hlavní části předmětu. Nohy. Rychle položila ruku dceři na rameno.

„Jo, to je jen nějaký starý ranec šatů, miláčku. Koukej, tamhle Patch si s tebou chce hrát. On si taky musí trochu protáhnout nohy, víš?“

Patch úslužně zaštěkal, holčička odklusala a hodila mu míč. Žena se beze spěchu vrátila k autu, zvedla z palubní desky telefon a vytočila 999.

Předchozího roku se již léto pomalu chýlilo ke konci, když Marcia Catchpoleová seděla na večírku v St. John’s Wood vedle sira Jamese Harringtona. „Dělá do práva a má vynikající pověst,“ sdělila jí před chvílí mlhavě hostitelka jménem Serena Fisková. „Není to soudce, ale spíš nějaký slavný obhájce, státní zástupce nebo něco takového.“

Sir James se choval poměrně tiše: byl uhlazený, jakýmsi staromódním způsobem zdvořilý, ale tichý. Jako by byl v myšlenkách kdesi daleko a zaobíral se jemnými aspekty nějakého dávného případu.

„Je příjemné dát si i polévku,“ prohlásila Marcia, která proslula schopností zbavovat lidi — převážně muže — ostychu. „V naší době jako by polévky úplně vymizely.“

„Opravdu?“ odpověděl sir James, jako by diskutovali o obyčejích Eskymáků nebo obyvatel Trobriandských ostrovů. „Ano, myslím, že se moc často nepodávají.“

„Viďte? To jsou samé melouny a šunka a paštika a koktejly z mořských specialit.“

„Vážně? Vážně!“

S myšlenkami upřenými jinam se sir James vrátil ke své polévce a pojídal ji mnohem zručněji než Marcia, která byla po pravdě řečeno zvyklá spíše na melouny a podobné laskominy.

„Vy asi do společnosti moc často nechodíte, že?“

„Ne. Teď už ne. Kdysi, když jsem ještě pracoval. Ale teď ne. Vlastně od doby, co mi zemřela manželka.“

„Samozřejmě máte pravdu: sólisté nejsou zrovna v oblibě, viďte?“

„Sólisté?“

„Hosté, kteří přijdou sami. Myslím na večírky. Musí se k nim pak najít někdo druhý — jako třeba dnes večer já.“

„Ano. Ano,“ řekl sir James, jako by jen zpola chápal, co mu Marcia právě sdělila.

„A navíc není žádná zábava stolovat v restauraci sám, že?“

„Ne. To vůbec ne. Chodí ke mně jedna paní,“ dodal, jako by se snažil vnést do rozhovoru vlastní příspěvek.

„Myslíte, aby vám uvařila a uklidila?“

„Ano. Je to dokonale schopná žena. Jenže to je něco jiného.“

„Jistě. Když zničehonic zůstanete sám, je všechno úplně jiné než dřív.“

„Ano, to máte pravdu.“ Zamyslel se, jako by myšlení bylo obtížné. „Člověk pak nemůže dělat spoustu věcí, na které byl zvyklý.“

„A, takže to taky zjišťujete? A co vám schází nejvíc?“

Nastala chvíle ticha, jako by sir James zapomněl, o čem se hovoří. „Cestování,“ řekl nakonec. „Rád bych se zase někdy podíval do Jezerní oblasti.“

„Ó, do Jezerní oblasti! To je jedno z mých oblíbených míst. Vy neřídíte?“

„Ne. Nikdy jsem to nepotřeboval.“

„A máte děti?“

„To ano. Dva syny. Jeden dělá medicínu, druhý politiku. Jsou to zaneprázdnění mladí muži s vlastními rodinami. Nemůžu čekat, že mě budou někam vyvážet. Moc se s nimi nevídám.“ Chvilkové zaujetí jako by z něj opět vyprchalo, a tak se pustil do hlavního chodu.

Když Marcia na druhý den telefonovala hostitelce, aby jí poděkovala za pozvání, poznamenala, že sir James je „strašně sladký“.

„Zdálo se mi, že jste si nějak padli do oka.“

„O, to rozhodně ano.“

„Jiní lidé říkají, že je strašně bezvýrazný.“

„No, má mysl právníka. Mluví ve vznešených frázích. Jeho žena nežije už dlouho?“

„Asi dva roky. Myslím, že mu strašně chybí. Molly za něj vyřizovala všechny praktické věci.“

„To věřím. Měla jsem mu zavolat kvůli jedné knize, kterou si chtěl ode mě půjčit, ale zapomněl mi dát číslo.“

„Jo, je to dva sedm jedna osm sedm šest. Bydlí v docela okázalém domě v Chelsea.“

Marcia však již číslo znala, neboť si ho předem našla v telefonním seznamu. A kromě toho odhadla i jméno Harringtonovy zesnulé ženy.

„Dokud nebudeme mít zprávu soudního patologa, moc toho nenaděláme,“ řekl komisař Southern a uchopil do dvou prstů stále vlhkou tvídovou látku. „Snad s výjimkou tohohle.“

Seržant Potter se na látku zadíval.

„O těchhle věcech toho moc nevím,“ prohlásil, „ale řekl bych, že ten oblek byl docela drahý.“

„Já taky. Je to oblek gentlemana, zhotovený na míru a krásně ušitý. Předvolal jsem si jednu sekretářku, která se v těchhle věcech vyzná. Prý je to vycházkový oblek klasického gentlemana. Určený pro muže, který nezná význam slov nedbalá elegance’. Krejčí všil dovnitř jmenovku, ale někdo ji hrubě odřízl. pravděpodobně žiletkou.“

„Žiletky se už dnes taky moc často nevidí.“

„Zřejmě to udělal někdo, kdo nezná význam slova jednorázový. Zdá se, že se nám tu skládá zajímavý obrázek.“

„Ale to odstranění jmenovky téměř jistě ukazuje na.“

„Vraždu. Ano, řekl bych, že ano.“

Marcia se nakonec rozhodla, že siru Jamesovi nezavolá. Byla si jistá, že si na ni nebude pamatovat. Místo toho se u něj rovnou zastaví s tou knihou, na kterou během jejich rozhovoru přišla řeč, protože se o to jednoduše postarala. Marcia uměla velmi dobře navazovat a udržovat známosti s muži — důkazem byly její dva poměrně lukrativní rozvody.

Návštěvu načasovala na pozdní odpoledne, kdy by podle jejího propočtu měla paní, která mu vařila a „dělala kolem něj“, již odjet domů. Když sir James otevřel dveře, zamžoural a přiložil si ruku na rty.

„Obávám se, že.“

„Marcia Catchpoleová. Seznámili jsme se u Sereny Fiskové. Přinesla jsem vám tu knihu o Wordsworthovi, o které jsme se bavili.“

Podala mu brožované vydání studie Stephena Gilla o Williamu Wordsworthovi. Když ji kupovala, napadlo ji, že sir James pravděpodobně není na knihy s měkkým hřbetem zvyklý, ale nakonec usoudila, že investice do vázaného vydání není zatím hoden.

„Eh, já ne. eh. Nepůjdete dál?“

„Ó, díky!“

Harrington ji uvedl do poněkud ponurého obývacího pokoje obloženého právnickými knihami a originálními svazky z viktoriánské éry a začal činit nejisté poznámky o tom, že si není jist, zda dokáže uvařit čaj.

„A co kdybych ho připravila já? Vždyť vy nejste zvyklý starat se ani o sebe, natož o nějaké návštěvy. Za vaší generace to bylo jiné, viďte? Tohle je kuchyně?“

Načež Marcia projevila téměř zlověstny instinkt pro nacházení věcí a zvládání všech potřebných úkonů. Sir James ji minutu či dvě ohromeně sledoval a pak se odšoural zpět do obývacího pokoje. Když se Marcia o chvíli později objevila s tácem s čajovými proprietami a talířkem sušenek, zatvářil se, jako by již zapomněl, kdo ta žena je a jak se ocitla v jeho domě.

„Ták, to je příjemné, viďte? A čaj máte rád silný? Ale ne příliš, viďte? Myslím, že se vám ta kniha bude líbit. Wordsworth je přímo zosobněním Jezerní oblasti, co říkáte?“

Během konverzace na večírku Sereny Fiskové dospěla Marcia k závěru, že literatura zanechala v siru Jamesovi hlubší paměťovou stopu než veškeré aspekty praktického života. Dnešní rozhovor jí tuto domněnku potvrdil. Dokud se debata točila kolem Wordswortha a skupiny jezerních básníků, blížila se normálnímu klábosení — sir James již sice zapomněl názvy jednotlivých básní, ale v několika případech dokázal doslovně odrecitovat pár veršů ze známějších děl. Marcii se dostalo vzdělání na poměrně kvalitní státní škole, takže se jí dařilo držet s ním krok.

K odchodu se zvedla právě v nejvhodnější dobu, kdy si už sir James na její přítomnost zvykl a ještě si nezačal přát, aby odešla. „Předpokládám, že za pár týdnů budu muset jet pracovně do Jezemí oblasti,“ řekla mu u dveří. „Byla bych ráda, kdybyste jel se mnou.“

„Ó. Ale to bych asi.“

„Naprosto nezávazně: každý si zaplatí útratu sám, samozřejmě budeme bydlet odděleně a budeme na sobě naprosto nezávislí. Mám nějaké jednání v Cockermouthu, takže přemýšlím, že bych se ubytovala v Buttermere nebo v Crummock Water.“

Siru Jamesovi se zablesklo v očích.

„Bylo by nádherné ta místa zase vidět. Ovšem já opravdu ne.“

„Ale to víte, že můžete. Bylo by mi ctí. V příjemné společnosti je vždycky všechno lepší, ne? Ještě se vám ozvu ohledně praktických věcí.“

Marcia nepochybovala, že bude muset zařídit naprosto vše včetně Harringtonova balení a kontaktování jeho hospodyně. Věřila však, že všechno zvládne.

„Zabít ranou do hlavy,“ prohlásil komisař Southern, když prolistoval pitevní zprávu. „Samozřejmě nelze zcela vyloučit nešťastnou náhodu, například nehodu na člunu, ale mezi jeho úmrtím a okamžikem, kdy se ocitl ve vodě, uplynula jistá doba.“

„A navíc: co se v takovém případě stalo s tím člunem? A proč se ten, kdo byl v tom člunu s ním, jednoduše nevrátil na základnu a neohlásil to, místo aby ho hodil do vody?“

„Přesně tak. Patolog z jeho ostatků usuzuje, že to byl člověk, který vedl bezstarostný život — člověk z města, a dokonce prý příslušník horních deseti tisíc.“

„Myslím, že to už jste poznal podle toho obleku, viďte, pane?“ „Ano. A kde si člověk z města nechává šít prvotřídní vycházkový oblek?“

„Stejně jako oblek společenský? V Savile Row, pane?“ „Pokud jste zazobaný Londýňan, půjdete právě tam. Takže tam začneme i my.“

Marcia navštívila sira Jamese dva dny předtím, než se rozhodla vyrazit na sever. Sir James si toho o navrhovaném výletě pamatoval jen málo nebo vůbec nic — tím méně pak, zda nakonec se svou účastí souhlasil. Marcia uvařila oběma šálek čaje, položila Harringtonovi na klín mapy a začala mu balit věci. Před odchodem mu ještě připravila lehkou večeři (přičemž přemýšlela, jakým způsobem si ji asi někdy vaří sám) a vymámila z něj jméno jeho hospodyně. Později jí zavolala a oznámila, že spolu se sirem Jamesem odjíždějí do Jezerní oblasti, kde se zdrží nanejvýš týden. Žena v telefonu působila skepticky, ale nebyla si jistá, zda je vhodné, aby něco namítala. Marcia jí k tomu každopádně nedala příležitost.

Kromě toho zatelefonovala Sereně Fiskové a sdělila jí totéž. Měla k tomu velmi pádný motiv — v průběhu rozhovoru se totiž Sereny nenápadně dotázala: „Jak vlastně na ten tvůj večírek přicestoval?“

„No, přivezla jsem ho sama. Jídlo nám dělali kuchaři, takže v tom nebyl žádný problém. Jeho synové by pro něj nehnuli ani prstem. Domů ho potom odvezl Bili. Říkal, že z něj nedostal jediné kloudné slovo.“

„Předpokládám, že byl unavený: ale když se s ním bavíš o literatuře, je vidět, že mu ještě nějaké mozkové závity zůstaly.“

„Literatura nebyla nikdy moje silná stránka, Marcio.“ „Mimochodem, v pátek ho beru na týden do Jezerní oblasti.“

„Vážně? No, vycházíš s ním moc dobře. Rozhodně líp než já.“

„Ale, vždyť ho stačí jen trochu povzbudit,“ prohlásila Marcia. Cítila úlevu, že ze strany Harringtonových starých přátel a synů se zřejmě nemusí ničeho obávat.

První návštěva Jezerní oblasti dopadla z Marciina pohledu mimořádně dobře. Když si pro sira Jamese přijela, jako by se právě dovtípil, že někam odjíždí. Zabalila mu poslední věci, naložila ho i s kufry do auta a zanedlouho se již řítili po dálnici Ml. Během oběda v restauraci ji znovu oslovil „Molly“, a když konečně dorazili do Jezerní oblasti, zahlédla v jeho očích lesk a zaslechla tiché radostné mručení.

Ubytovali se v Crummock Lodge — neokázalém, ale prostorném hotýlku, který Marcia odhadla jako jedno z těch míst, v jakých sir James kdysi během zdejších dovolených pobýval. Oba měli oddělené pokoje, přesně jak slíbila. „Je to můj starý, těžce nemocný přítel,“ sdělila řediteli. Oba dobře jedli, jezdili na výlety a chodili na nenáročné procházky. Kdykoliv je někdo zastavil a oslovil, dával sir James najevo jakousi vzdálenou blahosklonnost, která kolemjdoucí spolehlivě odradila. A stejně jako dříve ze všeho nejsouvisleji hovořil o literatuře. Jednou, když Marcia ukončila rozhovor s jakýmsi farmářem přes vyschlou kamennou zídku, prohlásil:

„Wordsworth vždy věřil v moudrost prostého venkovského lidu.“

Znělo to jako fráze, kterou mu kdysi dávno vtloukl do hlavy ředitel školy. Marcii se chtělo odpovědět: „Ale když se jeho bratr oženil se služkou, označil to za potupu.“ Jelikož se však i ona sama společensky vyšvihla prostřednictvím sňatku — či spíše sňatků —, připadala jí tato odpověď trochu jako střelba do vlastních řad.

Po ostré ranní procházce a následném obědě nechala sira Jamese spát schouleného v posteli a vyrazila na soukromou návštěvu přítele, který trávil penzi v malé chajdě na předměstí Cockermouthu. Přítel pracoval jako soukromý detektiv a kdysi jí velmi pomohl s prvním rozvodem. Pochybná metoda, kterou tehdy použil pro očernění jejího manžela, Marciu přesvědčila, že v jeho případě se činnost soukromého detektiva velmi blíží trestné činnosti, a zapsala si tento poznatek do paměti. Nyní nastínila svůj nový plán a řekla mu, že ho v budoucnu možná bude potřebovat.

Když se po týdnu vrátila se sirem Jamesem do Londýna, byla naprosto spokojená. Dokázala si v životě sira Jamese vybudovat pevné místo. Již se netvářil zmateně, když se u něj zastavila — dokonce působil potěšeně a často jí říkal „Molly“. Marcia ho v jeho domě v Chelsea často večer navštěvovala, vařila mu večeře a společně se pak dívali na televizi jako nějaký starý manželský pár.

Zanedlouho nastal čas vyrazit na matriční úřad.

Během obcházení salonů firmy Savile Row přepadl Southerna pocit, že již nevydrží déle snášet škrobenost, profesionální diskrétnost a bázlivou mlčenlivost zdejších pracovníků. Vždyť jsou to jenom prvotřídní krejčí, říkal si v duchu, a ne nějaká zatracená anglikánská církev. Nutno ovšem přiznat, že když se zaměstnanci doslechli, že jeden z jejich klientů skončil jako anonymní mrtvola v Derwent Water, projevili ochotu ke spolupráci. Tři salony, které nabízely tento konkrétní druh tvídu, Southernovi mlčky předaly seznam zákazníků, již si z něj v posledních deseti letech nechali ušít oblek.

„Dozvíte se, když některý z těchto zákazníků zemře?“ zeptal se detektiv vedoucího jednoho salonu.

„Samozřejmě, pane. Kdykoliv se jejich nekrolog objeví v Timesech, uděláme si do záznamů poznámku.“

Vedoucí si vzal seznam zpátky a u dvou ze čtyř jmen nakreslil drobný křížek. Na seznamu tak zůstal jeden dobře známý televizní moderátor a sir James Harrington.

„Takže sir James stále žije?“

„Zajisté. Nikde se neobjevil jeho nekrolog. Ale je už velmi starý. Dost dlouho si u nás nic neobjednal.“

Southern se tedy rozhodl začít u sira Jamese. Scotland Yard o něm věděl všechno: poskytl Southernovi jeho fotografii, přehled nejvýznamnějších soudních procesů, jichž se jako právník účastnil, a také jeho adresu. Když telefonáty u sira Jamese nikdo nezvedal, rozjel se detektiv do jeho domu, aby se s ním pokusil setkat osobně. Na domě se skvěla cedule s nápisem „Na prodej“ a vypadala, že tam už nějakou dobu visí.

Veškeré přípravy na sňatek proběhly bez jediného zádrhele. Krátce po společném výletu objednala Marcia svatbu ve čtvrti, kde neznali sira Jamese ani ji. Nato se začala před sirem Jamesem nenápadně o sňatku zmiňovat, aby si na tuto představu zvykl.

„Nejlepší bude, když na to dáme razítko,“ řekla poté lehce vulgární formou.

„Razítko?“ dotázal se sir James jakoby z obrovské vzdálenosti.

„Ty a já. Ale jinak se mezi náma nic nezmění.“

Při myšlence na svědky ji napadly nejrůznější nástrahy, a tak se rozhodla, že zaplatí svému příteli detektivovi, aby přijel svědčit on. Byl to jediný člověk, který znal její záměry, a navíc mohl sledovat Harringtonovo chování.

„Nemáš nějakou přítelkyni, kterou bys mohl vzít s sebou?“ zeptala se detektiva, když mu zavolala.

„Jistěže mám. I když není zdaleka tak žádoucí jako ty, lásko.“

„Nech si své tužby pro sebe, Bene Brackette. Tohle je obchodní záležitost.“

Sir James absolvoval svatební obřad s mlhavou důstojností, která charakterizovala všechna jeho jednání s Marciou. K Benu Brackettovi a jeho přítelkyni se přitom choval tak, jako by se jednalo o poněkud úskočné soudní svědky, kteří jsou v tomto konkrétním procesu shodou okolností na jeho straně. Hovořil zřetelně, a dokonce se zdálo, že svá slova skutečně myslí vážně. Uspořádat po obřadu svatební hostinu se Marcia nicméně neodvažovala. Zaplatila Benu Brackettovi, odvezla sira Jamese domů, aby ho převlékla a sbalila, a oba znovu vyrazili do Jezerní oblasti.

Tentokrát si pronajala chatu, neboť jim nabízela větší soukromí. Třípokojová kamenná chajda stála hned za Grange, byla velmi pohodlná a dosti drahá. Marcia si ji pronajala na šest týdnů jménem sira Jamese a lady Harringtonové. Jakmile se ubytovali a zabydleli, ze sira Jamese začalo vyzařovat jakési mlhavé štěstí; podnikal osamělé vycházky k jezeru nebo do přilehlých polí na protější straně. Před vesničany a turisty uctivě smekal a vyměňoval si s nimi poznámky o počasí.

Kromě toho rozmáchlou rukou podepsal všechno, co se mu strčilo pod nos.

Marcia nejprve napsala jeho synům dva podobné, ale nikoliv totožné dopisy, v nichž syny manželovým jménem informovala o jeho sňatku a o šťastném životě s milovanou ženou. Obsah dopisů se dotkl také obchodních záležitostí: „Rád bych věděl, zda budete něco namítat, když nabídnu svůj dům k prodeji. Poté, co jsem strávil nějaký čas zde, si již nedokážu představit, že bych opět bydlel v Londyně. Peníze by po manželčině smrti samozřejmě připadly vám.“ Do dolního rohu dopisů, které Marcia naťukala na stroji, pak sir James na její pokyn dopsal: „Váš milující táta.“

Dopisy se setkaly se dvěma rozezlenými reakcemi, jak ostatně Marcia předpokládala. Obě byly adresovány přímo jí a obě vyhrožovaly právními kroky. Bratři svorně tvrdili, že jejich otec je natolik duševně nezpůsobilý, že nemohl do dalšího sňatku vstoupit ze svobodné vůle, a obviňovali Marciu, že zneužívá jeho senility.

„Drazí synové,“ odepsala Marcia za manžela vesele. „Překvapuje mě, že mě zjevně shledáváte senilním, a zároveň si kladu otázku, jak je možné, že jste mě v takovém případě nechali tak dlouho žít bez řádné péče.“

Dopisy létaly oběma směry. Postupem času nicméně Marcia vycítila mezi adresáty nepatrný rozdíl. Dopisy od syna-politika byly o něco méně vypjaté, o něco málo povolnější. Obává se skandálu, pomyslela si Marcia. Pro pověst politika není nic horšího než pikantní soudní proces. A tak to byl právě sir Evelyn Harrington, poslanec parlamentu za flinchingfordský obvod, jemuž nakonec učinila nabídku.

Realitní makléři se k Southernovi chovali úslužně. údajně vždy jednali přímo se sirem Jamesem, který rovněž podepsal všechny dopisy z hrabství Cumbria. Ukázali Southernovi příslušný spis s charakteristickým třaslavým podpisem. Jednou prý hovořili také s lady Harringtonovou. Obdrželi totiž poměrně nízkou nabídku ke koupi, která vyžadovala rychlé rozhodnutí. Sami přitom přijetí nabídky nedoporučili, neboť přestože trh s nemovitostmi ze všeho nejvíce připomínal leklou rybu, zachovalý dům v Chelsea mohl po hospodářském zotavení vynést velice příjemnou sumu. Lady Harringtonová tehdy prohlásila, že sir James je lehce nachlazen, ale souhlasí s makléři, že nabídka je směšná a měla by být odmítnuta.

Southern svraštil obočí. Copak není lady Harringtonová mrtvá?

Osobnost sira Jamese Harringtona jej zaujala natolik, že se rozhodl u tohoto muže ještě chvíli setrvat. Nahlédl do jeho spisu na Scotland Yardu a domluvil si schůzku s jeho synem v Dolní sněmovně.

Siru Evelynovi táhlo na padesát; byl vysoký a dobře živený. Southern zjistil, že byl nedávno pasován do rytířského stavu — konkrétně při posledním hromadném pasování bezejmenných poslanců Konzervativní strany, kteří sedávali v zadních lavicích a vždy hlasovali tak, jak od nich strana vyžadovala. Na Southerna zapůsobil dojmem člověka, který není hloupý, ale zato zoufale neoriginální.

„Můj otec? Ach ano, ten ještě žije. Bydlí někde nahoře v Jezerní oblasti.“

„Víte to jistě?“

„Tak jistě jako člověk, který s otcem neudržuje žádné styky.“ Southern neříkal nic, čímž sira Evelyna donutil svou myšlenku rozvést. „Nikdy jsme se příliš nestýkali. Můj otec je dost odtažitý. strašně odtažitý typ člověka, víte? Upjatý, neustále zaneprázdněny, nikdy nedával najevo sounáležitost, kterou při výchově dětí potřebujete. Byl příliš posedlý myšlenkou stát se nejslavnějším advokátem na světě. V sedmi letech nás poslal na školy.“

Náhle se v jeho hlase objevil vztek, bolest a také opravdová lidskost.

„A vy jste to nesl nelibě?“

„Ano. Můj bratr odešel na školu o rok dříve a popsal mi, jaké to tam je. Takže jsem otce všemožně prosil, ale on mě tam stejně poslal.“

„Vaše matka také chtěla, abyste tam šel?“

„Moje matka dělala, co jí řekl. Jinak bylo zle.“

„Ale to se nejedná o současnou lady Harringtonovou, viďte?“

„Eh, to ne. Současná lady Harringtonová je — jak si s oblibou připomínám — přesně tím, co si otec zaslouží. Jeho služebná nás varovala, že otec přestává být soběstačný. Tu mu večeře vybuchne v troubě, tu se zapomene převléci a podobně. Jenže my tomu příliš nevěnovali pozornost. Dostat zatvrzelého starého. muže do penzionu nám připadalo jako nepřekonatelný problém. A pak jsme se doslechli, že se znovu oženil a přestěhoval se do Jezerní oblasti.“

„Protestovali jste proti tomu?“

„Samozřejmě. Vždyť je naprosto očividné, že jí jde jen o jeho peníze. A ty dopisy, které nám psal, nebo které spíš ona psala za něj, byly úplně špatně. On by se nikdy nepodepsal jako ‚táta’, natožpak jako ‚váš milující táta‘. Ovšem právní kroky, kterých by bylo zapotřebí pro anulování toho sňatku, se mohou navenek jevit dost odpudivě — pro obě strany případu. Takže když mi jeho žena navrhla nezávislou prohlídku u místního lékaře a psychiatra, přesvědčil jsem bratra, aby souhlasil.“

„A co lékaři říkali?“

„Prý se vyjadřuje mlhavě a je trochu zapomnětlivý, ale jinak pry plně chápal, co činí, když si ji bral, a podle všeho byl také velice šťastný. Čímž pro nás celá záležitost skončila. On pro nás skončil.“

Marcia byla již od počátku připravena na to, že se v prvních měsících svého života v roli lady Harrmgtonové bude muset se sirem Jamesem často stěhovat. Dokud byl v očích místních obyvatel pouze starším gentlemanem, který se potuluje kolem jezer a vyměňuje si s nimi meteorologické banality, nebylo se příliš čeho obávat. Ve chvíli, kdy si na něj starousedlíci zvykli, však hrozilo nebezpečí, že se s ním pokusí navázat obsažnější rozhovor. V takovém případě by brzy vyšel najevo jeho skutečný duševní stav.

Vyjednávání s oběma Harringtonovými syny pokračovalo a Marcia začínala mít volnou cestu. Šestitýdenní pobyt v Grange se pomalu chýlil ke konci, a tak zařídila pronájem chaty mezi Crummock Water a Cockermouthem. Když synové přistoupili na nezávislé přezkoumání otcova duševního stavu a vybrali za tímto účelem jednoho lékaře a jednoho psychiatra z Keswicku, Marcia jim zatelefonovala a naplánovala jejich návštěvu na jeden z prvních dnů v nové chatě. Na příslušné dny pak zarezervovala pro sebe a sira Jamese pokoj v hotelu Crummock Lodge. „Budu muset nejdřív tu chatu zabydlet,“ sdělila přitom řediteli hotelu. Cítila, jak je sama se sebou spokojená.

Rozhodně nehrozilo, že by dvojice nezávislých lékařů hovořila s místními obyvateli.

„Nechápu, proč se musíme stěhovat,“ postěžoval si sir James, když mu tu zprávu oznámila. „Líbí se mi tu.“

„No, potřebujeme vidět pár různých míst, než se rozhodneme, kde se opravdu chceme usadit,“ řekla Marcia konejšivě. „Zamluvila jsem nám pokoj v Crummock Lodge, abych mohla dát tu novou chajdu hezky do pořádku, než se do ní nastěhujeme.“

„Tady je to pěkné. Chci tady zůstat.“

S penězi problém nebyl. Cestou do Cockermouthu zařídila Marcia převedení bankovního účtu sira Jamese do tamní pobočky. Její manžel příslušný formulář ochotně podepsal, stejně jako dokument, jímž se jeho bankovní účet stal pro oba manžele společným. Veškeré vybavení londýnského bytu bylo dáno k prodeji a realitní makléři začali siru Jamesovi pravidelně přeposílat poštu včetně dividendových šeků a penze. S prodejem domu nebylo proč spěchat, ale když se konečně uskutečnil, začala si Marcia připadat jako v bavlnce. Zatím pochopitelně i se sirem Jamesem, přestože byl poněkud nudný. Rozhodně se však vyplatilo to s ním chvíli vydržet.

Když Marcia zahájila diskrétní přípravy na stěhování, znepokojení sira Jamese zesílilo a jeho protesty začaly být stále důraznější.

„Já se nechci stěhovat. Proč bychom se měli stěhovat, Molly? Vždyť jsme tady šťastní. A jestli nemůžeme mít tuhle chatu, můžeme si tu koupit něco jiného. Jsou tu domy na prodej.“

Aby odvedla jeho pozornost, půjčila si Marcia od souseda veslici a vzala manžela na krátký výlet na jezero. Jeho pozornost ovšem neodvedla. „Je tady nádherně,“ opakoval sir James stále dokola. „Derwent Water bylo vždy moje oblíbené jezero. Proč bychom se měli stěhovat? Já se nikam stěhovat nebudu, Molly.“

Pomalu začínal lézt Marcii na nervy. Musela si neustále připomínat, že pár pocuchaných nervů je stále ještě velmi přijatelnou cenou.

Večer před stěhováním jí nezbývalo než začít balit otevřeně. Odnesla do obývacího pokoje všechny kufry a začala do nich metodicky ukládat všechny věci, které si s sebou přivezli. Sir James zpočátku dřímal, což po večerech činil často. V polovině balení si Marcia uvědomila, že se její manžel vzbudil a snaží se vstát.

„Tys neposlouchala, co ti říkám, že ne, Molly? Tak poslouchala jsi, nebo ne, ženo? Já se nestěhuji!“

Marcia vstala.

„Vím, že tě to obtěžuje, drahoušku.“

„Nic mě neobtěžuje, protože tady zůstáváme.“

„Snad to potrvá jenom chvíli. Všechno jsem už zorganizovala — budeš hezky v pohodlí.“

„Nejednej se mnou jako s dítětem, Molly!“ Náhle si Marcia šokovaně uvědomila, že sir James zvedl ruku. „Nejednej se mnou jako s dítětem!“ Jeho ruka se spustila dolů a se slabým plesknutím ji udeřila do tváře. „Poslouchej, co ti říkám, ženo!“ Další políček. „Já se nikam nestěhuji!“ Tentokrát ji sir James bolestivě udeřil pěstí. „Jestli neuděláš, co ti řeknu, bude to pro tebe ještě horší!“ A udeřil ji znovu.

V Marcii vzkypěl vztek.

„Ty zatracený starý surovče!“ zaječela. „Ty násilníku! Tak takhle ses choval ke své ženě, jo? Jenže ke mně se takhle chovat nebudeš!“

Zvedla své silné ruce a rázně ho od sebe odstrčila, právě když napřahoval ruku k další ráně. Sir James zavrávoral, pokusil se nabrat rovnováhu, ale pak upadl na krb a ztěžka se udeřil do hlavy o roh krbové římsy. Sesunul se k podlaze a zůstal nehybně ležet.

Marcia chvíli nereagovala, pak se posadila a začala vzlykat. Fňukání neměla ve zvyku, ale nyní jako by jí zničehonic došlo, jak se tento člověk — ten starý netvor — kdysi choval ke své nebohé manželce. Marcia by jej z podobných způsobů nikdy ani na chvíli nepodezírala. Nyní již k němu necítila lítost, pokud ji vůči němu vůbec někdy pociťovala. Cítila jen pohrdání.

Vyčerpaně se vyškrábala na nohy. Uloží ho do postele a ráno už manžel nebude o ničem vědět. Chvíli se nad ním skláněla a pak mu v návalu paniky přiložila ruku na ústa a poté na hrudník, aby mu nahmatala tep. Zanedlouho poznala, že je manžel mrtev. Posadila se na pohovku a přemýšlela o tom, jak všechny její plány v jediném okamžiku ztroskotaly.

Žena v prodejně se smíšeným zbožím kombinované s trafikou v Grange připadala Southernovi s Potterem upovídaná a velmi sdílná.

„A, sir James. Ano, zdrželi se tu několik týdnů. Docela příjemný pár, přestože mám dojem, že se oženil pod své možnosti.“

„Řekla byste, že byl plně při smyslech?“

Trafikantka zaváhala.

„No, na první pohled asi ano. Kdykoliv si sem přišel pro krabičku tabáku nebo láhev vína, vždycky říkával: ‚Dneska máme hezky,‘ nebo: ‚Snad už konečně přestane pršet.‘ Ale nic víc. A pak mu jednoho dne povídám: ,To je ostuda s těmi velšskými, viďte?’ Chápete, v té době se rozváděl Charles s Dianou. Zatvářil se zmateně, a tak mu říkám: ,Myslím ten rozvod prince a princezny z Walesu.’ Jenže i pak bylo naprosto jasné, že mě vůbec nepochopil. Docela trapná situace. Tak jsem se otočila a začala obsluhovat dalšího zákazníka. A stejnou zkušenost s ním udělali i jiní.“

Po několika minutách začal pobyt v místnosti s mrtvým tělem připadat Marcii nesnesitelný. S pohledem snaživě upřeným na opačnou stranu odvlekla mrtvolu do jídelny. Právě v tom okamžiku si uvědomila, že podvědomě dospěla k rozhodnutí: nepůjde na policii a její plány nemusí přijít vniveč.

Koneckonců již měla dokonale připraveného nového „sira Jamese“. Při operaci, kterou plánovala v příštích dnech uskutečnit, by jí skutečný sir James pouze překážel a uváděl ji do rozpaků. Nyní byl tento balvan odstraněn z cesty. Zatelefonovala Benu Brackettovi a oznámila mu, že plán doznal drobné změny, což ovšem nemusí nutně ovlivnit jeho roli v něm. Poté zavolala do Crummock Lodge a sdělila, že sir James změnil názor a chce se rovnou zabydlet v nové chatě. A protože se ještě zcela nesešeřilo, odešla na zahradu a na opuštěném poli za ní nasbírala co největší počet velkých kamenů. Nakonec zamířila k jezeru a uložila kameny do veslice, kterou si předešlého dne vypůjčila od souseda.

Nedělala si žádné iluze o velikosti — či spíše tíze — problémů spojených s odstraněním těla. Dopřála si tedy panáka brandy, ovšem pouze jediného. Našla žiletku a třesoucíma se rukama vyřízla z obleku sira Jamese jmenovku. Nato dokončila balení, aby bylo vše připraveno k odjezdu. Místní farmáři chodili zpravidla do postele brzy, ale v oblasti se stále pohybovalo příliš mnoho turistů, takže bylo nebezpečné začít s akcí dříve než v časných ranních hodinách. V jednu ráno zahájila Marcia dlouhou cestu ke břehu. Sir James měřil téměř metr osmdesát, takže i když jí nekladl žádný odpor, byl velmi těžký a jen obtížně ho zvedala. Marcia nicméně zjistila, že pokud tělo ponese, bude to snazší i tišší, než kdyby ho vlekla za sebou. Ve třech namáhavých etapách ho tedy dopravila k veslici a naložila ho do ní. Nejhorší měla za sebou. Následně doveslovala až doprostřed temného jezera — srpek měsíce naštěstí zatemňovaly mraky —, naplnila mu kapsy kamením a pak opatrně a postupně vystrkala tělo přes okraj lodi do vody. Dívala se, jak tělo mizí v hlubinách, a pak vyrazila ke břehu. O dva velké panáky brandy později naskládala do auta kufry, zamkla chatu a zamířila do Cockermouthu.

Po všech hrůzách a nesnázích z předchozí noci probíhalo všechno báječně. Sotva se Marcia ubytovala v nové chatě, dorazil Ben Brackett. Základní povahové vlastnosti sira Jamese již měl dávno v malíčku: například jeho vzdálenou blahosklonnou přívětivost. Marcia ho poučila o dalších Harringtonových rysech a oba se je pokusili skloubit s kvalitami, které skutečný sir James již dávno postrádal: s jasnozřivostí a cílevědomostí.

Když dvoučlenný tým lékařů dorazil, falešný sir James právě pracoval na zahradě. „Musel jsem to zde dát trochu do pořádku,“ vysvětlil aristokratickým hlasem. „Ale už nemám tu sílu, jakou jsem míval kdysi.“ Když byli později všichni vevnitř a vychutnávali si skvělý odpolední čaj, složil výmluvnou poklonu své nové manželce.

„Učinila ze mě nového člověka,“ vysvětlil. „Po Mollyině smrti jsem na sebe úplně přestal dbát. Marcia mě opět přivedla na správnou cestu a probudila mě k životu. Vím, že mi to synové zazlívají. Nevyčítám jim to. Vlastně to vyčítám sám sobě. Nikdy jsem jim nebyl dobrým otcem — byl jsem příliš zaneprázdněn. Měl jsem úplně převrácený žebříček hodnot. Ale rozhodně jim neuškodí, když budou muset na peníze ještě pár let počkat.“

Na lékaře udělala jeho řeč očividně dojem. Brzy změnili téma na politiku, mezinárodní situaci a změny v zákonech. „Sir James“ si vedl velmi dobře: hovořil noblesním hlasem a choval se lehce odtažitě. Když oba lékaři odešli, Marcia věděla, že problémy jsou zažehnány. Čekala s Benem Brackettem, až uslyší zvuk auta vracejícího se do Keswicku, a pak oběma nalila velkého panáka whisky. Při třetí sklence Brackettovi prozradila, co se stalo se skutečným sirem Jamesem.

„Vedla sis skvěle,“ prohlásil Ben Brackett, když s vyprávěním skončila.

„Bylo to zatraceně těžké.“

„To si umím představit. Ale stálo to za to. Jen se podívej, jak to dneska šlo. Jako po másle. Utáhli bychom je na vařené nudli. Vyhráli jsme, Marcio! Na to si musíme ještě jednou připít. Vyhráli jsme!“

Když mu Marcia nalévala skleničku, pociťovala neklid ze způsobu, jakým použil množné číslo.

Southern seděl s Potterem ve své stěsnané kanceláři v Kendalu a procházel policejní zprávy a další důkazy rozložené na pracovním stole.

„Začíná to být naprosto zřejmé,“ řekl zamyšleně. „v Grange máme co do činění se starcem, který ani neví, kdo jsou princ a princezna z Walesu. Ovšem v chatě nedaleko Cockermouthu již máme co dělat se staříkem, který dokáže přesvědčivě konverzovat o politice a právu. V Grange máme vetchého kmeta — a také mrtvolu muže, který se za života měl jako v bavlnce. Ve druhé chatě se pak setkáváme s mužem, který pracuje na zahradě — snad aby ospravedlnil skutečnost, že jeho ruce nevypadají jako ruce advokáta, který si žije jako v bavlnce. Takže je zřejmé, že někdy mezi vyjížďkou na loďce na jezero — měla to snad být zkouška? — a nočním odjezdem lady Harringtonová svého manžela zavraždila. V té době už musela mít připraveného někoho, kdo poté sehrál roli sira Jamese před lékařským týmem.“

„Oba tam přitom pořád ještě jsou,“ poznamenal Potter a ukázal na dopis z londýnské realitní kanceláře. „Veškerá korespondence chodí stále tam.“

„A my se tam rozjedeme taky,“ řekl Southern a vstal. Cockermouthská policie jim poskytla dobré informace o zmíněné chatě. Auto nechali na parkovišti před hospodou u silnice a vydali se po stezce přes pole směrem k severnímu břehu Crummock Water. Zanedlouho chatu zahlédli: osaměle se tyčila nad jezerem.

Samotný objekt však nebyl tak tichý jako jeho okolí. Když se detektivové k chatě přiblížili, zaslechli zevnitř křik. O minutu či dvě později uslyšeli dva hádající se syrové hlasy a za další okamžik již rozeznali i jednotlivá slova. Rozhodně se přitom nejednalo o jazyk příslušníků vyšších vrstev:

„Tak naliješ mi toho panáka, krávo? Vždyť se sotva udržím na nohou. Přines mi toho panáka, jinak zítra dopadneš ještě hůř. Na tvým místě bych nezapomínal, kdo se ti může postarat o dlouhý pobyt v base, Marcio. Na tvým místě bych na to neustále myslel. Tak přines mi už tu skotskou, jinak okusíš moji pěst!“

Když Southern zabušil na dveře, rozhostilo se ticho. Žena, která jim přišla otevřít, působila dost přepadlým dojmem: měla kalné oči a modřinu na tváři. V pokoji za ní zahlédli detektivové v křesle schouleného muže v drahých, ale neupravených šatech. Obličej měl brunátný a odulý, takže ze všeho nejvíce připomínal karikaturu gentlemana, jaká bývá k vidění v kabaretech.

„Lady Harringtonová? Já jsem komisař Southern a toto je seržant Potter. Mohli bychom dál? Musíme s vámi mluvit.“

Přistrčil jí před zastřené oči policejní legitimaci a Marcia se na ni pomalu zadívala. Když znovu vzhlédla, Southern by přísahal, že měla ve tváři úlevu.

*

ŽIVOT V NAŠÍ DOBĚ (1966)

Robert Bloch

Psycho (kniha i film) představuje hraniční čáru oddělující starý styl detektivních povídek od stylu nového. Psycho zbořilo veškeré konvence. Detektivní povídky (na rozdíl od žánru mystery) se od té doby mohly ubírat libovolným směrem a také to činily. Mužem, který měl toto všechno na svědomí, byl skromný, přátelský a nesmírně bystrý spisovatel jménem Robert Bloch (1917-1994) — talentovany profesionál, mezi jehož další díla se řadí mistrné temné romány jako The Scarf (Šála), The Kidnapper (Únosce) nebo The Night of the Ripper (Noc rozparovače). Někteří čtenáři tvrdí, že jeho krátké povídky jsou ještě lepší než jeho romány. Během života přitom vydal hned několik povídkových knih. Člověk nikdy neví, co od jeho příběhu čekat. Bloch s oblibou vyvolával ve čtenářích vyzývavá očekávání, často okořeněná nečekaným humorem. Dokonce i do chmurného boje Normana Batese dokázal zapracovat jeden nebo dva vtípky. Povídka Život v naší době je dokonalou ukázkou jeho vypravěčského talentu.

Když konečně dorazilo Harryho časopouzdro, Jill si vymínila, aby ho uskladnil v domě pro hosty.

Ukázalo se, že je to obyčejná velká kovová bedna s víkem, které se dá neprodyšně uzavřít a zaletovat, aby se k předmětům uvnitř nedostal vzduch. Jill byla tou věcičkou nadmíru zklamaná.

Obdobné zklamání ovšem pociťovala také z Harryho — přesněji řečeno z profesora Harrisona Cramera, Bc, B.Sc, M.A., Ph.D. Polovina abecedy vyplýtvaná na jedno velké nic. Na přihlouplých koktejlových večírcích pořádaných jeho fakultou jí lidé vždycky říkali: „Musí být báječné mít za muže tak oslnivého člověka, jako je váš manžel.“ Panečku, kdyby jenom věděli!

Nešlo pouze o skutečnost, že Harry byl o patnáct let starší než ona. Koneckonců, stačí se podívat na Rexe Harrisona, Richarda Burtona, Caryho Granta nebo Lawrence Oliviera. Jenže Harry bohužel nebyl typem filmové hvězdy — rozhodně ne! Dokonce nebyl ani typem potrhlého vědce jako Vincent Price v těch svých ztřeštěných afektovaných filmech. Harry byl zkrátka ničím — jednou velkou nulou.

Jill o tom samozřejmě měla signály již dlouho předtím, než si ho vzala. Jenže Harry vlastnil nejen impozantní dům, ale i spoustu dalšího majetku zděděného po matce. Jill zamýšlela provést v domě několik změn a nakonec se jí ho s pomocí bytového architekta skutečně podařilo přestavět tak, že vypadal alespoň napůl reprezentativně. Harryho ovšem přestavět nemohla. Možná přitom i on potřeboval pomoc takového architekta, neboť Jill s ním nedokázala hnout ani o píď.

Kromě toho, co z něj vyždímala na rekonstrukci domu, se navíc stále jaksi nemohla dostat k jeho dědictví. Harry neměl zájem o honosnou zábavu, večeře v restauracích nebo vyjížďky na jachtě, a kdykoliv se před ním Jill zmínila o sobolím kožíšku, začal pod nosem mumlat cosi o „okázalé spotřebě“ — kdo ví, co tím myslel! Neměl rád moderní umění ani divadlo, nepil, nekouřil, a dokonce se ani nedíval na televizi. K dovršení všeho si na noc oblékal flanelové pyžamo. Neustále.

Po dvou měsících už Jill lezla po stěnách. Ve chvíli, kdy začala přemýšlet o rychlém rozvodu v Renu, se ovšem na scéně objevil Rick. Rick byl její advokát — alespoň to tak zpočátku vypadalo, jenže on sám měl s Jill jiné plány. Především na dlouhá odpoledne, během nichž Harry přednášel na seminářích nebo kdovíco na té své univerzitě dělal.

Zanedlouho Jill zapomněla na Reno, neboť Rick byl všemi deseti pro rychlý rozvod v Mexiku. Byl si jist, že ho dokáže zorganizovat a ještě zařídit, aby Jill podle zákona o společném majetku bez čekání obdržela padesátiprocentní podíl. Vše se dalo bez zádrhelů vyřídit za 24 hodin. Jill pak měla od Harryho utéci a odjet společně s Rickem. Prásk!, rychlý rozvod, prásk!, další svatba, a potom prásk! prásk! prásk.!

Jediné, s čím si tedy Jill musela lámat hlavu, bylo stanovení nejvhodnější doby. Poté, co se jí Harry svěřil s časopouzdrem, však přestalo být problémem i to.

„Mám stát v čele celého projektu,“ prozradil jí. „Budu mít absolutní pravomoc zvolit, který předmět bude reprezentovat naši současnou kulturu. Je to strašná zodpovědnost, miláčku — ale já tuhle výzvu vítám.“

„A co to vlastně je to časopouzdro?“ vyzvídala Jill. Harry se pustil do obsáhlého výkladu, který Jill v podstatě nevnímala — zajímala ji pouze hlavní myšlenka. Šlo o to, že Harry musel vybrat nejrůznější harampádí, které se mělo zapečetit do téhle kovové věcičky tak, aby na ni jednoho dne — třeba za deset tisíc let — někdo narazil, vykopal ji, otevřel a poznal, jaká byla naše současná civilizace. Úžasný nápad! Jenže podle toho, jak o tom Harry vyprávěl, by člověk řekl, že právě vyhrál Velkou cenu nebo něco podobného.

„Máme v plánu to pouzdro zalít do základů nové budovy katedry humanitních věd,“ sdělil jí.

„Co to jsou humanitní vědy?“ zeptala se Jill, ale Harry jí místo odpovědi věnoval jeden ze svých pohledu typu Panebože-jak-můžeš-být-tak-hloupá?, kterými zpravidla začínaly jejich hádky. Tu a tam se v takové situaci i poprali, jenže tentokrát Harry dodal, že slavnostní předání budovy je plánováno na první květen a že si bude muset pospíšit, aby na tento velký den stihl všechno připravit. Včetně sepsání slavnostního projevu.

První květen bylo vše, co Jill potřebovala slyšet. Letos toto datum připadalo na pátek, a jelikož měl mít Harry do té doby plné ruce práce s přípravou projevu, jednalo se o nejvhodnější termín k drobnému leteckému výletu přes hranice. Jill tedy zatelefonovala Rickovi a ten jí sdělil, že jo, jasně, perfektní.

„Je to už za deset dní,“ připomněla mu Jill. „Čeká nás spousta práce.“

V té době to ještě netušila, ale nakonec se ukázalo, že měla pravdu. Čekalo ji více práce, než předpokládala, neboť Harry se o ni zničehonic začal zajímat. Skutečně zajímat.

„Musíš mi pomoci,“ řekl jí ještě téhož dne u večeře. „Chci se spolehnout na tvůj vkus. Pochopitelně už pár tipů nosím v hlavě, ale chtěl bych, abys i ty navrhla, které položky by měly do toho pouzdra přijít.“

Jill si zpočátku myslela, že si z ní manžel utahuje, ale Harry to myslel opravdu vážně. „Tenhle projekt bude poctivy. Lidé se obvykle uchylují k ryzímu exhibicionismu — vyberou ze všeho ,nejlepší’ vzorek a doplní ho popisnými údaji, které obvykle představují pouhé poplácání po zádech pro tehdejší stav. Jenže to není nic pro mě. Já bych tam rád vybral předměty, které se samy vysvětlují, nikoliv samy chválí. Argumenty místo ornamentů.“

Harry se na chvíli zasnil a pak dodal: „Všechny dochované položky budou představovat klíč k našim současným společenským postojům. Nikoliv předměty, k nimž obdiv jen předstíráme, nýbrž předměty, ve které většina lidí skutečně věří a má je ráda. A v této fázi nastupuješ na scénu ty, miláčku. Jako člověk, který zosobňuje většinu.“

V tu chvíli se Jill začala manželova myšlenka líbit. „Myslíš třeba televizor nebo popové desky?“

„Přesně tak. Co je to za album, které se ti tolik líbí? To s těmi čtyřmi hermafrodity na přebalu.“

„S kým?“

„Promiň — původně to má být pěvecká skupina, že?“

„Jo, ty myslíš Poodles!“ Jill odešla pro album s názvem Poodles opět štěkají. Zvuk téhle kapely ji opravdu bral, ale vždycky si mysle la, že její manžel Poodles nenávidí. Nyní však byl Harry samý úsměv.

„Výborně!“ prohlásil. „Ta tam rozhodně přijde.“

„Ale.“

„Neboj, koupím ti jinou.“ Vzal album a položil si ho na stůl. „Hele, taky ses zmiňovala o televizi. jaký je tvůj oblíbený pořad?“

Když Jill viděla, že to Harry opravdu myslí vážně, začala mu vyprávět o seriálu Někde v Americe. Seriál pojednával o životě na malém městě, na takovém obyčejném předměstí, ale lidi tam byli naprosto skvělí. Vystupoval tam manželský pár se dvěma dětmi, chlapcem a holčičkou, člověk by řekl, že je to taková průměrná rodinka, jenže on tak trošku laškoval s jednou rozvedenou paničkou, která provozovala diskotétiku, nebo jak se tomu říká, a dělala si zálusk na svého psychiatra — teda on to vlastně nebyl její psychiatr, analyzoval jedno z dětí, které založily požár ve střední škole, ne tu holku — ta se totiž bála, že se její rodiče dozvědí o jejím románku se zástupcem ředitele, který byl ve skutečnosti nepřátelským agentem, jenže to ona ještě nevěděla, a její skutečný přítel, ten, který prodělal tu operaci mozku, měl zase nějaký problém s matkou, takže. Zápletka se trochu zkomplikovala, ale Harry manželku neustále vybízel, aby vyprávěla dál, a zanedlouho se už usmíval a přikyvoval. „Báječně! Zkusíme si opatřit kazety s epizodami z typického týdne.“

„Chceš říct, že máš vážně o něco takového zájem?“

„Samozřejmě. Ty bys snad neřekla, že tenhle pořad věrně zachycuje životy dnešních amerických občanů?“

Jill musela uznat, že manžel má pravdu. Stejně jako v případě některých dalších věcí, které hodlal přidat do pouzdra, aby ukázal, jak dnešní lidé žili — například prášky na uklidnění, prášky na povzbuzení, formuláře pro daň z příjmu nebo mapu se systémem dálnic a rychlostních silnic s výběrem mýtného. Kromě toho hodlal Harry přiložit do pouzdra celou řadu cifer, od směrovacích čísel přes telefonní předčíslí a čísla sociálního pojištění až po čísla, která člověku přidělují počítače kvůli pojistkám, úvěrovým účtům nebo účtům za komunální služby.

Přitom však Harry nepřestával hledat nové a nové nápady na nové a nové položky a během příštích několika dnů vytrvale na Jill naléhal. Kupříkladu se zmocnil jejího suvenýru ze hřbitova Shady Lawn — byla to plastová otevírací krychle opatřená nápisem „Shady Lawn v kostce“. Uvnitř se nacházelo dvanáct drobných barevných reprodukcí zachycujících veškeré turistické atrakce a celá tato hračka se dala odeslat přátelům doma. Harry kostku uložil do časopouzdra a zabalil ji do papíru, který — jak vysvětlil Jill — představoval pojišťovací tabulku s výskytem koronární okluze u mužů středního věku a střední vrstvy. V podstatě se jednalo o infarkty.

„Copak to čteš?“ zeptal se vzápětí Jill, které v tu chvíli bylo jasné, že se může navždy rozloučit se svou nejnovější knihou se Stevem Slashem — s tou, ve které je Steve v zájmu zachování míru vyslán na přísně utajenou misi do Port Saidu, a ihned poté, co zabije těch pět chlápků pomocí přenosného plamenometu ukrytého v judistickém pásku, se připravuje na hajání s Yasminou, která je ve skutečnosti další tajnou agentkou s radioaktivními nehty.

Dále se Jill nedostala, neboť jí Harry knihu vezmul. Postupně jí začalo připadat, že před jeho dychtivýma drobnýma ručkama nezachrání vůbec nic.

„A copak to vaříš?“ dotázal se a do pouzdra putoval instantní oběd — boršč ze sáčku a palačinky s pomerančem.

„Kde je ta fotka tvého bratra?“ Na Studově snímku opravdu nic k vidění nebylo — prostě měl jen beatnickou bradku a pózoval vedle svého motocyklu v den, kdy ho zasvětili a přijali do Hell’s Angels. Jenže Harry přidal do pouzdra i ten. Jill to od Harryho nepřipadalo dvakrát milé, zvláště když snímek přicvakl k fotografii nějakých chlápků, kteří skládali přísahu Kukluxklanu.

Momentálně však bylo ze všeho nejdůležitější udržet Harryho ve spokojené náladě. Přesně tohle jí poradil Rick, když mu naznačila, co se děje.

„Spolupracuj, holka,“ poručil jí. „Vím, že se chová jako potrhlý blázen, ale aspoň nás nezačne podezírat. Musíme všechno pořádně naplánovat, koupit letenky, sbalit se a tak podobně.“

Problém byl, že Jill došly nápady. Vysvětlila to Rickovi, ale ten se jen zasmál.

„Něco ti vymyslím,“ řekl, „a ty ho tím můžeš nakrmit. Ten tvůj manžílek je vážně skvělej, ale já vím přesně, o co mu jde.“

Nejpodivnější na tom všem bylo, že Rick to zřejmě skutečně věděl. Také jemu to totiž pořádně zapalovalo, i když ne tak ztřeštěným způsobem jako Harrymu. Jill tedy pozorně vyslechla jeho návrhy, a když se vrátila domů, nadnesla je manželovi.

„Co kdybys tam přidal i nějakou ukázku Divadla absurdit?“ zeptala se. Harry se na ni zadíval přes okraj brýlí, takže se jí minutku zdálo, že trochu přestřelila, ale pak se zašklebil a začal být vzrušený.

„Výborně!“ řekl. „Napadá tě něco?“

„No, četla jsem recenzi na tu jejich novou hru, o které všichni mluví — je o chlápkovi, který si myslí, že bude mít dítě, a tak jde na interrupci, jenže ten doktor je údajně nějaká mystická postava, takže se ten potrat odehrává ve skleníku.“

„Nádhera!“ Harry kamsi odběhl. „Seženu kopii scénáře. Ještě něco?“

Díkybohu, že mě Rick předem poučil, pomyslela si Jill, a navrhla manželovi, aby sehnal nahrávku koncertu pro „vypreparovaný“ klavír, který vydává zvuky jako například skřípění brzd a někdy také vůbec žádný zvuk. I tento nápad se Harrymu zalíbil, stejně jako návrh na ukázku pop-artu — třeba na nějakou zvětšeninu novinové reklamy na prostředek pro zahánění únavy nebo na léčbu lupénky.

Příštího dne manželovi navrhla zvukový záznam „Happeningu“, který se uskutečnil v jakémsi soukromém sanatoriu pro duševně postižené, a Harryho její nápad opravdu nadchl.

O den později vyrukovala s návrhem na jeden nový zahraniční film s tak dlouhým názvem, že ho nedokázala vyslovit. Rick ji o tomto snímku předem informoval — jednalo se o jakousi zmatenou slátaninu jugoslávského režiséra, o kterém nikdy nic neslyšela: nějaký chlápek točil film o chlápkovi, který točí film, takže si v tom filmu člověk nikdy nemohl být jist, jestli má být daná scéna součástí filmu, nebo jestli je ten film součástí skutečného děje, tedy pokud se ten skutečný děj skutečně odehrál.

Harry jí zbaštil i tohle. I s navijákem.

„Ty jsi báječná,“ řekl. „Popravdě řečeno bych to do tebe nikdy neřekl.“

Jill mu věnovala úsměv extra-speciál a šla si vesele po svých. Což nebylo těžké, neboť Harry musel běhat po městě a shánět knihy, filmy a nahrávky všech děl uvedených na seznamu — přesně jak Rick předpokládal. Jill s Rickem tak měli nyní volné ruce pro nákupy a uskutečnění posledních plánů.

„Letenky dostanu až den před odletem,“ oznámil jí Rick. „Aspoň na sebe nikoho neupozorníme. Počítám, že Harry bude tu pikslu převážet na místo, kde budou mít druhý den ráno ten slavnostní obřad, takže se budeme moct v klidu sbalit.“ Rick to měl opravdu dokonale vymyšlené.

A jak řekl, tak se i stalo. Den před slavností měl Harry celé odpoledne napilno v domě pro hosty, kde ukládal do časopouzdra vybrané předměty. Jako přiblblá veverka, která zahrabává oříšky. Jenže ani přiblblé veverky nezahrabávají věci proto, aby je jiné veverky našly za deset tisíc let.

Harry neměl za poslední dva dny čas se na Jill ani podívat, což však Jill nikterak neznepokojovalo. Zhruba kolem večeře vyšla ven, aby ho zavolala, ale on odpověděl, že nemá hlad a kromě toho pry musí zajet na spediční firmu a zařídit, aby odvezla pouzdro k budově. Vykopou tam pro ně velkou díru, Harry do ní pouzdro uloží a až do zahájení předávacího obřadu u něj bude držet stráž.

V tak dobrou zprávu Jill ani nedoufala, a sotva Harry vyrazil do spediční firmy, zavolala Rickovi a oznámila mu vítanou novinu. Rick odpověděl, že za ní ihned přijede s letenkami.

Jill se tedy pochopitelně musela obléknout. Připnula si podvazkový pás a módní podprsenku a obula si lodičky. Odešla do koupelny, oholila se depilačním strojkem a upravila si vlasy v místech, kde jí začal blednout přeliv. Nakonec si nasadila umělé řasy, vyčistila zuby, nalíčila se, naparfémovala a nalepila si nové nehty.

Když se podívala na výsledek v zrcadle, byla na sebe opravdu pyšná. Poprvé za několik měsíců se znovu cítila být sama sebou. A od této chvíle, dušovala se, to už takové bude pořád — s Rickem.

Po jeho příjezdu si s ním začala v ložnici užívat, jenže v tom okamžiku se pochopitelně vrátil Harry — Jill zaslechla jeho auto. Odtrhla se od Ricka právě včas a poručila mu, aby se vytratil ven zadními dveřmi. Bylo jasné, že Harry se bude ještě hezkých pár minut domlouvat s lidmi ze spediční firmy.

Přinutila se čekat v ložnici tak dlouho, až měla jistotu, že je vzduch čistý. Přitom se neustále dívala z okna, jenže venku se mezitím setmělo natolik, že nebylo nic vidět. Avšak jelikož se odtamtud neozývaly žádné zvuky, dospěla k přesvědčení, že Harry pozval řidiče se závozníkem do domu pro hosty.

V tu chvíli konečně vyrazila ven.

Jenže v domě pro hosty žádní lidé ze spediční firmy nebyli. Stál tam pouze Harry.

„Řekl jsem jim, ať počkají do rána,“ prohlásil. „Rozmyslel jsem si to, když jsem si uvědomil, jak je venku vlhko — nemělo by smysl, abych v té zimě trávil celou noc a klepal se jako králík. Kromě toho jsem to pouzdro zatím nezapečetil — vzpomněl jsem si ještě na pár věcí, které bych tam chtěl přidat.“

Vytáhl z kapsy malou lahvičku a odnesl ji k časopouzdru. „Ta tam půjde taky. Pochopitelně jsem ji opatřil podrobným štítkem, aby ji mohli analyzovat.“

„Ale vždyť je prázdná,“ namítla Jill.

Harry zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Obsahuje smog. Přesně tak, smog z dálnice. Chci, aby o nás potomci znali úplně všechno — včetně složení jedovatého vzduchu, ve kterém naše soudobá kultura jednou vydechne naposledy.“

Spustil lahvičku do časopouzdra a sebral ze stolu další předmět. Jill si všimla, že opodál leží pájecí lampa, pomocí níž zapečetí víko, jakmile pumpou vyčerpá z pouzdra všechen vzduch. Manžel jí už dříve vysvětlil, že pouzdro bude vzduchotěsné, zvukotěsné a opláštěné duraluminem, ale Jill to momentálně nezajímalo. Stále upřeně sledovala, co manžel drží v ruce.

Byl to elektrický dranžírovací nůž s bateriemi.

„Další artefakt dvacátého století,“ prohlásil Harry. „Další důmyslný symbol našeho úpadku. Elektrický nůž — dokonalá pomůcka pro mámy, které potřebují na den Díkůvzdání nakrájet narychlo zmraženého předvařeného krocana, zatímco táta s rodinou počítají všechny ty nablýskané, syntetické, plastové dárky.“

Zamával nožem ve vzduchu.

„Oni to pochopí,“ pokračoval Harry. „Lidé z budoucnosti to všechno pochopí. Dozvědí se, jaký byl život v naší době — jak jsme vypustili Walden Pond a naplnili ho krví, potem a slzami.“

Jill se přesunula o něco blíže a vytřeštila oči na nůž. „Ta čepel je rezavá.“

Harry zavrtěl hlavou. „To není rez,“ řekl.

Jill zachovala klid. Zachovávala ho až do chvíle, kdy nakoukla přes okraj onoho velkého kovového pouzdra, zadívala se dovnitř a dole spatřila Ricka. Ležel bezvládně na dně časopouzdra a jeho krev máčela knihy, desky, fotografie a kazety.

„Čekal jsem, až se prosmýkne zadními dveřmi z domu,“ poznamenal Harry.

„Takže jsi věděl. po celou dobu.“

„Už hodně dlouho,“ přitakal Harry. „Dost dlouho na to, abych všechno promyslel a sestavil plány.“

„Jaké plány?“

Harry jen pokrčil rameny. A zvedl nůž.

O chvíli později přibyl do časopouzdra poslední vzorek života ve dvacátém století.

*

BATMANOVI NAPOMÁHAČI (1984)

Lawrence Blok

Existují dva druhy stylistů: pisálci, kterým je třeba gratulovat pokaždé, když ze sebe vyždímají hezký obrat, a stylisté, kteří vysypou z rukávu hezký obrat a pokračují v příběhu, jako by se nechumelilo. Lawrence Block patří k těm druhým. Již v počátcích své kariéry ze sebe chrlil knihy zběsilým tempem, přičemž však dokázal okořenit i drobnější dílka elegancí a vkusem. Tvrdá práce se vyplatila. Block dnes patří k předním současným autorům detektivního žánru a jeho bestsellery se dají zařadit do dvou sérií: první (temnou) řadu představují romány s Mattem Scudderem, jako například Eight Million Ways to Die (Osm milionů způsobů, jak zemřít), The Devil Knows You’re Dead (Ďábel ví, že jsi mrtev) nebo A Dance at the Slaughterhouse (Tanec na jatkách, česky 1999), za nějž získal Edgarovu cenu. Druhou (humornou) řadu pak tvoří záhadné příběhy s Berniem Rhodenbarrem — sem patří třeba The Burglar Who Thought He Was Bogart (Lupič, který se pokládal za strašidlo) nebo The Burglar Who Traded ted Williams (Lupič, který kšeftoval s Tedem Williamsem). Block se rovněž řadí k autorům nejvytříbenějších krátkých povídek. Není divu, že mu společnost Mystery Writers of America propůjčila titul velmistra. V poslední době se pustil do redigování knih a vydal již tři hvězdné antologie: Master’s Choice (Mistrova volba), díly 1 a 2, a Opening Shots (úvodní slova).

Kanceláře firmy Reliable’s se nacházejí ve Flatiron Building na rohu Broadwaye a Třiadvacáté. Recepční, elegantní černoška s vystouplými lícními kostmi a upravenými vlasy, mi pokynula a usmála se, takže jsem mohl projít chodbou do kanceláře Wallyho Witta.

Wally byl malý podsaditý mužík s buldočí čelistí a šedými vlasy přistřiženými těsně u lebky. „Rád tě vidím, Matte, jdeš právě včas,“ řekl, aniž vstal od stolu. „Znáte se, pánové? Matt Scudder, Jimmy diSalvo, Lee Trombauer.“ Navzájem jsme si podali ruce. „Čekáme ještě na Eddieho Rankina. Pak můžeme jít chránit bezúhonnost amerického obchodního systému.“

„Což bez Eddieho nejde,“ utrousil Jimmy diSalvo.

„Jistě, potřebujeme ho,“ souhlasil Wally. „Je to náš pitbul. Jestli je někdo vycvičený k útoku, tak je to Eddie.“

O pár minut později prošel Eddie dveřmi a já viděl, co měli muži na mysli. Přestože se Jimmy, Wally a Lee navzájem nepodobali, všichni nějakým způsobem vypadali jako bývalí poldové — předpokládám, že stejně jako já. Naopak Eddie Rankin vypadal jako chlápek, jaké jsme museli za špatných sobotních nocí předvádět na stanici. Hromotluk široký v ramenou a úzký v pase. Světlé, ba téměř bílé vlasy měl na bocích ostříhané nakrátko, ale vzadu dlouhé. Ležely mu na krku jako koňská hříva. Kromě toho měl široké čelo a boxerský nos. Jeho kůže byla velice světlá a plné rty sytě červené, takže působily poněkud uměle. Tvářil se jako rabiát a vyvolával v člověku dojem, že jeho reakce na jakýkoliv druh stresu bude s největší pravděpodobností fyzická a navíc velmi rázná.

Wally Witt mi jej představil. Ostatní už ho znali. Eddie Rankin mi potřásl rukou, přiložil mi levou dlaň na rameno a zmáčkl ho. „Nazdar, Matte,“ řekl. „Rád tě poznávám. Tak co říkáte, chlapi, vyrazíme na pomoc Křižákovi s kápí?“

Jimmy diSalvo si začal pískat ústřední melodii z „Batmana“, starého televizního seriálu. „Kdo máte u sebe bouchačku?“ zeptal se Wally. „Máte všichni nějakou?“

Lee Trombauer si odhrnul cíp saka a ukázal revolver v pouzdře na postroji. Eddie Rankin vytáhl velkou automatickou pistoli a položil ji Wallymu na stůl. „Barmanova bouchačka,“ oznámil.

„Batman bouchačku nenosí,“ informoval ho Jimmy.

„Tak ať se radši drží mimo New York,“ prohlásil Eddie. „Jinak mu někdo ustřelí prdel. Tyhlety revolvery bych já osobně nikdy nenosil.“

„Tenhle střílí stejně zpříma jako to, co máš ty,“ namítl Lee. „A nevzpříčí se v něm náboj.“

„V týdle holce se taky nevzpříčí náboj,“ řekl Eddie. Zvedl automatickou pistoli a všem ji ukázal. „Ty máš revolver,“ pokračoval, „osmatřicítku nebo co to je.“

„Osmatřicítku.“

„A když ti ji nějaký chlápek sebere, stačí, aby zamířil a vystřelil. I kdyby ještě nikdy předtím bouchačku neviděl, tuhletu základní věc zvládne. Zatímco s touhle obludou,“ dodal, odcvakl pojistku a začal si pohrávat se závěrem, „musíš provést tolik úkonů, že než na ně ten chlápek přijde, dávno mu tu bouchačku vytrhnu a nacpu mu ji do chřtánu.“

„Mně můj revolver nikdo nesebere,“ bránil se Lee.

„To říkají všichni, jenže se to stává pořád. Když někdo odstřelí poldu jeho vlastní bouchačkou, v devíti případech z deseti je to revolver.“

„To je jen proto, že je nosí všichni,“ řekl Lee.

„Vždyť to povídám.“

Jimmy a já jsme žádnou zbraň neměli. Wally se nabídl, že nás vybaví, ale oba jsme to odmítli. „Teda, ne že by bylo pravděpodobné, že budem muset nějaké picačky ukazovat, natožpak používat, to Bůh chraň,“ utrousil, „ale někdy se věci vymknou z rukou a pak je lepší mít nějaký pocit autority. Tak půjdem na ně, ne? Batmobil čeká u obrubníku.“

Sjeli jsme výtahem dolů — pět urostlých mužů, z toho tři ozbrojení ruční zbraní. Eddie Rankin měl na sobě kostkovanou sportovní bundu a zelené kalhoty. Ostatní byli v obleku s kravatou. Z budovy jsme vyšli východem na Pátou Avenue a následovali Wallyho do jeho auta, pět let starého cadillaku Fleetwood zaparkovaného vedle hydrantu. Za stěračem nebyly zastrčeny žádné lístky; průkazka Asociace dobrovolných pochůzkářů spolehlivě odrazovala veškeré dopravní policisty.

Wally řídil a Eddie Rankin se posadil dopředu vedle něj. My ostatní jsme seděli vzadu. Projeli jsme na Čtyřiapadesátou a odbočili doprava, kde Wally zaparkoval vedle hydrantu pár bloků od Páté Avenue. Společně jsme došli na roh Páté a odbočili směrem do centra. Zhruba uprostřed bloku si trojice černochů zřídila jakousi pouliční prodejnu. Jeden vystavoval dámské kabelky a hedvábné šátky, úhledně uspořádané na stole ze skládací lepenky; druzí dva nabízeli trička a magnetofonové kazety.

„Tak jdeme,“ řekl Wally hlubokým tónem. „Tihle tři tu byli i včera. Matte, zkontrolujte s Leem blok a ujistěte se, že ti dva tam na rohu nemají to, co hledáme. Potom se stejnou trasou vraťte a sejmeme tyhle chlápky. Já si tu mezitím koupím tričko.“

Vyrazili jsme s Leem na roh. Dva zmínění prodavači tam prodávali knihy. Ověřili jsme to a zamířili zpátky. „Opravdová policejní práce,“ řekl jsem.

„Buď rád, že nemusíme sepisovat protokol s uvedením názvů knih.“

„Údajných knih.“

Když jsme se připojili k ostatním, držel si Wally u prsou přehnaně velké tričko a pózoval pro nás. „Tak co říkáte?“ naléhal. „Jsem to já? Myslíte, že jsem to já?“

„Myslím, že je to Joker,“ poznamenal Jimmy diSalvo.

„Taky bych řekl,“ souhlasil Wally a pohlédl na dva Afričany, kteří se nejistě usmívali. „Myslím, že je to porušení zákona, víte? Myslím, že musíme všechny ty předměty s Batmanem zabavit. Nemáte na ně povolení, takže jde o porušení ochranné známky a my ty věci musíme konfiskovat.“

Oba prodejci se přestali usmívat, ale stále zjevně dost dobře nechápali, co se tady děje. Třetí muž, chlápek se šátky a s kabelkami, se opodál tvářil ostražitě.

„Mluvíte anglicky?“ zeptal se jich Wally.

„Umí jenom čísla,“ prohlásil Jimmy. „‚Pět dolar, deset dolar, prosím, děkuji.’ Víc toho neumí.“

„Odkud jste?“ naléhal Wally. „Senegal, co? Dakar. Jste z Dakaru?“

Muži přikývli a rozzářili se, když zaslechli známá slova. „Dakar,“ přizvukoval jeden z nich. Oba měli na sobě západní šaty, ale přesto působili lehce cizáckým dojmem — snad kvůli volným lesklým košilím s dlouhými rukávy a dlouhými špičatými límci, pytlovitým plisovaným kalhotám nebo mokasínám s koženým síťovaným svrškem.

„Jak teda mluvíte?“ zeptal se Wally. „Mluvíte francouzsky? Par-lej-vú franséz?“ Muž, který se ozval poprvé, ze sebe vychrlil příval francouzských slov. Wally od něj odstoupil a zavrtěl hlavou. „Že jsem se vůbec ptal, sakra,“ ulevil si. „Parlej-vů je jediné, co z toho posranýho jazyka umím.“ Obrátil se k Afričanům a řekl: „Policie. Par-lej-vú to taky? Policie. Pólicia. Kapisko?“ Rozevřel náprsní tašku a ukázal jim jakýsi odznak. „Žádný prodej Batmana,“ řekl a zamával jim před očima tričkem. „Batman není dobrý. Je to nepovolené, nevyrábí se to na základě licenční smlouvy, takže to nemůžete prodávat.“

„Žádný Batman,“ pravil jeden z Afričanů.

„Ježíši, neříkejte, že mi začínají rozumět. Jasně, žádný Batman. Ne, strčte si ty prachy někam, já úplatky brát nemůžu, už nejsem u policie. Chci akorát ty věci s Batmanem. Zbytek si můžete nechat.“

Potíž byla v tom, že po odebrání všech položek s Batmanem by prodejcům zbyla pouhá hrstka triček. Ta obsahovala motivy z pohádek Walta Disneye, které byly bezpochyby stejně nepovolené jako zboží s Batmanem, ale firma Disney dnes nebyla klientem kanceláře Reliable’s, takže nás to nezajímalo. Zatímco jsme nakládali do auta Batmany a Jokery, Eddie Rankin prohledal kazety a poté začal prohrabávat hedvábné šátky, které vystavoval třetí prodejce. Nakonec mu šátky ponechal, ale sebral mu dámskou kabelku, od pohledu z hadí kůže. „Ne dobré,“ sdělil prodejci, který se zatvářil neurčitě a přikývl.

Odkráčeli jsme zpátky k fleetwoodu a Wally otevřel kufr. Začali jsme ukládat zabavená trička mezi rezervní pneumatiku a jakési rybářské náčiní. „Klidně ať se ty trička umažou,“ řekl Wally. „Stejně se to všecko zničí, takže si s tím nelamte hlavu. Eddie, jestli začneš tu kabelku nosit, lidi tě budou drbat.“

„Je pro jednu mou známou,“ odpověděl Eddie Rankin. „Bude se jí líbit.“ Zabalil kabelku do batmanského trička a uložil ji do kufru.

„No dobrá,“ řekl Wally. „Tohle šlo fakt hladce. Lee, ty s Mattem teď projdete východní stranu Páté Avenue — my ostatní zůstaneme na téhle straně a pročešeme ji až k Dvaačtyřicáté. Nevím, jestli něco zabavíme, protože i když ti hoši nemluví anglicky, určitě si tu novinu rychle předají. Ale aspoň se postaráme o to, aby se na avenue žádné batmanské sračky neprodávaly, než se odsud přesuneme dál. Budeme mezi sebou udržovat vizuální kontakt, a jestli na něco narazíte, dejte nám signál, my se tam slítnem a zajistíme je. Je všecko jasný?“

Zdálo se, že ano. Opustili jsme auto s kufrem plným kontrabandu a vrátili se na Pátou Avenue. Dva prodavači triček z Dakaru se mezitím sbalili a zmizeli; museli si najít nějaké jiné zboží a nějaké jiné prodejní místo. Muž se šátky a kabelkami se činil dál. Když si nás všiml, ztuhl.

„Žádný Batman,“ varoval ho Wally.

„Žádný Batman,“ odpověděl prodejce.

„Já se poseru,“ řekl Wally. „Ten chlap se učí anglicky.“

Přešel jsem s Leem na druhou stranu ulice a začal postupovat směrem k centru. Všude se to jen hemžilo prodejci, kteří nabízeli oblečení, magnetofonové kazety, drobnou elektroniku, knihy a rychlé občerstvení. Většina z nich neměla zákonem předepsané povolení a město v pravidelných intervalech pořádalo zátahy v ulicích — především na hlavních obchodních třídách —, během nichž prodejce sebralo, napařilo jim pokuty a zabavilo jim zboží. Policisté se pak zhruba po týdnu přestali pokoušet o vynucení v podstatě nevynutitelného zákona a drobní obchodníci se opět vrátili do práce.

Jednalo se o zdánlivě nekonečný koloběh, který se ovšem netýkal prodejců knih. Soudy totiž rozhodly, že první dodatek ústavy zahrnuje v rámci zajištění svobody slova také právo všech občanů prodávat na ulici tiskoviny, takže když člověk nabízel na stánku knihy, měl od zátahů jednou provždy pokoj. V důsledku toho nabízela své zboží na ulicích nejen spousta učených antikvářů, ale také bezpočet negramotů, kteří vystavovali neprodané knihy o umění a ukradené bestsellery, jakož i mraky bezdomovců, již vytahovali z popelnic staré časopisy a rozprostírali je na chodníku v naději, že si je někdo bude chtít přečíst.

Před katedrálou svatého Patrika jsme narazili na Pákistánce s tričky a svetry. Zeptal jsem se ho, zda má nějaké zboží s Batmanem, a on se začal prohrabovat v hromadách a vytáhl asi šest kousků. Ani jsme se neobtěžovali dávat signál kavalerii na protější straně ulice. Lee muži jednoduše ukázal odznak — Zvláštní důstojník, psalo se na něm — a já mu vysvětlil, že veškeré zboží s Batmanem mu musíme zabavit.

„On výborný prodejář, Batman,“ prohlásil Pákistánec. „Já dostanu Batmana, prodám úplně nejrychleji.“

„No, tak už ho radši neprodávej,“ povídám, „protože je to protizákonné.“

„Promiň, prosím,“ řekl muž. „Jaký to zákon? Proč je Batman proti zákon? Já rozumím tak, že Batman je pro zákon. Je to dobrý muž, nebo není tak?“

Vysvětlil jsem mu princip copyrightu, ochranných známek a licenčních dohod. Bylo to trochu jako vysvětlovat myši spalovací motor. Neustále pokyvoval hlavou, ale netuším, kolik toho pochopil. Hlavní myšlenku nicméně chápal naprosto přesně — že teď odejdeme i s jeho zbožím, a připravíme ho tím o kdovíjaký zisk. Moc se mu to nelíbilo, ale těžko v téhle věci mohl něco dělat.

Lee si naskládal trička pod paži a vyrazili jsme dál. Na Sedmačtyřicáté jsme v reakci na signál od Wallyho přešli přes cestu. Druhá část výpravy totiž narazila na další párek Senegalců s obrovským sortimentem zboží s Batmanem — trička, svetry, kšiltovky i samostatné kšilty. Některé položky obsahovaly přesnou kopii chráněného netopýřího symbolu, jiné variaci na stejné téma; žádné zboží však nemělo potřebné povolení, a tak podléhalo konfiskaci. Oba prodejci — vypadali jako bratři a byli oblečeni v totožných pytlovitých béžových kalhotách a bledě modrých nylonových košilích — nechápali, co je s jejich zbožím v nepořádku, a nemohli uvěřit, že máme v úmyslu si všechno odnést s sebou. Nás však bylo pět a navíc jsme byli urostlí běloši s autoritářským chováním, ze kterého šel strach, takže co mohli dělat?

„Dojdu pro auto,“ řekl Wally. „V tomhle horku se ani náhodou nehodlám vláčet s tolika hadry přes sedm bloků.“

Když byl kufr téměř plný, odjeli jsme na Čtyřiatřicátou a zastavili se na oběd ve Wallyho oblíbené restauraci. Vybrali jsme si velký kulatý stůl a posadili se. Z trámů nad našimi hlavami visely zdobené pivní holby. Všichni jsme si dali panáka a objednali si sendviče s hranolky a půllitr černého piva. Pouze já jsem si pro začátek objednal kolu, pak další kolu k jídlu a na závěr kafe.

„Ty nepiješ,“ poznamenal Lee Trombauer.

„Dneska ne.“

„Ve službě ne,“ dodal Jimmy a všichni se rozesmáli.

„Víte, co by mě zajímalo?“ řekl Eddie Rankin. „Proč všichni to pitomé tričko s Batmanem vůbec chtějí.“

„A nejsou to jen trička,“ přisadil si někdo.

„Jasně, to máte trička, svetry, kšiltovky, krabice od oběda. Kdyby se dal Batman vytisknout i na vložky, cpaly by si ho ženský do vaginy. Ale proč zrovna Batman, prokristapána?“

„Protože frčí,“ odpověděl Wally.

„‘Frčí’. Co to, kurva, vůbec znamená?“

„To znamená, že frčí. To to znamená. Frčí znamená, že frčí. Že ho všichni chtějí, protože ho chtějí všichni ostatní, takže zkrátka frčí.“

„Já ten film viděl,“ prohlásil Eddie. „Viděli jste ho?“

Dva z nás film viděli, dva ne.

„Je dobrej,“ řekl Eddie. „V podstatě bych řekl, že je to film pro děcka, ale jinak je dobrej.“

„A co jako?“

„No, kolik triček XXL asi tak prodáš dětem? Tyhle nesmysly si kupujou úplně všichni a ty mi na to odpovíš, že je to tím, že Batman frčí, protože frčí. Já to nechápu.“

„To ani nemusíš,“ řekl Wally. „Je to to samý jako u těch negrů. Zkus jim vysvětlit, proč nemůžou Batmana prodávat, pokud nemají pod potiskem drobné prohlášení o ochranné známce. A když už seš u toho, zkus vysvětlit mně, proč ti blbouni, kteří tyhle věci padělají, nepadělají z jedné vody načisto i to prohlášení. Problém je, že nikdo nemusí nic vysvětlovat, protože nikdo nemusí nic chápat. Jediné sdělení, které ti chlápkové na ulici musí pochopit, zní:  ,Batman ne dobrý, neprodávat Batman.’ Jestli pochopí aspoň tohle, tak děláme svou práci dobře.“

Wally zaplatil za všechny. Z restaurace jsme odjeli před Flatiron Building, abychom vyprázdnili kufr a vynesli všechny věci nahoru, a pak jsme vyrazili do Village a začali pročesávat pouliční trh na Šesté Avenue pod Osmou ulicí. Pár konfiskací, které jsme zde provedli, se obešlo bez incidentů. Nedaleko od vchodu do metra na západní Třetí jsme pak zabavili asi dvanáct triček a zhruba stejný počet kšiltů jednomu chlápkovi z Karibiku, když vtom se do věci vložil další prodejce. Na sobě měl pestrobarevnou košili a vlasy zmuchlány do rastafariánských dredů. „Nemůžete brát bráchovi ty věci, člověče. To prostě nemůžete.“

„Jde o nelicencované zboží vyrobené v rozporu s mezinárodními zákony o ochranných známkách,“ informoval ho Wally.

„To je možný,“ souhlasil muž, „jenže to vám ještě nedává právo ty věci zabavovat. Tomuhle říkáte spravedlivé řízení? A co vás vůbec k tomuhle jednání opravňuje? Vy přece nejste od policie.“ Poslední slovo přitom vyslovil s důrazem na první slabiku: policie. „Nemůžete jen tak přijít člověku do obchodu a zabavit mu zboží.“

„Do obchodu?“ Eddie Rankin k němu přistoupil a založil si ruce v bok. „Ty tady vidíš nějakej obchod? Já tu vidím akorát posranou deku a na ní posraný hadry.“

„Jenže pro něj je to obchod. Je to místo, kde prodává své zboží.“ „A co je tohle?“ naléhal Eddie. Zamířil napravo, kde muž s dredy vystavoval na dvojici obrácených oranžových beden kadidlové tyčinky. „Tohle je tvůj obchod?“

„Přesně tak. Tohle je můj obchod.“

„Víš, jak mi to připadá? Připadá mi, že tady prodáváš drogové propriety. Protože přesně tak to vyhlíží.“

„Je to kadidlo,“ prohlásil rastafariánec. „Na zápachy.“ „Jo na zápachy,“ řekl Eddie. Jedna tyčinka doutnala, a tak ji zvedl a přičichl k ní. „Fujtajbl,“ ulevil si. „To je teda fakt zápach, to se musí nechat. Smrdí to jako podpálený kočičinec.“

Rastafariánec mu kadidlo vytrhl. „Je to příjemná vůně,“ prohlásil. „Voní jako tvoje máma.“

Eddie se na něj usmál, rozevřel rty a vycenil zažloutlé zuby. Vypadal spokojeně a velice nebezpečně. „A co kdybych ti ten obchůdek rozkopal až doprostředka ulice?“ zeptal se. „A tebe s ním? Jak by se ti to líbilo?“

Wally Witt se uhlazeně a elegantně postavil mezi ně. „Eddie,“ řekl tiše, Eddie ustoupil a jeho úsměv pohasl. Wally se otočil k prodavači kadidel a řekl: „Hele, my dva mezi sebou nemáme žádné spory. Já dělám svou práci a ty tu máš svůj obchod.“ „Jenže můj bratr tu má taky svůj obchod.“ „No, v tom případě ho bude muset provozovat bez Batmana, protože to nařizuje zákon. A jestli si ty chceš na Batmana hrát, laškovat tady s mým kámošem a strkat nos do věcí, do kterých ti nic není, tak nebudu mít jinou možnost. Rozumíš mi?“

„Já jenom tvrdím. já akorát tvrdím, že jestli chcete zabavit zboží toho muže, potřebujete k tomu policistu a soudní příkaz, protože jinak to není oficiální.“

„Prima,“ prohodil Wally. „Ty to tvrdíš a já to beru na vědomí, jenže já zase tvrdím, že k tomu, abych to udělal, nepotřebuju nic víc než to udělat — oficiálně, nebo i neoficiálně. A jestli si chceš obstarat policajta, aby mě zadržel, tak si klidně posluž, ale počítej s tím, že já na tebe obratem podám žalobu za prodej drogových pomůcek a provozování obchodní činnosti bez řádného povolení.“

„Tohle nejsou žádné drogové pomůcky a my to oba víme.“

„My oba víme akorát to, že se tu pokoušíš dělat tvrďáka, a oba taky víme, co si za to vykoleduješ. Fakticky to chceš?“

Prodavač kadidel chvíli jen tak stál a pak sklopil oči. „Na tom, co chci, nezáleží.“

„No, tak to máš pravdu,“ přitakal Wally. „Na tom, co chceš, nezáleží.“

Naházeli jsme trička a kšilty do kufru a vypadli odtamtud. Cestou do Astor Place se Eddie obrátil k Wallymu a řekl: „Neměl ses nám tam do toho plíst. Já už bych si ho vychutnal.“

„O tom nepochybuju.“

„Ty řeči o mý mámě mě nenamíchly. To jsou jen negerský žvásty, oni tak mluvěj všichni.“

„Já vím.“

„Rádi by žvanili o fotrech, jenže je vesměs neznají, a tak zůstávaj u matek. Prej na zápachy — měl jsem mu tu tyčku strčit do prdele, aby byla tam, kde je smradu nejvíc. Nesnáším, když někdo strká čumák do cizích věcí.“

„To víš, pouliční advokát.“

„Tak akorát pouliční hajzl. Možná se tam vrátím a trochu si s ním popovídám.“

„Ve vlastním volnu.“

„Přesně tak, ve vlastním volnu.“

Astor Place hostí poněkud neformálnější bleší trh se spoustou týpkú z Bowery, kteří zde nabízejí pestrou směsici zboží vytahaného z popelnic a kradených předmětů. Naše zdejší role tak byla mimořádně absurdní, neboť jsme nevzrušeně procházeli kolem čmajznutých rádií, psacích strojů a šperků a zaměřovali se pouze na zboží, které prodejci naprosto legálně zakoupili, byť od nelegálních výrobců. Příliš mnoho batmanovského zboží jsme tady nicméně neobjevili, přestože spousta lidí — prodejců i zákazníků — byla oděna jako Křižák s kápí. Nehodlali jsme strhávat trička lidem přímo z těla a ani jsme příliš důkladně nehledali kontraband, neboť na ulici se to jen hemžilo pomatenci a nejrůznějšími paky a na pokoušení štěstí nebyla právě vhodná doba.

„Padáme odsud,“ rozhodl Wally. „Nerad nechávám auto v téhle čtvrti. Už jsme na sebe klientovi bohatě vydělali.“

Ve čtyři hodiny jsme už seděli ve Wallyho kanceláři a na jeho stole se vršila vysoká hromada s ovocem našeho snažení. „Koukejte na všecky ty hadry,“ prohlásil Wally. „Dneska odpad, zítra poklad. Za dvacet let se bude tenhle šmejd dražit v Christie’s. Teda, tyhle konkrétní hadry ne, protože ty pošlu kurýrem klientovi, který je šoupne do spalovací pece. Pánové, dnes jste odvedli kvalitní práci.“ Vytáhl peněženku a podal každému z nás stodolarovou bankovku. „Takže zítra ve stejnou dobu?“ zeptal se. „Až na to, že zítra si asi dáme oběd u Číňanů. Eddie, nezapomeň na tu kabelku.“

„Žádnej strach.“

„Jestli se chceš vrátit za tím rastafariáncem, tak bys ji asi neměl nosit. Mohl by se v tobě splést.“

„Ten mi může víš co,“ prohlásil Eddie. „Nemám na něj čas. Jestli chce mít to kadidlo v zadku, ať si ho tam strčí sám.“

Lee s Jimmym a Eddiem vyšli z kanceláře — chechtali se, vtipkovali a plácali se po zádech. Vyrazil jsem za nimi, ale pak jsem se vrátil a zeptal se Wallyho, jestli by neměl minutku.

„Jasně,“ řekl. „Panebože, to snad ne. Koukej.“

„Jo, tričko s Batmanem.“

„Ale hovno, Sherlocku. Koukej, co je natištěno tady pod tím symbolem.“

„Prohlášení o ochranné známce.“

„Přesně tak. To znamená, že tohle tričko je legální. Máme jich tu víc? Ne, ne, ne, ne. Počkej, tady jedno je. A tady další. Bože, to je k nevíře. Jsou tu ještě nějaký? Už tu žádný nevidím, ty jo?“

Prohledali jsme hromadu, ale žádná další trička s prohlášením jsme už nenašli.

„Takže celkem tři,“ konstatoval Wally. „No, to zas není tak hrozné. Pouhý zlomek.“ Zmuchlal všechna tři trička a hodil je zpátky na hromadu. „Chceš si jedno vzít? Je pravé, takže ho můžeš nosit bez strachu ze zabavení.“

„Asi ne.“

„A máš děti? Vezmi je domů dětem.“

„Jedno je na univerzitě a druhé v armádě. Myslím, že by neměly zájem.“

„To asi ne.“ Wally odstoupil od stolu. „No, všechno šlo jako po másle, co říkáš? Měli jsme dobrej tým, který vzorně spolupracoval.“

„To jo.“

„Co je s tebou, Matte?“

„Nic, vážně. Ale myslím, že zítra už nepřijdu.“

„Ne? A pročpak?“

„No, už proto, že mám ráno zubaře.“

„Vážně? A v kolik?“ •

„Ve čtvrt na deset.“

„No, a jak dlouho to tam může trvat? Půl hodinky, maximálně hodinku? Takže se sejdeme o půl jedenácté, to by mělo stačit. Klient nemusí vědět, v kolik hodin vyrazíme do ulic.“

„Ale nejde jen o zubaře, Wally.“

„Cože?“

„Myslím, že tuhle práci už dělat nechci.“

„Jakou práci? Ochranu copyrightu a obchodní známky?“

„Jo.“

„A co ti vadí? Že je pod tvoje schopnosti? Že plně nevyužívá tvého detektivního talentu?“

„V tom to není.“

„Protože pokud jde o prachy, mám dojem, že to tak špatnej džob není. Sto babek od desíti do čtyř s hodinou a půl na oběd, který je navíc placený. Tvůj oběd mě sice moc nestál, protože nepiješ, ale i tak. Takže řekněme oběd za deset dolarů, to máme sto deset dolarů za. za kolik, za čtyři a půl hodiny práce?“ Wally začal ťukat čísla do kalkulačky na stole. „To je nějakých čtyřiadvacet čtyřiačtyřicet na hodinu. Což není špatná mzda. Jestli chceš domů nosit víc, tak mám dojem, že potřebuješ buďto lupičský náčiní, anebo diplom z práv.“

„Ty prachy jsou slušný, Wally.“

„Tak v čem je problém?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Prostě nemám to srdce,“ řekl jsem. „Terorizovat lidi, kteří ani nemluví tvou řečí, zabavovat jim zboží jen proto, že jsme silnější než oni, a vědět, že s tím stejně nic nenadělají.“

„Tak ať přestanou prodávat pokoutní věci a budou mít pokoj.“

„Ale jak? Vždyť oni ani nevědí, že jsou ty věci pokoutní.“

„Vidíš, a právě zde nastupujeme na scénu my. Dáváme jim vzdělání. Jak by to jinak mohli pochopit, když je nikdo nepoučí?“

Kravatu jsem si povolil už dřív. Teď jsem si ji rovnou sundal, složil a strčil do kapsy.

„Když nějaká společnost vlastní ochrannou známku,“ pokračoval Wally, „tak má právo kontrolovat, kdo ji používá. A když někdo přistoupí na licenční dohodu a vyklopí peníze, aby mohl vyrábět určité zboží, tak má právo na exkluzivitu, kterou si zaplatil.“

„S tím nemám problém.“

„Tak s čím?“

„Vždyť oni ani nemluví naším jazykem,“ řekl jsem.

Wally se napřímil. „A kdo jim říkal, aby sem jezdili?“ dotázal se. „Kdo je sem pozval, kurva? Vždyť v centru nemůžeš ujít jediný blok, aniž bys narazil na nějakého superprodejce ze Senegalu. Vyrojí se z letadla Air Afrique z Dakaru a ze všeho nejdřív si otevřou na světoznámé Páté Avenue hodně vzdušnej krámek. Neplatí nájem, neplatí daně, prostě si jen rozloží na betonu deku a kasírujou dolárky.“

„Nepřipadali mi, že na tom nějak zvlášť bohatnou.“

„Musí na tom bohatnout. Když zaplatí za šátek dvě babky a prodají ho za deset, musí si vydělat ažaž. Bydlí namačkaní jako sardinky v hotelech, jako je Bryant, po šesti až osmi lidech. Spí na střídačku a jídlo si vaří na plotýnce. Dva až tři měsíce tohohle života a můžou se vrátit do toho posranýho Dakaru. Vyklopí prachy, dají si na pár minut pauzu, během níž počnou další dítě, a už si to frčí zpátky na JFK, aby to všecko začali znovu. Myslíš, že tohle potřebujeme? Copak nemáme dost vlastních lopat, které si nedokážou vydělat na živobytí? To si sem musíme vozit letadlem další?“

Prohrabal jsem hromadu na Wallyho stole a vytáhl kšilt s natištěným Jokerem. Přemýšlel jsem, proč by měl někdo takovou věcičku chtít. „Jakou mají ty zabavené věci podle tebe hodnotu?“ zeptal jsem se. „Pár stovek?“

„Ježíši, to já nevím. Počítej deset dolarů za tričko a máme jich tu nějakých třicet až čtyřicet. K tomu pár svetrů a další nesmysly. Vsadím se, že se to bude blížit k tisícovce. Proč?“

„Jenom tak přemýšlím. Každému z nás jsi zaplatil stovku a oběd.“

„Což dělá i s tuzérem osmdesát babek. O co ti jde?“

„Ale klientovi jsi za nás musel vyúčtovat takových padesát dolarů za hodinu, ne?“

„Ještě jsem nikomu za nikoho nic nevyúčtoval — teď jsem vešel do dveří. Ale jinak máš pravdu, takové jsou sazby.“

„Takže jak to spočítáš? Čtyři chlapi po osmi hodinách?“

„Po sedmi. Oběd klientům neúčtujeme.“

Sedm hodin se i tak zdálo jako dost velkorysá doba vzhledem k tomu, že jsme dělali čtyři a půl. „Takže sedm krát padesát krát čtyři lidi je kolik?“ zeptal jsem se. „Čtrnáct set dolarů? Samozřejmě plus tvůj vlastní čas, který je určitě dražší než sazba běžných výkoňáků. Řekněme stovka na hodinu?“

„Pětasedmdesát.“

„Což za sedm hodin dělá nějakých pět stovek?“

„Pět set dvacet pět,“ řekl Wally klidně.

„Plus našich čtrnáct set, to máme devatenáct set dvacet pět. Řekněme dva tisíce dolarů na účet klienta. Nepletu se, že ne?“

„Co tím chceš říct, Matte? Že mi klient platí příliš nebo že z toho dortu nemáš dost velký kus?“

„Ani jedno. Ale jestli se chce tvůj klient udávit těmahle hadrama,“ mávl jsem směrem k hromadě na stole, „nebylo by lepší, kdyby to zboží normálně skupoval sám? Vždyť by ho to vyšlo mnohem levněji, ne?“

Wally na mě dlouze civěl. A pak jeho hranatý obličej praskl a on se začal smát. Také já jsem se rozesmál a náš společný smích rozptýlil veškeré napětí nahuštěné ve vzduchu. „Ježíši, vždyť ty máš pravdu,“ řekl. „Ten klient mi platí strašně moc.“

„Jasně, jestli to pro něj chceš dělat, nepotřebuješ si k tomu najímat mě a ostatní chlapy.“

„Můžu prostě jít a to zboží si koupit.“

„Přesně tak.“

„Dokonce bych mohl ty pouliční prodejce úplně vynechat a jít rovnou do velkoobchodu.“

„Tím bys rozhodně nějaký dolar ušetřil.“

„To se mi líbí,“ řekl Wally. „Víš, jak mi to připadá? Jako něco, co by udělala federální vláda — ta kdyby chtěla dostat z ulice kokain, skoupila by ho přímo od Kolumbijců. Počkej, neudělali vlastně něco takového doopravdy?“

„Myslím, že jo, ale řek bych, že to nebyl kokain.“

„Ne, bylo to opium a udělali to už před pár lety — vykoupili celou úrodu tureckého opia, protože to byl nejlevnější způsob, jak si ho nevpustit do země. Skoupili ho a spálili, což byl, kluci a holky, konec heroinové závislosti v Americe.“

„Zafungovalo to naprosto zázračně, že jo?“

„Nic nezafungovalo,“ prohlásil Wally. „To je první princip moderního vymáhání zákona: nikdy nic nefunguje. Zvláštní na tom je, že v tomhle případě na tom klient nijak netratí. Když vlastníš copyright nebo ochrannou známku, musíš ji bránit, jinak riskuješ, že o ni přijdeš. Musíš být schopen říct, že toho a toho dne jsi zaplatil tolik a tolik dolarů za obranu svých zájmů a vyšetřovatelé v roli tvých agentů zabavili tolik a tolik zboží od tolika a tolika obchodníků. Cena zabaveného zboží se přitom musí aspoň rovnat tvým výlohám. Věř mi, tyhle velké společnosti by neutrácely každoročně takové prachy, kdyby si předem nespočítaly, že se jim to vyplatí.“

„Já tomu věřím,“ řekl jsem. „A i kdyby, tak představa, že se takovému klientovi trochu pustí žilou, by mě rozhodně nebudila ze spaní.“

„Tobě se akorát nelíbí ta práce.“

„Bohužel ne.“

Wally pokrčil rameny. „Já ti to nevyčítám. Je to buzerace. Jenže prokristapána, Matte, vždyť většinu práce soukromého očka tvoří buzerace. Bylo to snad u policie jiné? Nebo u kteréhokoliv jiného pořádkového sboru? Většinu naší agendy představovala buzerace.“

„Plus papírování.“

„Plus papírování — to máš absolutní pravdu. Trochu si zabuzeruješ a pak to sepíšeš. A nakopíruješ.“

„Určitou dávku buzerace já snesu,“ řekl jsem. „Ale upřímně řečeno, na to, co jsme dělali dneska, prostě nemám žaludek. Připadal jsem si jako tyran.“

„Hele, já bych taky radši rozkopával dveře a zneškodňoval padouchy. O tohle ti jde?“

„To ani ne.“

„Být jako Batman — motat se po Gotham City a napravovat nepravosti. A při tom všem ani nenosit bouchačku. A víš, co v tom filmu chybělo?“

„Já ho ještě neviděl.“

„Robin, nevystupoval tam Robin. Zázračný chlapec Robin. Dokonce se už neobjevuje ani v komiksech. Někdo mi říkal, že o něm nechali hlasovat: čtenáři měli zavolat na linku 900 a hlasovat, jestli tam mají Robina nechat, nebo ho mají zabít. Jako ti bojovníci ve starém Římě — jak se jim to říkalo?“

„Gladiátoři.“

„Jasně. Palec nahoru, nebo palec dolů — Robin dostal palec dolů, a tak ho zabili. Věřil bys tomu?“

„Já už bych věřil všemu.“

„Jo, tak to jsme dva. Vždycky jsem si myslel, že jsou to teplouši.“ Podíval jsem se na něj. „Myslím Batman s Robinem. A vůbec ta jeho sebranka. Když jsem viděl, do jakých kostymů se oblíkají a jak poletují sem a tam, hned jsem si říkal, že to budou nějací přihřátí sadomasochisti. Tebe to nenapadlo?“

„Ne, to mě nikdy nenapadlo.“

„Teda, ne že bych kvůli tomu nemohl spát, ale existuje snad jiné vysvětlení? Teď už je to fuk, protože Robin je stejně dávno mrtvý. Předpokládám, že umřel na AIDS, ale jeho rodina to popírá, stejně jako u toho…  jak se to jen jmenuje? Však ty víš, koho myslím.“

Neměl jsem tušení, ale pokýval jsem hlavou.

„A ty si prostě musíš nějak vydělávat. Musíš obracet dolárky, i kdybys měl kvuli tomu tyranizovat Afričany nebo se třeba sám válet na dece a prodávat kazety a šátky. Pět dolar, deset dolar.“ Pohlédl na mě. „Ne dobrý, co?“

„Myslím, že ne, Wally.“

„Prostě nechceš bejt jedním z Batmanových napomáhačů. No dobrý, když nemůžeš, tak nemůžeš. Já o tvejch pohnutkách koneckonců vůbec nic nevím. Ty například nepiješ, zatímco já nemám s chlastem vůbec žádný problém. Ale kdybych si nemohl dát na konci dne nohy nahoru a urazit pár frťanů, kdo ví? Třeba bych taky nemohl tuhle práci dělat. Ty seš prima chlap, Matte. Kdyby sis to rozmyslel.“

„Já vím. Díky, Wally.“

„Hej,“ dodal Wally. „To nestojí za řeč. Musíme držet při sobě, chápeš? Zvlášť tady v Gotham City.“

*

DÍVKA, KTERÁ SE PROVDALA ZA NETVORA (1953)

Anthony Boucher

Anthony Boucher (1911-1968) patřil k nejpozoruhodnějším postavám, jaké kdy detektivní žánr poznal. Totéž se přitom dá říci i o žánru science fiction. A ať už ve svých oborech pracoval jako autor, kritik nebo vydavatel, jeho jméno u povídky, románu či časopisu bylo spolehlivou známkou, že se vám dostává toho nejlepšího, co daný obor nabízí. Pod pseudonymem H. H. Holmes napsal řadu památných detektivních románů a pod vlastním jménem vytvořil více než dvě desítky povídek v žánru fantasy, které jsou vydávány dodnes. Přitom stačil ovlivnit prakticky všechny spisovatele své doby — ať už tím, že je učil prostřednictvím řemeslné zručnosti vnášené do vlastních děl, anebo tím, že od nich kupoval povídky a redigoval je pro některý ze svých magazínů (byl mimo jiné spoluzakladatelem časopisu The Magazine of Fantasy & Science Fiction), případně též jako kritik: během života napsal 850 týdenních sloupků pro New York Times Book Review. Navíc to nebyl žádný snob. Stal se prvním významným kritikem, který seriózně recenzoval díla vydávaná v paperbacku. Zemřel až příliš mlád, v padesáti sedmi letech.

Celou záležitost provázela již od počátku atmosféra jakéhosi tísnivého chvatu. Datum svatby bylo stanoveno ještě před formálním oznámením zasnoubení; Doreen nesmírně naléhala, že Marie musí okamžitě přijet do Hollywoodu, aby se zhostila role družičky. Když Marie dorazila do domu, byl zde již v plném proudu zásnubní večírek, a k dovršení všeho měla Marie sotva čas se co nejrychleji osprchovat a převléknout a už stála vedle sestřenice Doreen, která ji představovala tomu vrahovi.

Tedy ne že by to Marie v tu chvíli s určitostí věděla. V tom okamžiku — zatímco jeden z Doreeniných přátel hrál na klavír jazzovou improvizaci jakéhosi svatebního pochodu, jiný se k ní pokoušel vymyslet rýmovaný text a všichni ostatní říkali věty typu: „Drahoušku.!“, „Ale můj agent tvrdí.“, „Alkohol tady teče jako lepidlo“ nebo „Živá televize? Ale drahá, vždyť to už je dávno minulostí“ — tedy v tom okamžiku to byla pro Marii jen zapadlá dívčí vzpomínka, která se pokouší tropit povyk kdesi v zapomenutém koutu její mysli a kterou postrkují kupředu velmi aktivní Mariiny instinkty. Později, díky pomoci muže v šedém a jeho podivného přítele s neviditelnou mouchou, se měla tato vzpomínka proměnit v hrúzyplnou jistotu, avšak nyní byla jen mlhavá a neurčitá — a snad právě to na ní bylo ze všeho nejděsivější.

Marie byla připravena, že se jí Doreenin snoubenec nebude líbit. Doreen byla jen o rok starší než ona (tedy sedmadvacetiletá), ale vypadala o rok mladší. Tím obscénněji působila na Marii představa, že si tato žena bude brát padesátníka. Čekala, že uvidí někoho ve stylu postaviček Petera Arna, a tak na chvíli pocítila úlevu, že sestřenčin nápadník vypadá tak obyčejně - prostě normální chlap připomínající hokynáře na rohu ulice, vlastně ne, spíš toho hezkého trafikanta, který byl kdysi mormonským biskupem. Krátce nato Marii příjemně překvapilo, že Doreenin budoucí manžel je nenucený, přívětivý a dokonce i okouzlující způsobem, který by člověk u obyčejných postarších mužů nečekal. Neustále se vyptával na Mariinu rodinu (jež byla samozřejmě také Doreeninou rodinou), na Utah a na dnešní Salt Lake City a po celou dobu vyvolával v Marii dojem, že se na tyto věci dotazuje pouze proto, že nějak souvisejí s ní.

Během těchto několika prvních okamžiků jako by se celý hollywoodský večírek úplně rozplynul a Marie jako by se znovu ocitla v Salt Lake City. Za těchto okolností pro ni bylo naprosto pochopitelné, že si Doreen tohoto muže bere bez ohledu na jeho věk — a bez ohledu na sílu, s jakou se Mariina dívčí paměť pokoušela přiřadit tomuto muži jméno LUTHER PEABODY (psáno velice černým písmem) a fotografii (mnohem mladší), která ho doprovázela.

„Luthere, buď na Marii hodný, ano?“ řekla nyní Doreen. „Musím jít předstírat hostitelku,“ dodala a odešla pryč. Marie s Lutherem Peabodym osaměli, zatímco večírek kolem nich vířil jako poblázněná fotomontáž. Problém nebyl v tom, co Peabody říkal nebo kde se jí dotýkal, když Marii nenuceně směroval k baru, přestože jeho slova byla záměrně sugestivní a jeho doteky se rozhodně nedaly pokládat za obvyklé projevy ženicha vůči družičce; problém vězel spíše v jeho hlasu, který byl až příliš tichý, v jeho prstech, které byly až příliš jemné, a také v jeho očích — v očích, jež ji fixovaly, jako by byli v místnosti pouze oni dva, v očích, které byly až příliš tvrdé.

Vzpomínka malé holčičky byla stále pouhým střípkem, ale i tak v Marii posilovala náhlý pocit nebezpečí. Bez jediné vědomé myšlenky se Marie přistihla, že se snaží Peabodymu uniknout: nejprve vklouzla za dva muže, kteří se hádali o pravomocích odborové organizace v televizních stanicích, a zabořila se do hlubokého křesla v nejtemnějším rohu.

Celé tělo se jí třáslo, jako by bylo nějakým podivně veřejným způsobem zneuctěno. Navíc ji napadlo, že nějaký mohovitý zhýralec á la Peter Arno by byl možná přece jen bezúhonnějším a vítanějším švagrem.

A právě v tomto zapadlém koutě ji oslovil muž v šedém.

„Vy jste Doreenina sestřenice Marie,“ konstatoval. „Já se jmenuji MacDonald. Nemáte žádné pití. Vlastně jste,“ dodal, „ani žádné neměla.“ Načež jí podal jednu ze dvou skleniček martini, které držel v ruce.

Marii se prostřednictvím aktivního zázraku podařilo nápoj nerozlít. Přesto musela dvakrát usrknout, než dokázala vymodelovat obličej do patřičného úsměvu a říci: „Díky, pane.“

„Prima,“ prohlásil muž. „Nebyl jsem si jistý, zda vám mohu nabídnout alkohol. U dívek ze Salt Lake City člověk nikdy neví.“

„Ó, já nejsem svatá.“

„To nejsme nikdo. Díkybohu.“

„Chci říct,“ (úsměv jí teď šel snadněji), „že nejsem mormonka. A Doreen taky není. Oba naši otcové přišli do Salt Lake City jako vdovci a my jsme jim křičely v náručí. Oba si pak vzali utažské dívky, takže celá ta obrovská mormonská rodina, o které se můžete dočíst v Doreeniných propagačních materiálech, je jenom nevlastní.“

„Upozorněte Doreen někdy,“ řekl muž suše. „Nikdy nezpochybnila jediné slovo ze svých propagačních textů. Včetně,“ jeho oči přelétly po hlučné místnosti „sousloví ‚začínající hvězda’. Jak dlouho může být člověk začínající hvězdou? Je to snad nějaký polotrvalý stav, jako když jste třeba Mladým demokratem? Pořád mě upomínají o příspěvky, zatímco já už bych měl strkat peníze spíš do vodiček na vlasy.“

„Ó, ale vždyť vy jste mladý!“ reagovala Marie spěšně, přestože by za normálních okolností nic podobného nevyslovila — muži určitě táhlo na čtyřicítku. Alespoň se však přestala třást, neboť mužova přítomnost byla příjemná i uklidňující a vůbec v ní neprobouzela útržky starých vzpomínek s blátivě měkkými prsty a pekelnýma očima.

Mac-Taknějak jako by jí četl myšlenky. Pohlédl přes místnost k baru, kde právě Luther Peabody okouzloval pochůzkářku třetí asistentky nějakého bezvýznamného sloupkaře. „Vy jste právě přijela, viďte?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla Marie neklidně. „Všechno se tu odehrává v takovém spěchu.“

„A ve stejném spěchu zase odejdete,“ řekl muž. Nebyla to otázka. „Mám tady auto.“

„A tohle,“ řekl MacDonald, „je Catalina.“

Parkovali na srázu v Palos Verdes. Slunce již téměř zapadalo.

„Když se ocitnete na vyvýšeném místě a díváte se na něco nového,“ řekla Marie tiše, „naplňuje vás to strašně krásným pocitem. Jako že tohle je to pravé místo.“

„Království světa,“ zamumlal MacDonald. „Víte, znám Doreen už od chvíle, kdy se tu poprvé objevila. Seznámil jsem se s ní přes jednu svou známou, rozhlasovou herečku.“ Hlas mu podivně ztvrdl.

„Vy jste byl.?“ Marie nedokončila větu. Sblížili se již téměř natolik, aby mu mohla podobnou otázku položit, ale ne docela.

„. zamilovaný do Doreen?“ MacDonald se zasmál. „Dobrý Bože, ne. Ne, teď jsem myslel na dívku, která nás představila. Zavraždil ji jeden z mých nejlepších přátel.“

Náhle se fotografie i černé písmo před Marií zhmotnily a Marie se zčistajasna dovtípila, jaký příběh je provází.

MacDonaldovi její náhlé znepokojení neuniklo a začal si ji hloubavě prohlížet. „To proto jsem vás poznal — protože jsem znal Doreen už v té době. Dneska už si nejste podobné, ale než absolvovala terapii začínající hvězdy. A kromě toho měla ve tváři stejný výraz typu: ,tohle je to pravé místo’.“

„Zatímco teď.“ řekla Marie.

„Zatímco teď“ zopakoval MacDonald, odmlčel se a po chvíli ticha dodal: „Podívejte. Radši se mi se vším svěřte. Doreen to říct nemůžete, ale rozhodně vám neprospěje, když to v sobě budete tutlat.“

Marie ke svému překvapení přikývla. „Ale až po dalším martini.“

Příbřežní bar byl malý, téměř liduprázdný a jako stvořený k důvěrnému klábosení. „Stejně mi to připadá trochu přitažené za vlasy.“ Marie se pokusila o úsměv.

„To vůbec ne. Ty vaše jsou navíc velice krásné. Úplně jiné, než jaké tehdy nosila Doreen. Vždycky je měla rovné.“

„Myslím, že si je nenechá ondulovat, protože si nechce přiznat, že na mě vždycky žárlila. Vím, že to zní jízlivě, což ode mě není hezké, ale řekla bych, že je to jediná věc, kterou mi Doreen kdy záviděla. Stejně za všechno můžete vy. Říkám to totiž jen proto, že se s vámi tak dobře povídá.“

„Nemoc z povolání,“ řekl muž, jehož povolání Marie neznala.

Číšník přinesl pití a odkvačil a Marie se pokusila najít vhodná slova pro záležitost, která ji tolik děsila. „Víte,“ začala, „já. vím, co to je milovat nesprávného muže. Vlastně nejen nesprávného, ale přímo zkaženého. Pracovala jsem jako sekretářka v jedné radiologické laboratoři v Berkeley, kde působil jistý badatel. Jeho jméno byste určitě znal, protože se objevilo i v novinových titulcích. Byl to — vím, že to zní senzacechtivě, ale je to pravda —, byl to zrádce, ovšem já ho přesto dlouhé měsíce milovala a nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, jaký je uvnitř. Dokonce jsem ho chtěla hájit a stát při něm až do konce, jenže když ho odsoudili, konečně strhl z obličeje masku — a tehdy vůbec poprvé. Vlastně to byl hlavní důvod, proč jsem se vrátila do Utahu. A proč dnes vím, že Doreen může toho muže milovat a přitom ho vůbec neznat. a proč s tím musím něco udělat.

Není to jenom ,ženská intuice’ nebo skutečnost, že na nikoho jiného se tenhle chlap nedívá takovýma očima jako na mě a nikdo jiný na sobě necítí, jak jeho prsty měknou tak, že jsou vláčnější než maso. Jde o jednu vzpomínku. Určitě už je to dávno, možná patnáct let. Myslím, že jsem tehdy končila střední školu. V té době se v Portlandu, Seattlu nebo někde tam objevil jeden velký případ. Pachatelem byl. Modrovous a tohle byla bůhvíkolikátá žena, kterou zavraždil. Psalo se o tom ve všech novinách a všichni se bavili jenom o tom. A když jste se před chvílí zmínil o vraždě, na všechno jsem si vzpomněla a ty noviny se mi doslova zjevily před očima. Šlo o totéž jméno a tentýž obličej.“

Bylo to venku a Marie jediným lokem dopila martini.

MacDonald nedal najevo žádné překvapení. „To není ta vražda, kterou jsem měl na mysli,“ řekl vyrovnaně. „Snad proto, že jsme očividně navštěvovali střední školu v jiné době. Je zvláštní, jak vraždy děti fascinují. Nikdy nezapomenu na případ Winnie Ruth Juddové z roku 1931, i když jsem mu tehdy ani zpola nerozuměl. A teď si vzpomínám i na vraždu, která se odehrála o něco dříve, někdy kolem devětadvacátého roku. Přímo tady v Los Angeles. Stejné jméno, stejný obličej.“

„Ale to nemohlo být stejné jméno. Dvakrát po sobě? Vždyť by ho po první vraždě zavřeli do plynové komory.“

„Tehdy se ještě věšelo. A nejspíš ho zbavili obvinění — tady, v Portlandu i kdekoliv jinde. Naše nevinné dětské dušičky si pamatují na tu hrůzu, ale už ne na proces.“

„Přece ho nemohli dvakrát zbavit obvinění, nebo snad ano?“

„Moje drahá, jestli chcete znát statistiky o osvobozených vrazích, a to i hromadných. Víte, právě jste kápla na člověka, který se v téhle branži pohybuje.“

Možná to bylo tím martinim, ale Marie měla náhle pocit, že všechno bude v pořádku. Že tento tichý muž v šedém bude vědět, co si počít.

„Oficiálně,“ pokračoval muž, „jsem poručík MacDonald z oddělení vražd losangeleské policie. Netvrdím, že jsem neomylný, ale ten muj přítel, který zavraždil tu rozhlasovou herečku, si teď v San Quentinu odpykává doživotí. Veškeré informace, které seženu o Lutheru Peabodym, oficiální i neoficiální, vám dám k dispozici, abyste je předložila Doreen. A ať už je do toho člověka zamilovaná sebevíce, řekl bych, že tohle ji přiměje otevřít oči.“

„Poručíku MacDonalde, já vás miluji,“ prohlásila Marie. „Takže projdete všechny spisy a dáte mi vědět?“

„Spisy?“ podivil se MacDonald. „Samozřejmě. A kromě toho,“ dodal se záměrnou tajemností v hlase, „mám jeden zdroj, který je ještě lepší.“

„Ať se propadnu, jestli pochopím,“ namítla Doreen nedůtklivě, „proč jsi včera musela z toho večírku takhle pláchnout. Byla to parádně odvázaná akce a ty jsi navíc jako družička součástí zásnub. Kromě toho se to Luthera dotklo. Líbila ses mu, ale nedalas mu příležitost dát ti to najevo.“

Marie si potáhla punčochu a soustředěně si rovnala šev. „Ty Luthera vážně miluješ?“ zeptala se.

„Snad ano. Mám ho ráda. Je s ním zábava. I když má spoustu starostí. Eh.! Nezapnula bys mi to? Pořád se to zadrhává. Tak co se děje? Šokovala jsem vás?“

„No, nemyslela jsem si. Totiž, on je tak.“

„Starý? Tak poslyš, drahoušku, zkušenosti se nedají ničím nahradit. A kdybys znala některé ty mladé hollywoodské playboye.“

„Doreen.“ Zip byl zapnutý a Marie se soustředila na druhou punčochu.

„Hmmm?“

„Možná je to ode mě jako od hosta nevhodné, ale pozvala jsem jednoho přítele, aby se tady zastavil na koktejl.“

„Vážně? Upřímně řečeno jsem doufala, že my dvě se s Lutherem odpoledne v klidu posadíme a vynahradíme si ten včerejšek. A kdo to je?“

„Ten příjemný pan MacDonald, se kterým jsem se seznámila na večírku.“

„Mac? To s ním jsi včera utekla? Myslím, že je docela fajn, tedy pokud máš ráda seriózní policisty. Určitě se s ním dobře pobavíš, když mě odsoudíš. Doreen Arlenová, ztělesněné selhání.“

„Ach, Doreen, to je to vážně tak špatné?“

„Ne, nedělej si starosti. V CBS se mi připravuje smlouva a pak je tu jedno nezávislé studio, které. To už je Luther? Jak vypadám? Rychle!“

Luther Peabody to ovšem nebyl. Byl to poručík Donald MacDonald, který řekl: „Ahoj, Doreen. Doufám, že po vás obou nežádám příliš, ale přivedl jsem dalšího hosta.“

Doreen pokrčila rameny. „Proč mi někdo neřekne,“ začala, ale pak se zarazila, neboť se spolu s Marií přistihla, že bezděčně civí na MacDonaldova společníka.

Byl to malý a téměř nelidsky vychrtlý muž. Mohlo mu být docela dobře čtyřicet i šedesát let a dalo se předpokládat, že dost podobně bude vypadat až do osmdesátky. První věcí, která na něm Marii upoutala, byla mrtvolně bílá barva jeho kůže — připomínala obyvatele nějaké podzemní jeskyně, případně rovnou umrlce. Pak ovšem zahlédla třpytivou modř jeho očí a cosi jí prozradilo, že se za nimi ukrývá velmi mnoho. Pochopila tedy, že i přes mužovu nezvyklou sinalost a kostliveckou vyzáblost je tento člověk nesmírně živý.

„Slečno Doreen Arlenová,“ řekl MacDonald, „a slečno Marie Arlenová, mohu vám představit pana Noblea?“

„Přítel mého přítele je i, a tak dále,“ prohlásila Doreen. „Pojďte dál. Luther tu ještě není. Nechceš se zatím ujmout baru, Maku?“

Všichni se nějakým způsobem ocitli v obývacím pokoji. MacDonald se pustil do míchání nápojů, a návštěva se tak odehrávala v jeho režii. Pan Noble neřekl ani slovo až do chvíle, kdy se MacDonald začal s Doreen hádat, zda má přinést další misku s ledem („Klíčem k martini je karafa plná ledu.“). V tom okamžiku se naklonil k Marii a řekl: „Pravdu.“

„Co prosím?“

„Měla jste.“ Načež se Noble znovu odmlčel. Teprve když MacDonald začal obcházet přítomné s táckem s nápoji, zavrtěl tento muž hlavou a řekl: „Sherry?“

„Jistě,“ odpověděla Doreen. „Sherry mám v kuchyni. Ale není to nic zvláštního, používám ho hlavně na vaření, takže.“ „Dobře,“ řekl pan Noble.

MacDonald cosi zašeptal Doreen, která odešla a vrátila se s obyčejnou sklenicí, lahví sherry a zmateným, leč rezolutním hostitelským výrazem. Marie přihlížela, jak bílá ruka pana Noblea lije sherry do velké sklenice. „Měla jste pravdu.“ Co ten člověk ví? A proč ho sem MacDonald přivedl?

Znovu zazvonil zvonek a tentokrát to již byl Luther. Políbil Doreen o něco méně nenuceně, než muž obvykle líbá před cizími lidmi snoubenku, a s nesmělým pohledem se přesunul k Marii.

„Jestli se mě pokusí políbit…“ pomyslela si Marie v náhlém návalu hrůzy.

Načež pan Noble odtrhl oči od sklenice sherry a suše konstatoval: „Peabody.“

Luther Peabody tázavě pohlédl na Doreen. „Seznam nás, milá,“ začal, ale pak se znovu podíval na pana Noblea. Poručík MacDonald se mezitím uchýlil k baru. Usmíval se. Peabody civěl na Nobleovu kostnatou bledou tvář, jako by se jí v duchu snažil dodat masitost a barvu.

„Poručík Noble,“ řekl zčistajasna. Nebyl to však hlas, jímž promlouval k ženám.

„Bývalý,“ opravil ho pan Noble. „Už jsem své profese zanechal. A co vy, eh, Peabody? Stále se pohybujete ve stejné branži?“

„Doreen!“ Hlas Luthera Peabodyho opět nabral na obvyklé síle majestátnosti. „Co má znamenat tahle. tahle absurdní konfrontace? Je pravda, že před mnoha lety se tady poručík Noble — zřejmě ve snaze vybudovat si na mně u policie kariéru — rozhodl, že mě po nešťastné smrti mé první ženy uštve jako vraha. Přitom je veřejně dokladováno, že jsem byl tehdy zproštěn obvinění. Soudy mě shledaly naprosto nevinným. Takže proč by tato tragédie z mého mládí.?“

Marie jeho slovům jen sotva mohla uvěřit, ale zároveň by přísahala, že Doreen má co dělat, aby nepropukla v smích. Pan Noble se stále díval na Luthera, avšak jeho zářivě modré oči se upíraly kamsi na něj, jako by se tam odehrávalo ještě něco dalšího. „Phoenix 1932,“ řekl. „Stejná ,nešťastná smrt‘ - pád ze žebříku. Stejná vzájemně vinkulovaná pojistka. Nedostatek důkazů. Zproštění obvinění.“

„Tak to vidíte,“ přitakal Peabody. „To byla taky nešťastná náhoda.“

„Santa Fe 1935. Stejná nehoda. Stejná pojistka. Zproštěn obvinění. Seattle 1938.“ Poručík kývl směrem k Marii. „Stejná nehoda. Bez pojistky. Nepotřeboval ji, protože oběť měla značný rodinný majetek. Tři procesy, tři nerozhodné poroty. Stát obvinění stáhl. Pak dlouhá pauza, neboť Seattle vynesl značné jmění. Až Butte 1945. Stejná nehoda. Žena to přežila. Odmítla podat žalobu, ale rozvedla se. Las Vegas 1949. Zproštěn obvinění.“

„Nejpodivnější případ jsi vynechal, Nicku,“ přisadil si MacDonald. „Berkeley 1947. Usvědčen a odseděl si šedesát dní za obtěžování. Ustřihl pramen vlasů ženě, které se dvořil, a jí se to nelíbilo.“ „Fernandez,“ podotkl pan Noble tajemně.

„Doufám, že tuhle zmínku oceňujete, pane Peabody. Váš kolega Raymond Fernandez, ,vrah z klubu osamělých srdcí’ v roce 1949, měl taky rád ženské vlasy. Používal je při magii, ale možná v tom hrál svou roli i fetišismus. Mimochodem, jak je tomu u vás? Některé další oběti totiž vykazovaly známky amatérského holení.“

„Vy chcete přirovnávat mě, pane, ke zvířeti, jako byl Fernandez?“ „Na druhé straně,“ přemítal MacDonald tiše, „bych v jeho případě fetišismus vyloučil; surovci bývají jednodušší. Jeho převládajícím motivem byla nepochybně magie. Typický fetišista je obvykle na první pohled milým a spořádaným občanem. Souhlasíš tedy, Nicku, že jsme se pana Peabodyho zbytečně dotkli? On a Fernandez zaujímají k vlasům úplně jiný přístup, na rozdíl od.“ Ponechal větu nedokončenou.

Marie zadržela dech a sledovala Doreen. Její sestřenice se stále dívala na Luthera Peabodyho — nikoliv však se strachem a nenávistí, nikoliv s nehynoucí láskou, nýbrž nyní již zcela nepopiratelně s potlačeným smíchem.

„Poručíku MacDonalde!“ vybuchl Luther vztekle. „Váš bývalý kolega se klidně může chovat nezodpovědně, zvlášť když mám dojem, že je víc než jen trochu opilý,“ (pan Noble si klidně nalil další sklenici), „avšak vy jste představitel zákona. Dobře víte, že podle zákona neexistuje nic, zač bych mohl být odsouzen, a že vaše obviňování je veskrze nactiutrhačné. Toto není můj dům. Je to dům mé snoubenky. Ponechám tedy na ní, aby vás a toho vašeho sherry chlemtajícího přítele vykázala z budovy.“

Nyní již Doreen propukla v průzračný a zvonivý smích. „Drahoušku! Když se naštveš, jsi strašně roztomilý.“ Byla to jediná neohromená osoba v místnosti. „Poslyš, Maku,“ pokračovala. „Já to všechno celou dobu vím. Vzpomínám si na tehdejší novinové články a fotografie. Vlastně díky nim jsem se s Lutherem dala dohromady. Říkala jsem si, že by bylo zábavné vidět, jak vypadá skutečný, živý, neodsouzený profesionální Modrovous. Pak jsem ho poznala blíže a zalíbil se mi, přičemž mi nemusí nic vysvětlovat. Určitě by mi řekl, že to všechno opravdu byly nešťastné náhody a že se stal pronásledovanou obětí osudu — jenže nemusí, protože já to za něj říkám jako první. Říkám to tobě, Maku, a říkám to i vám, pane Noble. Nechci nikoho vykazovat ze dveří, ale. opravdu si myslíte, že by mělo smysl tady ještě zůstávat?“

„Ale proč, Doreen? Proboha proč?“

Dívky se odebraly do postele brzy. Dokonce i Luthera Peabodyho tiko by Doreenina reakce vyvedla z míry, takže se vzdálil krátce po odchodu policistů. („Chci být sám, drahá, sám s drahocennou důvěrou, kterou jsi mi vložila do rukou.“)

„Už jsem ti to říkala. Prostě se mi líbí. A možná mu dokonce i věřím.“

„Ale to přece nemůžeš! Vždyť to všechno nemůže být jenom nešťastná souhra náhod. Na to jich bylo příliš mnoho. A pak ta divná věc s vlasy.“

„Nad tím,“ připustila Doreen a pohladila se po dlouhých rovných loknách, „by se dívka měla zamyslet. Ale popravdě řečeno se nikdy o moje vlasy nepokoušel. Žádný fetišista to není.“

Marie sebrala z nočního stolku malou knihu. Byla to učebnice juda pro ženy. „Takže mu věříš?“

„Budiž, vždycky existuje pětiprocentní pravděpodobnost, že se pletu. A dívka by se měla umět bránit, jak vždycky tvrdím. Tedy pokud chce.“

„Opravdu? Takže ty nechceš! To už je všechno tak zlé, že záměrně hledáš.?“

Doreen si zapálila cigaretu. „Omlouvám se, ale nepotřebuji tvoje hubivé utažské sympatie, děkuji mnohokrát. Doreen se o sebe dokáže postarat. A rozhodně se nehodlám záměrně vrhnout do náruče smrti. Tak budeš už teď spát, nebo budu muset vstát z postele a jít se podívat, jaké dvacetileté zázraky nám televize nabízí dneska?“

„A můžu ti položit ještě jednu otázku, Doreen?“

„Dobrá, uzavřeme obchod. Otázku za otázku. Protože já ti chci taky něco říct. Začni.“

„Mluvil… mluvil s tebou o pojistce?“

„Samozřejmě. Vždyť je to rozumné, ne? On je zámožnější, než si zřejmě myslíš, a já jsem mladá a zdravá, takže pojistné je nízké. První splátku navíc zaplatil za mě. Sto tisíc. Čímž se bezpochyby potvrdily tvoje nejhorší obavy.“

„Ach, Doreen! Jak můžešbýt tak.!“

„Ale chtěla bych tě o něco požádat. Nevracej se ještě k rackům, i do baptistických modliteben. Zůstaň tady chvíli. Najdeme ti zaměstnání, jaké si budeš přát; mám spoustu kontaktů.“

„Takže si přece jen myslíš, že potřebuješ někoho, kdo by.“

„Řekla jsem, že mu věřím, ne? Jde jen o to. Tedy. Ale, nechme toho. Jestli chceš, tak jed domu. Provdej se za nějakého fundamentalistu a odjeďte si do arizonské pouště. Luther si aspoň bere ženy jednu po druhé — a když si vezme mě, zůstane už ženatý.“

„Setrvám tu. Jistěže tu setrvám, Doreen. Jenže. Ty nejsi jen moje sestřenice. Vždycky jsi byla i mou nejlepší přítelkyní. Ale teď. Teď ti vůbec nerozumím.“

„A to má být novina?“ řekla Doreen a zhasla světlo.

Byla to malá a vkusná svatba pořádaná v nevelkém kostelíku na kopci, jejímž nejvýznačnějším rysem byla skutečnost, že se družička během ní ani jednou nepodívala nevěstě do očí.

V průběhu obřadu se Marie neubránila myšlenkám na to, co pro ni manželství znamená — či spíše co doufá, že by pro ni jednou znamenat mohlo. Jenže Doreen s Lutherem.

„Proč? Proč?“ Marie měla slzy na krajíčku, když novomanželé odjeli na víkend do Palm Springs a MacDonald jí pomáhal nasednout do auta.

„Pojedeme navštívit největšího odborníka na proč v celém Los Angeles,“ prohlásil. „Už jste se s ním setkala, byť se nejednalo právě o jeho nejgeniálnější výstup. Bylo to již podruhé, co ho Luther Peaboďy přechytračil, a kdybych nepochyboval, že Nick je podobně lidské reakce schopen, řekl bych, že ho to pěkně žere.“

„Kdo to vlastně je, Maku? Celá ta scéna byla strašně podivná.“

Cestou do Los Angeles jí MacDonald lehce nastínil kariéru bývalého poručíka losangeleské policie Nicholase Joffeho Noblea. Včetně popisu, jak tohoto nejgeniálnějšího detektiva z oddělení vražd nakonec falešně obvinili namísto jednoho padoušského kapitána, který měl na krku vyšetřování. Jak náhlá ztráta zaměstnání a pověsti v předvečer hospodářské krize způsobila, že poručíkovi nezbylo dost peněz pro manželčinu operaci. A jak ho její smrt zlomila natolik, že skončil v chudinské čtvrti, kde přežíval jen díky sherry. a záhadám.

„Když jsem před deseti lety vyšetřoval svůj první případ,“ prohodil MacDonald, „jeden ze služebně starších detektivů mě na něj nasměroval. Říkali mu tehdy ,Oddělení absurdit LAPD‘. Když nějaký případ neměl žádnou logiku - a Bůh je mi svědkem, že ten můj logiku neměl! - , stačilo předložit fakta Nicku Nobleovi. Vždycky se mu tak nějak zakalily oči, něco uvnitř něj začalo tikat a najednou do sebe všechno zapadalo.

Řekl jsem mu toho o Doreen spoustu. Hledal nějaké další informace o Peabodym, především o tom seattleském případu. Podle mě tady narážíme na dva problémy: proč si Doreen záměrně bere zřejmého hromadného vraha a jak můžeme, propánajána, zabránit další ,nešťastné náhodě‘. A pokud na tyto dvě otázky existuje odpověď, tak ji najdeme v kavárně Chula Negra ve třetí kóji nalevo.“

Malá mexická kavárna se nacházela na severní straně Main Street nedaleko od nové federální budovy, starého náměstí, středně nového nádraží, starého mexického kostela a nové dálnice, která je dovedla přímo do města. Uvnitř stál nový hudební automat s velmi starými deskami a podávalo se zde laciné nové sherry v popraskaných starých sklenicích.

Ve třetí kóji nalevo seděl drobný bílý mužíček a před sebou měl poloprázdnou sklenici. MacDonaldovi řekl: „Maku,“ zatímco Marii oslovil jako „slečnu Arlenovou“. Nakonec si přejel bílou rukou přes zašpičatělý bílý nos. „Moucha,“ konstatoval. „Pořád se tu drží.“

Žádnou mouchu však na nose neměl. Marie rozpačitě sklopila oči a řekla: „Poručík MacDonald si myslel, že byste možná mohl.“

„Makovu verzi jsem už slyšel,“ přerušil ji pan Noble. „Teď potřebuju vaši. Mluvte.“

A tak zatímco MacDonald přivolal kyprou mladou mexickou servírku a objednal u ní další sherry, Marie mluvila. Dokončila vyprávění a tázavě sledovala mužovy jasně modré oči. Ty se ovšem nezakalily. Namísto toho pan Noble zavrtěl hlavou — napůl mrzutě a napůl proto, aby odehnal dotěrnou, byť neviditelnou mouchu.

„To mi nestačí,“ prohlásil. „Nenacházím žádnou logiku.“

„Otázka, kdo to udělal, je jedna věc,“ vložil se do věci MacDonald. „Ale my teď řešíme otázku proč. Proč si nějaká dívka záměrně bere Modrovousa? Faktem je, že F. Tennysonová-Jesseová vypracovala docela důkladnou a přesvědčivou teorii o zavražděných — o lidech, kteří záměrně podněcují vlastní zavraždění.“

„Jenže Doreen je úplně jiná!“ protestovala Marie.

„Já vím. Slečna Jesseová by s vámi souhlasila; Doreen do její teorie nezapadá. Některé ženy podle ní v touze po morbidní senzaci loví ničemné a často i podivínské typy mužů.“

„Taky se teď hodně píše o hypnóze,“ prohodila Marie váhavě. „A Luther má tak zvláštní oči.“

„Bulvární řečičky,“ prohlásil Noble. „Ona dobře ví, co dělá. Nestačí mi to. Nenacházím logiku,“ dodal a vyprázdnil sklenici.

„Navíc pro její záchranu nemůžeme oficiálně podniknout žádné kroky,“ řekl MacDonald. „To je na tom nejvíce skličující. Nemůžeme utrácet peníze daňových poplatníků, aniž si někdo na něco stěžoval. A pojišťovna je stejně zoufalá jako my. Dneska byl za mnou Dan

Rafetti ze Southwest National. Chtěl po mně veškeré záznamy o Peabodym, aby je předložil podnikovým právníkům, ale moc nadějí si nedělal. Pojišťovna nemůže pojištěnci diktovat, na koho svou pojistku vinkuluje. Mohou pouze zadržet platbu — když už je příliš pozdě.“

Marie pomalu vstala od stolu. „Bylo od vás velice milé, že jste mě sem přivezl, pane MacDonalde.“ Doufala, že její hlas zní alespoň trochu kontrolovaně. „A ode mě bylo velice hloupé myslet si, že vy a váš přítel dokážete učinit zázrak. Skutečně jsem si myslela, že alespoň vy jako policejní důstojník byste ji mohl ochránit.“

„Počkejte ještě, Marie!“ Také MacDonald se zvedl od stolu. „To je v pořádku, pane MacDonalde. Já už se zpátky dostanu. Alespoň budu tam, pokud — vlastně až se Doreen vrátí z Palm Springs.“

„Cože?“ Nobleův hlas zněl ostře a suše. „Vy tam zůstáváte s nimi? I po svatbě?“

„Co by ne, ano. Doreen mě o to požádala.“ „Vypravujte,“ poručil jí pan Noble.

Marie se váhavě posadila a začala vyprávět. Nobleovy modré oči se postupně zastřely a jeho myšlenky jako by se přesunuly za ně. Náhle exporučík přikývl a otočil se k MacDonaldovi. „Zrekapituluj mi jeho styl.“

„Peabodyho modus operandfi Zůstal úplně stejný jako v tom tvém případu. Zdánlivě neškodná dávka prášků na spaní, a když pak žena upadne do spánku, následuje ostrý úder malíkovou hranou do týlu a zlomený vaz. Obhajoba poté bez výjimky tvrdí, že šlo o nešťastnou náhodu pod vlivem lehkého předávkování léky, které si žena vzala sama. Téměř to nelze vyvrátit.“

Oči se opět zakalily, a když se do nich konečně vrátilo světlo, bylo téměř bolestně jasné. „Logika je zřejmá,“ prohlásil pan Noble. „Už je jasné proč. Ale důkaz. Poslouchejte mě. Oba.“

Rozkošně obtloustlá servírka mu bez vyzvání doplnila sklenici.

Doreen a Luther byli z Palm Springs již dva dny zpátky a jejich líbánky tím obrazně i doslova skončily.

Já už to tady nevydržím, pomyslela si Marie. I když to dělám pro Doreeninu záchranu. Mac s Nickem Noblem jí ovšem slíbili, že je to otázka pouhých několika dní. Marie se schoulila do rohu, kde ji onehdy Mac poprvé oslovil, a pokusila se izolovat od běsnící hádky.

„Ale vždyť na to stačí selský rozum, Luthere!“ ječela Doreen. „Máme tolik štěstí, že Marie chodí s policajtem, který jí důvěrně sdělí, že budou znovu otevírat ten seattleský případ. A ty tu chceš jen tak sedět a čekat, až tě vydají ke stíhání?“

Hlas Luthera Peabodyho zněl příliš klidně, než aby se dal označit za křik, ale co do hlasitosti se Doreeninu vyrovnal. „Seattleský státní zástupce by byl idiot, kdyby ten případ znovu otevíral. Byl jsem zproštěn obvinění.“

„Nebyl! Porota se jen neusnesla na verdiktu. Mohou tě soudit znovu, a to já nedopustím!“

„No dobrá. Nebyl jsem zproštěn obvinění. Ale třikrát jsem byl propuštěn. Nemůžou mě odsoudit. Tady se cítím dobře, takže děkuji za zájem, ale já tu zůstávám.“

„Jenže já nebudu manželkou muže, kterého soudí za vraždu! Odjeďme někam — kamkoliv —, vytratíme se a budeme vystupovat pod jinými jmény. Aspoň nějakou dobu, než ta aféra znovu vychladne.“

„Moje drahá Doreen, já tady zůstávám.“

„A já vím i proč! Kvůli té nechutně bohaté dědičce cínových dolů / Bolívie, kterou jsme poznali v Palm Springs! Jasně že se nenecháš vyhnat z města, když je tady ona. To tu radši zůstaneš a necháš se obvinit, vydat ke stíhání a jánevímco ještě, bez ohledu na to, jaký z toho bude skandál! A co moje kariéra?“

„Nebude ti vadit, drahá, když se tě zeptám: Jaká kariéra?“

Načež se hádka poněkud zvrhla, konstatovala suše Marie. Horší bylo, že plán nezabral. Informace o znovuotevření seattleského případu měla v Lutherovi vzbudit touhu po odjezdu a vystavit ho časové tísni. Mac si kvůli tomu dokonce prohodil s jiným poručíkem služby a vzal si týden volna, aby mohl vystupovat jako soukromá osoba. Nyní s jedním najatým detektivem střídavě sledovali dům, pokud by si Marie povšimla sebenepatrnější známky nějaké nepravosti, měla vyslat signál a. Co to vlastně bylo za signál? Už ji tak přemáhal spánek.

Novomanželé se rozlíceně uchýlili do oddělených pokojů, a postupně po sobě dokonce přestali přes celý dům pokřikovat. Marie byla strašlivě ospalá, ale dojít do postele představovalo takovou námahu.

Nakonec se jí podařilo zarýt si prsty do stehna tak prudce, až se jí otevřely oči. „Sebenepatrnější známka nepravosti.“ Samozřejmě. Ze všeho nejdříve by Peabody otrávil hlídacího psa. Byl to přece on, kdo přinesl ten šálek kakaa, které jí uvařila Doreen. Musí vyslat signál. signál.

Věděla, že bude mít hezkých pár týdnů modřiny, ale přesto si stále zarývala nehty do stehna. Doreen vždy trvala na tom, aby byly žaluzie v celém domě vyklopeny vzhůru, takže se do domu nedostane přímé sluneční světlo a koberce tak rychle nevyblednou. Pokud MacDonald uvidí, že jsou v nějakém okně žaluzie sklopeny dolů.

Marie ještě stačila zaslechnout uspokojivé chrastění latěk, ale pak už její ruka bezvládně upustila šňůru a její oči se zavřely.

„Měl jste mě vystřídat už před hodinou,“ řekl muž z O’Breenovy agentury vyčítavě.

„Já vím,“ odsekl MacDonald. „Mám dovolenou, ale to kapitánovi vůbec nebránilo, aby mě povolal na ústředí kvůli nějakým detailům ohledně protokolu, který jsem sepsal už před měsícem. Co to je?!“

„Jo, zrovna jsem vám to chtěl říct, poručíku. Ta žaluzie se už skoro před hodinou obrátila. Nevolal jsem vám, protože jsem si říkal, že už jste určitě na cestě sem, a na to, abych se tam vlamoval, si zase příliš vážím své licence.“

To už však byl MacDonald u dveří. Nebyl ke vniknutí do domu oprávněn o nic více než soukromý detektiv, ale měl dostatek sebedůvěry, pozoruhodný nedostatek chuti varovat vraha zvoněním a pistolí. Detektiv se mu váhavě držel v patách. Oba se zastavili krátce před vchodem z haly do obývacího pokoje.

Pokud by byly žaluzie tak, jak to měla Doreen ráda, byl by pokoj potemnělý, avšak takhle pronikalo skrz varovně obrácené laťky do místnosti měsíční světlo a dopadalo na ležící tělo. To bylo módně oděné v županu s kožešinovým límcem, jak se na „začínající hvězdu“ sluší a patří, obličej byl vymalován do manekýnské dokonalosti, jak se na „začínající hvězdu“ sluší a patří, a měsíční svit se odrážel od přehnaně nalakovaných nehtů, jak se na „začínající hvězdu“ sluší a patří. Jedna věc se však na „začínající hvězdu“ neslušela a nepatřila: účes.

Dívka měla vlasy ostříhané tak nakrátko, že vypadala téměř jako plešatá.

MacDonald rozsvítil světla a sklonil se nad tělem. „Dýchá!“ zaječel. „Máme kliku! Telefon.“ Vzápětí se spojil s oddělením vražd a přivolal oficiální posily, co nejrychlejší sanitku a nejbližší hlídkový vůz.

Odložil telefon a prohlédl si prapodivný výjev. V jednom oblouku dveří stál soukromý detektiv s napřaženou zbraní a tázavým výrazem ve tváři. Ve druhém oblouku vedoucím k ložnicím pak postával Luther Peabody a civěl na dívku ležící v bezvědomí na podlaze.

„Tak poslouchej, milovníku,“ začal MacDonald a rozhodně nebyl nerad, že zde v tomto okamžiku nevystupuje jako policejní činitel.

„Kolega tě má na mušce. O nic se nepokoušej — už ne. A než sem dorazí policisté ve službě, hezky mi vyklopíš pár fascinujících věcí. Začněme třeba otázkou: ,Kde je Marie?‘“

„Já to nechápu,“ koktal Peabody. „Slyšel jsem nějaký hluk.“ Přitom ani na okamžik nespustil oči z těla.

MacDonald zaváhal. Ten člověk mu dělal starosti. Opravdu vypadal, jako by se právě probral z hlubokého spánku. Ještě podivnější však bylo, že jeho oči upřené na tělo jako by vyzařovaly (tedy pokud nebyl nejlepším amatérským hercem na světě) absolutně nevěřícné překvapení.

V tu chvíli se na podlaze ozvalo zasténání, které znělo téměř jako slova, téměř jako: „Dala.“ MacDonald poklekl a sklonil se k dívce blíže, přičemž ani na okamžik nespustil zrak z Peabodyho. „Dala. dala jsem ty žaluzie správně, Maku?“ pravily pošetilé rty „začínající hvězdy“.

„Marie!“ MacDonald zalapal po dechu. „Ale kdo je pak.“ Rázně vstal, neboť za soukromým detektivem se objevil uniformovaný pochůzkář. „MacDonald, oddělení vražd,“ představil se poručík který vykročil k policistovi s rozevřenou náprsní taškou. „Ta dívka je živá — sanitku už jsem přivolal.“

„Cestou jsme zahlídli nějakou ženskou, která pelášila směrem odsud,“ konstatoval pochůzkář. „Tak jsme ji pro jistotu sebrali. Přiveď ji, Clarencei!“

Načež metrákový Clarence dostrkal do místnosti škrábající a kousající bestii, jež byla nade vší pochybnost Doreen Arlenovou-Peabodiovou.

„Nechtěl jsem být tak tajemný. Čestné slovo,“ řekl Nick Noble odehnal mouchu. „Myslel jsem, že jste se dovtípili. To znovuotevření seattleského případu nemělo tlačit na Peabodyho. Ten pak byl naopak méně náchylný ke spáchání nějakého činu, protože se ocitl pod drobnohledem. Mělo tlačit na Doreen. Ta musela jednat, dokud ho měla ve své blízkosti.“

„V nemocnici říkali, že Marii propustí zítra. Není to nic vážného. Doreen se nedokázala pořádně naučit ani judistické chvaty z učebnice. Ale když už se mám ocitnout v roli Mariina spasitele, rád bych si s ní úplně vyjasnil, co se vlastně stalo. Nechtěl bys mi to pomoct probrat?“

„Není na tom co probírat. Je to jasné jako facka. Došlo mi to už ve chvíli, kdy jsem se dozvěděl, že s nimi Marie zůstává. Pak to všechno do sebe zapadlo: existovalo jediné možné vysvětlení. Nezdar. Pojistka. Rodina. Judo. Vlasy. Hlavně ty vlasy.“

„Dobrá. Začínám to chápat. Jenže Doreen nemluví. A stejně ji budeme muset propustit. Nemůžeš někoho obvinit z pokusu o vraždu, když oběť ani nepodá žalobu. A Marie tvrdí, že by to poškodilo rodinu v Utahu.“

„Náhradní rodinu,“ opravil ho Nick Noble.

„Jistě, tohle je klíč ke všemu. Vzhledem k Doreenině publicitě se člověk neubrání myšlenkám na její obrovskou rozvětvenou rodinu. Jenže ve skutečnosti je Marie její jedinou pokrevní příbuznou. Díky tomu byl také celý plán možný — a o to chladnokrevnější. Ale počkej, zkusím to rekonstruovat za tebe:

Doreen se seznámí s Peabodym. Vzpomene si na jeho minulost, ověří si ji a zjistí více. Možná ji napadne, že mu to přece nemůže procházet věčně, a odtud už není daleko k myšlence, že jestli se v jeho okolí stane nějaká další vražda, bude v tom až po uši.“

„Vida,“ řekl Nick Noble.

„Přesně tak. Jedině tím lze vysvětlit, proč si člověk záměrně bere hromadného vraha: aby získal dokonalého obětního beránka za vraždu, kterou se chystá spáchat. Takže Doreen přiláká do domu svou sestřenici. Obě vypadaly dost podobně — kromě řeči a chování se vlastně lišily jen Doreeniným dokonalým líčením začínající hvězdy a Mariinými vlnitými vlasy. Takže se Doreen pojistí na obrovskou částku, případně to za sebe nechá udělat Peabodyho, pokud jde o vraždu i jemu. Jenže Doreen se manžela nebojí: zavraždí Marii Peabodyho stylem, oblékne jí své vlastní šaty a nalíčí ji. Ovšem pořád jsou tu ty vlasy. Naštěstí má Peabody pro vlasy psychopatickou slabost. Předchozím obětem odstřihával pramínky. Tentokrát to Doreen narafičí tak, aby to vypadalo, že se Peabody nechal unést a ustřihl jich oběti příliš…, tolik, že se nedá poznat, jestli byly původně rovné, nebo vlnité. Doreen si mezitím vydrhne obličej, nalíčí se nejjemnějším líčidlem, oblékne si Mariiny šaty a naonduluje si vlasy. Stane se mladší sestřenkou z Utahu. Bude to pro ní snadná role, neboť obě dívky mají stejnou minulost a ona se Marii kdysi podobala i chováním.

Peabody je tedy usvědčen z vraždy své manželky. Doreen v roli utažské sestřenice dokonce možná bude u soudu svědčit. Je úplně jedno, jestli mu dají plynovou komoru, nebo ho shledají nepříčetným. Každopádně pojišťovna nevyplatí peníze jemu. Pojistka přejde na pozůstalé, které představuje výhradně ,Mariina‘ utažská sestřenice. Ta shrábne sto tisíc v hotovosti a už se nikdy nevrátí. Dokonalé.“

„Myslí si ona.“

MacDonald přikývl. „Myslí si ona… Víš, Nicku, pro neoficiálního vedoucího oddělení absurdit při LAPD, kterým jsi shodou okolností ty, to byl ideálně potrhlý případ. Názorná ukázka rozdílu mezi profesionálem a amatérem. Pokud by Peabody zavraždil Doreen, motiv i způsob provedení by sice byly naprosto očividné, ale on by pravděpodobně vraždu provedl tak dovedně a s ohledem na všechny detaily, že by to v nejhorším případě skončilo další nerozhodnou porotou. Naopak Doreen sice vymyslela nejzavrženíhodnější a nejnepravděpodobnější možný plán, ale kdyby (Bůh chraň!) tu vraždu dovedla do konce, vsadil bych se, že by mazala rovnou do plynové komory. Doreen vlastně nic neuměla pořádně, od hraní až po vraždění. V nějaké fázi rutinního vyšetřování by policie objevila skutečnou totožnost zavražděné…“

„Radiologická laboratoř,“ řekl Nick Noble.

„Samozřejmě. Pokud Marie pracovala na tak citlivém místě, určitě mají v jejím spisu její otisky prstů. A pak ty vlasy: když jsem vtrhl do domu, Doreen si právě dělala vodovou ondulaci. Zaslechla mě, propadla panice a utekla. Předpokládám, že později by si nechala udělat něco profesionálního — a my bychom měli o jednoho potenciálního svědka více. Falešná totožnost plus staré dobré cui bono? — a lítá v tom až po uši. Všechno předem promyslela…, ale nepočítala s tím, co se stane pak.“

„Rouse,“ souhlasil Nick Noble.

„Přesně tak. Anglicky ,vrah z hořícího auta‘, zhruba v době, kdy Peabody debutoval. Až do okamžiku vraždy svého dvojníka měl všechno geniálně vymyšleno, ale pak… úplný chaos. Zatkli ho den po vraždě a o čtyři měsíce později ho popravili. Doreen by čekalo totéž. Ale díky tobě…“

„A co teď?“ zeptal se Nick Noble, když Rosario přinesla další skleničky.

„Ať se propadnu, jestli to vím. Možná na něco přijde ta tvoje mašina na motivy. Doreen tvrdí, že se chce vrátit k Peabodymu, jestli ji přijme. Prý ho má svým způsobem ráda. Tedy, na rozdíl od Marie! Marii se už od začátku hnusil…“

„…a ty ses jí nehnusil?“ Bylo to vůbec poprvé, co MacDonald spatřil na Nobleově vyzáblém bílém obličeji široký úsměšek. „Trochu mi připomíná Marthu, Maku,“ dodal Nick Noble. „Malinko.“

MacDonald si vzpomněl na tragickou operaci Marthy Nobleové. „Až na to, že měla více štěstí,“ řekl. „Díky tobě.“ V rozpacích se postavil. „Zítra ti Marii přivedu. Chci, abys ji viděl, dokud je ostříhaná a oholená. Nádherný zážitek — je opravdu líbezná. Nu,“ dodal, „tohle byl zatraceně zapeklitý případ vraždy, viď?Případ vraždy bez vraždy a bez zatčení. Spis uzavřen, aniž je někdo ve vězení a aniž je někdo mrtvý.“

„A to je špatné?“ prohodil Nick Noble směrem ke svému neviditelnému hmyzu.

*

TA HOLKA JE MRTVÁ (1953)

Fredric Brown

Díla zesnulého Fredrika Browna (1906-1972) bývají vesměs prodchnuta silným pocitem osamocenosti Přestože je dnes Brown pokládán za mistra krátkých a jízlivě trpkých povídek s překvapivým rozuzlením, jeho nejlepší práce, mezi něž patří romány The Fabulous Clipjomt (Báječná putyka), The Screammg Mimi (Křičící Mimi), The Far Cry (Vzdálený pláč) a Knock One-Two-Three (Raz dva tři bác), pojednávají o ztrátě nějakého druhu, která nemilosrdně drtí hlavního protagonistu (nebo i antagonistu, neboť Brown se nebojí příležitostně pracovat se zápornými hrdiny) Následující povídka byla později rozpracována do stejnojmenného románu, který se stal svébytnou reakcí na okouzlení sdělovacích prostředků beatníky Chce-li čtenář plně docenit Brownovy společenské portréty, měl by si vzpomenout na raného Charlese Willeforda nebo George Orwella v próze Trosečníkem v Paříži a Londýně Člověk se nemůže ubránit dojmu, že přesně takový život mnozí beatníci vedli.

Když se probudíte po vínovým tahu, vidíte dvojmo, trojmo i čtvermo. Bože, já vypil půldruhého litru muškátového, o kterém vím, a možná i víc, možná mnohem víc, protože pak jsem dostal okno a bylo po výzkumu Převalil jsem se na kavalci, abych mohl vykouknout přes špinavé sklo na hodiny v zastavárně na protější straně cesty.

Psalo se deset hodin.

Vstávej, Howarde Perry, řekl jsem si. Vstávej, ty jeden „B. A. S. jako bastard“, probuď se a přivítej den. Nohy na podlahu a hejbni kostrou, jestli si chceš udržet tu práci, tu životně důležitou práci, díky které můžeš dál chlastat a někdy jíst a někdy spát s Billie the Kid, když zrovna nemá na udičce křena. Tohle je teď tvůj život, bastarde. Tohle je teď na chvilku tvůj život To je přesně ono, takhle to vypadá, když se člověk po vinným flámu probudí do dávno rozběhnutého dne. Učíš se, kamaráde.

Natáhnout ponožku, druhou ponožku, kalhoty, košili, boty, odprejsknout do té pitomé restaurace Burke’s a mýt nádobí, mýt tisíce kusů nádobí za tři čtvrtě dolaru na hodinu a jedno až dvě jídla denně, když má člověk chuť.

Bože, pomyslel jsem si, že by se ze mě stal alkoholik? Blbost, za tři měsíce ne. Zvlášť když jinak celý život piješ úplně normálně. A když ti alkohol sice odjakživa chutnal, ale vždycky jsi ho pil umírněně a dokázal ho zvládnout. Tohle je jenom dočasný.

Navíc mi zbývalo pouhých pár týdnů. Za pár neděl už budu zase v Chicagu sedět za stolem v otcově investiční společnosti, zase budu nosit bílé košile a zkratka B. A. S. bude zase znamenat „bakalář sociologických věd“. Momentálně byl celý tenhle diplom tak akorát k smíchu. Ještě před třemi měsíci něco znamenal — jenže to bylo v Chicagu, kdežto tady jsem v L. A., kde označuje obyčejného bastarda. Už od chvíle, co jsem se začal vychylovat z kurzu.

Stejně je zvláštní, jak se taková věc může semlít. Člověk má dobrou rodinu a dobré vzdělání, a potom zničehonic — z důvodů, které sám nedokáže definovat — začne vyjíždět z kolejí. Ztratí zájem o rodinu i o práci a jednoho dne zjistí, že si to šněruje na západní pobřeží. Pak si jednoho dne sednete a položíte si otázku, jak se to stalo. Jenže odpovědět si nedokážete. Jasně, existuje tisíc drobných odpovědí, ale žádná velká. Mnohem snazší je lámat si hlavu, kde si obstaráte další láhev sladkého vína.

Až přijde okamžik, kdy si uvědomíte, že B. A. S. znamená ve vašem případě „bastard“.

Pro mě osobně bylo L. A. konečná. Zahlídl jsem za oknem Burke’s ceduli Hledáme umývače nádobí a náhle jsem věděl, co musím dělat. S platem cídiče talířů mi bude trvat dost dlouho, než schrastím na autobusovou jízdenku zpátky do Chicaga k rodině a váženosti, ale to bylo vedlejší. Důležité bylo, že jakmile umyju sto tisíc špinavých talířů, budu na autobusovou jízdenku do Chicaga mít.

Jenže se ukázalo, že není žádná legrace myslet pořád na jízdenku a zapomenout na nádobí. Víno je laciné, ale úplně zadarmo ho nedávají. Od chvíle, co jsem si začal sedm hodin denně máčet pracky v mydlinách, mám jídlo a tři čtvrtě dolaru na hodinu, což je dost na to, aby se člověk mohl napít a zaplatit nájem za tu špinavou a breberkama prolezlou krabici od keksů, ve které bydlím.

A tak jsem tady — pořád myslím na tu autobusovou jízdenku, pořád bydlím na Východní Páté v L. A. a pořád jsem totálně na mizině. Main Street kdysi bývala nejpochybnější ulicí v celém Los Angeles, a tak sotva jsem vyskočil z autobusu, hned jsem tam vyrazil. Brzo jsem však zjistil, že nejhorší sebranka, naprosto nejzavšivenější cháska, momentálně sídlí na Páté, pár bloků východně od Main Street. Čím horší čtvrť, tím lacinější bydlení, a přesně to jsem hledal.

Jasně, na poměry Páté ulice jsem byl totální měkkota, už proto, že jsem měl stálou práci, ale nocování v průchodech mi přišlo příliš drsné, a jak jsem záhy zjistil, ani somrování není zrovna moje parketa. Nemám na to ten správný fortel.

Sáhl jsem do popraskaného umyvadla, nabral trochu vody a vetřel si ji do obličeje. Slabé píchání strniště mi prozradilo, že vydržím další den bez holení. Každopádně jsem s tím mohl počkat do večera, abych byl čerstvě oholený pro případ, že bych chrápal s Billie.

Studená voda mi trochu pomohla, ale i tak jsem se cítil pod psa. V rohu se válely prázdné lahve od vína a já je zkontroloval, abych se ujistil, že jsou všechny úplně prázdné. Byly. Stejně jako moje kapsy, díkybohu s vyjímkou tabáku a papírků. Ubalil jsem si cigaretu a zapálil si.

Jenže jsem potřeboval panáka, aby mě nakopnul do nového dne.

A co udělá ochlasta, když se probudí švorc (ostatně jak často se vůbec probouzí jinak?) a potřebuje panáka? Inu, na tuhle otázku jsem měl hned několik odpovědí. Ze všeho nejsnazší by bylo zastavit se na panáka u Billie, teda pokud je už vzhůru a pokud je sama.

Přešel jsem přes ulici do baráku, kde měla Billie kvartýr. Barák byl o něco novější a její kamrlík o poznání útulnější, ale taky za něj podstatně víc platila.

Tiše jsem zaklepal na dveře smluveným znamením. Pokud Billie ještě není vzhůru, tak tohle klepání neuslyší, a pokud není sama, tak na něj prostě neodpoví.

Billie se mi však ozvala. „Pojď dál, není zamčeno,“ křikla zevnitř, a když jsem za sebou zavíral dveře, dodala: „Nazdárek, profesore.“ Oslovení „profesore“ používala příležitostně a vždy jen v legraci. Myslím, že jsem si ho zasloužil tím, jak mluvím. Nejdřív jsem zkoušel používat špatnou dikci a špatnou gramatiku, abych do tohohle místa zapadl, ale nakonec jsem to vzdal, protože to bylo nad moje síly. Kromě toho jsem záhy zjistil, že nejsem na Páté ulici jediný týpek s dobrou gramatikou. Některé zdejší existence se kdysi živily jako novináři, jiné psávaly poezii a jeden místní chlápek byl rovnou vyhozený kněz.

„Ahoj, Billie the Kid,“ odpověděl jsem.

„Zrovna jsem se vzbudila, Howie. Kolik je hodin?“

„Něco po desátý,“ povídám jí. „Neměla bys panáka?“ „Fflna, teprv deset? No jo, dopřála jsem si sedm hodin. Když Mike ve dvě zavřel, měla jsem tu ještě jednoho chlápka, ale ten se dlouho nezdržel.“

Posadila se na posteli a protáhla se. Z jejího nahého těla přitom spadla přikrývka. Billie měla nádherně pevná prsa velikosti i tvaru grapefruitových půlek. Černé vlasy nosila stažené do krátkého copu, který jí padal dopředu, kdykoliv zavrtěla hlavou. Jednou se mi svěřila, že je jí pětadvacet, a já jí to věřil; klidně však mohla být o několik let mladší, a to i bez líčidla a s očima napuchlýma od spánku. Rozhodně se na ní neprojevovalo, že se už tři roky živí jako barová hosteska, že příležitostně šlape a že je těžká alkoholička. Kdysi byla provdaná za chlápka, který pracoval jako klenotník — jednoho dne se vypařil neznámo kam se značným množstvím firemních zásob a nechal Billie v bryndě i s hromadou dluhů.

Wilhelmina Kidderová alias Billie the Kid, zkrátka moje Billie. A taky kohokoliv jiného, pokud vytáhl patřičnou ruličku bankovek, jenže já jsem kupodivu zjistil, že ji dokážu i přesto tak trochu milovat a tenhle fakt mě na ní nijak zvlášť netrápí. Možná to bylo tím, že se takhle chovala už před víc než měsícem, kdy jsem se s ní poprvé setkal. Do takové jsem se zabouchl, tak proč by mi to teď mělo vadit? Co viděla ona na mně, to fakt netuším a bylo mi to celkem jedno. „Tak jak je to s tím panákem?“ zeptal jsem se. Billie se zasmála, odhrnula přikrývku, vylezla z postele a nahá kolem mě prošla do skříně pro župan. Chtěl jsem se po ní natáhnout, ale nakonec jsem to neudělal; už dřív jsem zjistil, že Billie the Kid nemá časně po ránu nikdy na kočkování náladu a před polednem se jí veškeré obtěžování oškliví.

Nasoukala se do prošívaného županu a bosá odcupitala k malé ledničce za přepážkou ukrývající stěsnanou kuchyňku. Otevřela dveře a řekla: „Zatraceně.“

„Co zatraceně?“ vyzvídal jsem. „Došel ti chlast?“ Billie zvedla nad přepážku láhev Hiram Walker se sotva centimetrem namíchaného Manhattanu. Nic jiného Billie skoro nikdy nepila; jen samé Manhattany.

„Je ho tu jen krapet. Nezašel bys nahoru za Mame a nezjistil, jestli nějakej nemá, drahouši? Obvykle něco mívá.“

Mame je velká blondýna, která dělá za barem v hospodě jménem Best Chance. Tahle špeluňka patří Mikeu Karasovi a Billie tam dělá hostesku. S Mame bývá dost těžké pořízení. „Jestli ještě spí,“ povídám, „zabije mě, že jsem ji probudil. Proč nemůžu jít normálně do obchodu?“

„Už je vzhůru. Včera vypadla brzo. Do žádnýho obchodu nechoď, nedali by ti to vychlazený. Počkej, já jí brnknu — jestli ještě fakt spí, budu to já, kdo ji probudí, a ne ty.“

Vyřídila telefonát a přikývla. „Dobrý, zlato. Půjčí mi celou láhev. Sypej.“

Sypal jsem ze zadní části prvního patra do přední části druhého. Mame měla otevřené dveře; zrovna stála na chodbě, platila mlíkařovi a čekala na stvrzenku. „Běž dál,“ povídá. „A posaď se zatím.“ Vešel jsem do pokoje a uvelebil se v křesle vyrobeném tak, aby odpovídalo Mameině postavě: tedy přehnaně vycpaném. Přejel jsem prsty mezi bočnicí a sedací plochou; některý z Mameiných pánských přátel tu třeba seděl s drobnýma v kapse. Jeden by nevěřil, kolik drobných se dá nasbírat pouhým prohledáváním čalouněných křesel a pohovek. Tentokrát jsem žádné drobné nenašel, ale zato jsem narazil na plnicí pero, i když vypadalo jako laciný krám z vetešnictví. Mame zrovna zavřela za mlíkařem dveře a já pero zvedl. „Tohle bylo v křesle. To je tvoje, Mame?“

„Ne. Nechej si ho, Howie, já pero mám.“

„Třeba ho bude některý z tvých přátel postrádat,“ řekl jsem. Pero bylo příliš laciné, než aby se dalo prodat nebo zastavit, takže jsem si mohl dovolit poctivost.

„Ne-é, já vím, kdo ho tu ztratil. Včera večer jsem mu ho zahlídla v kapse. Byl to Ježíš a ten si může trhnout hnátou.“ „Mame, není to rouhání?“

Holka se zasmála. „Dobrá, no tak ne Ježíš, ale Jesus. Jesus Gonzales. Mexikánec. Ale když se mi svěřil, že mu přezdívaj Ježíš, začala jsem mu tak říkat taky. Až na to, že do Ježíše měl tenhle pán móóóc daleko!“ Prošla kolem mě k ledničce, ale nepřestávala přitom hovořit. „Když sem přišel, řekl mi, abych nerozsvěcovala světla, pak přiskočil k oknu a chvíli se díval, jestli neuvidí chlupatý. Taky kontroloval boční okno s požárním východem. Zatáhl všecky žaluzie a teprve potom říká, že dobrý, že můžu rozsvítit.“ Dveře ledničky se zavřely a Mame se vrátila s lahví.

„Ten byl teda prchlivej,“ pokračovala. „Sotva si svlíknul kabát a hodil ho tamhle na křeslo, ozvalo se zaklepání. Tak znova ten kabát popadl a zmizel skrz boční okýnko do požárního východu.“ Mame se znovu zasmála. „Naprostej magor. A přitom klepala jen Dixie odvedle, aby ode mě vyžebrala cigára. Takže i kdybych ještě někdy Ježíše viděla, tak z takovýho nervózy stejně nic nekouká. Nech si jeho pero. Chceš panáka hned tady?“ „Jedině jestli si dáš taky.“

„Já nepiju, Howie. Pití tu mám jen pro přátele a zákazníky. Vyřid Billie, aby mi vrátila stejnou láhev. Mám kámoše, kterému taky chutná jenom Manhattan.“

Když jsem se vrátil k Billie, měla na sobě místo županu šaty, ale vlastně to ani žádné šaty nebyly. Byly to bikiny, na kterých krejčí šetřil látkou. Udělala v nich piruetu. „Líbí se ti, Howie? Ty jsem si koupila včera.“

„Jsou pěkné,“ připustil jsem, „ale víc se mi líbíš bez nich.“ „Nalij nám panáka, jo? Mně jen takovou rychlovku.“ — „Když už je řeč o rychlovkách…,“ nadhodil jsem.

Billie zvedla šaty a začala si je přetahovat přes hlavu. „Jestli uvažuješ tímhle způsobem, profesore, budu muset uschovat rodinné stříbro. Hele, to byl prima obrat; někdy už začínám mluvit jako ty.“ Nalil jsem dvě skleničky a posadili jsme se s nimi. Billie si nazula sandály a byla oblečená. „Ty používáš spoustu prima obratů, Billie the Kid,“ povídám. „Ale oprav mě, jestli se pletu: je to, co máš na sobě, luxusní spodní prádlo a ne plavky, anebo už vůbec nerozumím módě?“

„Dneska se chystám na pláž, Howie, trochu se opálit. Do vody stejně nepůjdu, tak proč bych si pod šaty nemohla oblíct rovnou plavky a ušetřit si převlíkání? Hele, co kdyby sis vzal den volna a šel se mnou?“

„Jsem na mizině. Jedna věc se musí Burkeovi jako zaměstnavateli nechat: platí mi každej den. Jinak bych byl po večerech nasucho.“

„A kolik ti to tam hodí? Počítám, že ne víc než bůra. Tak ti toho búra půjčím.“

„To by byl začátek konce,“ povídám. „Pití si od tebe klidně vezmu — a taky pár důležitějších věcí než pití. Ale kdybych si od tebe bral peníze, tak bych…“ Zarazil jsem se a přemýšlel, co by ze mě braní peněz od Billie udělalo a nakolik jsem v této věci zásadový. Koneckonců jsem jí je vždycky mohl poslat z Chicaga. Tak co mi bránilo si je od ní vypůjčit? Řekl bych, že holka jménem Čest. A přestože to znělo uhozeně, zvesela jsem odpověděl: „Tak už bych tě nemohl tolik milovat, puso, už bych si téhle lásky nevážil.“ „Ty seš divnej patron, Howie. Nerozumím ti.“ Náhle jsem měl chuť změnit téma. „Billie, jak to, že Mame nepije?“ „Ty nevíš, že feťákům chlast nejede?“ „Jasně, to jo, ale nevšim jsem si, že by mezi ně patřila i Mame.“

„Je těžce závislá na háčku, Howie. I když se to moc neprojevuje. To se musí nechat.“

„Neznám tolik feťáků, abych to mohl posoudit,“ řekl jsem. „Jediný člověk, o kterém to s jistotou vím, je kuchař v Burke’s.“

„Tak to nikdy nezkoušej, Howie. Je to svinstvo. Já si jednou pro zábavu šlehla, abych zjistila, jaké to je, ale pak už jsem to nikdy neudělala. Příliš snadno ti to zachutná. A potom to teprv začne lítat, Howie.“

„Slyším tvá moudrá slova,“ odpověděl jsem, „a budu se držet chlastu. A když už jsme u toho…“ Nalil jsem si další skleničku.

II

Do restaurace — stojí na Main Street jeden blok od Páté — jsem dorazil ve čtvrt na dvanáct, s pouhým patnáctiminutovým zpožděním. Burke stál právě u sporáku, protože až do poledne, než se objeví Ramon, si vaří sám. Zpražil mě pohledem, ale neříkal nic.

Ponořil jsem se do nádobí a chlast mě stále příjemně hřál.

V poledne, když dorazil Ramon, však už fajnový pocit téměř vyprchal. Ramon měl na čele čerstvý obvaz a já jsem přemýšlel, jestli pod ním má čerstvou ránu od nože. Už teď měl na tváři a na bradě dvě staré jizvy po nožích. Kromě toho se dnes tvářil nasupeně, a tak jsem se rozhodl, že se mu nebudu plést do cesty. Když si Ramon potřebuje šlehnout, propadá ošklivým výbuchům vzteku a dnes bylo nad slunce jasné, že si šlehnout potřebuje. Vypadal jako člověk s parádní závislostí, což ostatně byl. Často jsem přemýšlel, jak to svoje feťáctví přikrmuje. V porovnání s pomocným personálem si sice kuchaři přijdou na slušné peníze, ale ani kuchař nevydělává tolik, aby si mohl dovolit pět až šest tablet háčka denně — rozhodně ne kuchař v nálevně, jako je Burke’s. Ramon byl na Mexičana docela vysoký, ale jeho postava i obličej působily vyzáblým dojmem. Tvář měl dost ošklivou, snad s výjimkou okamžiků, kdy se začal křenit a odhalil přitom zářivě bílé zuby. Bylo mi však jasné, že dneska odpoledne se rozhodně křenit nezačne, protože potřebuje dávku.

Burke odešel dopředu obsluhovat pokladnu a pomáhat číšníkům při polední špičce a jeho místo u sporáku zaujal Ramon. Mlčky jsme makali až do konce špičky, což bylo zhruba ve dvě hodiny.

Pak ke mně Ramon přistoupil. Zlehka popotahoval a oči měl uslzené. „Howie,“ povídá, „moh bych tě o něco požádat? Úplně hořím, Howie, a potřebuju si rychle prásknout. Nemoh bych se na čtvrt hodinky vypařit?“

„Dobrý, zkusím to tu pohlídat. Na čem děláš?“ „Na dvou karbanátcích. Z jedný strany propéct a pak ještě pět minut z druhý strany. Oblohu znáš.“

„Jasně, a jestli sem přijde Burke, řeknu mu, že jsi na hajzlíku. Ale radši sebou hod.“

Ramon se vyřítil ven, aniž se obtěžoval sundat si zástěru nebo šéfkuchařskou čepici. Nastavil jsem na minutníku pět minut, propečené karbanátky jsem pak položil na talíře, přidal k nim oblohu a postavil talíře na okénko, přičemž jsem se držel stranou od něj, aby Burke neviděl, že mu tam talíře nepoložil Ramon, nýbrž já. O pár minut později zavolala servírka objednávku na dvě plněné papriky; ty už byly uvařené a naložit je na talíř mi nečinilo sebemenší problém.

Než se stačilo odehrát cokoliv dalšího, Ramon se vrátil. Byl z něj úplně jiný člověk a tento stav měl vydržet tak dlouho, jak dlouho v něm bude droga působit. Vycenil lesklé zuby. „Miliónkrát dík, Howie,“ řekl a podal mi plochou půllitrovou láhev muškátového vína. „To je pro tebe, kámo.“

„Ramone,“ povídám, „ty seš džentlmen a vzdělanec.“ Ramon se vrátil ke sporáku a začal ho drhnout. Já se zatím sehnul, otevřel jsem láhev, pořádně jsem se napil a ukryl láhev z dohledu pod dřez.

O půl třetí jsem měl půlhodinovou pauzu na oběd. Až na to, že jsem neměl hlad. Znovu jsem upil muškátového a vrátil jsem láhev na místo. Mohl jsem ji rovnou dopít, ale věděl jsem, že mi zbytek odpoledne bude líp ubíhat, pokud si obsah lahve rozdělím a dopiju ji až těsně před koncem pracovní doby.

Odšoural jsem se k východu do postranní uličky a ubalil si cigaretu. Venku byl nádherně jasný den; bylo by báječné trávit ho na pláži s Billie the Kid.

Jenže Billie the Kid na žádné pláži nebyla; šněrovala si to přímo proti mně od konce uličky. Měla sice na sobě šaty, které si ráno oblékla přes plavky, ale na pláži rozhodně nebyla. Kráčela proti mně a tvářila se ztrápeně a vyděšeně.

Vykročil jsem jí naproti a ona mě pevně sevřela za paži. „Howie. Howie, ty jsi zabil Mame?“ „Co že jsem… cože?“

Billie na mě civěla vytřeštěnýma očima. „Jestli jsi to udělal, Howie, tak mně to nevadí. Pomůžu ti, dám ti prachy, abys mohl vypadnout. Ale…“

„Hej,“ povídám. „Počkej, Billie. Já Mame nezabil. Dokonce jsem ji ani neznásilnil. Když jsem od ní odcházel, byla úplně v pohodě. Co se stalo? Nebo se ti to všecko jenom zdálo?“

„Ona je mrtvá, Howie, zavražděná. Někdo ji zabil zhruba v době, kdys tam byl ty. Našli ji krátce po poledni a říkali, že je mrtvá už asi dvě hodiny. Pojďme někam na panáka a já ti povím, jak to všecko bylo.“

„No dobrá,“ povídám. „Ještě mi zbývá většina obědové pauzy. Akorát jsem ještě nedostal zaplaceno…“

„Tak pojď, pospěš si.“ Vyšli jsme z uličky, Billie vytáhla z kabelky bankovku a strčila mi ji do kapsy. Zabrousili jsme do nejbližší putyky a objednali si pití do zadní kóje, kde jsme byli dost daleko od ostatních, aby nás nikdo neslyšel. Bankovka, kterou mi Billie šoupla do kapsy, měla hodnotu deseti dolarů. Když nám servírka přinesla pití a drobné, postrčil jsem bankovku zpátky Billie. Ta však zavrtěla hlavou a odsunula peníze ke mně. „Nech si ji a budeš mi dlužit pětku, Howie. Možná ji budeš potřebovat pro případ, že…, prostě ji možná budeš potřebovat.“

„Dobrá, Billie,“ povídám, „ale vrátím ti ji.“ Což jsem měl opravdu v úmyslu, ale věděl jsem, že se mi to pravděpodobně nepodaří dřív než poštou z Chicaga, což bude pro Billie pořádné překvápko.

„A teď mi to všecko vyklop,“ vybídl jsem ji, „ale přestaň se tvářit tak ustaraně. Jsem nevinnej jako čerstvě padlý sníh — a tím nemyslím kokain. Nejdřív ti povím svoji verzi a ty mi pak řekneš tu svou. Do práce jsem dorazil v jedenáct dvacet, šel jsem tam rovnou od tebe, což znamená, že jsem vycházel někdy v jedenáct deset. A když na to kouknu z druhého konce, tak jsem se ráno vzbudil v deset hodin, takže jsem u tebe na dveře nemohl zaklepat dřív než deset až patnáct minut potom; dalších pár minut mi trvalo, než jsem dorazil k Mame, a ani tam jsem se nezdržel dýl než pouhých pár minutek. Řekněme teda, že jsem ji naposled viděl někdy kolem deseti dvacet, a to byla ještě úplně v pohodě. Příjem.“

„Ha? Jakej příjem?“

„Jako že máš pokračovat. Vezmi to od chvíle, co jsem od tebe odešel, což bylo zhruba v jedenáct deset.“

„Jo tak. No, trochu jsem uklidila pokoj, udělala pár věcí a odešla jsem. Muselo být něco málo po dvanáctý, protože se krátce předtím spustily polední houkačky. Šla jsem na pláž. Chtěla jsem dojít k nádraží, odjet autobusem do Santa Moniky a pak do Oceán Parku. Ale nejdřív jsem se zastavila v hokynářství na rohu na kafe. Seděla jsem tam nějakých deset, patnáct minut, než mi kafe vychladne tak, aby se dalo pít, a pak jsem ho začala popíjet. Během té doby jsem zaslechla, že opodál zastavilo policajtský auto, ale nevěnovala jsem tomu pozornost: policajti tu pořád sbíraj ochlasty a tak.

Jenže v tom hokynářství jsem si taky uvědomila, že jsem si zapomněla vzít sluneční brýle a opalovací krém, a tak jsem se pro ně vrátila.

Sotva jsem vlezla dovnitř, čekali už tam poldové. Zeptali se mě, jestli tam bydlím, a pak se mě začali vyptávat, jestli jsem znala Mame, kdy jsem ji viděla naposled a tak různě.“

„A řeklas jim, že jsi s ní mluvila po telefonu?“

„Jasně že ne, Howie. Nejsem blbá. V tu chvíli už jsem věděla, že se jí něco stalo a že kdybych jim o tom telefonátu a jeho obsahu něco kvákla, dozvěděli by se o tobě a zaměřili na tebe pozornost. Neřekla jsem jim ani, žes u mě byl, natož žes šel nahoru za Mame. Nechtěla jsem tě do toho namáčet.

Oni vyslýchaj fakt všechny, Howie. Nesebrali mě sice k nim na stanici, ale vyslýchali mě v mým vlastním pokoji. Skončili jsme asi před patnácti minutama. Dost důkladně si mě proklepli, protože jsem se přiznala, že jsem Mame znala — musela jsem jim to vyklopit, poněvadž pracujem ve stejným lokále a oni by to tak jako tak zjistili.

To už pochopitelně věděli, že Mame brala drogy — poznali to podle jejích paží a tak. Každýmu kontrolujou paže, ale ty moje jsou díkybohu v pohodě. Nejvíc se mě vyptávali na podnik, kde pracujem. Podle mě si spočítali, že Mike Karas je dealer a že pro něj Mame dělala.“

„A je Mike dealer, Billie?“

„Já nevím, puso. V nějakým svinstvu jede, ale drogy to podle mě nejsou.“

„No dobrá,“ povídám, „nevidím nic, čeho bysme se my dva měli bát. Vůbec to není naše…, proboha, teď jsem si na něco vzpomněl.“

„Na co, Howie?“

„Když jsem šel k ní do bytu, viděl mě jeden chlápek, mlíkař. Mame zrovna stála ve dveřích a platila mu, když jsem se tam objevil. Řekla mi, že mám jít dál, a já kolem něj prošel dovnitř.“

„Prokrista, Howie, a oslovila tě jménem, když ti říkala, abys šel dál? Protože jestli znají jméno, třeba i křestní, a ty bydlíš přímo naproti nám…“

Úporně jsem se zamyslel. „Skoro určitě mě neoslovila, Billie. Řekla mi, že mám jít dál a posadit se, ale jsem si naprosto jistý, že za tím nedodala: ,Howie‘. Kromě toho se poldové vůbec nemusí dozvědět, že tam byl nějakej mlíkař. A ten nejspíš taky nebude strkat hlavu na špalek tím, že by za nima chodil. Jak ji vlastně zabili, Billie?“

„Někdo říkal, že kudlou, ale jistá si tím nejsem.“

„Kdo ji našel a jak?“

„To nevím. Otázky kladli oni mně, ne já jim. Ale tohle se určitě objeví v novinách.“

„Jasně,“ povídám. „Tak to nechme do večera plavat. Jak to máš vlastně dneska večer, Billie? Jdeš normálně do Best Chance?“

„Po tom všem dneska musím. Kdybych se tam neukázala, vyzvídali by, proč jsem nepřišla, kde jsem byla a tak. Hele, a ty se kolem našeho baráku radši moc nemotej — večer po práci ani ráno. Vyhýbej se mu jako čert kříži, Howie. Protože jestli vyčmuchají toho mlíkaře, mohli by zařídit, aby jim dal echo, jakmile tě zmerčí. Pro jistotu ani nechod kolem. Radši se vůbec neukazuj na ulici a domů choď zadním vchodem. A myslím, že bysme se taky neměli vídat, dokud se fízlové nevypaří nebo dokud nezjistíme, co a jak.“

Povzdechl jsem si.

Do práce jsem po pauze naklusal o deset minut později. Burke mě znovu setřel pohledem, ale ani tentokrát nic neřekl. Myslím, že na umývače nádobí jsem byl i tak spolehlivý až až, ale rychle jsem se učil.

Zbytek vína jsem si rozdělil tak, aby mi zbylo přesně do chvíle, kdy mě přijde vysvobodit Lysoun, umývač nádobí na večerní šichtě. Burke mi zaplatil a já byl zase boháč.

III

Někdo mnou třásl, někdo mnou prudce lomcoval. Probudil jsem se se zastřeným pohledem, skrz který na mě civěla Billie the Kid a tvářila se fakticky zděšeně — mnohem zděšeněji, než když se mě včera ptala, jestli jsem zabil Mame.

„Probuď se, Howie.“ Ležel jsem ve svým kamrlíku o velikosti krabice od bot. Billie stála u kavalce a skláněla se nade mnou. Nebyl jsem ničím přikrytý a svlékání šatů jsem včera omezil na pouhé zutí bot.

„Howie, poslouchej, seš v pěkným průšvihu. Musíš odsud vypadnout — zadním vchodem, tak jako jsem sem přišla. Fofr.“

Posadil jsem se a zeptal se, kolik je hodin.

„Teprv devět, Howie. Ale hoď sebou. Na. Tohle ti pomůže.“ Odšroubovala víčko od malé lahve whisky. „Rychle se trochu napij. Pomůže tě to probudit.“

Napil jsem se a whisky se mi surově propálila hrdlem. Chvíli se mi zdálo, že se mi udělá špatně od žaludku, ale pak se whisky rozhodla v mém trávicím traktu zůstat a trochu mi pročistila hlavu. Ne moc, ale trochu jo.

„Co se děje, Billie?“

„Obuj se. Povím ti to, ale ne tady.“

Naštěstí jsem měl mokasíny a mohl si je nazout rychle. Zamířil jsem k umyvadlu a našplíchal si do tváře trochu vody. Zatímco jsem se myl, sušil a projížděl si vlasy hřebenem, Billie mi prohledávala skříň. Rozložila na postel osušku a naskládala na ni všechno, co mi patřilo. Byl toho docela malý raneček.

Podala mi ho a začala mě tahat do předsíně: mě a všechny moje věci. Bylo zřejmé, že sem už se nikdy nemám vrátit — nebo s tím Billie alespoň nepočítala.

Boční uličkou jsme proběhli na Šestou, dorazili na Main Street a zamířili jižně. Naším cílem byla téměř prázdná restaurace s kójemi. Po chvíli k nám připlula servírka a já si objednal černou kávu. Billie si poručila hemenex s topinkama, a když servírka odešla, naklonila se přes stůl. „Nechtěla jsem se s ní před tebou dohadovat, Howie, ale to jídlo jsem objednala pro tebe; a sníš ho všechno. Musíš být střízlivý.“

Zabrblal jsem, ale zároveň jsem věděl, že bude jednodušší snídani sníst než se s Billie the Kid hádat, zvlášť když se v téhle otázce chovala tak pánovitě.

„A co se vlastně děje, Billie? O co jde?“

„Tys včera večer nečetl noviny?“

Zavrtěl jsem hlavou. Zhruba do devíti večer jsem žádné noviny nečetl a pak už si nevzpomínám, co jsem dělal nebo nedělal. Což mí připomnělo, abych si prohledal kapsy a zjistil, kolik peněz mi zbylo, jestli vůbec nějaké. Žádné drobné jsem neměl, ale díkybohu jsem v kapse našel pár zmuchlaných bankovek. Když jsem je vytáhl a prohlédl si je pod stolem, zjistil jsem, že je to pětidolarovka a dvě dolarovky. Včera večer jsem měl ještě něco přes devět dolarů z pětky, kterou mi dala Billie na panáky, plus necelých pět dolarů z výplaty od Burkea. Celkem to dělalo čtrnáct dolarů, z čehož jsem sedm nějakým způsobem utratil — Bůh ví, jak jsem je prošustroval, protože při cenách na Páté jsem zase tolik muškátového vína ani whisky vypít nemohl. Naštěstí mě nikdo neobral, takže to vlastně mohlo dopadnout hůř.

„Vyčmuchali toho mlíkaře, Howie,“ povídá Billie. „Z fleku. Dal totiž Mame stvrzenku a ona ji hodila na stolek u dveří. Tím pádem se fízlové dozvěděli, že tam byl, vypátrali ho a on jim řekl, že jestli na tebe narazí, tak tě spolehlivě pozná. Taky jim poskytl tvůj popis. Máš čistou hlavu, Howie?“

„Jasně že mám čistou hlavu. A co jestli mě fakt najdou? Kčertu, vždyť já ji nezabil. Neměl jsem důvod. Můžou mě tak akorát vyslechnout.“

„Howie, tys nikdy neměl oplétačky s policií? Zřejmě ne ohledně něčeho vážného, protože jinak bys takhle nemluvil. Ten mlíkař jim tě naservíroval přímo na místo činu přibližně v době vraždy a oni po ničem jiném neprahnou. Kromě tebe nemají nikoho, koho by se mohli chytit.

To si piš, že tě vyslechnou. Pěstma a gumovýma hadicema. Budou do tebe celé dny mlátit, přivážou tě k židli, pustí ti do očí pět set wattů a zfackujou tě pokaždý, co je zavřeš. Jasně že tě vyslechnou. Budou tě vyslýchat tak, až si nakonec budeš přát, abys Mame fakticky zabil, abys jim to moh vyklopit, mít to za sebou a trochu se vyspat. Howie, když se poldové snaží někomu přišít vraždu, stanou se z nich tvrdí a sprostí hajzlové. A oni se ji snaží někomu přišít.“

Zlehka jsem se usmál, aniž bych chtěl. Ne proto, že by mi Billie říkala něco vtipného, nýbrž proto, že jsem si představil ty novinové titulky, kdyby ze mě vymlátili pravdu nebo kdybych jim musel říct všecko, abych ze sebe setřásl podezření. Chicagský mazánek zapletený do vraždy. Chicagské deníky, prosíme, přetiskněte.

Spatřil jsem raněný výraz na Billiině obličeji a přestal se smát. „Promiň,“ povídám. „Smál jsem se něčemu jinému. Pokračuj.“

Jenže to už se blížila servírka a Billie čekala, až odejde. Přistrčila přede mě hemenex a topinku. „Jez,“ řekla. A tak jsem jedl.

„To není všecko, Howie. Oni tě obviní z něčeho jiného, aby tě mohli zadržet. Howie, vždyť oni by tě mohli rovnou obvinit z vraždy, jestli nepřijdou na to, kdo to udělal. Byla by to pro ně úplná hračka — stačí, aby sebrali pár věcí z jejího pokoje, který už prohledali, a začali tvrdit, žes je měl u sebe nebo že je našli u tebe v bytě. A jak bys dokázal, že tam ty věci nebyly? Co by tvoje tvrzení znamenalo proti tvrzení policajta? Mohli by tě šoupnout do komory a zplynovat tě, Howie. A to není všecko.“

„Co může být horšího než tohle?“

„Tak to nemyslím. Myslím, co by pak provedli se mnou, Howie. A tím si můžeš bejt jistej. Hodili by mi na krk parádní křivopřísežnictví. Když mě totiž vyslechli, podepsala jsem jim protokol, takže kdybys jim řekl pravdu o tom, proč jsi šel nahoru za Mame, měla bych na krku křivou přísahu. A co jiného bys jim moh říct než pravdu?“

Odložil jsem vidličku a nůž a zadíval se na Billie. Informace, které mi sdělovala, mě ve skutečnosti nijak netrápily. Ujišťoval jsem se, že policisté jednoduše neobviňují nevinné lidi z vraždy. Alespoň v případě, že jsou ochotni jim vypovídat pravdu. Jasně, asi by mi to dali sežrat, ale kdybych s nima hrál na rovinu, nezadržovali by mě dlouho. Jenže pokud jim Billie podepsala svědeckou výpověď, tak možnost vyklopit pravdu nepřipadala v úvahu. Už takhle stála Billie na špatné straně zákona a oni by rozhodně její křivé přísahy využili a vsadili ji do chládku, možná i na několik let.

„Omlouvám se, Billie,“ povídám. „Neuvědomil jsem si, že kdybych jim řekl pravdu, zapletl bych do toho tebe.“

„Jez, Howie. Sněz ten žvanec všechen. A se mnou si nedělej starosti, takhle jsem to nemyslela. Ty seš rozhodně ve větší bryndě než já. Ale jsem ráda, že se mnou mluvíš na rovinu; nejspíš už ses fakt probudil. Tak jez a já ti povím, co musíš udělat.

Tak za prvé mají tvůj popis od toho mlíkaře. Výška, váha a věk přibližně odpovídají, jenže tyhle věci změnit nemůžeš. Rozhodně si ale musíš koupit nové šaty, protože tvoje oblečení trefil ten chlápek dokonale. Modrá denimová košile s rukávy ustřihnutými nad lokty, béžové pracovní kalhoty, hnědé mokasíny. Takže až odsud odejdeš, ze všeho nejdřív si kup jiné šaty, jasný?“

„No dobře,“ povídám. „A jak jinak mě ještě popsal?“

„No, zdálo se mu, že máš světlé hlasy, kdežto ty je máš o něco málo tmavší. Taky říkal, že seš neoholenej — což seš dneska ještě víc — a že vypadáš jako nějakej pobuda z Páté ulice, jako nějakej ochlasta. To je všechno, akorát přej ví jistě, že kdyby tě ještě někdy viděl, dokázal by tě identifikovat. Což je blbý, Howie.“

„To jo,“ řekl jsem.

„Chceš vypadnout z města, Howie? Můžu ti půjčit — teď jsem na tom sice docela bídně, a protože nás hlídají policajti, tak si teď na chvilku nemůžu ani vyzvednout prachy, ale jestli chceš vzít roha, můžu ti půjčit nějakých padesát dolarů. Chceš?“

„Ne, Billie,“ povídám. „Nechci vzít roha. Ledaže bys chtěla vypadnout se mnou.“

Proboha, co mě to jenom napadlo? Jak jsem to vlastně myslel? Jak jsem si představoval vytáhnout Billie ze čtvrti, kterou zná, z místa, kde si dokáže vydělat na živobytí — když už to nedokážu já —, a nechat ji spadnout do ještě větší bryndy tím, že se vypaří právě v době, kdy v podstatě figuruje jako svědek v případu vraždy? A kdy se já chci během pár týdnů stejně vrátit do Chicaga, začít pracovat pro otce a stát se ctihodným občanem?

Jak jsem si to představoval? Nemohl jsem přece vzít Billie zpátky s sebou, přestože jsem ji měl rád — a možná i miloval. Billie the Kid jako manželka ctihodného investičního bankéře? Tohle spojení by nefungovalo, ani z jedné strany. Jenže jestli jsem neměl na mysli tohle, co jsem měl, kčertu, na mysli?

Billie však stejně vrtěla hlavou. „Tohle by nefungovalo, Howie. Neklapalo by to mezi náma, aspoň ne teď. Snad kdybys dokázal přestat pít a trochu se spořádat. Jenže já vím… já vím, že to nedokážeš. Není to tvoje vina a… Ach, miláčku, teď se o tom nebavme. Každopádně jsem ráda, že nechceš zdrhnout, protože… no, prostě jsem ráda. Ale poslyš…“

„Ano, Billie?“

„Musíš změnit svoje vzezření — aspoň trochu. Kup si košili jiné barvy, slyšíš? A taky jiné kalhoty a normální boty místo mokasínů. Nech se ostříhat, protože to stejně potřebuješ, a vezmi to hodně nakrátko. A pak si sežeň pokoj někde na hotelu — někde mimo Pátou Street. Main je v pohodě, když to nebude moc blízko u Pátý. A ohol se — když tě ten mlíkař zahlíd, měls na bradě strniště. Kolik peněz ti zbylo?“

„Sedm dolarů,“ povídám. „Ale to by mělo stačit. Nové šaty si kupovat nepotřebuju, můžu si je prohodit někde v zastavárně.“

„Budeš potřebovat víc. Na.“ Podala mi dvacetidolarovku.

„Díky, Billie. Dlužím ti tři pětky.“ Dlužím jí tři pětky? Zatraceně, copak Billie the Kid už teď nedlužím mnohem víc, a to nemluvím jen o penězích, ale i o věcech, které si člověk za peníze nekoupí? „A jak se budeme udržovat ve spojení?“ zeptal jsem se. „Říkáš, že bych neměl chodit k tobě. Takže ty přijdeš dneska večer ke mně?“

„M-myslím, že mě nebudou podezírat, když jednu noc nepřespím doma, Howie. Zvlášť když to nebude hned první noc — hned po tom, co…, co se to stalo Mame. Tak dobrá, Howie. Znáš místo zvané Shoebox? Je to na Main naproti budově soudu.“

„Jo, vím, kde to je.“

„Dneska v osm večer tam na tebe budu čekat. Do té doby zůstaň ve svým pokoji, ať už si ho pronajmeš, kde chceš. A — a snaž se zůstat střízlivý, Howie.“

Říkal jsem si, že by nemělo být tak těžké udržet se ve střízlivém stavu, když má člověk nahnáno. A nahnáno jsem už teď měl.

Držel jsem se na Main Street stranou od Páté a provedl jsem všechno, co mi Billie navrhla. Koupil jsem si žlutohnědou pracovní košili a přímo v prodejně si ji oblékl místo modré, kterou jsem měl na sobě. Zastavil jsem se v učňovském holičství a nechal se za půl dolaru ostříhat — a když už jsem tam seděl, poručil jsem si i čtvrtdolarové oholení. Navíc jsem dostal nápad, na který Billie nepřišla: oželel jsem babku a koupil si použitý klobouk. Do té doby jsem žádný nenosil a člověk vypadá v klobouku úplně jinak. V opravně obuvi, kde prodávali i obnošené boty, jsem vyměnil svoje mokasíny a půldruhého dolaru k tomu za pár použitých polobotek. Pokud jde o kalhoty, rozhodl jsem se, že si s nimi nebudu lámat hlavu: měly dokonale nenápadnou barvu.

Koupil jsem si noviny, protože jsem si chtěl na vlastní oči přečíst všechno, co mi Billie o té vraždě řekla, plus případné detaily, o kterých se nezmínila. Taky jsem si koupil víno, ale jen půl litru, abych měl co usrkávat. Měl jsem v plánu zůstat střízlivý, ale do večerní schůzky s Billie the Kid mě čekal dlouhý a nudný den.

Pronajal jsem si dvoulůžkový pokoj v malém hotýlku bez výtahu na Market Street po6blíž rohu s Main, necelý jeden blok od dějiště své večerní schůzky. Věděl jsem, že Billie sem pak půjde se mnou, protože bychom se neodvážili jít k ní a já nechtěl, aby její návštěvu u mě na pokoji provázely sebemenší potíže. V hotelu tohoto typu byly sice jakékoliv potíže nepravděpodobné, ale já si nepřál ani problémy spojené s tím, že by nás sem recepční případně viděl přicházet a já pak musel měnit jednolůžkový pokoj za dvoulůžkový. Za padesáticentový rozdíl v ceně mi to rozhodně nestálo.

Pomalu jsem popíjel víno a pročítal noviny. Nejlepší reportáž o vraždě přinesl The Mirror, který nezapomněl ani na obrázky: byla zde Mameina fotografie, jež se zřejmě našla v jejím pokoji a která byla pořízena před dobrými deseti lety — Mame měla na snímku necelých dvacet nebo něco málo přes —, byl zde snímek Mameina bytu pořízený po odnesení její mrtvoly a byla zde i fotka exteriéru hospody Best Chance, kde Mame pracovala. Ani z Mirroru jsem se však nedozvěděl nic, co by mi předtím neřekla Billie, snad s výjimkou Mameina celého jména a doby a způsobu nalezení jejího těla. Mameina mrtvola se našla ve 12:05, zhruba v době, kdy Billie odcházela ze svého pokoje o patro níže. Majitel domu se u Mame zastavil s nářadím, aby opravil kapající kohoutek, na který si Mame (slečna Mamie Gaynorová, 29 let) o den dříve stěžovala. Když klepal dost dlouho na to, aby usoudil, že Mame není doma, otevřel si dveře náhradním klíčem. Mlíkařova výpověď a popis mé osoby přesně odpovídaly Billiinu podání.

Chodil jsem po malém pokojíku sem a tam, ještě více prošlapával ošoupaný a otrhaný koberec a hlavou se mi honily nejrůznější otázky. Hrozilo mi nebezpečí — když nepočítám riziko, že čirou náhodou vběhnu tomu mlíkařovi přímo do náruče —, že mě seberou jen na základě popisu? Ne, to určitě ne. Popis byl sice docela trefný, ale přesto poněkud mlhavý, a navíc se hodil na příliš mnoho mužů v této čtvrti, než aby někoho napadlo dávat s případem do souvislosti zrovna mě. A když jsem si teď navíc změnil šaty, oholil se a začal venku nosit klobouk, silně jsem pochyboval, že by mě onen mlíkař vůbec poznal. Já si jeho obličej ani trochu nepamatoval, tak proč by si on měl pamatovat můj? A kromě něj mě s případem Mameiny vraždy nic nespojovalo, snad s výjimkou Billie. Nikdo kromě Billie netušil, že jsem se s Mame vůbec znával. Viděli jsme se jen dvakrát a pokaždé to bylo u Billie, kam se Mame na chvilku zastavila a já tam byl zrovna náhodou taky — jednou jsme spolu strávili sotva pár minut a jednou zhruba hodinku. A když jsem se onehdy zastavil v jejím pokoji, abych si od ní půjčil pro Billie cigarety, bylo už velmi pozdě a všechny obchody i bary měly zavřeno.

A to, že jsem se najednou vypařil ze svého bytu? To taky nic neznamenalo. Zítra jsem měl platit týdenní nájem, takže až se tam objeví bytný a zjistí, že jsem pryč i se všemi věcmi, jednoduše byt pronajme znovu a nebude mu to ani trochu divné. Proč taky?

Kdepak, teď když jsem učinil několik málo opatření, která mi navrhla Billie, cítil jsem se poměrně v bezpečí za předpokladu, že se nebudu ukazovat v jejím domě a okolí.

Tak proč se tu v tom případě schovávám?

Víno bylo pryč a já měl chuť na další. Věděl jsem ale, v jakém stavu bych při podobném tempu do osmi hodin byl, když jsem začal hned brzy dopoledne.

Jenže kdybych tady jen tak bloumal a nedělal nic, musel bych se zbláznit. Sebral jsem noviny, přečetl si zábavné přílohy a pár dalších článků. Uprostřed čtení mě z neznámého důvodu upoutal titulek nad jednou krátkou zprávou. Oběť vraždy v uličce identifikována.

Možná jsem koutkem oka nejdříve zachytil jméno obsažené uvnitř článku: Jesus Gonzales. Tak se přece jmenoval Mamein nervózní host, který ji navštívil noc před její smrtí.

Přečetl jsem si celý článek. Včera za svítání bylo v uličce mezi dvěma budovami na Winston Street nedaleko San Pedro Street nalezeno mužské tělo. Oběť byla zavražděna tupým předmětem, pravděpodobně ubita obuškem. A protože ji pachatel oloupil o všechno, co měla u sebe, nedokázala policie oběť zpočátku identifikovat. Nyní vyšlo najevo, že se jednalo o jedenačtyřicetiletého Jesuse Gonzalese z Mexico City. Do Los Angeles dorazil Gonzales o den dříve na lodi Guadalajara, která plula z Tokia. Jeho pas i další dokumenty, jež zůstaly v jeho pokoji v hotelu Berengia, naznačovaly, že Gonzales byl v Orientu na nákupní cestě pro jistou firmu z Mexico City, která se zabývala dovozem uměleckých předmětů a v níž on sám působil jako podílník. Na zpáteční cestě se přitom zastavil v Los Angeles na krátkou dovolenou.

Že by to byl Mamein Jesus Gonzales? Rozhodně to tak vypadalo. Místo i čas souhlasily; jeho tělo se našlo necelé dva bloky od jejího pokoje a vražda se odehrála ráno poté, co ho klepání na dveře vyděsilo natolik, že neslavně prchl požárním východem.

Ale proč se té noci sčuchl zrovna s Mame? Berengia je fešácký hotel, kde bydlí jen lidé s naditými peněženkami. Naopak Mame rozhodně nepatřila mezi bůhvíjaké úlovky; v hotelu Berengia mohl poslíček Gonzalesovi opatřit daleko lepší kousek.

Anebo sehrálo roli, že Mame byla feťačka, a když se Gonzales zastavil v Best Chance, poznal to na ní a sbalil ji právě z tohoto důvodu? Třeba byl narkoman i on sám a potřeboval si šlehnout, jenže ve městě neměl žádné kontakty. Případně — a tato možnost se zdála ještě pravděpodobnější, protože sem Gonzales právě připlul z Tokia — s sebou propašoval nějaké drogy a hledal dealera, kterému by je prodal. Nejjednodušší a nejbezpečnější způsob, jak sehnat dealera, je nalepit se na paty narkomanovi.

Samozřejmě to bylo střílení od pasu, ale ne takové, aby se mu nedalo uvěřit. Navíc se ten Mamein Jesus Gonzales opravdu choval podezíravě a opravdu se něčeho bál. Možná si myslel, že ho někdo sleduje — že někdo sleduje jeho a Mame z restaurace Best Chance. Jestli to byl tentýž Jesus Gonzales, kterého pouhé dva bloky od jejího bytu zabili a oloupili, pak měl pro svou ostražitost setsakra dobrý důvod. Až na to, že se přepočítal a předpokládal, že člověk, který ho pronásleduje, klepe u Mame na dveře, takže se sebral a utekl požárním východem. Jenže jeho Nemesis ve skutečnosti čekala před domem, zřejmě ho sledovala z protější strany ulice a viděla, jak opouští budovu. Na Winston Street ho pak tahle Nemesis konečně dostihla.

Dobrá práce na starýho B. A. S., pomyslel jsem si. Vedeš si dobře. Ne každý nuzácký umývač nádobí dokáže jen tak z ničeho rekonstruovat zločin. Seš ryzí génius, B. A. S., ryzí génius.

Jako způsob ukrácení dlouhé chvíle to však rozhodně bylo lepší než civět do zdi a litovat, že jsem kdy vůbec odjížděl z Chicaga. Lepší než sedět a dumat.

Takže předpokládejme, že jsem se zatím v odhadu trefil, pomyslel jsem si — jenže jak do toho všeho zapadá Mameina vražda? Nemohl jsem na nic přijít. Přinutil jsem se chodit sem a tam, soustředit se a snažit se vykoumat odpověď.

Byl jsem si docela jistý, že mi Mame o Gonzalesovi říkala pravdu, protože jinak by neměla sebemenší důvod se mi o něm vůbec zmiňovat. A ať už měl Gonzales jakýkoliv motiv sbalit právě Mame — koupit od ní drogy nebo se skrz ni nakontaktovat na někoho, komu by je mohl prodat —, v době, kdy se ozvalo zaklepání, to ještě na Mame nevybalil. Jinak by se mi o něm Mame nezmiňovala tak nenuceně a nevyprávěla by mi historku o něm jako nějakou zábavnou perličku.

Jenže to pachatel nemohl vědět. Nemohl tušit, že Mame není Gonzalesův komplic. Jestli to, co hledal, nenašel přímo u Gonzalese, mohlo ho napadnout, že už to Gonzales předal dál. A proč se nevrátil do Mameina bytu ještě téže noci? To jsem netušil, ale určitě pro to mohl mít dobrý důvod. Možná se tam chtěl vrátit, ale ona mu před nosem zamkla dveře i okénko požárního východu. Anebo mezitím měla další společnost. Kdyby tam v tu chvíli zaklepal, mohla mu otevřít dveře na řetízku — teď jsem si vybavoval, že ho na dveřích má — a oznámit mu, že momentálně není volná. Bohužel už jsem se nemohl Mame zeptat, co dělala po zbytek noci, když od ní onen nervózní zákazník utekl.

Jenže pokud byl Gonzales ve městě úplným cizincem, který sem právě připlul na lodi, jak mohl pachatel vědět, že má u sebe nějaký heroin — případně opium nebo kokain, prostě jakoukoliv drogu, kterou stojí za to pašovat? Pachatel přitom musel něco vědět, protože kdyby chtěl Gonzalese jenom obrat o to, co měl v té době u sebe, nevracel by se k Mame, nezabíjel by ji a neprohledával by její pokoj. To mohl udělat pouze v případě, že o Gonzalesovi věděl něco, co ho přivedlo k přesvědčení, že Mame je jeho komplicem.

Zabil jsem pár dalších minut přemýšlením a nakonec jsem odpověď našel. Třeba ne správnou odpověď, ale rozhodně odpověď, která měla logiku. Jasně, dost možná jsem byl úplně vedle, ale zdálo se mi, že tohle střílení od boku opravdu někam vede.

Napadlo mě, že je docela možné, že Mame nebyla prvním člověkem, přes něhož se Gonzales snažil navázat s někým kontakt. Mohl už předtím oslovit ve stejné věci jinou feťačku, jenže ta mu svůj kontakt odmítla prozradit. Ona? Vlastně to ani nemusela být ženská, ale Mame byla žena, a tak jsem se klonil k názoru, že jim Gonzales dává přednost. Řekněme, že se poflakoval kolem tančíren, až uviděl hostesku, ve které poznal narkomanku. Pozval ji ke stolu a snažil se z ní vymáčknout informace. Jenže ona s ním začala hrát o čas nebo ho rovnou odmítla. S největší pravděpodobností se ho ale pokusila co nejvíce zdržet: řekla mu, že musí vyřídit telefon nebo dva a zkusit se spojit s dealerem, ale místo toho zavolala svému kámošovi. Získala dost času na to, aby se její kámoš mohl připravit na vraždu, a pak sdělila Gonzalesovi, že se s dealerem nespojila.

Gonzalesovi to mohlo připadat podezřelé, a tak se při druhém pokusu s Mame choval obezřetněji a nechal se od ní pozvat domů. Jeho záměr byl očividný: chtěl mít jistotu, že budou sami a že je nikdo nesleduje, než Mame vyklopí, co a jak. Jenže někde mezi Best Chance a Mameiným bytem podle všeho zjistil, že je někdo sleduje.

Jasně, všecko to do sebe zapadalo. Ale co mi to bylo platné?

Určitě to nepostrádalo logiku a výsledný obrázek byl úplný a dokonalý, jenže i tak to byly jen dohady a spekulace, se kterými se rozhodně nedalo jít na policii. I kdyby mi nakonec uvěřili a v dlouhodobém měřítku si moje tvrzení mohli i ověřit, v krátkodobém měřítku bych dostal Billie the Kid do strašlivých problémů. Navíc by pak vyšly najevo moje vztahy s Billie i její povolání, což by pro mě znamenalo tak špatnou publicitu, že by otcovi klienti v Chicagu nakonec mohli rozhodnout, že nejsem způsobilý spravovat jejich záležitosti.

A jsem vůbec způsobilý? Zvlášť když si teď ze všeho nejvíc dělám starosti s chlastem? Měl jsem strašnou chuť na další víno a bylo mi jasné, že brzo ochabnu a sejdu si dolů pro další láhev. Koneckonců, proč ne? Aspoň za předpokladu, že budu popíjet po rozumných dávkách, abych se udržel na uzdě a neopil se, teda přinejmenším do osmi hodin…

Kolik vlastně je? Připadalo mi, že v tom zatraceným kamrlíku sedím už nejmíň šest nebo osm hodin, ale ubytovával jsem se v jedenáct a slunce teď svítilo přímo do špinavé boční uličky, kam byl z mého okna výhled. Že by bylo teprve poledne? Zamířil jsem ke stolu, prošel kolem něj a zadíval se na kuchyňské elektrické hodiny na stěně nad ním. Bylo čtvrt na jednu.

Rozhodl jsem se, že se nejdřív na chvilku projdu, zabiju pár minut a teprve pak si koupím láhev a vrátím se s ní na pokoj. Bože, toho času, který jsem musel do osmi zabít… Prošel jsem kolem soudní budovy a vyrazil na Spring Street. Tady budu v bezpečí.

Sakra, vždyť já bych měl být v bezpečí všude, pomyslel jsem si. Snad s výjimkou onoho jednoho bloku na Páté, a i to jen v případě, že by policie náhodou nechala toho mlíkaře číhat v domě nebo před ním. Jenže mlíkař by mě v jiných šatech a s kloboukem na hlavě stejně nejspíš nepoznal. Billie the Kid zpanikařila — a zpanikařila taky mě. Neměl jsem se čeho bát. Jasně, odchod z bytu a změna šatstva, které jsem měl na sobě, to byla rozumná opatření. Ale rozhodně jsem se nemusel vzdávat zaměstnání v Burke’s — tedy pokud mi tam ještě drželi místo. V Burke’s mi vůbec nic nehrozilo. Nikdo tam nevěděl, kde bydlím, a nikdo v domě, kde jsem bydlel, netušil, kde pracuju.

Co kdybych teda zašel do Burke’s? pomyslel jsem si. Měl jsem hodinu a půl zpoždění, takže bylo jasné, že Burke bude mít za oknem ceduli, ale jestli nabízené místo prozatím nikdo neobsadil, mohl bych mu vysvětlit, proč jsem se opozdil, a získat to místo zpátky. V mytí nádobí už jsem měl parádní cvik; pravděpodobně jsem byl nejlepší umývač, jakého kdy měl, a navíc jsem byl na umývače nadprůměrně spolehlivý. Jasně, pokud mezitím nesehnal jiného, klidně se tam můžu vrátit.

A co když už je to místo obsazené? V tom případě bych si buďto musel hledat novou práci stejného druhu, anebo si brát od Billie peníze tak dlouho, jak dlouho zůstanu tady. A brát si peníze od Billie, to bylo až na nejnaléhavější případy vyloučeno. Holka jménem Čest sice zůstala kdesi v Chicagu a proměnila se v pouhou mlhavou vzpomínku, ale trocha sebeúcty mi přesto ještě zbyla.

Odbočil jsem na Main Street a zamířil k Burke’s zezadu, abych viděl, jestli už na mém místě někdo pracuje, a případně se zeptal Ramona, co a jak, než konečně zajdu za Burkem.

Skrz dveře z boční uličky jsem viděl, že moje místo je prázdné a vrší se na něm nádobí. Ramon měl zrovna napilno u sporáku. Když se otočil, přistoupil jsem k němu a jeho zuby se rozzářily v blyštivém úsměvu. „Howie!“ povídá. „Díkybohu, že jsi tu. Bez umývače se tu všichni můžou zbláznit.“

Obvaz už na čele neměl a na jeho místě se táhly ve zhruba dvouapůlcentimetrových rozestupech čtyři dlouhé škrábance.

Díval jsem se na ně, přemýšlel o Ramonovi a jeho feťáctví, pak i o Mame a jejím feťáctví a zničehonic se mě zmocnila šílená předtucha. Napadlo mě, že tak silná závislost, jaké propadl Ramon, může i s člověkem jako on cloumat tak silně, že pak udělá cokoliv, jen aby si mohl šlehnout. Olízl jsem si rty. Ramonova závislost mu možná trhala střeva, ale rozhodně mu nemohla způsobit ty čtyři škrábance na čele. Aspoň ne přímo.

Takže jsem to nakonec neřekl já, protože mi trocha rozumu ještě zůstala, ale prostě mi to vypadlo z huby: „Mame měla ostré nehty, co?“

Smrt dokáže být strašně náhlá. Jen díky štěstí nebo náhodě jsem během příští vteřiny či dvou neumřel. Ještě nikdy jsem neviděl, že by se něčí tvář proměnila tak rychle jako Ramonova. A než jsem se stačil pohnout, drapl mě jednou rukou za přední cíp košile, zatímco druhou zašmátral za sebou a popadl sekáček. Kdybych před jeho ostřím ustoupil, ocitl bych se v ještě bezbrannější poloze, a tak jsem učinil jedinou možnou věc: vykročil jsem kupředu a odstrčil Ramona, takže zakopl a upadl. Škubl jsem hlavou na stranu, ale sekáček letěl příliš daleko, takže mě ani nepoškrábal na ramenou. Současně se ozvalo tupé žuchnutí, když Ramonova hlava dopadla na ostrý roh velkého sporáku. Jo jo, smrt dokáže být strašlivě náhlá.

Vteřinku jsem zhluboka oddechoval a pak… vlastně ani nevím, proč mi tak záleželo na tom, jestli žije, nebo ne, ale zkrátka jsem se k němu sklonil, zajel mu rukou za košili a přiložil ji na místo, kde mu mělo bušit srdce. Nebušilo.

Z protější strany okénka se ozval Burkeův zpěvavý hlas: „Dva karbanátky s oblohou.“

Vypadl jsem odtamtud rychle. Nikdo mě tam neviděl; nikdo mě tam vidět neměl. Vyrazil jsem z boční uličky, aniž mě zahlédl kdokoliv, koho znám, a zamířil jsem na Main Street. Ušel jsem asi tři bloky a zapadl do hospody na panáka, kterého jsem teď vážně potřeboval. Ne víno, ale whisky. Víno je dobré na uklidnění, ale zároveň otupuje mysl, zatímco whisky ji zostřuje, alespoň dočasně. Poručil jsem si pro jistotu dvojitou a bez ledu.

Jedním lokem jsem vypil polovinu sklenice a dostal se z nejhoršího. Zbytek jsem dosrkal pomalu a začal přemýšlet.

Zatraceně, Howie, říkal jsem si, ty musíš přemýšlet.

A tak jsem se dal do přemýšlení a našel jen jednu odpověď. Spadl jsem do toho až po uši. Kdyby mě dopadla policie, byl bych totálně v rejži. Bakalář nebakalář, měl bych co dělat, abych je přesvědčil, že jsem nespáchal dvě vraždy — a možná i tři, protože kdyby dali vraždu Jesuse Gonzalese do souvislosti s Mame, přišili by mi i tu.

Jasně, já sice věděl, jak to ve skutečnosti bylo, ale mám pro to nějaký důkaz? Mame byla mrtvá, takže nemohla policii zopakovat tu svou malou historku s Jesusem. Ramon byl taky mrtvý, takže nemohl jako jediný svědek potvrdit mou verzi, že jsem ho zabil nešťastnou náhodou v sebeobraně.

Zbývala mi jediná možnost: vypadnout odsud, dokud mám zdravou kůži. Zpátky do Chicaga, zpátky ke ctihodnému postavení, zpátky ke svému pravému jménu — Howard Perry, B. A. S., a ne Howard Perry, bastard, alkoholik a možná i psychopatický zabiják. Zpátky do Chicaga, ale ne obvyklými dopravními prostředky. Takhle by mě mohli až příliš snadno zatknout, zvlášť když už policie možná vyvěsila letáky s mým popisem. Zkrátka to bylo příliš riskantní.

Stejně jako čekání do osmi hodin večer, když teď byla teprve jedna. Musel jsem zatnout zuby a spojit se s Billie the Kid dříve. Nemohl jsem jít k ní, ale mohl jsem jí zavolat. Policie určitě nenapíchla všechny telefony v baráku.

I tak jsem si ale dával pozor, když jsem vytočil její číslo. „Billie,“ povídám, „tady profesor.“ Nikomu jinému tahle přezdívka vůbec nic neříkala.

Slyšel jsem, jak se Billie zostra nadechla. Musela si uvědomit, že bych neriskoval telefonát k ní domů, pokud by mě k tomu nevedlo něco důležitého. Přesto dokázala odpovědět klidným hlasem: „Ano, profesore?“

„Něco se stalo,“ povídám. „Bohužel nemůžu v osm hodin přijít na naši schůzku. Nebylo by možné, abys na mě na stejném místě počkala teď hned?“

„Jasně. Jenom co tam dorazím.“

Ve sluchátku se ozvalo cvaknutí. Bude tam. Billie the Kid, moje Billie. Bude tam a nejdřív se ujistí, že ji nikdo nesleduje. Přinese s sebou peníze, protože bude vědět, že jsem se nakonec přece jen rozhodl vzít roha. A ty peníze jednou ode mě dostane zpátky, i kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě udělám. Vrátím jí všechno, co mi teď půjčí, plus dvě předchozí půjčky a taky peníze za všechen chlast a cigarety, které jsem na ní kdy vyloudil. Těžko jí ale splatím všechnu lásku a důvěru, kterou mi poskytovala. Něco takového se alespoň v mém případě nedalo vyvážit penězi, tečka. Maximum, co jsem pro ni mohl v tomto ohledu udělat, bylo chovat se k ní upřímně a jednat s ní na rovinu. Zasloužila si to. Zasloužila si i víc, ale já jí víc nemohl poskytnout.

Shoebox je doopravdy lokál o velikosti krabice od bot. Na rozhovory to není vhodné místo, ale dneska na tom nezáleželo, protože na nějaké vybavování nemělo ani dojít.

Billie tam dorazila patnáct minut po mně; měl jsem teprve druhého panáka. Když jsem viděl, jak vchází do dveří, rovnou jsem objednal Manhattan.

„Ahoj, Billie,“ povídám.

Ahoj, Billie. Sbohem, Billie. Dneškem to pro nás skončilo. Musí to skončit. Věděl jsem, že to pochopí, když jsem jí to řekl, když jsem jí řekl úplně všechno.

„Howie, ty máš…“

„Prachy?“ přerušil jsem ji. „Jasně, právě jsem ti objednal pití.“ Ztlumil jsem hlas, ale ne tak, aby to znělo podezřele. „Tady ne, Billie. Dopijeme a půjdeme ke mně. Objednal jsem si tady za rohem dvoulůžkový pokoj, takže bude naprosto bezpečné, když tam půjdem a trochu si promluvíme.“

Barman namíchal Billie Manhattan a začal ho nalévat. Já si zatím objednal další dvojitou whisky. A proč ne? Měl to být nadlouho můj poslední panák. Od této chvíle jsem měl s pitím útrum, a to i v Chicagu — aspoň na pár týdnů, než budu mít jistotu, že už mě chlast nedokáže rozhodit a že zvládnu normální příležitostné pití, aniž by mě alkohol opět nastartovával.

Dopili jsme a vyšli do teplého slunečného odpoledne. Těsně než jsme odbočili za roh, Billie mě zastavila. „Minutku, Howie,“ řekla, a než jsem ji stačil zadržet, zmizela v prodejně s alkoholem. Po chvíli vyšla ven se zabalenou lahví a lepenkovým kartonem. „Neměl ji vychlazenou, Howie, ale to neva. Koupila jsem taky nějaký led. Máš v tom pokoji dvě skleničky?“

Přikývl jsem a šli jsme dál. V pokoji dvě skleničky byly. Abstinence se odkládala, protože by nebylo správné nedat si s Billie the Kid posledního panáka nebo dva, poslední sklenku na rozloučenou.

Billie se ujala obou skleniček. Hodila do nich kostky ledu, zalila je alkoholem, chvíli je míchala, a když bylo pití vychlazené, opět kostky vytáhla.

Já zatím hovořil. Vykládal jsem jí o Chicagu, o sobě v Chicagu, o své rodině i o investiční společnosti. Billie mi pak podala panáka a tiše řekla: „Pokračuj, Howie.“

A tak jsem pokračoval. Převyprávěl jsem jí Mameinu historku o hostovi jménem Jesus noc předtím, než byla zavražděna. Pověděl jsem jí o smrti Jesuse Gonzalese, jak jsem o ní četl v Mirroru. Dal jsem jí obě vraždy do souvislosti. A zatímco nám připravovala další panáky, řekl jsem jí i o Ramonovi a o všem, co se seběhlo, než jsem ho zabil.

„Ramon,“ řekla Billie. „Neměl na tváři jizvy po noži, Howie?“ Přikývl jsem. „Feťáckej šéfkuchař s jizvama po noži. Neznala jsem ho jménem, ale znala jsem jeho holku, zrzavou závislačku jménem Bess, teda myslím, že se tak jmenovala. Měli spolu bejvák necelý jeden blok od Karasovy hospody. Muselo se to seběhnout tak, jak jsi mi řekl, Howie. Určitě.“ Usrkla pití. „Jasně, Howie, radši se vrať okamžitě do Chicaga. Jinak bys mohl spadnout do těžkýho průšvihu. Přinesla jsem ti prachy. Šedesát dolarů. Je to všecko, co mám, kromě pár dolarů, se kterýma musím vystačit, než dostanu další prachy. Na.“

Vytáhla malou ruličku bankovek a zastrčila mi ji do kapsy u košile.

„Billie,“ povídám. „Chtěl bych…“

„Neříkej to, miláčku. Já vím, že nemůžeš. Myslím vzít mě s sebou. Neklapalo by to, aspoň ne mezi mnou a lidma, který tam znáš. A já bych pro tebe nebyla dost dobrá.“

„Ne, já bych pro tebe nebyl dost dobrý, Billie. Stal by se ze mě slušňák, nudný patron. Musel bych takovej být, abych se mohl vrátit do starých kolejí a udržet se v nich…“ Nechtěl jsem na to myslet. „Billie,“ povídám, „pošlu ti všecko, co ti dlužím. Můžu počítat s tím, že budeš ještě zhruba týden na stejné adrese?“

Billie si povzdechla. „Snad jo, Howie. Ale radši ti napíšu jméno svý sestry a taky její adresu, kterou používám jako trvalý bydliště, pro případ, že bys někdy — pro případ, že bys mi ty prachy nemoh poslat hned.“

„Poznamenám si ji,“ odpověděl jsem. Odtrhl jsem roh papíru, ve kterém byla zabalena láhev, a rozhlédl se po něčem na psaní. Vzpomněl jsem si na plnicí pero, které jsem si u Mame strčil do kapsy u kalhot. Bylo pořád tam.

Odšrouboval jsem víčko. Uvnitř se cosi zalesklo a na koberec dopadla spousta malých předmětů. Malých lesklých předmětů, které vypadaly jako diamanty. Billie zalapala po dechu. A pak už sebou smejčila po zemi a zvedala je. Já civěl na pero v ruce, na duté pero bez špičky. Duté a prázdné. Víčko však obsahovalo ještě něco dalšího — držel jsem to tak, abych to nevysypal, a obrátil si víčko do dlaně. Byly v něm ještě větší diamanty; šest velkých a nádherně broušených diamantů.

Takže jsem se přece jen pletl. Gonzales nepašoval heroin, ale diamanty. A když zjistil, že ho někdo cestou k Mame sleduje, kvůli bezpečnosti je ukryl v jejím křesle. To pero mu nevypadlo z kapsy; uschoval ho tam záměrně.

Kameny nyní ležely ve dvou hromádkách na stole a Billie se lehce třásly ruce, když si je jeden po druhém prohlížela. „Je to sada,“ řekla obdivně. „Manžel mě kameny trochu učil, Howie. Těch šest velkých, ty mají všechny přes pět karátů a jsou hluboce broušené. Kromě toho mají modrobílou barvu, takže se vsadím, že jsou bez jediného kazu, a to všechny, protože je to sada. Těch patnáct menších, to je taky sada a každý z nich má skoro tři karáty. Víš, kolik by mi za ně Karas dal, Howie?“

„Karas?“

„Patnáct táců, Howie, přinejmenším. A možná i víc. To nejsou obyčejný kameny, je na nich něco zvláštního. Jasně že Karas. Když jsem ti říkala, že jede v nějaký špinavosti, neřekla jsem ti všechno, protože na tom v té době nezáleželo. On nedělá do drog. Obchoduje s drahokamy, výlučně s drahokamy. Gonzales se o něm možná doslechl a pokoušel se ho kontaktovat přes Mame.“

Přemýšlel jsem o patnácti tisících dolarů a přemýšlel jsem i o návratu do Chicaga. „Mexiko, Howie,“ přerušila moje myšlenky Billie. „V Mexiku můžeme za takový prachy žít jako králové — jako král s královnou — nejmíň pět let.“

A přestat pít a začít žít spořádaně? „Howie,“ pokračovala Billie, „mám je rovnou odnést ke Karasovi, abysme mohli co nejrychleji odjet?“ Byla celá brunátná, ztěžka oddechovala a prosebně na mě civěla.

„Ano,“ povídám. Vroucně mě políbila a sebrala diamanty.

Došla ke dveřím a položila ruku na kliku. „Howie, myslels to vážně, když jsi říkal, že seš v Chicagu zamilovanej do holky jménem Cest? Teda, to se fakt nějaká holka takhle jmenuje, nebo jsi jen myslel…?“

„Dělal jsem si legraci, Billie the Kid.“

Dveře se zavřely a na dřevem obložené chodbě se rozlehlo klapání podpatků. Nalil jsem si velkého panáka a ani se neobtěžoval chladit ho kostkami ledu. Ano, kdysi jsem v Chicagu znával holku jménem Čest, ale — ale to bylo v jiné zemi a kromě toho… ta holka je mrtvá.

Dopil jsem panáka a čekal.

O dvacet minut později jsem na chodbě zaslechl Billiiny vracející se kroky.

*

PRODAVAČKA CIGARET (1952)

James M. Cain

James M. Cain (1892-1977) napsal dvě nesporná mistrovská díla: The Postman Always Rings Twice (Pošťák vždycky zvoní dvakrát, česky 1987) a Double Indemnity (Pojistka smrti, česky 1987). Někteří lidé by na tento seznam přidali také román Mildred Pierce (Mildred Pierceová). Cain byl odjakživa kontroverzním spisovatelem, neboť psal otevřeně o sexu, ale jeho kritikové jako by nikdy nepochopili skutečnost, že sex u něj vždy nakonec přerostl v lásku mnoha různých forem. Nikdo z autorů kriminálního žánru se nikdy ani na hony nepřiblížil tomu, aby psal o vztazích muže a ženy tak jako Cain. A vlastně ani on sám nedokázal ve druhé části své kariéry navázat na předchozí úspěchy. Napsal sice celou řadu dalších románů, ale žádný z nich se nevyrovnal jeho raným dílům. Na tom však tolik nezáleží, viďte? Jako autor Pošťáka a Pojistky si Cain Zajistil nesmrtelnost již dříve.

Než jsem se ocitl na tomhle místě, v nočním klubu Here’s How na dálnici jedna pár kilometrů severně od Washingtonu, nikdy jsem o něj nezavadil ani pohledem. Záležitost, která mě sem přivedla, byla z devětadevadesáti procent pitomá, ale i tak jsem si ji musel nechat pro sebe. Bylo kolem osmé večer a v klubu téměř nikdo neseděl. Vybral jsem si stůl, poručil si pití a začal rozbalovat doutník, když vtom ke mně zavanula vůně parfému a kolem prošla prodavačka cigaret. O jejím vzhledu jsem si mohl udělat obrázek pouze zezadu, ale taftová sukně, krepová halenka i stříbrné náušnice působily vkusně a také její podvozek byl prvotřídní, ne-li přímo fantastický — každopádně měl o něco menší než střední velikost. Na to, abych téhle prodavačce zaplatil pití, to zatím nevypadalo, ale pro nezadaného muže, který hledá záminku se v klubu zdržet, byla rozhodně dobrou volbou.

A pak mi hodila udičku, nebo jsem to aspoň za udičku považoval. Její zákazník středního věku se jí pokoušel vyprávět nějaký vtip a trvalo mu to tak dlouho, že se do věci vložil majitel. Byl to ramenatý světlovlasý chlápek s docela slušňáckým obličejem. Přistoupil k prodavačce a cosi jí zašeptal, jako by ji chtěl trochu popohnat. Očividně měl pro to nějaký důvod, ale já na něj nepřišel. Zdálo se, že se to dívce příliš nelíbí, dokud se nestřetla pohledem se mnou. Lehce našpulila ústa, lehce pokrčila rameny, lehce zamrkala a pak tam jen tak stála a usmívala se.

Já tuhle udičku znám a je mi příjemná, takže jsem samozřejmě její úsměv opětoval a už mě měla na háčku. Úsměv je taková přírodní dálnice: má jízdní pruhy, kterými se můžete prohánět, jak rychle chcete, akorát se už nemůžete vrátit. Tedy ne že bych si to přál, právě naopak: rozmyslel jsem si to s doutníkem, který jsem stále držel v ruce, strčil jsem si ho zpátky do kapsy a mávl pro cigarety. Prodavačka přikývla, a když ke mně dorazila, řekla: „Přestaňte se mi smát.“

„Kdo se směje? Jenom se koukám.“

„Aha, samozřejmě. To je něco jiného.“

Vzal jsem od ní krabičku, položil na stůl dolar a zažil životní překvapení: vrátila mi drobné. Když se obrátila k odchodu, řekl jsem: „Nezapomněla jste si tu něco?“

„To není nutné.“

„Za to všechno, čeho se mi dostalo, bych měl asi zaplatit.“

„Za co všechno, pane, například?“

„Už jsem vám to říkal: za krásu, která mi naplňuje oči.“

„Nejlepší věci v životě jsou zadarmo.“

„V tom případě, milá dámo, jsou některé zdejší věci opravdu nejlepší. Nechtěla byste se posadit?“

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Nesmí se to. Máme svoje pravidla.“

S těmito slovy dívka vyrazila kamsi dozadu a já si opět všiml majitele. Stál nedaleko ode mě a já si uvědomil, že dívku volal k sobě. Mávl jsem na něj a řekl: „O co kráčí? Jenom jsem s ní mluvil.“

„Je placená za práci, pane.“

„Jo, zmiňovala se o nějakých pravidlech, ale kromě nich dneska platí i jiné věci. Například Rooseveltovy ,čtyři svobody‘ a tak. To vám nikdo neříkal?“

„Slyšel jsem o tom, ano.“

„Vy jste pan Here’s How?“

„Pro přátele Jack Conner.“

Vytáhl jsem z peněženky pětidolarovku, přeložil jsem ji, zmačkal a přisunul směrem k němu. „Jacku,“ řekl jsem, „to je moje malá navštívenka, kterou u sebe obvykle nosívám. Rád bych, abyste ta pravidla trochu zmírnil. Ta dívka je moc roztomilá a já přímo toužím objednat jí skleničku.“

Conner však jako by žádné peníze neviděl. Chvíli jen tak stál, přemýšlel a nakonec řekl: „To jste na špatné adrese, pane. Tak především to není žádná prodavačka cigaret. Tedy dnes večer ano, protože druhá dívka má volno. Ale pravidelně tuhle práci nedělá. Za druhé to není žádná podfukářka, která si objedná žitnou, pije čaj, nechá si padesát centů, které si za tohle pití účtuju, a je otevřená dalším návrhům. Je to klasa a taky je na klasu zvyklá — pohybovala se ve vybrané společnosti na západním pobřeží, a když se tihle lidé přesunuli na východ, přišla sem za nimi. A za třetí je to moje přítelkyně, takže než jí zmírním nějaká pravidla, musím se toho o vás dozvědět více mnohem více, než mi říká tahle bankovka. Těší mě, že vás poznávám a tak dále, ale pořád ještě nevím, kdo jste a co jste zač, pane Camerone…“

„Jsem hudebník.“

„Jo? Na jaký nástroj hrajete?“

„Na jakýkoliv. Ale hlavně na kytaru.“

Což mě přivádí k vysvětlení, co jsem tam vlastně dělal. Opravdu hraju na kytaru, hraju na ni celé dny, protože mě to nasměrovává k určitým akordům — k velkolepým akordům, na které letí lidi —, a naopak mě to odvádí od akordů jiných — od roztodivných klavírních akordů, na které letí muzikanti. Jsem hudební aranžér, který působí v Baltimoreu, a sem mě přivedla jistá detektivní práce. Chlápek, který ode mě bere většinu věcí, kapelník jménem Art Lomak, taky občas napíše nějakou melodii, jenže momentálně se může pominout kvůli jedné skladbě, kterou mu prý ukradli — nebo spíš odcizili, jak se dneska říká. Sotva ho tenhle kus napadl, začal ho trochu hrát, aby ho odzkoušel a vyspravil případné chyby. Text a název se měl doplnit později. Jenže pak mi zavolal a ječel přitom do telefonu. Jeho popěvek se totiž v deset hodin večer objevil jako součást živého přenosu nějakého washingtonského VKV rádia z vystoupení jisté skupiny, jak ho současně upozornilo zhruba 20 lidí. Art mě prosil, abych sem dneska večer přišel, protože tu zmíněné trio bude zase vystupovat, pochytil co nejvíce důvěrných informací a zítra mu řekl, co a jak.

Prozatím všechno probíhalo v pohodě. Podobné věci se odehrávají dennodenně a já už je znám nazpaměť. Artova melodie však měla několik háčků, vesměs lehce podivných. Tak především už tuhle skladbu někdo napsal před ním, přestože se nikdy nestala hitem a dnes už téměř upadla v zapomnění. Bylo to kdysi ve šťastnějších dobách a její název zněl Nevada. Další háček představovala skutečnost, že stejnou skladbu někdo napsal ještě o něco dříve: konkrétně chlápek jménem Giuseppe Verdi jako součást Sicilských nešporú pod názvem O Tu Palermo. Kromě toho byl Art parádně namíchnutý a zřejmě vůbec netušil, odkud se tenhle kus původně vzal. Kýčařům, jako je on, zřejmě vůbec nedochází, že to, co jim vypadává z hlavy, se do ní mohlo ve stejné podobě odněkud dostat. Zádrhel — a taky důvod, proč jsem sem přišel, místo abych se tomu všemu vysmál — ale spočíval v tom, že Art mohl mít docela dobře pravdu. Třeba tu melodii fakticky vymyslel on, a neměl ji ani z původní opery, ani z první krádeže jménem Nevada. Navíc se pro tuhle melodii hodí tříčtvrteční takt a Art ji taky v tomhle taktu napsal. Takže jestli ji tahle kutálka bude hrát v tříčtvrtečním taktu namísto čtyřčtvrtečního, ve kterém je napsána Nevada kopírující původní Verdiho metrum, tak se právníci, které si Art se stejným ječením jako v případě telefonátu se mnou pro tuhle práci najal, možná ještě pořádně zapotí.

Nejspíš to byla úplná hloupost.

Blábol.

Ale možná, opravdu jen možná, měl Art pravdu.

A tak klubový boss Jack vycítil něco podezřelého, zdejchnul se ke stupínku, kde obvykle parkovali šumaři z místní kapely — kteří tu pochopitelně ještě nebyli —, a vrátil se se španělkou. Převzal jsem ji od něj, poděkoval mu a začal notovat. A abych nasměroval diskusi blíže k Artovu drobnému problému a zároveň dal najevo, že nemám vůbec co skrývat, prohlásil jsem, že jsem přišel kvůli jeho kapele, abych si ji poslechl naživo, protože jsem slyšel, že je moc dobrá. Jack vůbec nereagoval, čímž mi ani trochu nepomohl, a já se pustil do hraní.

Zabrnkal jsem mu Night and Day — žádný Segovia, ale docela slušně, a navíc zadarmo. V pasáži „Day and Night“, kde tahle skladba doopravdy začíná, jsem nasadil pár fíglů, díky nimž se hrstka přítomných hostů náhle přestala vybavovat. Když jsem skončil, ozval se nesmělý potlesk, ale Jack stále nereagoval a já začal přemýšlet o ublížení na těle. Jenže pak se ozval bzučák a on se znovu zdejchnul, tentokrát někam dozadu, kde před chvílí zmizela ta dívka. Začal jsem hrát begin, ale on se mezitím vrátil. Uklonil se, sebral svou pětidolarovku, znovu se uklonil a řekl: „Ta kytara zapůsobila, pane Camerone. Ona vás slyšela a zve vás dál.“

„Takže nás někam posadíte?“

„Počkejte, má to háček.“

Prohlásil, že až do půlnoci, kdy má nastoupit jeden z jeho lidí, bude ta holka kontrolovat objednávky. „To znamená, že má na starosti peníze, a kdyby tu nebyla, můžu to tu rovnou zavřít. Zve vás dozadu k sobě, ale nemůže s vámi jít ven.“

„Aha. No jo.“

„Chtěl jste to sám, pane.“

Představoval jsem si to trochu jinak, ale hlavní teď byla ta holka, a tak jsem majitele následoval do dveří s nápisem VÝCHOD, které používali jeho číšníci. V ruce jsem pořád držel španělku. A pak se mi zničehonic tahle situace zalíbila a já se k té prodavačce cítil ještě blíže.

Ocitl jsem se v samotném srdci téhle putyky: na jedné straně se rozkládala malá kancelář, na druhé služební bar, vzadu a uprostřed baterie sporáků. Všude kolem se motali bíle odění zaměstnanci a připravovali se na večerní špičku. Na stupínku obehnaném drobným zábradlím, kolem kterého museli číšníci procházet, pak osaměle seděla na vysoké stoličce ona — mávala na mě a zřejmě to celé pokládala za vtip. „No není to nádherná balkónová scéna?“ křikla na mě. „Musíte mi něco zahrát.“

Pustil jsem se do toho, a když jsem jí řekl, že to bylo z Romea a julie, odpověděla mi, že si přesně něco takového přála. Mezitím vedle ní Jack postavil další stoličku, takže jsem si k ní mohl přisednout z druhé strany jejího drobného stolu. Jack nás představil, přičemž vyšlo najevo, že se dívka jmenuje Stárková. Vylezl jsem na stoličku, a tak jsme tam oba seděli — napůl ve vzduchu, a přesto svým způsobem v soukromí. Personál z nás měl docela srandu, tedy pokud z nás vůbec něco měl, protože většinu pracovní doby se zaměstnanci neměli čas ani pořádně rozhlídnout. Opřel jsem si kytaru o stůl a pokračoval v hraní. Nedostal jsem se ani na konec Showboat, a už jsem pro ni byl Bili a ona pro mě Lydia. Učinil jsem poznámku stran jejích zelených očí, které se jí zářivě leskly na pozadí krémové kůže a popelavě světlých vlasů. Ona reagovala poznámkou o mých očích, které jsou vodnatě modré, a já si v tu chvíli přál, abych byl něco víc než jen vysoký, vyzáblý a zrzavý chlápek. Nicméně mi připadalo docela roztomilé, když mě zlehka štípla do jedné z mých pih na hřbetu palce.

Potom se vrátil Jack a v ruce nesl kbelík s vychlazeným šampaňským, které jsem neobjednal. Když jsem si vzpomněl, jaké pití jsem objednal, prohlásil, že skotská je nanic a že ten šampus jde na něj. Poděkoval jsem mu, ale když otevřel láhev a rozlil víno do sklenic, opřel jsem kytaru do rohu, pozvedl číši k Lydii a zeptal se: „Jak to, že je tak přátelský?“

„Ó, Jack je přátelský vždycky.“ „Ke mně ne. To teda ne.“

„Možná si vzpomněl, že už mi to končí. A chtěl mě nějak potěšit. Dneska večer jsem tady naposled.“

„Odjíždíš?“

„Ehm.“

„A kdy?“

„Dneska v noci.“

„Proto tu končíš už ve dvanáct?“

„Tohle ti Jack taky řekl?“

„Řekl mi toho spoustu.“

„V jednu mi odlétá letadlo. Zavazadla už mám na letišti, vše zkontrolované a připravené k vážení.“

Přiťukla si se mnou, usrkla trochu šampaňského a pak se zhluboka a chvějivě nadechla. Pokud jde o mě, udělalo se mi vysloveně špatně, i když nechápu proč, když celá tahle etuda měla probíhat allegro a nikdo z nás ji neměl brát moc vážně. Slova se mi trochu příčila v hrdle, když jsem říkal: „No tak… šťastné přistání. Smí se tě člověk zeptat, kterým směrem s tebou to letadlo poletí?“

„Domů.“

„A to je kde?“

„To… není důležité.“

„Někde na západě, to vím.“

„Co ti ještě Jack řekl?“

Ujal jsem se slova: trochu jsem improvizoval a trochu si vymýšlel o jejích vysoce postavených přátelích, o tom, že Lydia je spratek ze společenské smetánky, zkažený jako obvykle a zvyklý na šílené peníze, a přitom jsem si říkal, že je to všechno jen takové nezávazné vtipkování. Nedostal jsem se však příliš daleko a už jsem viděl, že jsem těžce přestřelil. Zarazil jsem se a Lydia toho využila. „Něco z toho je svým způsobem pravda,“ řekla. „Měla jsem… řekněme štěstí. Ale… ty pořád ještě netušíš, Bille, kdo ve skutečnosti jsem?“

„Hraju podle sluchu.“

„A chceš to vědět?“

„Jestli nemáš zájem, tak to raději neříkej.“

Tahle konverzace se nevyvíjela, jak jsem si přál, a možná jsem to dal i najevo. Lydia si mě chvíli zkoumavě prohlížela a pak se zeptala: „To stříbro, které mám na sobě, to ti nic neřeklo? Nebo to, že jsem ti vrátila drobné za dolar? Nic tě nenapadne, když s tebou holka hraje takhle na rovinu?“

„Že není z tohohle světa.“

„Nebo že je to hazardní hráčka.“

Chvíle ticha a pak: „Šokuje tě to, Bille?“

„Ne, vůbec ne.“

„Já se za to nestydím. U nás doma je to legální. Takže už víš, kde to je?“ „Ó! Ó!“

„Proč ó! A hned dvakrát?“ „To nic. Je to… v Nevadě, že?“ „Je snad na Nevadě něco špatného?“ „Ne! Jen jsem se zrovna probudil, nic víc.“

Myslím, že jsem to řekl nějak takhle, ale i kdybych to byl řekl nějak jinak, jen těžko jí mohla uniknout radost v mém hlase. Protože tím se to celé krásně vysvětlovalo — nejen ta melodie, kterou místní kapela pochopitelně hrála kvůli ní, ale i ona sama a její postavení. Jako dáma z polosvěta mě upřímně řečeno příliš neoslovovala a snad i proto bylo moje vtipkování trochu mimo tóninu. Ovšem jako hazardní hráčka se mi docela zamlouvala: trochu chladná, trochu nebezpečná, trochu kurážná. Když měla jistotu, že jsem to opravdu zbaštil, opět jsme se sblížili a po dalším štípnutí do pihy mi přejela prsty přes ruku. Požádala mě, abych jí zahrál Smoke — snad podle kouře, který měla v očích. Já jí však nevyhověl, a tak jsme tam chvíli jen tak seděli.

A pak to začala po kouskách vybalovat. „Bylo to všecko úplně na levačku, Bille. Pracovala jsem v klubu Paddock v Renu, což byl oficiální podnik. Majitelem byl nějaký Tony Rocco neboli Rock, nejpoctivější bookmaker, jaký se kdy narodil — byl senátorem, členem místní rady a tak. A já pro něj pracovala: vyřizovala jsem za něj veškeré záležitosti a prakticky mu dělala manažerku s báječným platem, vánočními prémiemi a vším možným. A pak najednou bác! — a bylo po ptákách. Desetiprocentní federální daň z hrubého příjmu. A byli jsme břichem nahoru. Přitom to nemělo vůbec žádnou logiku. Všechno ostatní dostalo osvobození: rulety, karty, hrací automaty…, všechno, co tě napadne, kromě nás. Kromě nás a číselných loterií v Harlemu, na Floridě a ve Washingtonu.“ „Tak si to tak neber.“ „V pohodě, Bille. Dík.“ „Nedáš si trochu vína?“

„…Rock byl samozřejmě za vodou. Měl nějaké pozemky a za budovu, ve které provozoval Paddock, dostal 250000 — aspoň jsem to slyšela. A pak jsem dostala tip na Maryland.“

To mě zmátlo, ale místo abych převedl řeč jinam, zeptal jsem se jí, jak to myslí. „Jako že mají v Marylandu legalizovat ruletu.“ „Co v Nevadě kouříte?“

„Já tomu nevěřila. A Rock taky ne. Zato paní Rocková kvůli tomu pořádně vyváděla. To víš, že pro to měla dobrý důvod.“

„Nějaký tmavovlasý, pohledný důvod?“

„O tom bych nechtěla mluvit, ale každopádně Rockovi nakonec zvedli kotvy. Pokusili se mě vzít s sebou, a nebyly v tom jen peníze. Když odjížděli do Itálie, mysleli si, že mají všechno obšlápnuto: on mi měl do Marylandu vyplácet původní plat pro případ, že by tu ruletu fakticky legalizovali, a v opačném případě mě měl poslat domů s odstupným, jak se tomu říká. Jenže místo toho…“

„Poslouchám tě.“

„Už jsem toho napovídala až moc.“

„Co pro tebe ten chlápek znamenal?“

„Nic! Vždyť jsem se s ním pak neviděla až do chvíle, kdy jsme všichni tři vystoupili z letadla — každý s vlastními tužbami. Svým způsobem se to zdálo logické. Maryland má železnici, která mu pomáhá s daněmi. Tak proč ne ruletu?“

„A co je to vůbec za chlapa?“

„To se stydím povědět, ale řeknu ti to takhle: nenechám ze sebe udělat vydržovanou couru. Je mi fuk, co si o sobě myslí nebo…“

Kousla se do rtu, rozplakala se a v tu chvíli doopravdy zmlkla. Abych odvedl téma jinam, zeptal jsem se jí, proč pracuje pro Jacka. „A proč ne?“ řekla. „Člověk nemůže bydlet v sudu. Chová se ke mně fantasticky.“

Tvrzení, že je někdo fantastický, se jí zřejmě zalíbilo, a tak se uklidnila a neucukla rukou, když jsem ji uchopil do obou dlaní. Pak jsme si byli opravdu blízko a já přemýšlel, jestli mě už tahle blízkost opravňuje k tomu, abych to na ni vybalil a řekl jí, ať si nechá to letadlo uletět a do žádné Nevady nejezdí. Jenže zatímco jsem o tom přemítal, kolem probíhal normální provoz a u Lydie se každou chvíli objevil nějaký číšník a ukázal jí obsah tácku, takže jsem neměl mnoho příležitostí jí říct, co mám na srdci. Po nějaké době prošel dveřmi s nápisem VCHOD číšník a nesl tácek s malou lahví od vína. Za ním vyběhl nějaký člověk, malý hlučný chlápek, který tvrdil, že ta láhev je ještě plná, a sebral mu ji z tácku. Sotva opět odešel, vstoupil do dveří Jack a sledoval, jak se muž potácí zpátky ke svému stolu. Číšník mu odpřisáhl, že láhev již byla prázdná, a Jack pouze přikývl.

Zamířil k Lydii, znovu krátce vykoukl z okénka ve dveřích s nápisem VÝCHOD, které se nacházely přímo pod jejím stupínkem, a zeptal se: „Tak co na to říkáš, Lydio?“

„Co by — je opilý, nic víc.“

„Všiml jste si ho, pane Camerone?“

„Ne — pouze mi blesklo hlavou, že není tak nalitý, jak se snaží hrát.“

„Přesně tohle blesklo hlavou i mně! Jak by se mohl takhle zřídit z třetinky červeného? Co tady vzadu vlastně pohledával?“

Mezitím se číšník vrátil z lokálu dozadu a oznámil, že onen host si přeje účet. Když však vytáhl zpoza vesty hromádku účtenek a začal se v nich prohrabovat, Jack ho zarazil a řekl: „Žádný účet nedostane, dokud k tomu nedám souhlas. Vyřiď Joeovi, aby se držel opodál a dohlídl, ať neuteče. Tak pohyb!“

Číšník nasadil tupý pohled, ale odprejsknul, jak si šéf přál. Jack pohlédl na Lydii a řekl: „Hned jsem zpátky, holka. Půjdu se tu trochu porozhlídnout.“

Když odešel, Lydia si znovu několikrát dlouze a roztřeseně povzdechla. Loupl jsem okem po místnosti, ale nikdo si zřejmě ničeho nevšiml. Přesto mi přišlo docela divné, že všichni mají najednou strašně napilno s krájením chleba, utíráním skleniček nebo přípravou koktejlů, zatímco Jack chodil po lokále a mumlal cosi na půl úst. Přepadl mě plíživý pocit, že se tu děje něco zvláštního. Začal jsem o tom přemýšlet a postupně si ze všeho poskládal obrázek: co mi Lydia říkala o kontrole zavazadel na letišti, jak se ji ten host snažil oslovit a především jak se choval Jack — jak ji odvolal z lokálu a uklidil z dohledu, sotva se objevila mezi stoly s cigaretami. Ona se zase neustále dívala skrz okénko na domnělého opilce s lahví a očividně se uklidnila, když se vrchní, kterého jsem pokládal za Joea, rázně postavil na místo, jež znemožňovalo jakýkoliv případný pokus o útěk.

Po chvíli se Jack vrátil. Chodil sem a tam, luskal prsty a udílel pokyny na večer. Když ovšem zaklapl zadní dveře, všiml jsem si, že se jeho ruka dotkla zámku, jako by chtěl zajistit západku. Vyrazil zpátky do lokálu, ale když procházel kolem Lydiina stolu, zastavil se a rychle šeptem vyhrkl: „Je tam, Lydio, parkuje vzadu. Ten ochlasta je jenom špicl, přesně jak jsem předpokládal. Poslal ho on, aby tě zadržel, jenže odsud v žádném případě na letiště nepojede.“ „Zavoláš mi taxíka, Jacku?“ „Taxíka? Odvezu tě sám.“

Přistoupil ke mně a zašeptal: „Pane Camerone, omlouvám se, ale dáma teď musí odjet, aby…“ „Já o tom vím.“ „Hrozí jí nebezpečí…“ „To mi taky došlo.“

„Ze strany jistého pitomého ťulpasa, který se sem k ní pokoušel proniknout. Takže ji raději odvezu hned. Je mi líto, že ruším vaši konverzaci, ale jestli chcete, můžete jet s námi, pane Camerone…“

„Pojedu za vámi.“

„Ach tak, vy jste tu autem. Je to letiště Friendship dole po silnici.“

Řekl Lydii, aby se připravila, než jí přistaví auto a než se převlékne chlapec, který ji měl u stolu vystřídat. Poručil jí, aby sebou hodila a pak čekala, až si pro ni přijde. Vyrazil do lokálu a prošel kolem opilce, aniž jeho směrem otočil hlavu. Lydia však seděla dál a sledovala mě. „Ty nepojedeš, že?“

„Ve Friendship je trochu chladno.“

„Ale moje přátelství chladné není, Bille. Ne.“

Svezla se ze stoličky, postavila se vedle mě a dotkla se mých vlasů. „V noci kolem sebe lodě proplouvají blízko,“ řekla. „Velice blízko.“ Chvíle ticha a pak: „Stydím se, Bille. Že musím odjíždět z tohohle důvodu. Poprvé v životě si kladu otázku, jestli ten hazard opravdu stojí za to.“ Zatáhla za šňůrku od světla, takže jsme se napůl ponořili do tmy. Políbila mě a dodala: „Bůh ti žehnej a provázej tě, Bille.“

„Tebe taky, Lydio.“

Ucítil jsem na tváři její slzy, ale pak se už odtáhla a vešla do malé kanceláře. Oblékla si kabát a uvázala si na hlavu šátek. Vypadala opravdu nádherně a mně došlo, že jsem jí ještě nedal onu malou kytici, kterou jsem si šetřil až úplně na konec. Sebral jsem kytaru a začal hrát Nevadu.

Lydia se otočila, ale její oči byly náhle tvrdé jako sklo. Zarazilo mě to tak, že jsem okamžitě přestal hrát, ale ona na mě civěla dál. Venku bouchly dveře a Lydia se zaposlouchala do zvuků za oknem. Nakonec ode mě konečně odtrhla oči a podívala se skrz žaluzie ven. Do místnosti vstoupil Jack v kabátě a klobouku a kývl na ni, aby si pospíšila. Pak si však něčeho všiml. „Lydio!“ řekl tiše, ale tak, že jsem to slyšel i já. „Co se děje?“

Lydia se ke mně přišourala a Jack ji následoval. Ukázala na mě prstem a spíše vyprskla než řekla: „To on je jeho špicl — to se děje. Hrál mi tady Nevadu, jako bychom s ní už takhle neměli dost potíží. A Vanny ji slyšel. Vyskočil z auta a zrovna teď je pod oknem.“

„No dobrá, tak jdeme.“

Byl jsem příliš naštvaný, než abych se obtěžoval s vysvětlováním. Pomalu jsem odložil kytaru, shodil nohy ze stoličky a postavil se, aby kolem mě mohli vypadnout. Lydia však chtěla ještě něco říct, a to ne jemu, nýbrž mně. Přistrčila mi obličej pod nos a posměšně napodobila moje předchozí úpění: „Ó…! Ó! ÓÓÓ!“ Nato se sebrala a odešla s Jackem. Klopýtavě jsem vyrazil za nimi.

A pak už to šlo ráz na ráz.

Z opilce, který měl bezpečně sedět u svého stolu, zatímco Lydia bude unikat, se vyklubal pěkný prchlivec. Místo aby dohrál svou roli, vyskočil a zaječel: „Vanny! Vanny! Už jde! Už odchází! VANNY!“

Svůj křik přitonvneustále zesiloval, aby pak za hysterického ječení všech žen v klubu vytáhl z kapsy pistoli a vystřelil do stropu ránu, která se rozlehla jako polní dělostřelecká salva. Jack se na něj vrhl, ale na kluzkém dřevěném tanečním parketu mu podjely nohy, takže sebou plácl o zem. Joe se ohnal pěstí, minul cíl, ohnal se znovu a tentokrát se trefil, takže se milý pan Opilec poroučel k zemi. Když ovšem Joe začal šmátrat po pistoli, pronikl skrz kouřovou clonu hlas: „Stůj! Ani se nehni — a nech tu bouchačku na pokoji!“

V tu chvíli do lokálu neohrabaně vstoupil tvor s krátkým krkem a masitými rameny. Na hlavě měl plstěný klobouk a na těle dvouřadový kabát s bílou šálou. Levou ruku měl zastrčenou v kapse, zatímco pravou se snažil napodobit filmového gangstera. Prohlásil, že když se ani nepohneme, nikomu se nic nestane, ale „nezkoušejte žádné triky“. Pomohl Jackovi vstát a zeptal se ho, jak se má. „Tak já vám něco povím, mladíku…,“ pokusil se o odpověď Jack.

„Ptal jsem se, jak se máš.“

„Dobře, pane Rocco.“

„Pamatuj si, Jacku, že mluvit budu já.“

Otočil se k Lydii a pokračoval: „A jak se máš ty, Lydio?“

„Do toho ti nic není.“

Načež zasypala Rocca sprškou výčitek ohledně všeho, co provedl své matce, jak se zachoval ke svému otci a jak jí dělal návrhy, a mně konečně došlo, co je tohle za idiota. Rocco Lydii klidně poslouchal, ale zhruba uprostřed jejího projevu mávl rukou směrem ke mně a zeptal se: „Kdo je ten chlap?“

„Myslím, že to dobře víš, Vanny.“

„Pane, vy jste ten milenec?“

„I kdybych byl, tak vám to neřeknu.“

Mluvil jsem neohroženě, ale můj žaludek se na to moc necítil. Oni se ještě chvíli překřikovali a Rocco si mě spojil s tou melodií. Zdálo se, že ho velmi těší, že se díky tomuhle popěvku dozvěděl, kde Lydii najde: nejdřív díky tomu rozhlasovému vysílání a dneska večer díky mně. Jenže když se pak šoural blíž a blíž k nám — a taky k místu, kde ležel na podlaze rozpláclý opilec s pistolí pod rukou —, přepadl mě bodavý pocit, že Vanny je fakticky blázen a že má v úmyslu Lydii zastřelit. Taky mi blesklo hlavou, že chlápek, který hraje na kytaru, musí mít levou ruku z oceli, protože pořád mačká struny, a že taky musí umět na milimetr přesně odhadnout vzdálenost.

Naladil jsem se a šel na to.

Vrhl jsem se mu na ruku, kterou držel v kapse, zatímco v lokále se strhlo hotové peklo: ženy pištěly, muži pobíhali sem a tam a snažili se přiložit pěsti k dílu. Ruku s bouchačkou jsem Roccovi zajistil, ale když jsem se mu natáhl po druhé, začal se kroutit, lomcovat mnou a kousat, takže jsem si chvíli myslel, že se mi vytrhne a v tu chvíli je ze mě mrtvola. Vtom zaštěkala pistole a já dostal do nohy kopanec. Svezl jsem se k zemi. Mezitím promluvila druhá pistole a on sebou praštil vedle mě. A pak už se nad námi objevil Jack s opilcovou bouchačkou v ruce. Přistoupil až k nám a vypálil znovu.

Ztratil jsem vědomí.

Když jsem opět přišel k sobě, skláněla se nade mnou Lydia s nožem v ruce. Roztrhla mi látku na noze, přiložila mi na ránu pár ubrousků a snažila se zastavit krvácení. V dálce zhruba patnácti kilometrů jsem pak slyšel Jacka, jak cosi ječí do telefonu. Na podlaze přímo vedle mě leželo cosi pod ubrusem.

Takhle to pokračovalo ještě pár minut. Joe uklidňoval hosty, ale pár se jich přesto nepozorovaně vypařilo. Na scénu nastoupila kapela a já slyšel nějakého kluka, jak se dožaduje své kytary. Někdo mu ji přinesl a pak se konečně ozvalo kvílení houkaček a Lydia zašeptala jakési poděkování k Bohu.

Když se pak policajti snažili zjistit, co jsem zač já, Jack a ta věc pod ubrusem, popadl nás s Lydií podivný amok: já se řehtal, ona brečela a oba jsme se přitom drželi v náručí. „Lydio,“ řekl jsem jí, „Lydio, ty tím letadlem nepoletíš. V Marylandu jsou legální různé věci, a zvláště pak jedna. Jenže to není ruleta, nýbrž manželství.“

*

OTÁZKA PRINCIPU (1989)

Max Allan Collins

Spisovatel, který vytvoří svůj vlastní podžánr, je opravdovou vzácností. A přesně toto se povedlo Maxi Allanovi Collinsovi s jeho legendárními romány o soukromém očku Nateu Hellerovi. Kromě toho se snažil znovu otevírat případy záhadných úmrtí známých osobností - od Bugsyho Siegela přes Ameln Earhartovou, AI Caponeho nebo Lindberghova syna. Collins se stal zkrátka zdrojem skvělé zábavy pro čtenářstvo na celém světě, čímž si zajistil pověst významného autora celé své generace. Nejenže psal úspěšně pro New York Times, ale byl rovněž jedním z autorů komiksu Dick Tracy, vytvořil nejméně čtyři další kreslené seriály a stal se legendou ve světě komiksů. Vedle dlouholeté kariéry detektivního spisovatele navíc s úspěchem vedl velmi žádanou rock-and-rollovou skupinu A aby toho všeho nebylo málo, stačil ještě psát scénáře pro Hollywood a napsal a vyprodukoval tři vlastní filmy. Dva z nich, snímky Máma a Máma 2. Mámin den, si získaly značné uznání renomovaného kritika Leonarda Maltina. Oba vyšly i na videokazetách.

Je to už dávno, co jsem měl naposled potíže se spaním. Nejspíš to bylo ve Vietnamu a i tam mě v bdělém stavu mohla udržet jedině střelba. Nespavostí jsem zkrátka nikdy netrpěl. Možná vás napadne, že vydělávat si na živobytí nájemnými vraždami se člověku o pár bezesných nocí postará. Jenže faktem je, že ti, kdo se na tuhle práci dali, rozhodně nepředstavují typ lidí, kteří by si s podobnými věcmi nějak zvlášť lámali hlavu.

Ani já jsem nebyl výjimkou Rozhodně jsem neodešel do výslužby proto, že by mě nějak hryzalo svědomí. Nechal jsem toho, protože chlápek, který mi sjednával kontrakty, byl zavražděn — teda, vlastně jsem ho zavraždil já, ale to je zase jiná historie — a já už měl nahrabáno dost peněz na to, abych mohl pohodlně žít i bez práce. Takže jsem s tím praštil.

Chata se šikmou střechou u jezera Paradise stála dost osaměle na to, aby mi skýtala soukromí, ale zároveň dost blízko u jezera Geneva, abych mohl udržovat kontakt s ostatními lidmi, pokud bych chtěl. Chtěl jsem však jen zřídka, s výjimkou příležitostného chrápání s nějakou ženskou. Taky jsem jen člověk.

Kromě toho stála nedaleko ode mě restaurace jménem Wilma’s Welcome Irm, zchátralá dvoupatrová budova, ke které patřila ještě benzinová pumpa, pár skromných hotelových pokojů a obchod se smíšeným zbožím. Pohrával jsem si s myšlenkou, že tenhle objekt, který po Wilmině smrti docela chátral, jednoduše koupím. Poslední dobou jsem se totiž trochu nudil a potřeboval jsem něco dělat. Než jsem začal ukládat lidi navždy ke spánku, pracoval jsem v jedné garáži jako mechanik, takže mě to kvůli té benzince docela lákalo.

Každopádně jsem se už nějakou dobu užíral nudou a posledních pár nocí mi dělalo problémy usnout. Celou noc jsem seděl na posteli, koukal na satelit a četl si šestákové westerny. Takhle jsem se vždycky probděl do dalšího dne a odpoledne jsem pak usnul na dost dlouho na to, abych si rozhodil spánkový cyklus i pro další noc.

Začínalo mi to lézt na nervy.

Když tahle posraná série pokračovala čtvrtou noc, napadlo mě zhruba o půl čtvrté ráno, že by mi možná mohlo pomoct jídlo. Naláduju si střeva nezdravým žvancem, takže mi krev odteče z hlavy do žaludku, aby mi ho ohřála, a já se konečně začnu cítit ospalý. Prozatím jsem tuhle metodu nezkoušel, protože mi po odchodu do výslužby a taky s příchodem zimy krapet narostlo břicho.

V létě jsem každý den plaval v jezeře a cvičil, takže tahle rezervní pneumatika zůstávala nenafouknutá. Zato během zimy jsem si vždycky nechal narůst plnovous a panděro. Zima ze mě zkrátka pravidelně dělala lenivého tlusťocha, a teď mi navíc upřela i spánek.

V kredenci jsem měl vymeteno, a tak jsem na sebe hodil zimní bundu a vyrazil do Welcome Irm. V tuhle noční dobu tam byla otevřená jenom prodejna se smíšeným zbožím, plus jedna samoobslužná pumpa.

V prodejně měla právě službu podsaditá bruneta jménem Cindy, která bydlela u nedalekých Twin Lakes. Mohlo jí být něco kolem dvacítky a byla lehce nabroušená, ale kdo by se jí divil, když pracovala celou noc.

„Pane Ryane,“ řekla suše, když jsem vešel dovnitř a nad hlavou mi zacinkal zvoneček.

„Cindy,“ odpověděl jsem, přikývl a začal procházet třemi úzkými uličkami rovnoběžnými s čelní stranou prodejny. Žádná ze zdejších pochutin mě však neoslovila — čipsy, sušenky, čokoládové tyčinky ani ostatní laskominy v dokonalých obalech. Box s mraženým zbožím zase neobsahoval nic lepšího než zmrzlinu a nanuky. V tomhle počasí to byl výsměch.

Právě jsem mlsně pokukoval po krabici širokých italských nudlí, jako by to bylo auto, o jehož koupi uvažuju, když vtom se zvonek rozcinkal znovu. Zvedl jsem hlavu a spatřil rozložitého chlapa — natolik rozložitého, že proti němu Cindy vypadala jako proutek —s podobaným ciferníkem a brýlemi s černou obroučkou, které se mu po příchodu do prodejný zamlžily.

Na sobě měl drahý svrchník — žlutohnědý model z velbloudích chlupů, který byste mohli splácet celý rok a ještě byste zůstali dlužní — a jeho boty vycíděné do zářivého velkoměstského lesku zanechal venkovní led a sníh téměř bez poskvrnky. Jmenoval se Harry Něco, pocházel z Chicaga a já ho ve svém bývalém životě znával.

Otočil jsem se k němu zády. Jestli mě zahlídne, budu ho muset zabít — a já sice byl znuděný, ale takhle zase ne.

Harry Něco podle očekávání zamířil přímo k bramborovým lupínkům a brousil taky kolem regálu se sladkostmi. Risknul jsem kradmý pohled a viděl, že pouhé dvě minuty po svém příchodu už má plnou náruč nezdravých blafů a míří s nimi k pokladně.

„Promiňte, slečno,“ řekl a složil svůj náklad před Cindy. Jeho vysoký nosový hlas zněl na chlapa jeho rozměrů dost legračně a dětsky. „Nemohla byste mě nasměrovat na menstruační vložky?“

„Myslíte kotexky?“

„To je jedno jaké.“

„Toaletní potřeby jsou tamhle.“

Tohle už začínalo být zajímavé a hned vám povím proč. S tímhletím Harrym Něco jsem se totiž setkal zhruba před deseti lety, když jsem dělal na jedné zakázce pro kluky z mafie. Gangsterem jsem nikdy nebyl, to zase pr, vždycky jsem dělal na vlastní triko, ale na druhou stranu mi jejich prachy nesmrděly o nic víc než prachy ostatních. Dneska už je jedno, o jakou zakázku tehdy šlo, ale každopádně mi ji zadali proto, že stejnou akci přede mnou zvorali místní zabijáci: Harry a jeho kolega Louis. V důsledku toho se ke mně Harry s Louisem nestavěli zrovna přátelsky. Vlastně mi přímo vyhrožovali. A když jsem pak tu zakázku splnil, vtrhli dokonce do mého hotelového pokoje a dali mi nakládačku, aby vypadali jako tvrdolíni.

Nikdy jsem jim za to neuchystal pomstu. Faktem je, že se občas lidem mstím, ale jen tehdy, když mi to něco přinese nebo když dospěju k názoru, že nějaký vroubek stojí za to zahladit. Harry s Louisem mě ale ve skutečnosti jenom tak trochu potrkali a rozbili mi nos. Prostě jen chtěli získat zpátky aspoň trochu sebeúcty, a tak jsem vůči nim žádnou zášť necítil. Žádnou zvláštní zášť. Vysral jsem se na to.

A proč mi připadlo divné, že si Harry Něco kupuje uprostřed noci v nějaké zapadlé prodejně vložky? Inu proto, že Harry s Louisem byli teplouši. Řeklo by se královny zločinu. Gangsterští hrdlořezové, kteří pracovali jako pár a jako pár i dováděli.

Tedy já nechci nikoho kritizovat. Každému, co jeho jest. Já osobně bych si nechal radši uříznout ptáka, než abych ho musel strkat do jakéhokoliv tělesného otvoru tak odporného vypaseného hlena, jakým je Harry Něco, ale to může být jen můj názor.

A když už jsme u mě, musím říct, že jsem přirozeně zvídavý. Nejsem žádný čmuchal, a dokonce ani všetečka, ale když si buzík kupuje vložky, musím se ptát proč.

„Promiňte,“ řekl Harry Něco a protáhl se kolem mě.

Do obličeje mi neviděl a dost možná by mě stejně nepoznal. S plnovousem a o deset kilo těžší jsem se po deseti letech nedal identifikovat tak snadno jako Harry, který se změnil zatraceně málo.

Harry Něco mezitím navršil všechny sladkosti, čipsy i kotexky na pult a nyní se soustředil na mléko, makaróny, sýr a další základní potraviny. Nakupoval. Dělal si zásoby.

A já najednou pochopil, co má za lubem.

Kývl jsem na nevrlou Cindy, která se se mnou rozloučila zatřepetáním víček na projev nenuceného pohrdání, a vyrazil jsem k autu — k modré sportovní mazdě, kterou jsem si nedávno koupil. Litoval jsem, že nemám terénní čtyřkolku nebo aspoň něco míň nápadného, ale nedalo se svítit. Nasedl jsem do auta a co nejvíc se přikrčil. Motor jsem zatím nepouštěl — prostě jsem jen seděl ve studeném vzduchu ve studeném autě a čekal.

Harry Něco po chvíli vyšel se dvěma velkými nákupními pytli v náručí — předpokládal jsem, že v nich má i kotexky — a složil je na přední sedadlo hnědého forda z půjčovny. Louis na něj nečekal. Harry byl sám.

Což jen potvrdilo moje podezření.

Počkal jsem, až vyjede na silnici a zmizí za první zatáčkou, nastartoval jsem mazdu a tiše vyrazil za ním. Harry odbočil nalevo směrem k Twin Lakes a jezeru Geneva. To dávalo smysl, ale já počítal s tím, že Harry nakonec skončí někde jinde. Tipoval jsem, že se zdržuje v nějakém zapadákově.

Věděl jsem, co má Harry v plánu. Věděl jsem, že sem rozhodně nepřijel kvůli lyžování. Tenhle špekoun by se na lyže neuměl ani postavit. A stejně tak sem nepřijel rybařit. Městskej hošík jako Harry Něco neměl v turistické oblasti, jako je tahle, co pohledávat, natožpak mimo sezónu — ledaže by tu něco ukrýval nebo tu chtěl něco zašít.

Pro to byl tenhle kraj jako stvořený.

Až na to, že Harry nepoužíval vložky.

Po chvíli odbočil na jakousi vedlejší cestu a zamířil do hustě zalesněné oblasti, která se vinula zpátky směrem k jezeru Paradise. Dobrý. Tohle je fakt dobrý.

Jel jsem po silnici dál. Urazil jsem zhruba půldruhého kilometru, otočil se na štěrkové cestě před jednou farmou a se zhasnutými reflektory se vrátil zpátky. Když jsem dospěl k odbočce na vedlejší cestu, zpomalil jsem a viděl, jak Harryho zadní světla v dálce zhasínají.

Chajdu na konci téhle cesty jsem znal. Stála tam jenom jedna a její majitel ji využíval pouze v létě. Což znamenalo, že si ji Harry buďto pronajal, anebo je v ní nezvaným hostem.

Pokračoval jsem v jízdě a vrátil se domů. Mazdu jsem nechal vedle přístěnku a zamířil po schodech do chaty. Moje devítka ležela v nočním stolku. Nevystřelil jsem z ní už hezkých pár měsíců — Božínku, možná už víc než rok —, ale přesto jsem ji pravidelně čistil a promazával. Teď mi krásně poslouží.

Stejně jako černý rolák, černé džínsy, černá kožená bunda a tahle černá bezměsíčná noc. Zasunul jsem si do pravé boční kapsy od bundy osmatřicítku revolver a připnul si k opasku lovecký nůž. Byl ostrý jako břitva a měl mečovitou špičku. Nechal jsem si ho zaslat na dobírku jedním z těch připitomělých bojových časopisů, které jsou sice úplně bezcenné, ale mají slušnou zásilkovou službu.

Kráčel jsem podél břehu jezera a moje sportovní boty chroupaly na křehké půdě pokryté sněhem, ledem a listím. Na cestu mi svítily pouze jemně rozptýlené hvězdy, jako když vysypete hrst diamantů na černý samet. Zamrzlé jezero představovalo jakýsi tmavý objekt, který člověk cítí, ale nevidí. Okolní stromy byly ještě temnější. Chaty, chalupy i stavení, na které jsem cestou příležitostně narazil, byly bez výjimky liduprázdné. Patřil jsem k pouhé hrstce obyvatel jezera Paradise, kteří tu žili celoročně.

V jedné chatce se nicméně svítilo. Ne v mnoha oknech, ale svítilo. A z komína stoupal tenký kouř.

Chajda byla malá, tradiční dřevorubecký srub, ale opatřený satelitní anténou. Mohl mít dva pokoje, obývák, kuchyňku a záchod nebo dva. Venku stálo jediné auto — hnědý ford z půjčovny.

Můj krok teď byl o něco lehčí; našlapoval jsem téměř na špičky a chroupání pod mýma nohama se ozývalo jen velmi slabě. Obezřetně a s pistolí v ruce jsem se přiblížil k chatě a nakoukl do okna vepředu vpravo.

Harry Něco seděl na gauči a s nohama na konferenčním stolku pojídal smažené bramborové lupínky, které mu barvily knírek do oranžova. Na pohovce vedle něj se válely další pochutiny a taky brokovnice s upilovanou dvouhlavní. Harry měl na sobě pestrobarevnou havajskou košili a vypadal, jako by ho pozvracel Don Ho.

Kolem něj nervózně přecházel Louis — malý, hubený a plešatý špicl v džínsách, černé košili a bílé kravatě. Nedokázal jsem posoudit, jestli honí módu, nebo se snaží vypadat jako gangster, a upřímně řečeno mi to bylo úplně šumafuk.

Z fyzického hlediska měli oba muži společné jen dobance na ciferníku a touhu po nevzhledném těle svého protějšku.

Nezdálo se, že by někdo z nich potřeboval menstruační vložku, i když Harrymu Něco by se rozhodně šikl ubrousek. Panebože.

Přikrčil jsem se pod oknem a přemýšlel, co tady vlastně dělám. Nuda. Zvědavost. Pokrčil jsem rameny. Je čas nakouknout do dalšího okna nebo dvou.

Bylo mi totiž jasné, že mají zajatce. Proto se uchýlili do tohohle zapadákova. Proto si uprostřed noci nakoupili hromadu zásob v osamělé prodejně. Proto se sháněli po vložkách. Instinktivně mě to napadlo hned v prvním okamžiku ve Welcome Inn.

A pak jsem ji v zadním okně zahlídnul. Seděla na okraji postele v jakési venkovské jizbě a kromě bílých kalhotek byla úplně nahá — krásná dvacítka s černými vlasy a krémovou pletí. Seděla a plakala.

Harry s Louisem ji sem evidentně nezavřeli kvůli svým sexuálním choutkám, takže jediným důvodem její nahoty byla snaha zabránit jí v útěku. Na posteli ležely těžké peřiny. Bylo zřejmé, že dívka se v nějaké fázi choulila pod přikrývkou, ale momentálně jen seděla a plakala. Časy jsou zlé.

Stál jsem v tmavých šatech a s pistolí v ruce zády k chatě a usmíval se. Když jsem takto ozbrojený vyrazil do noci, rozhodně to nebylo proto, abych někoho zachraňoval. Protože ať už byli Harry s Louisem, jací chtěli, rozhodně byli nebezpeční. A jestli jsem chtěl strávit tuhle bezesnou noc ukájením své zvědavosti a zabíjet nudu tím, že budu strkat nos do jejich věcí, musel jsem být připraven za tohle povyražení zaplatit.

Háček však byl v tom, že jsem tu mladou holku poznával. Stejně jako Harry jsem i já trávil během podobně mrazivých nocí spoustu hodin s očima přilepenýma k televizní obrazovce. A bylo mi jasné, že jsem tu holku viděl právě tam: v televizi.

Nebyla to herečka, kdepak — byla to dědička. Dcera jednoho chicagského mediálního magnáta, jehož jméno byste určitě znali; chlápka, který zdědil nějaké peníze a pomocí čachrů nadělal další, takže mu nakonec patřila i jedna satelitní superstanice, před kterou jsem si v poslední době kazil oči. Zkrátka taková chicagská obdoba Teda Turnéra, včetně jachet a sukničkářství.

Jeho dceruška však byla z trochu divokých vajec. Často se nechávala vidět ve společnosti rockových hvězd (koneckonců měla hvězdu — tedy ne Micka Jaggera, nýbrž hvězdu pěticípou — vytetovanou i na levém ňadru, což mi teď od okna neuniklo) a podařilo se jí absolvovat i protialkoholní kliniku Betty Fordové. Nicméně se o ní tvrdilo, že ji papínek střeží jako oko v hlavě, i když je tohle oko tak trochu volské.

Harry s Louisem zřejmě usoudili, že jsou s to zvládnout i tohle sousto; nu dobrá. Otázka zněla, jestli to byl čistě jejich nápad, nebo jestli je na to nasadila mafie.

Dřepěl jsem tam v mrazu a ve tmě a nakonec dospěl k závěru, že je vlastně úplně jedno, kdo nebo co za tím vším stojí. Měl jsem teď dvě možnosti: buďto jet domů, zapomenout na to a pokusit se (zřejmě bezúspěšně) aspoň na chvíli usnout, anebo tuhle poněkud umolousanou zdeptanou slečinku zachránit.

Ále co. Stejně jsem neměl co na práci.

Přešel jsem k čelním dveřím a zaklepal.

Žádná odpověď.

Zatraceně. Věděl jsem, že je někdo doma, a tak jsem zaklepal znovu.

Louis pootevřel dveře, vykoukl a řekl: „Co je?“ Vystřelil jsem mu oko.

V tu ránu se ozval pronikavý kvílivý řev — ne od Louise, kterému už na něj nezbyl čas, nýbrž od holky ve vedlejším pokoji, kterou výstřel nejspíš vyděsil k smrti.

Nevěnoval jsem jí pozornost, rozrazil dveře — nebyly opatřeny petlicí ani ničím podobným —, překročil Louise a namířil devítku na Harryho, kterému ztuhla oranžově lemovaná huba a pytlík s bramborovými lupínky se mu sesunul na podlahu podobně jako Louis.

„Ani nápad, Harry,“ řekl jsem.

Viděl jsem totiž Harrymu na drobných tmavých očích za brýlemi s tlustou černou obroučkou, že teď ze všeho nejvíc myslí na brokovnici s upilovanou hlavní, která si hověla na gauči vedle něj.

„Kdo, kurva…“

Pomalu jsem přešel přes selsky zařízený obývák ke gauči; v pozadí běžel na tatíkově satelitní stanici starý kolorovaný film. Sebral jsem levou rukou z gauče brokovnici a strčil si ji pod paži.

„Ahoj, Harry,“ řekl jsem. „Dlouho jsme se neviděli.“

Jeho ústa s oranžovými drobky začala opět fungovat a jeho oči zamžouraly. „Quarry?“

Pod tímhle jménem mě zná val.

„Unést tu holku byl váš nápad, nebo ještě pořád pracuješ pro kluky?“

„Před… před pár lety jsme toho nechali. Proboha. Tys zabil Louise. Louisi. Tys zabil Louise…“

„Jasně. Kam jste chtěli šoupnout tělo té holky?“

„Ha?“

„Evidentně vás viděla. Takže jste ji evidentně hodlali zabít, jakmile dostanete výkupné. Takže. Jak vypadal váš plán?“

Harry si otřel oranžové rty. „Ve skříni máme igelitovou roli. Chtěli jsme ji do ní zabalit a vyklopit na některém štěrkovišti v okolí.“

„Aha. Tak co kdybys teď tohle číslo provedl s Louisem? Hm?“

Po Harryho zarostlých a podobaných tvářích skanuly slzy. Netušil jsem, jestli brečí pro Louise, pro sebe nebo pro kompletní páreček, a nezajímalo mě to natolik, abych se ptal.

„Dobře,“ utrousil zastřeným hlasem.

Přihlížel jsem, jak balí svého partnera do igelitové role a poté balík zajišťuje lepicí páskou. Vzlykal u toho jako blázen, ale úkol splnil. Havajskou košili si přitom umazal od krve, ovšem na tomhle vzoru to stejně nebylo nijak zvlášť poznat.

„A teď chci, abys tu pořádně uklidil. Tak běž. Všecko potřebné najdeš v kuchyni.“

Harry se poslušně odšoural, vrátil se s mísou horké vody a několika hadry, klekl si a začal utírat z podlahy mozek a krev. Už nebrečel. Pohyboval se pomalu, ale vytrvale — jako tlustý zombie v pestrobarevné košili.

„Ty hadry teď zastrč z boku do Louisova igelitového domova, ano? Děkuji ti.“

Harry poslechl, vyškrábal se na nohy, zvedl ruce a řekl: „A teď já, co?“

„Třeba tě nakonec nechám běžet, Harry. Nic proti tobě nemám.“

„Jestli… jestli si vzpomínám, tak jo.“

Zasmál jsem se. „Jednou jste si na mě trochu vyšláply, holky. Ale fakt si myslíš, že bych zabil člověka kvůli něčemu tak triviálnímu? Za koho mě máš, Harry?“

Harrymu zbyl dostatek rozumu, aby mi neodpovídal.

„Pojď se mnou,“ řekl jsem a s devítimilimetrovým nosem u Harryho spánku jsem ho doprovodil ke dveřím ložnice.

„Otevři,“ poručil jsem.

Harry poslechl.

Vešli jsme dovnitř, Harry jako první.

Dívka se ukrývala v posteli a peřinu i přikrývku měla ovinutou kolem sebe v kombinaci nelogické cudnosti a logického strachu.

Když mě uviděla, její počáteční výraz se rozplynul ve zmatek okořeněný začínající špetkou naděje a úlevy.

„O toho hubeňoura už jsem se postaral,“ řekl jsem jí. „Teď se půjdeme s Harrym na chvilku projít. Ty zůstaň tady. Vrátím tě zpátky tatíkovi.“

Zmatek jí z tváře nezmizel, ale začala se zeširoka usmívat, jako když děcko o Vánocích poprvé uvidí dárečky. Jako odměnu pro mě si odhrnula peřinu i přikrývku k pasu.

„Nezapomeň,“ připomněl jsem jí. „Zůstaň pěkně tady.“

Vyvedl jsem Harryho ven a zavřel za sebou dveře ložnice.

„Kde má šaty?“

Harry ukázal na jednu skříň. Na stejnou skříň, ze které před chvílí vytáhl igelit.

„Dobře,“ řekl jsem. „A teď se půjdem projít. Jenom ty a já a Louis.“

„Lo… Louis?“

„Na tvém místě bych Louise chytil za ruku, Harry.“

Harry vzal igelitem obalenou mrtvolu do náručí, jako když si obluda z podřadného filmu odnáší představitelku hlavní role. Igelit byl poprskaný od krve, ale naštěstí zevnitř. Harry vypadal, že se nám znovu rozpláče.

Ještě pořád jsem měl v podpažní jamce upilovanou brokovnici, takže se mi dost těžko otevíraly hlavní dveře, ale nakonec jsem to zvládl.

„K jezeru,“ poručil jsem.

Harry se na mě zadíval. Jeho oči za brýlemi ostražitě těkaly mezi igelitovým břemenem a mou maličkostí.

„Pohřbíme Louise do moře,“ vysvětlil jsem.

„He?“

„Prostě běž, Harry. Jasný? Prostě běž.“

A tak Harry šel. Držel jsem se za ním s devítkou v jedné ruce a upilovanou dvojkou ve druhé. Na Harryho v havajské košili byl docela legrační pohled, ale na pobavení jsem měl ještě příliš mnoho práce. Naše nohy na ledu lehce chroupaly. Rozhodně nehrozilo, že se prolomíme; jezero bylo zamrzlé důkladně. Dokonce tady bruslily děti, i když ne zrovna teď.

Kráčeli jsme hezky dlouho. Nikdo z nás neřekl ani slovo, dokud jsem Harryho zhruba v půlce jezera nezastavil. Jediným svědkem nám byla černá hvězdnatá obloha.

„Polož ho, Harry,“ řekl jsem. To už jsem měl devítku na opasku a brokovnici namířenou přímo na něj.

Harry jemně složil náklad. Stál a zasmušile se díval na igelitový rubáš, jako když si medvěd prohlíží vlastní pracku chycenou do pasti.

Vypálil jsem z obou hlavní brokovnice. Tichou noc rozčísly dvě rány, jejichž ozvěna se odrazila od zamrzlého jezera a zachvěla okolním světem.

Harry se na mě užasle zadíval.

„Co to, sakra…?“

„A teď Louise zase rozbal a hoď ho do vody,“ poručil jsem a postavil se vedle zejícího otvoru v ledu. „Obávám se, že ten igelit by mohl plavat.“

Zděšený tlusťoch provedl, co jsem po něm chtěl. Louis se svezl do díry v ledovém škraloupu a zmizel ve vodní prázdnotě jako hovno v hajzlíku.

„Ladné,“ prohodil jsem obdivně.

„Kristepane,“ kontroval Harry.

„A teď ty.“

„Cože?“

Opět jsem držel v ruce devítku.

„Skoč tam,“ řekl jsem. „Voda je prima.“

„Ty hajzle!“

Rychle jsem k tomu troubovi přistoupil a postrčil ho do jezera. Harry sebou mrskal a stříkal na mě ledovou vodu, než jsem mu provrtal kebuli šesti kulkama. Rozpadla se na kusy jako shnilý meloun.

A pak se mi ztratil.

Zbyla jen díra v ledu a pár načervenale zpěněných vlnek, které se docela brzy zase vytratí.

Sebral jsem zbraně a igelit, abych ho cestou složil, a vyrazil jsem zpátky k chajdě.

Věděl jsem, že je to ode mě neuvážené. Neměl bych zabíjet lidi, kteří bydlí u stejného jezera jako já. Jenže byla zima a mrtvoly měly vyplavat až za dlouhou dobu, jestli vůbec. Mafie navíc využívala tenhle kout světa k zašívání mrtvol už od doby, co byl Capone ještě usmrkané pouliční děcko. Bylo jen velmi málo pravděpodobné, že tenhle případ někdo vystopuje až ke mně.

Nicméně jsem jedno či dvě rizika podstoupil. Tudíž bych z toho měl vytřískat něco lepšího než jenom zabití jedné bezesné noci.

Vytáhl jsem šaty té holky, vešel do ložnice a podal jí je. Tričko s heavymetalovým motivem, značkové ďžíny a reeboky.

„Vy jste ty chlapy zabil?“ zeptala se se zatajeným dechem a v tmavých očích se jí zalesklo. Šaty si stále držela v klíně.

„To není důležité. Obleč se.“

„No vy jste báječnej. Vy jste teda fakticky báječnej.“

„Já vím,“ přitakal jsem. „Říkají mi to všichni. Obleč se.“

Dívka se oblíkla a já ji při tom sledoval. Měla nádherný zadeček, o tom není pochyb. A podle toho, jak se na mě dívala, bylo naprosto jasné, že je mi vděčná.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se s rukama na bocích.

„Nic,“ řekl jsem jí. „Máš přece krámy.“

To ji rozesmálo. „Mám i jiná lákadla.“

„Možná pozdějc,“ řekl jsem a usmál se. Připadala mi jako chodící reklama na AIDS. Jistou bezstarostnost jsem si mohl dovolit, ale takovou zas ne.

Posadil jsem ji k sobě do auta. Zatím jsem se nerozhodl, jestli se mám zbavit i toho hnědého vypůjčeného forda. Nejspíš bych měl. Ale to můžu zařídit později. Momentálně jsem ji potřeboval odvézt někam do motelu.

Holka usnula v autě. Záviděl jsem jí, a když jsme dorazili do motelu těsně před hranicí státu Illinois, rýpnutím jsem ji probudil.

To už jsem měl rezervován pokoj. Uvedl jsem ji do ošuntělé stěsnané místnosti, jejíž prakticky celou rozlohu zabíraly dvě spojené postele. Holka se posadila na pelest a zívla.

„Co teď?“ řekla. „Chcete svoji odměnu?“

„Vlastně ano,“ řekl jsem a posadil se vedle ní. „Jaké má tvůj otec číslo?“

„Hele, na to bude čas potom…“

„Všechno hezky popořádku,“ řekl jsem a ona mi napsala číslo do bloku vedle telefonu.

Zaslechl jsem vyzváněcí tón a po něm mužský hlas: „Haló?“

Předal jsem holce sluchátko. „Ujisti se, že je to tvůj táta, a pak mu řekni, že jsi v pořádku.“

„Táti?“ řekla dívka. Usmála se a zašklebila. „Jasně, jsem v pohodě, v pohodě… Ten chlápek, cos ho poslal…, cože?“

Přikryla sluchátko rukou a v očích se jí znovu objevil zmatek. „Říká, že nikoho neposílal.“

Vzal jsem jí sluchátko. „Dobrý večer, pane. Mám vaši dceru. Jak jste právě slyšel, je úplně v pořádku. Sežeňte sto tisíc dolarů v neoznačených deseti-, dvaceti- a padesátidolarovkách s náhodnými sériovými čísly a čekejte na další telefonát.“

Zavěsil jsem.

Holka se na mě dívala s vytřeštěnýma očima a dokořán otevřenými ústy.

„Já tě nezabiju,“ ujistil jsem ji. „Akorát z toho chci taky něco mít.“

„Ty hajzle!“

Přelepil jsem jí pusu lepicí páskou, svázal jí zápěstí za tělem a pro jistotu taky kotníky, přešel jsem ke druhé posteli a s devítkou za opaskem jsem se do ní svalil.

Usnul jsem jako dítě.

*

VÍKENĎÁK (1996)

Jeffery Deaver

Jeffery Deaver zaznamenává rychlý a velmi zasloužený vzestup na žebříčcích nejprodávanějších knih. Přestože jeho rané romány byly zřejmě poněkud méně ambiciózní než novější díla, vždy představovaly strhující četbu. Pomineme-li sérii románů o newyorské policistce Rune nebo oblíbenou trilogii „pellamovek“, je bezkonkurenčně nejpopulárnější Deaverovou postavou ochrnutý detektiv a geniální myslitel Lincoln Rhyme a jeho atraktivní partnerka Amélie Sachsová — za všechna díla jmenujme alespoň zřejmě nejslavnější Deaverův román The Bone Collector (Sběratel kostí, česky 1998), dále pak The Coffin Dancer (Tanečník, česky 1999) nebo nejnovější The Vanished Man (Iluze, česky 2003). Z „nerhymovek“ stojí za zmínku především romány A Maiden’s Grave (Dívčí hrob, česky 2000) a The Blue Nowhere (Modrá sféra, česky 2001).

Noc se hezky rychle zvrhla.

Koukl jsem do zpětného zrcátka a neviděl žádná světla, ale přesto jsem věděl, že po nás jdou a je jen otázka času, než zahlídnu policajty.

Toth začal něco říkat, ale já mu poručil, aby zavřel klapačku, a vymáčkl jsem z buicka stodesítku. Silnice byla prázdná a na míle daleko nebylo vidět nic než borovice.

„Šmarjá,“ zamumlal Toth. Cítil jsem na sobě jeho oči, ale neměl jsem chuť se na něj ani podívat, jak jsem byl namíchnutý.

Lékárny nikdy nebyly žádná sranda.

Schválně se někdy dívejte: všichni poldové při hlídkách objíždějí lékárny častějc než kterékoliv jiné místo. To kvůli lékům na předpis.

Člověk by si myslel, že budou číhat před večerkama. Jenže ty jsou k ničemu a kvůli průmyslovým televizím se tam navíc neubráníte tomu, abyste se jim dostal do záběru, prostě to nejde. Takže nikdo, kdo se v tomhle oboru vyzná, a tím myslím opravdu vyzná, tyhle krámy nepřepadá. A banky? Na banky rovnou zapomeňte. A taky na bankomaty. Kolik z nich tak asi můžete vybrat? Tři stovky, maximálně čtyři? Tlačítko Rychlá hotovost vám v těchhle končinách vyplázne dvacet babek, což o něčem svědčí. Tak proč se vůbec obtěžovat?

Kdepak. My jsme potřebovali hotový prachy, což znamenalo jedině lékárnu, i když bývají o držku. Konkrétně lékárnu Ardmore Drugs, velký podnik na malém městě. Nakonec jsme si vybrali Liggett Falls, městečko asi sto kilometrů od Albany a zhruba sto šedesát od místa, kde s Tothem bydlíme: o něco západněji směrem k horám. Liggett Falls je chudobné místo. Člověk by řekl, že přepadávat lékárnu právě tam nemá žádnou logiku. Jenže to je právě ono — lidi tam stejně jako všude jinde potřebují léky, vodičky na vlasy nebo mejkap, akorát nemají kreditní karty. Snad jen zákaznické karty ze Searsu nebo z Penney’s. A tak platí hotově.

„Šmarjá,“ zašeptal Toth znovu. „Koukej.“

Čímž mě ještě více našňupnul. Chtěl jsem na něj zařvat: „Na co se mám koukat, ty idiote?“ Jenže pak jsem si všiml, o čem mluví, a neřekl jsem nic. Bylo to přímo před náma. Světlo na obzoru, jako východní strana těsně před úsvitem. Jenže tohle světlo bylo červené a svítilo nerovnoměrně. Zdálo se, že bliká, a mně došlo, že už tam postavili silniční zátaras. Tohle byla jediná silnice vedoucí z Liggett Falls na mezistátní dálnici. Mělo mě to trknout.

„Mám nápad,“ řekl Toth. Který jsem sice slyšet nechtěl, ale stejně tak jsem nechtěl absolvovat další přestřelku. Rozhodně ne u silničního zátarasu, kde na nás budou připraveni.

„Co?“ vyštěkl jsem.

„Tamhle je takové městečko. Vidíš ty světla? Znám cestu, která nás tam dovede.“

Toth je velký chlap a působí klidně. Až na to, že ve skutečnosti není. Snadno se nechá rozhodit a taky teď se pořád bázlivě otáčel a okouněl na zadní sedadlo. Chtěl jsem ho proplesknout a říct mu, ať se uklidní.

„A kde je?“ zeptal jsem se. „Myslím to město.“

„Zhruba šest, osm kilometrů od nás. Ta odbočka není označená. Ale já ji znám.“

Nacházeli jsme se v přiblblém zavšiveném kraji na severu státu, kde je všecko zelené. Ale špinavě zelené. A kde jsou všecky baráky šedé. S ohyzdnými malými kůlnami a pick-upy na špalcích. Plno malých městeček, kde nemají ani 7-Eleven. A spousta kopců, kterým říkají hory, ale žádné hory to nejsou.

Toth stáhl okénko a nechal dovnitř proudit studený vzduch. Zvedl oči k obloze. „Můžou nás najít pomocí těch…, však víš, pomocí těch satelitů.“

„O čem to mluvíš?“

„Dokážou na tebe koukat z několikakilometrové výšky. Viděl jsem to v jednom filmu.“

„A ty myslíš, že tohle dělá státní policie? Zcvoknul ses?“

Vlastně vůbec nechápu, proč s tímhle chlapem dělám. A po tom, co se stalo v té lékárně, už s ním nikdy dělat nebudu.

Ukázal mi, kde mám odbočit, a já odbočil. Prohlásil, že to město se rozkládá na úpatí Lookoutu. Vlastně jo, vzpomínám si, že jsem dneska odpoledne cestou do Liggett Falls projížděl kolem. Lookout byla obrovská skála o výšce zhruba sta metrů. Když se na ni člověk díval ze správného úhlu, vypadala jako chlapská hlava, jako profil chlapa s přimhouřenýma očima. Zdejší Indiáni z toho prý kdysi dělali strašnou vědu. Bia, bia, bia. Toth mi to všecko vykládal, ale já mu nevěnoval pozornost. Ten divný obličej působil docela strašidelně, a tak jsem na něj jednou mrkl a pokračoval v jízdě. Vůbec se mi to nelíbilo. Nejsem zrovna pověrčivý, ale někdy jsem.

„Winchester,“ utrousil Toth a zřejmě tím myslel název městečka. Bydlelo v něm odhadem pět, šest tisíc lidí. Mohli jsme si tu najít nějaký prázdný dům, šoupnout auto do garáže a jednoduše počkat, až se pátrání přežene. Vyčkáme do zítřka — teda do neděle — odpoledne, kdy se všichni víkenďáci budou vracet do Bostonu a do New Yorku a my se ztratíme v davu.

Měl jsem teď Lookout přímo před sebou — ani ne jako horu, ale spíš jako výsek černé prázdnoty, kde nesvítily hvězdy. V tu chvíli začal ten chlápek vzadu na podlaze zničehonic sténat a já z toho měl málem infarkt.

„Hej ty. Drž tam vzadu hubu.“ Bouchl jsem do sedadla a chlápek vzadu ztichl.

To je teda noc.

Do lékárny jsme dorazili čtvrt hodiny před zavíračkou. Přesně jak se má. V tu chvíli je už totiž většina zákazníků pryč, spousta zaměstnanců v trapu a ostatní utahaní, takže když jim vrazíte před čumák glocka nebo smiťáka, udělají všechno, oč je požádáte.

S výjimkou dneška.

Měli jsme kukly na hlavě, pomalu vešli dovnitř a Toth vyvedl z malého kanclíku vypaseného provozního. Ten se vzápětí rozbrečel a mě docela nakrklo, že dospělý chlap takhle vyvádí. Toth mířil bouchačkou na zákazníky a prodavače, zatímco já jsem poručil pokladnímu — takovému kloučkovi —, aby mi otevřel zásuvky s penězma. Jenže jak se k tomu ten kluk postavil… Zřejmě viděl všecky filmy se Stevenem Seagalem nebo co. Naštěstí stačil lehký polibek smiťákem na tvář, hoch si to rozmyslel a začal se hejbat. Počítal jsem prachy a přesouval se s ním od zásuvky k zásuvce. Určitě už jsme měli dobré tři tisíce dolarů, když vtom jsem zaslechl nějaký hluk. Otočil jsem se a vidím, že Toth drancuje regál s čipsama. Prokristapána! V takové chvíli myslí na lupínky!

Na vteřinku jsem odhlídl od toho kluka a co neudělal? Mrštil lahví. A kdyby jenom po mně. On ji rovnou vyhodil z okna. Prásk! a okno bylo na maděru. Žádný alarm jsem neslyšel, ale polovina jich je stejně tichých, a tak jsem se fakt dopálil. Mohl jsem toho kluka zabít. Přímo na místě. Ale neudělal jsem to. Udělal to Toth.

Prostě toho kluka odbouchl, prásk, prásk, prásk. Všichni ostatní se v tu chvíli rozprchli, Toth se otočil a vystřelil ještě na jednu prodavačku a na jednoho zákazníka, prostě jen tak, aniž nad něčím uvažoval. Naprosto bezdůvodně. Ta holka to koupila do nohy, ale ten zákazník, inu, ten byl na místě mrtvej. To se pozná. Povídám Tothovi: „Co to děláš, co to děláš?“ A on na to: „Drž hubu, drž hubu, drž hubu…“ Takhle jsme si tam ještě chvíli nadávali, než nám konečně došlo, že bychom měli vypadnout.

A tak jsme se zdejchli. Jenže co se nestalo: venku byl policajt. To proto ten kluk hodil tu láhev. A milý polda už vylízal z auta. Popadli jsme teda dalšího zákazníka, jednoho chlápka u dveří, strčili ho před sebe jako štít a vyrazili ven. Policajt na nás mířil bouchačkou, díval se na našeho zákazníka a povídá: „To je dobrý, to je dobrý, jenom klid.“

A jako bych to tušil, Toth ho odpráskl taky. Nevím, jestli ho rovnou zabil, ale stříkala z něj krev, takže na sobě neměl vestu, aspoň to tak nevypadalo. Myslel jsem si, že Totha na místě zavraždím. Protože proč to udělal? Tohle dělat nemusel.

Nacpali jsme toho chlapa, toho zákazníka, na zadní sedadlo a svázali ho páskou. Zhasl jsem světla a smykem vyrazil pryč. Podařilo se nám nerušeně vypadnout z Liggett Falls.

Tohle všechno se stalo zhruba před půl hodinou, ale mně to připadalo jako celé týdny.

A tak jsme si to teď hasili po silnici a míjeli miliony borovic. Mířili jsme přímo k Lookoutu.

Winchester byl potemnělý.

Nechápu, proč víkenďáci na podobná místa jezdí. Táta mě sice taky brával kdysi dávno na lovy, a párkrát se mi to dokonce i líbilo, ale jezdit na místa, jako je tohle, jenom proto, abych se díval na listí a kupoval si nábytek, kterému tu říkají starožitnosti, ale ve skutečnosti je to akorát roztřískané harampádí…, já teda nevím.

Jeden blok od hlavní ulice jsme našli dům, před kterým se válela hromada novin, a tak jsem zajel na příjezdovou cestu a zaparkoval buicka za domem právě včas, abych se ukryl před dvěma hlídkovými auty státní policie, která prosvištěla kolem. Drželi se něco přes půl kilometru za námi, aniž se obtěžovali zapnout majáčky. Naštěstí nás neviděli, protože nám nefungují zadní světla. Prohnali se kolem a zmizeli kamsi do města.

Toth vlezl do domu a nepočínal si přitom dvakrát čistě: jednoduše rozbil zadní okno. Byl to víkendový domek, pěkně prázdný a s vypnutou ledničkou i telefonem, což bylo dobré znamení — zdálo se, že se sem v dohledné době nikdo nevrátí. Navíc to v něm parádně smrdělo zatuchlinou a válely se tu hromady starých knih a časopisů z léta.

Odvlekli jsme toho chlápka dovnitř a Toth mu začal sundávat kapuci z hlavy. „Co to, sakra, děláš?“ zeptal jsem se.

„Ještě ani necekl. Třeba nemůže dýchat.“

A to, prosím, řekl maník, který před chvílí zhasnul tři lidi. Tenhle chlap se teď bude starat, jestli někdo může dýchat! Panebože. Zmohl jsem se jen na zasmání. Dost znechuceně. „Hele, třeba nechceme, aby nás viděl, ne?“ řekl jsem. „To tě nenapadlo?“ Kukly už jsme pochopitelně na hlavách neměli.

Je dost hrůza, když musíte lidem připomínat takové základní věci. Myslel jsem si, že Toth má na víc. Ale člověk se snadno splete.

Přešel jsem k oknu a viděl, jak se kolem mihlo další hlídkové auto. Tohle už projíždělo pomaleji. Oni to tak dělají. Po prvním šoku, po první honičce zmoudří, začnou křižovat pomalu a hledají cokoliv divného — něco, co je jiné než předtím. Proto jsem taky nesebral ty noviny z dvorku před domem, protože by pak dvorek vypadal jinak. Policajti vážně tyhle columbovštiny provádějí. Mohl bych o nich napsat knihu.

„Proč jste to udělali?“

Byl to ten unesený chlápek, ten zákazník.

„Proč?“ zašeptal znovu.

Měl hluboký hlas, a když to vezmu kolem a kolem, mluvil strašně klidně. Povím vám, že když jsem já zažil první přestřelku, byl jsem z toho ještě druhý den úplně hotovej. A to jsem měl bouchačku.

Prohlídl jsem si ho. Měl na sobě kostkovanou košili a džínsy. Rozhodně ale nebyl místní — poznal jsem to podle bot. Byly to boty bohatého spratka, jaké nosí kariérističtí panáci v televizních pořadech o Connecticutu. Do tváře jsem mu kvůli kapuci neviděl, ale docela dobře jsem si ji pamatoval z lékárny. Nebyl to žádný mladík, snad kolem čtyřicítky. Měl vrásčitou kůži a byl docela vychrtlý. Rozhodně vychrtlejší než já, a to patřím k lidem, kteří toho můžou spořádat, kolik chtějí, a stejně neztloustnou. Ani nevím proč. Prostě to tak je.

„Buď zticha,“ řekl jsem. Kolem zrovna projíždělo další auto.

Ten chlap se zasmál. Tiše. Jako by chtěl říct: „Cože? To jako aby mě venku neslyšeli?“

Prostě se mi vysmíval, chápete? A to se mi vůbec nelíbilo. Jasně, taky jsem věděl, že nás tam venku slyšet nemůžou, ale neměl jsem náladu, aby mě otravoval svýma kecama, a tak mu říkám: „Prostě zavři klapačku. Nechci poslouchat tvůj hlas.“

Na minutku vážně zmlkl a jen tak seděl na židli, kam ho posadil Toth. Jenže pak to znova nevydržel. „Proč jste je zastřelili?“ povídá. „To jste přece nemuseli.“

„Klid!“

„Tak mi to vysvětli.“

Vytáhl jsem nůž, vystřelil čepel a mrštil jím tak, že se zabodl do horní desky stolu. Ozvalo se zadrnčení. „Slyšels to? To byl dvaceticentimetrový lovecký nůž. Z kalené uhlíkové oceli. S vystřelovací čepelí. Klidně by projel ocelovým šroubem. Takže buď zticha. Jinak se s ním vyřádím na tobě.“

On se ale znovu zasmál. Teda možná. Možná to bylo jen takové zasupění. Ale já měl dojem, že je to smích. Chtěl jsem se ho zeptat, čemu se směje, ale rozmyslel jsem si to.

„Máš u sebe nějaký prachy?“ zeptal se ho Toth a vytáhl mu ze zadní kapsy náprsní tašku. „Koukejme,“ utrousil, když napočítal dobrých pět nebo šest stovek. Fíha.

Kolem projelo další hlídkové auto, tentokrát už docela pomalu. Mělo puštěný pátrací reflektor a ten polda ho otočil přímo na naši příjezdovou cestu, ale naštěstí pokračoval v jízdě. V celém městě se rozléhala siréna. A po ní druhá. Byl to docela zvláštní pocit vědět, že všichni ti lidi venku hledají zrovna nás.

Sebral jsem Tothovi náprsní tašku a prohledal ji.

Randall C. Weller mladší. Bydlel v Bostonu. Víkenďák. Přesně jak jsem si myslel. Měl u sebe stoh vizitek, podle kterých dělal viceprezidenta nějaké velké počítačové firmy. Nějaké, která se objevovala i ve zprávách, protože snad chtěla koupit IBM nebo tak něco. Zničehonic mě něco napadlo. Mohli bysme za něj požadovat výkupné. Jasně, proč ne? Trhnem na tom půl milionu. A možná i víc.

„Žena a děti se o mě budou strachovat,“ ozval se tenhle Weller. Docela mě vyděsilo, když jsem to zaslechl. Za prvé proto, že člověk nepředpokládá, že chlápek s kapucí přes hlavu bude něco kdákat.

Ale hlavně proto, že jsem se zrovna díval na jednu fotku z jeho peněženky. A co na ní bylo? Jeho žena a děti.

„Já tě stejně nepustím, takže zavři hubu. Možná tě ještě budu potřebovat.“

„Myslíš jako rukojmího? To je možné jenom ve filmech. Jakmile vyjdete ven, zastřelí vás, a když budou muset, klidně zastřelí i mě. Takhle se to ve skutečnosti dělá. Tak se radši vzdejte. Aspoň si tím zachráníte život.“

„Drž hubu!“ křikl jsem.

„Pusťte mě a já jim povím, že jste se ke mně chovali slušně. Že ta střelba byl jenom omyl. Že to nebyla vaše vina.“

Předklonil jsem se, přitiskl mu na hrdlo nůž — zatím ne ostří, protože to je fakticky ostré, ale tupou stranu — a poručil mu, aby byl zticha.

Kolem projelo další auto. Tentokrát bez reflektoru, ale zato ještě pomaleji a mě zničehonic napadlo: co když prohledávají všechny domy?

„Proč to udělal? Proč je zabil?“

Ten chlap si zkrátka nedal pokoj, jenže já se kupodivu najednou cítil líp, protože to řekl ve třetí osobě, takže bylo jasné, že z toho neviní mě. On za to vážně mohl jenom Toth. Já ne.

Weller pokračoval: „Já to nechápu. Co třeba ten muž u pokladny? Ten vysoký. Ten tam jenom tak stál. Vůbec nic neprováděl. A on ho prostě odstřelil.“

Odpovědi se však od nás nedočkal. U Totha se to dalo předpokládat, protože sám netušil, proč ty lidi odpráskl. A já tomuhle chlápkovi zase žádnou odpověď nedlužil. Měl jsem ho naprosto v hrsti a musel jsem mu to dát najevo. Nemusel jsem mu vůbec nic říkat.

Jenže ten Weller už nic dalšího nedodal a mě přepadl takovej divnej pocit. Jako že kolem narůstá napětí, protože ty jeho zatraceně pitomé otázky zůstávají bez odpovědi. Cítil jsem nutkání něco kváknout. Cokoliv. Jenže to zároveň bylo to poslední, co jsem chtěl. A tak povídám: „Zajdu šoupnout auto do garáže.“ A vyšel jsem ven.

Po té přestřelce jsem byl trochu vyjukanej, takže jsem nejdřív tu garáž dobře prohledal. Jen tak pro jistotu. Uvnitř však bylo jen nějaké nářadí a stará sekačka na trávu. Zajel jsem teda s buickem dovnitř, zavřel dveře a vrátil se do domu.

A pak jsem nevěřil svým uším. Prokristapána…

Když jsem se vracel do obýváku, první, co jsem zaslechl, byla Tothova věta: „Ani nápaď, člověče. Jacka Prescota já podrážet nebudu.“

Postavil jsem se do dveří a měli byste vidět, jak se ten magor zatvářil. Dobře věděl, že to parádně zkonil.

Takže teď mě ten Weller znal jménem.

Neřekl jsem ani slovo. Nebylo potřeba. Zato Toth začal rychle a nervózně drmolit: „Říkal, že mi zaplatí spoustu prachů, když ho pustím.“ Pochopitelně, snažil se to celé otočit a svalit to na Wellera. „Jenže já bych to nikdy neudělal. Něco takovýho mě ani nenapadlo, kámo. Řek jsem mu, ať to pustí z hlavy.“

„To mi došlo,“ povídám. „A co má bejt? Jak to souvisí s tím, žes mu vyslepičil, jak se jmenuju?“

„Já nevím, kámo. Úplně mě popletl. Nepřemýšlel jsem.“

To bych řek, že nepřemýšlel. Protože nepřemýšlel už celý večer.

Povzdechl jsem si, abych mu dal najevo, že mě nepotěšil, ale pak jsem ho jenom poplácal po rameni. „No dobrý,“ řekl jsem. „Dneska byl náročnej den. To se stává.“

„Mrzí mě to, kámo. Vážně.“

„Jo. Možná bys radši mohl přenocovat v garáži. Nebo nahoře. Nechci tě mít nějakou dobu na očích.“

„Jasně.“

A zase se stalo něco divného. Weller jako by se zahihňal. Jako by předem věděl, co přijde. Jak to může vědět? podivil jsem se.

Toth sebral pár časopisů a batoh, ve kterém měl bouchačku a náboje.

Zabít někoho nožem je obyčejně dost složitá věc. Říkám „obyčejně“, protože se mi to už jednou povedlo. Ale vzpomínám si, že to byla strašná fuška a byl u toho docela svinčík. Jenže dneska večer, já nevím… Všecko jako by bylo dneska nasáklý tou… atmosférou z lékárny. Zběsilost. Totální zběsilost. A taky trochu blázinec. A tak sotva se ke mně Toth obrátil zády, dal jsem se do práce a po třech minutách jsem byl hotovej. Odvlekl jsem jeho tělo za pohovku a pak — proč ne? — jsem Wellerovi konečně sundal kapuci. Stejně už mě znal jménem. Klidně mi mohl vidět i do obličeje.

Koneckonců už byl stejně mrtvola. Věděli jsme to oba.

„Myslel sis, že za mě budeš chtít výkupné, že jo?“ Stál jsem u okna a díval se ven. Kolem znovu projelo policajtské auto a od nízkých mraků a útesů Lookoutu přímo nad našima hlavama se odrážely majáčky dalších.

Weller měl tenký obličej s krátkými vlasy a moc elegantním sestřihem. Vypadal přesně jako všichni ostatní podnikatelští prdelolezci, jaké jsem v životě poznal. Měl tmavé a klidné oči a mě ze všeho nejvíc rozčilovalo, že ho pohled na obrovskou kaluž krve na koberci a na podlaze ani trochu nevyvádí z míry.

„Ne,“ odpověděl jsem.

Podíval se na hromádku s věcmi, které jsem mu vytahal z náprsní tašky, a mlel si svoje, jako bych vůbec nic neřekl. „To nepůjde. Myslím únos za výkupné. Nemám moc peněz, a jestlis viděl mou vizitku a teď si myslíš, že jsem nějaká velká ryba, tak tě musím upozornit, že dělám ve firmě, která má asi pět set viceprezidentů. Nezaplatí za mě ani prd. A viděls tu fotku s mými dětmi? Tak ta je dvanáct let stará. Dneska jsou obě na univerzitách.“

„Kde?“ zeptal jsem se posměšně. „Na Harvardu?“

„Jedno je na Harvardu,“ odpověděl, jako by se na mě chtěl obořit, „a druhé na Severozápadní. Takže dům je zadlužený až po střechu. A kromě toho: unést někoho sám? Kdepak, tohle by se ti nikdy nepodařilo.“

Všiml si, jak po něm koukám, a dodal: „Nemyslím tobě osobně. Myslím nikomu, kdo jedná na vlastní pěst. Potřeboval bys parťáky.“

Napadlo mě, že má pravdu. Tahle akce s výkupným vypadala dost…, já nevím, dost vachrlatě.

A znovu to ticho. Nikdo nic neříkal a celá místnost jako by se plnila studenou vodou. Přešel jsem k oknu a podlaha mi začala praskat pod nohama, což všechno ještě zhoršovalo. Vzpomínám, jak mi jednou tatík říkal, že každý dům má vlastní hlas a že některé domy se smějou a některé jsou bezútěšné. No, tak tenhleten byl bezútěšnej. Jasně, byl moderně zařízený a čistý, válely se tu National Geographic a všechno bylo, jak má, ale stejně byl bezútěšnej.

Zrovna ve chvíli, kdy se mi z toho napětí chtělo začít řvát, mi Weller povídá: „Nechci, abys mě zabil.“

„Kdo říkal, že tě chci zabít?“

On se jen divně usmál. „Už pětadvacet let dělám obchodního zástupce. Prodával jsem domácí zvířata, cadillaky, sázecí stroje a v poslední době prodávám počítače. Poznám, kdy mám u někoho šanci, a kdy ne. Ty mě zabiješ. Byla to první věc, která tě napadla, když jsi ho slyšel…,“ kývl na Totha, „… říkat tvoje jméno.“

Zasmál jsem se mu. „No, taková věc se teda šikne, takový chodící detektor lži,“ řekl jsem a řekl jsem to sarkasticky.

A on na to jen: „Zatraceně šikne,“ jako že se mnou souhlasí.

„Já tě nechci zabít.“

„Jo, já vím, že nechceš. Stejně jako jsi nechtěl, aby ten tvůj kámoš tam v lékárně někoho zabil. Viděl jsem to. Jenže ti lidé zemřeli, což jenom zvyšuje sázky. Nemám pravdu?“

Ty jeho oči se do mě zavrtaly a já nebyl schopen slova.

„Jenže,“ dodal ten chlap, „já ti to vymluvím.“

Říkal to docela sebejistě a já se hned cítil líp. Protože naparovačnej pytlík se mi bude zabíjet mnohem líp než ufňukanej. Zasmál jsem se. „Vymluvíš?“

„Aspoň to zkusím.“

„Jo? A jak to provedeš?“

Weller si lehce odkašlal. „Tak ze všeho nejdřív si vyložíme karty na stůl. Viděl jsem tvůj obličej a znám tvoje jméno. Jack Prescot. Ne? Měříš zhruba metr sedmdesát osm, vážíš kolem pětasedmdesáti, máš černé vlasy. Takže ti nezbývá než předpokládat, že tě dokážu identifikovat. Nebudu si na nic hrát a tvrdit, že jsem ti neviděl zřetelně do tváře nebo neslyšel, jak se jmenuješ. Ani nic podobného. Je nám to oběma jasné, Jacku?“

Přikývl jsem a obrátil oči v sloup, jako že jsou to všecko jenom hrozný kecy. Ale musím přiznat, že jsem byl docela zvědav, co ten chlap bude vykládat dál.

„Slibuji ti,“ řekl, „že tě nikdy neprásknu. Za žádných okolností. Policie se ode mě nikdy nedozví tvoje jméno. Ani tvůj popis. A nikdy proti tobě nebudu svědčit.“ Znělo to upřímně jako od kněze. Fakt elegantní přednes. Jenže on byl obchoďák a já mu ty kecy nehodlal zbaštit. On ale netušil, že mám na něj spadeno. Nechám ho, ať se vykecá a ať si myslí, že s ním tuhle hru hraju. Protože až dojde na lámání chleba, až odsud odjedem někam do lesů na severu, chci, aby byl úplně klidný. Ať si myslí, že z toho vyvázne. Žádný křik, žádné šarvátky. Jen dvě rychlá šmiknutí a je vymalováno.

„Chápeš, co ti říkám?“

Pokusil jsem se vypadat vážně. „Jasně,“ odpověděl jsem. „Myslíš si, že mě můžeš přesvědčit, abych tě nezabíjel. Což stejně nemám v úmyslu. Jako tě zabít.“

Následoval další z těch jeho podivných drobných úsměvů.

„Tak ty si myslíš, že mi něco takového dokážeš rozmluvit,“ pokračoval jsem. „Máš pro to nějakej důvod?“

„No to si piš, že pro to mám své důvody. Zejména jeden. Takový, se kterým nemůžeš polemizovat.“

„Jo? A jakej to je?“

„K tomu se dostanu za minutku. Teď bych ti rád pověděl něco o praktických důvodech, proč bys mě měl pustit. Tak za prvé: myslíš si, že mě musíš zabít, protože vím, kdo jsi, viď? Ale jak dlouho asi zůstane tvoje totožnost zahalena tajemstvím? Ten tvůj kámoš tam zavraždil i policistu. Já se v policejních záležitostech nevyznám kromě věcí, které vidím ve filmech. Ale je mi jasné, že se budou nejdřív poohlížet po otiscích pneumatik, po svědcích, kteří si všimli poznávací a výrobní značky auta, a po benzinových pumpách, u kterých jste se mohli cestou sem zastavit.“

Dělal akorát vlny. Ten buick byl kradený. Nejsem padlej na hlavu.

Jenže on mluvil dál a přitom po mně nesměle pokukoval. „A i kdyby bylo vaše auto kradené, budou ověřovat veškeré stopy. Sejmou všechny otisky bot v okolí místa, kde jste to auto se svým kámošem našli, a promluví si s každým, kdo se v době jeho odcizení nacházel v okolí.“

Pořád jsem se usmíval, jako že mi vykládá nesmysly. Jenže s tím zastřeleným policajtem měl pravdu. Když někdo provede takovou věc, dostane se do pěkné polízanice. Do průšvihu, který ze sebe jen tak nesetřese. Nepřestanou vás hledat, dokud vás nenajdou.

„A až se jim povede identifikovat tvého přítele…,“ Weller ukázal k pohovce, kde leželo Tothovo tělo, „už si ho nějak spojí s tebou.“

„Tak dobře ho zas neznám. Flákali jsme se spolu akorát pár měsíců.“

Weller se toho chytil. „A kde? V baru? V nějaké restauraci? Viděl vás někdo někdy spolu na veřejnosti?“

Naštval jsem se a zaječel: „A co má bejt? Co tím chceš říct? Oni mě sice vyšťárají, ale já tě ještě předtím sejmu. Jak se ti líbí tenhle argument?“

Weller naprosto klidně odpověděl: „Já ti chci jen říct, že jeden z důvodů, pro které mě chceš zabít, ve skutečnosti žádný důvod není. A taky bys neměl zapomínat, že ta přestřelka v lékárně nebyla předem plánovaná. Jakže tomu říkají? Nával hněvu? Jenže jestli teď zabiješ mě, bude to jasná vražda prvního stupně. Až tě chytí, dostaneš trest smrti.“

Až tě chytí. Jasně. V duchu jsem se zasmál. To, co ten chlap říkal, sice mělo jistou logiku, jenže faktem je, že vražda žádnou logiku nemá. Nikdy ji nemá, ale někdy ji člověk zkrátka spáchat musí. Tahle hra mě nicméně začínala bavit. Dostal jsem chuť se s Wellerem přít. „Jo, jasně, jenže jsem už zabil Totha. To taky nebylo v návalu hněvu. Takže jehlu dostanu tak jako tak.“

„Ale na něm nikomu nesejde,“ opáčil Weller. „Každému je úplně jedno, jestli spáchal sebevraždu, nebo jestli ho nešťastnou náhodou srazilo auto. Takže tuhle nulu můžeš z naší rovnice klidně vypustit. Jim bude záležet na tom, abys nezabil mě. Protože já budu v titulcích figurovat jako ,nevinný kolemjdoucí‘ a ,otec dvou dětí‘. Jestli mě zabiješ, můžeš se sám rozloučit se životem.“

Začal jsem něco říkat, ale on pokračoval.

„A pak je tu další důvod, proč o tobě nikomu nic neřeknu. Znáš totiž moje jméno a víš, kde bydlím. Víš, že mám rodinu, a víš, jak je pro mě důležitá. Takže kdybych tě práskl, mohl bys nás později pronásledovat. A já bych svou rodinu nikdy takhle neohrozil. A teď se tě na něco zeptám. Jaká nejhorší věc by tě mohla v životě postihnout?“

„Kdybych musel dál poslouchat ty tvoje kecy.“

Weller se tomu silně rozchechtal. Viděl jsem, jak je překvapený, že mám smysl pro humor. Zhruba po minutě řekl: „Ne, vážně. Úplně nejhorší věc.“

„Já nevím. Nikdy jsem o tom neuvažoval.“

„Kdybys přišel o nohu? Kdybys ohluchl? Přišel o všechny peníze? Oslepl…? A hele, zdálo se mi, že tohle s tebou docela zacloumalo. Takže kdybys oslepl?“

„Jo, asi kdybych oslepl. To je asi ta nejhorší věc, která mě teď napadá.“

Tohle byla fakt děsivá vyhlídka a přiznám se, že už jsem o ní přemýšlel. Protože přesně tohle postihlo mýho tatíka. Nejhorší přitom pro mě nebyla představa, že neuvidím. Ne, zdaleka nejhorší byla představa, že bych byl odkázaný na někoho jiného, a to snad úplně ve všem.

„Dobře, tak o tom chvíli přemýšlejme,“ řekl Weller. „Přesně tak, jak by ses ty cítil, kdybys oslepl, by se moje rodina cítila, kdyby přišla o mě. Bylo by to pro ně moc zlé. A ty jim přece nechceš způsobit takovou bolest, že ne?“

Ne, to jsem fakticky nechtěl. Ale zároveň jsem věděl, že budu muset. Už jsem na to nechtěl myslet. „A jak zní ten poslední důvod, o kterém jsi mi říkal?“ zeptal jsem se.

„Ten poslední důvod,“ řekl Weller tak trochu šeptem, ale nic dalšího nedodal. Rozhlédl se po místnosti takovým tím způsobem, jako že je myšlenkama ve snách.

„No?“ pobídl jsem ho. Byl jsem děsně zvědavý. „Tak to vyklop.“

Ale on se jen zeptal: „Myslíš, že tu ti lidé mají někde bar?“

Taky mě zrovna před chvílí napadlo, že bych si dal panáka. Odešel jsem do kuchyně, ale v ledničce samozřejmě žádné pivo nestálo, protože celý barák byl zabedněný a proud vypnutý. Naštěstí tu však měli skotskou a já bych jí dal stejně před pivem přednost.

Sebral jsem dvě skleničky a odnesl láhev do obýváku. Říkal jsem si, že je to dobrý nápad. Až přijde čas to skoncovat, bude pro nás oba lehčí, když budem aspoň trochu nalití. Zarazil jsem mu smiťáka do krku, přeřezal pásku, kterou měl svázané ruce, a spoutal mu pracky před tělem. Posadil jsem se a položil si nůž kousek od sebe, abych byl ve střehu pro případ, že se o něco pokusí. Naštěstí se nezdálo, že si přede mnou hodlá hrát na hrdinu. Přečetl si text na vinětě a vypadal docela zklamaně, že je ta whisky dost laciná. V tom jsem s ním musel souhlasit. Už dávno jsem se naučil jednu věc: když už máš loupit, ať to má úroveň.

Seděl jsem na místě, kde jsem ho měl hezky na očích. „Takže ten poslední důvod. Dobrá, řeknu ti ho. Dokážu ti, že bys mě opravdu měl pustit.“ „Vážně?“

„Pokud jde o všechny ostatní důvody — o praktické, humanitární důvody —, připouštím, že ti na nich tolik nezáleží, protože se netváříš zrovna přesvědčeně. Že ne? Takže přejděme rovnou k poslednímu důvodu, proč bys mě měl pustit.“

Připravil jsem se na další únavné kecy. Jenže ten chlap řekl něco, co bych od něj nikdy nečekal, takže jsem se musel rozesmát. „Kvůli sobě.“

„Kvůli mně? Co mi to vykládáš?“

„Víš, Jacku, já si nemyslím, že bys byl tak úplně ztracený.“

„Jak to myslíš ,ztracený‘?“

„Nevěřím, že by se tvoje duše nedala spasit.“

Rozesmál jsem se, hurónsky jsem se rozesmál, protože jsem prostě musel. Od fajnového viceprezidenta obchodních zástupců jsem rozhodně čekal víc. „Říkal jsi duše? Ty myslíš, že nějakou mám?“

„No, každý má duši,“ odpověděl a nejšílenější na tom bylo, že to řekl tak, jako by byl překvapen, že já si to nemyslím. Jako bych mu řekl: „Hele, ty si fakt myslíš, že zeměkoule není placatá?“ nebo tak něco podobného.

„No, jestli já mám nějakou duši, tak ta si to fičí v nejrychlejším pruhu do pekla,“ trumfoval jsem replikou, kterou jsem kdysi zaslechl v jednom filmu. Pokusil jsem se přidat zasmání, ale vyznělo dost chabě. Jako by Weller pronášel hluboká moudra a já si z toho jen dělal psinu. Vyšel jsem z toho jako úplnej buran. Přestal jsem se usmívat a podíval se na Totha, který ležel v rohu a jeho mrtvé oči na mě zíraly tak upřeně, že jsem ho měl chuť ještě jednou pobodat, jak jsem byl z toho všeho vzteky bez sebe. „Bavíme se tu o tvé duši.“

Ušklíbl jsem se a usrkl whisky. „Jo, jasně, vsadím se, že ty seš ten týpek, co čte ty knížky o andělech, jak se teď všude prodávají.“

„Ano, chodím sice do kostela, ale teď nemluvím o těch hloupostech — myslím o magii. Mluvím o tvém svědomí. O všem, co Jack Prescot ztělesňuje.“

Mohl jsem mu vyprávět o sociálních pracovnících, výchovných poradcích a všech těch lidech, kteří nevědí ani prd, jak to v životě chodí. Oni si to sice myslí, ale stačí, aby otevřeli zobák, a člověk hned pozná, že o tom nemají ani páru. Někteří tihle poradci mi třeba řeknou: Víte, vy jste nepřizpúsobivý a popíráte svůj hněv, nebo podobné nesmysly. Když to slyším, okamžitě je mi jasné, že tihle lidi nevědí o duši ani duchu vůbec nic.

„Nejde mi o posmrtný život,“ pokračoval Weller. „Ani o morálku. Jde mi o život tady na zemi, který je ze všeho nejdůležitější. Jo, jasně, jasně že se tváříš skepticky. Ale poslouchej mě. Já si opravdu myslím, že když jsi nějak napojen na někoho jiného, věříš mu a vkládáš do něj svou důvěru, pak pro tebe existuje naděje.“

„Naděje? Co to má znamenat? Naděje na co?“

„Že se staneš opravdovým člověkem. A povedeš opravdový život.“

Opravdový… Netušil jsem, co má na mysli, ale řekl to tak, jako by to bylo natolik zřejmé, že bych musel být úplný idiot, abych to nechápal. A tak jsem radši mlčel.

On mezitím pokračoval: „Jistě, existují důvody krást a existují důvody zabíjet. Jenže obecně vzato, ty si vážně nemyslíš, že je lepší to nedělat? Zkus o tom přemýšlet: jestli je v pořádku vraždit, tak proč takové lidi zavíráme do vězení? A nejen my, dělají to všechny společnosti.“

„Takže co jako? Mám se vzdát svých zkažených manýrů?“ Zasmál jsem se mu.

On však jen zvedl obočí a řekl: „Možná. Pověz mi, Jacku, jak ti bylo, když ten tvůj kámoš — jak se to jmenoval?“

„Joe Roy Toth.“

„Toth, když zastřelil toho chlápka u pokladny? Jak ti bylo?“

„Já nevím.“

„Prostě se jen tak otočil a zastřelil ho. Naprosto bezdůvodně. Věděl jsi, že to není v pořádku, viď že ano?“ Začal jsem něco říkat, ale on mě přerušil. „Ne, neodpovídej mi. Měl bys sklon mi lhát. Což je úplně v pořádku. Ve tvé branži je to přirozený instinkt. Ale já nechci, abys věřil lžím, které mi povíš. Jasné? Chci, abys nahlédl do svého srdce a řekl mi, jestli sis opravdu nemyslel, že na tom, co Toth provedl, je něco od základu nesprávného. Přemýšlej o tom, Jacku. Tys věděl, že něco není v pořádku.“

No dobrá, věděl jsem to. Kdo by to taky nevěděl? Toth všecko totálně podělal. Všecko se úplně zvrhlo. A všecko to byla jeho vina.

„Trefil jsem hřebíček na hlavičku, viď, Jacku? Litoval jsi, že to udělal.“

Neřekl jsem nic a místo toho jsem usrkl další hlt skotské. Vykoukl jsem z okna a chvíli sledoval majáčky nad celým městem. Někdy mi připadaly strašně blízko a někdy docela daleko. „Jestli tě pustím, vyklopíš jim to.“

Jako všichni ostatní. Všichni mě zradili. Můj táta — i když oslepl, nebránilo mu to, aby mě práskl. Můj první garant za podmínku, soudci. Sandra… Můj šéf, kterého jsem pak pobodal nožem.

„Ne, nevyklopím,“ bránil se Weller. „Bavíme se přece o dohodě. A já dohody neporušuju. Slíbil jsem, že o tobě neřeknu živé duši, Jacku. Ani své manželce.“ Předklonil se a uchopil do obou rukou sklenici whisky. „Jestli mě pustíš, bude to pro tebe znamenat naprostou životní změnu. Bude to znamenat, že nejsi beznadějný případ. Ručím ti za to, že tvůj život bude úplně jiný. Tenhle jediný čin — moje propuštění — tě navždy promění. No, možná ne hned letos. A možná ani během pěti let. Ale rozhodně změníš názory. Vzdáš se toho všeho — všeho, co se odehrálo v Liggett Falls. Zločinu a zabíjení. Stane se z tebe jiný člověk. Já vím, že ano.“

„Ty si vážně myslíš, že uvěřím, že to nikomu neřekneš?“ „Á,“ utrousil Weller a zvedl spoutané ruce, aby se mohl napít skotské. „Čímž se dostáváme k základní otázce.“

Znovu nastalo ticho, až jsem se konečně zeptal: „A to je která?“ „Víra.“

Venku se náhle rozlehlo silné kvílení sirén, a tak jsem mu poručil, aby držel hubu, a zaryl jsem mu bouchačku do hlavy. Třásly se mu ruce, ale neudělal žádnou hloupost, a když jsem se po pár minutách zase posadil, dal se znovu do řeči. „Víra. O té tu celou dobu mluvím. Člověk, který v sobě má víru, se dá vždycky zachránit.“

„No, jenže já tu tvou zatracenou víru nemám,“ oznámil jsem mu. Jenže on mluvil nerušeně dál. „Pokud věříš v nějakého jiného člověka, pak víru máš.“

„A proč ti, sakra, vůbec záleží na tom, jestli budu, nebo nebudu zachráněnej?“

„Protože život je těžký a lidé krutí. Už jsem ti říkal, že chodím do kostela. Velká část bible je úplně potrhlá. Ale části z ní věřím. A jednou z věcí, kterým věřím, je přesvědčení, že nás Bůh vystavuje určitým situacím, abychom na sobě něco změnili. Myslím, že přesně tohle se stalo dneska večer. To proto jsme se my dva náhodou ocitli ve stejnou dobu ve stejné lékárně. Tys to přece taky cítil, ne? Že je to něco jako znamení. Že se něco stane a napovídá ti to, že bys měl udělat tohle nebo neměl dělat tamto.“

Což bylo docela zvláštní, protože celou cestu do Liggett Falls jsem si pořád dokola opakoval: Děje se něco divného. Nevím, co to je, ale tahle akce bude jiná než ostatní.

„Co když,“ pokračoval ten magor, „se dnes večer všechno stalo z nějakého vyššího důvodu? Moje žena se nachladila, a tak jsem jí šel koupit nyquil. Nezamířil jsem do 7-Eleven, ale do téhle lékárny, protože jsem chtěl ušetřit pár dolarů. A vy jste náhodou právě tuhle lékárnu ve stejnou dobu přepadli. Náhodou jsi měl s sebou tohohle svého kámoše.“ Znovu ukázal na Tothovo tělo. „Venku se náhodou zrovna objevilo to policejní auto. A ten kluk za pokladnou ho náhodou zrovna zahlédl. To je docela hodně náhod najednou, nemyslíš?“

A pak — a při těchhle slovech mi projel celou páteří mráz — najednou dodal: „Jsme tady ve stínu té velké skály, toho velkého obličeje.“

Což bylo ze sta procent totéž, na co jsem zrovna myslel. Úplně přesně totéž — myslel jsem na Lookout. Vlastně ani nevím proč, ale náhodou jsem se zrovna díval z okna a přesně ve stejném okamžiku myslel na tu skálu. Obrátil jsem do sebe skotskou a dal si další a musím říct, že jsem byl teda parádně vyklepanej.

„Jako by se na nás díval a čekal, jak se rozhodneš. Ale nemysli si, že tady jde jen o tebe. Třeba bylo smyslem toho všeho ovlivnit životy i všech ostatních účastníků. Třeba toho zákazníka u pokladny, kterého Toth zastřelil. Třeba už nastal jeho čas — rychle, než dostane rakovinu nebo ho stihne mrtvice. A třeba ta dívka, ta prodavačka, musela dostat kulku do nohy, aby si trochu uspořádala život, vyléčila se z drogové závislosti nebo třeba přestala pít.“

„A ty? Co ty?“

„No, to ti tedy povím. Možná v mém životě představuješ dobré znamení. Celé roky jsem myslel jen na vydělávání peněz. Jen se podívej do mé náprsní tašky. Tady. Vzadu.“

Otevřel jsem ji a našel šest malých kartiček, které vypadaly jako certifikáty. Randall Weller — Prodejce roku. Za překročení normy ve dvou po sobě jdoucích letech. Nejlepší prodejce roku 1992.

Weller pokračoval: „V kanceláři mám spoustu dalších. A taky poháry. Jenže abych ty ceny získal, musel jsem zanedbávat lidi. Rodinu a přátele. Své blízké, kteří možná potřebovali mou pomoc. A to není správné. Takže když jsi mě unesl, možná je to jen takový signál, abych svůj život změnil.“

I na tomhle bylo ze všeho nejdivnější, že to mělo svoji logiku. Jasně, bylo pro mě dost těžké představit si, že bych přestal loupit. A už vůbec jsem si nedokázal představit, že kdyby došlo na potyčku, nepoužil bych při ní svůj lovecký nůž nebo smiťáka a nesundal s nimi chlápka proti sobě. Tohle nastavování druhé tváře je jenom pro zbabělce. Ale možná jsem si přece jen dokázal představit den, kdy můj život poplyne úplně spořádaně. Kdy budu žít s nějakou ženskou, možná dokonce manželkou, ve společném domě. A kdy budem dělat to, co můj táta s mámou, ať už byla jakákoliv, nikdy nedělali.

„Jenže kdybych tě teď měl pustit,“ řekl jsem, „musel bys jim něco navykládat.“

Weller pokrčil rameny. „Řeknu, žes mě zavřel do kufru a pak mě vyhodil někde tady v okolí. Že jsem se tu poflakoval, hledal nějaký dům nebo něco a přitom se ztratil. Mohlo by mi trvat celý den, než bych někoho našel. Tomu se přece dá uvěřit.“

„Taky by sis mohl během hodiny stopnout auťák.“

„To bych mohl. Jenže to neudělám.“

„To říkáš pořád. Ale jak se dozvím, žes nekecal?“

„V tom je právě ta víra. Nedozvíš se to. Žádné záruky neexistují.“

„Já myslím, že v sobě žádnou víru nemám.“

„V tom případě jsem předem mrtvý. A tvůj život se už nikdy nezmění. Konec filmu.“ Posadil se, a i když to bylo úplně šílené, vypadal naprosto klidně, a dokonce se zlehka usmíval.

Znovu nastalo ticho, jenže kolem nás jako by zároveň něco zvláštního burácelo a trvalo to tak dlouho, než to přehlušil zvuk sirény.

„Takže ty chceš… Co vlastně chceš?“

Weller se znovu napil skotské. „Předkládám ti takový návrh. Nech mě jít ven.“

„Jo, jasně. Aby ses nadýchal čerstvého vzduchu nebo co?“

„Nech mě jít ven a já ti slibuju, že se zase vrátím.“

„Myslíš něco jako zkouška?“

Weller se nad tím na chvíli zamyslel. „Jo. Taková zkouška.“

„A kde je ta víra, o které pořád mluvíš? Jestli vylezeš ven a pokusíš se utéct, klidně tě zastřelím zezadu.“

„Ne, vtip je v tom, že ty tu pistoli někam odložíš. Třeba do kuchyně nebo někam do domu. Někam, kde ji nebudeš moci použít, kdybych se pokusil o útěk. Budeš stát u okna tak, abychom na sebe viděli. A já ti rovnou říkám, že dokážu běžet jako o závod. Kdysi jsem reprezentoval univerzitu v přespolním běhu i na dráze a dodneška každý den běhám.“

„Jenže dobře víš, že jestli utečeš a nasměruješ sem policajty, bude z toho parádní řezničina. Zabiju prvních pět poldů, kteří mi projdou dveřmi. Nic mě nezastaví a ty pak budeš mít na rukou krev.“

„Samozřejmě že to vím,“ souhlasil Weller. „Ale jestli to má fungovat, tak nemůžeš přemýšlet tímhle způsobem. Musíš předpokládat, že dojde na nejhorší. Že jestli uteču, vyzradím policistům úplně všechno. Řeknu jim, kde přesně jsi, že nikde nemáš žádné další rukojmí a že máš jenom jednu nebo dvě zbraně. Načež sem vtrhnou a rozstřílejí tě na cucky. A ty přitom neodděláš ani jednoho. Zemřeš bolestnou smrtí kvůli pár zavšiveným stovkám… Ale, ale, ale…“ Zvedl ruku a zarazil mou odpověď. „Musíš pochopit, že víra obnáší i riziko.“

„To je pitomost.“

„Myslím, že právě naopak. Byla by to ta nejinteligentnější věc, kterou jsi v životě udělal.“

„A co se tím dokáže?“ zeptal jsem se. Ve skutečnosti jsem ale hrál jenom na čas a on to dobře věděl.

„Že jsem muž, který drží slovo,“ řekl trpělivě. „A že mi můžeš věřit.“

„A co z toho budu mít já?“

Načež ten hajzlík nasadil další ze svých prapodivných poloúsměvů. „Myslím, že budeš překvapen.“

Kopl jsem do sebe další skotskou a musel se nad tím zamyslet.

„Už teď ji na tobě vidím,“ pokračoval Weller. „Špetku víry. Je tam. Není jí moc. Ale je tam.“

Jo, možná jí ve mně fakticky trochu bylo. Protože jsem zrovna myslel na to, jak moc jsem byl na Totha nakrknutej a jak to všecko zkazil. Nechtěl jsem, aby dneska večer někdo přišel o život. Vážně mi z toho bylo nanic. Bylo mi nanic z toho, jaký kurz můj život nabral. Někdy bylo fajn žít sám a tak. Nikomu se nemuset zodpovídat. Ale někdy to bylo úplně na houby. A tenhleten Weller jako by mi ukazoval nějakou novou cestu.

„Tak jo,“ povídám. „A kam chceš, abych tu bouchačku odložil?“

Rozhlídl se kolem sebe. „Polož ji třeba do kuchyně. Ty budeš stát ve dveřích nebo u okna. A já se projdu až na ulici a vrátím se zpátky.“

Vykoukl jsem z okna. Po příjezdové cestě to bylo na ulici nějakých patnáct metrů. Po obou stranách cesty přitom rostlo křoví. Mohl by se klidně zdejchnout a já bych ho nikdy nenašel.

Po celé obloze jsem viděl záblesky blikajících světel.

„Né, to neudělám. Seš pako.“

Čekal jsem, že bude žadonit nebo něco na ten způsob. Případně že se našňupne, což se stává mně, když lidi neudělají, co jim řeknu. Jenže kdepak on — jenom přikývl. „Dobrá, Jacku. Přemýšlel jsi o tom. I to je dobré. Ještě nejsi připraven a já to respektuji.“ Znovu usrkl skotské a zadíval se na sklenici. Tím to skončilo.

A pak se zničehonic rozsvítily reflektory. Byly kousek od nás, ale i tak jsem se docela vyděsil. Ustoupil jsem od okna a vytáhl bouchačku. Teprve v tu chvíli jsem si všiml, že tyhle světla nemají s naší loupeží nic společného. Byly to jenom dva reflektory, které měly osvětlovat Lookout. Nejspíš se v tuhle dobu rozsvěcovaly noc co noc.

Zadíval jsem se na tu skálu. Z tohohle místa vůbec nevypadala jako něčí obličej. Byla to jenom skála. Šedé a hnědé útesy s prasklinami zarostlými legračními křivými borovicemi.

Minutu nebo dvě jsem ji pozoroval. Díval jsem se na městečko a něco z toho, co mi ten chlápek říkal, mi pořád vrtalo hlavou. Nemyslím přímo jeho slova. Spíš taková myšlenka. Přemýšlel jsem o všech lidech v tomhle městě. Jak vedou normální životy. Viděl jsem věžičku kostela a střechy malých domků. A spoustu drobných žlutých světýlek. Někde v dálce se daly rozeznat kopce. A já si na minutku přál, abych teď seděl v některém z těch domků. Abych v něm jen tak koukal na televizi a vedle sebe měl manželku. Třeba Sandy nebo někoho podobného.

Otočil jsem se od okna a povídám: „Takže bys šel jenom na ulici a zpátky? Nic víc?“

„Nic víc. Já neuteču a ty si nezajdeš pro pistoli. Věříme si. Co může být jednoduššího?“

Zaposlouchal jsem se do větru. Nebyl silný, ale rovnoměrně šuměl způsobem, který mě podivně uklidňoval, přestože kdykoliv jindy bych ho pokládal za sychravý a vlezlý. Jako bych slyšel nějaký hlas. Netuším odkud, ale něco ve mně mi říkalo, že bych to měl udělat.

Nic dalšího jsem nedodal, protože jsem byl totálně na vážkách a bál jsem se, že Weller plácne něco, co mě přinutí si to ještě rozmyslet. Prostě jsem vytáhl svůj smith & wesson, na chvíli se na něj zadíval a pak ho položil v kuchyni na stůl. Vrátil jsem se s nožem v ruce a přeřezal Wellerovi pouta na nohou. Přitom mě napadlo, že když už do toho jdu, měl bych to dotáhnout do konce. A tak jsem mu uvolnil ruce. Zdálo se mi, že to Wellera překvapilo. Ale usmál se, protože mu došlo, že tu jeho hru hraju. Postavil jsem ho na nohy, přiložil mu nůž na krk a odvedl ho ke dveřím.

„Děláš správnou věc,“ utrousil.

Propána, napadlo mě. To je k nevíře. Vždyť je to úplná šílenost.

Otevřel jsem dveře a ucítil chladný podzimní vzduch, kouř a borovice. Nad hlavou jsem slyšel šumění větru ve skalách a ve stromech.

„Tak běž,“ řekl jsem.

Weller se ani neohlédl, aby mě zkontroloval… Nejspíš ta jeho víra. Hezky pomalu vykročil směrem k ulici.

Cítil jsem se divně, to vám teda povím, a párkrát, když procházel kolem takových stinných míst na příjezdové cestě, kde mohl snadno zmizet, jsem si v duchu říkal: Bože muj, to je teda průser. já jsem fakt blázen.

Několikrát jsem skoro zpanikařil a chtěl doběhnout pro smiťáka, ale nakonec jsem to neudělal. Když se Weller ocitl nedaleko od chodníku, ani jsem nedutal. Čekal jsem, že zdrhne, vážně. Zaměřoval jsem se na ten okamžik, kdy se lidi napnou a hledají příležitost, aby sebou smýkli, uskočili nebo vzali roha. Jenže Weller nic takového nedělal. Docela nenuceně došel až k chodníku, otočil se a zadíval se do tváře Lookoutu, jako by to byl obyčejný víkenďák.

A pak se otočil zpátky. A kývl na mě.

V tu chvíli kolem projelo to auto.

Byl to státní policista. Ti jezdí v těchhle tmavých vozech a nepoužívají majáčky, takže mi to došlo až ve chvíli, kdy už byl skoro u nás. Řek bych, že jsem v tu chvíli civěl na Wellera tak upřeně, že jsem nic dalšího neviděl.

A tak bylo to auto už jenom dva bloky od nás, když ho současně se mnou zahlídl i Weller.

A je po ptákách, pomyslel jsem si. Doprdele.

Jenže když jsem se otočil, abych si došel pro bouchačku, zahlídl jsem dole na cestě nějaký záblesk pohybu. A ztuhnul jsem.

Věřili byste tomu? Weller sebou plácl na zem a odkutálel se pod strom. Hezky rychle jsem zavřel dveře a pozoroval celou scénu od okna. Policajt se zastavil a namířil reflektor na příjezdovou cestu. Kužel světla — a že byl pěkně jasný — jezdil nahoru dolů, pronikal všemi keři, zabodl se do přední strany domu a pak se otočil zpátky k silnici. Jenže Weller jako by se zahrabal do jehličí, aby ho ten polda neviděl. On se před těmi sráči normálně ukrýval. Dělal, co mohl, aby ho to světlo nezmerčilo.

Auto se pak přesunulo dál. Viděl jsem, jak reflektor prohledává vedlejší dům a po chvíli mizí. Celou dobu jsem nespouštěl oči z Wellera, ale ten chlap neudělal ani jednu vylomeninu. Zanedlouho jsem viděl, jak vylézá zpod nějakého stromu a oprašuje se. A pak už se vrátil do domu. Úplně klidně, jako by šel do baru na sraz s kámošema.

Vlezl dovnitř, zavrtěl hlavou a zlehka si vydechl, jako že úlevou. A pak se zasmál a natáhl přede mě ruce. Ani jsem ho o to nežádal.

Znova jsem ho spoutal lepicí páskou a on se posadil na židli, sebral skotskou a napil se.

A já vám něco povím, ksakru. Ten chlap měl svatou pravdu. Fakt jsem se cítil dobře. Ne tak, že bych najednou před sebou uviděl světlo, nic takového. Ale napadlo mě, že jsem vlastně nikomu ve svém životě — tátovi, Sandy, Tothovi ani nikomu jinému — nikdy ve skutečnosti nevěřil. Vždycky jsem si to zakazoval. Až dneska večer. Uvěřil jsem úplně cizímu člověku, který mi navíc mohl pěkně zavařit. Byl to docela děsivý pocit, ale zároveň docela příjemný.

Šlo o úplnou drobnost, o úplnou prkotinu. Ale možná že právě takovýma prkotinama to všecko začíná. Uvědomil jsem si, jak jsem se mýlil. Mohl jsem ho pustit. Jasně že ho tu nechám svázaného. A s roubíkem. Potrvá zhruba den, než se dostane na svobodu. Ale on na to přistoupí. Věděl jsem, že ano. Zapíšu si jeho jméno a adresu a dám mu jasně najevo, že vím, kde bydlí on a jeho rodina. Ale tohle všechno byla jen část důvodů, proč jsem se rozhodl, že ho propustím. Ostatní důvody mi nebyly tak docela jasné. Ale rozhodně v nich hrálo roli všecko, co se právě stalo, něco mezi mnou a jím.

„Jak se cítíš?“ zeptal se mě.

Nehodlal jsem se mu nějak zvlášť odhalovat. To zas ne. Ale nemohl jsem si pomoct, abych neřekl: „V tu chvíli jsem si myslel, že je se mnou konec. Ale ty ses zachoval správně.“

„A ty ses zachoval taky správně, Jacku.“ Chvíli nic neříkal. „Nalij nám další skleničku.“

Naplnil jsem sklenice až po okraj a ťukli jsme si.

„Takže na tebe, Jacku. A na víru.“

„Na víru.“

Hodil jsem whisky do sebe, a když jsem pak sklopil hlavu a natáhl nosem vzduch, abych si pročistil mozek, vyrazil proti mně. Přímo na obličej.

Ten zatracenej hajzl byl dobrej. Vychrstl tu sklenici níž, takže i když jsem se automaticky sklonil, trefil mě chlast přímo do očí — a řeknu vám, že to pálilo jako čert. Nechápal jsem to. Skučel jsem bolestí a šmátral po noži. Jenže bylo pozdě. On měl všecko naplánované, přesně věděl, co budu dělat. Jak se budu hýbat. Dal mi ránu kolenem do brady a vyrazil mi pár zubů. Přepadl jsem na záda dřív, než jsem stačil z kapsy vytáhnout nůž. On mi pak zaryl koleno do břicha — v tu chvíli jsem si vzpomněl, že jsem se neobtěžoval mu znovu svázat nohy — a vyrazil mi dech. Ležel jsem tam úplně ochrnutý a snažil se dýchat. Jenže to nešlo. Bolest to byla neskutečná, ale ještě horší byl pocit, že mi ten člověk nevěřil.

„Ne, ne, ne,“ šeptal jsem. „Já to chtěl udělat, člověče. Ty to nechápeš. Chtěl jsem tě pustit.“

Vůbec nic jsem neviděl a taky jsem vlastně nic neslyšel, protože mi parádně hučelo v uších. „Ty to nechápeš,“ hekal jsem, „ty to nechápeš…“

Bože, ta bolest byla příšerná. Fakticky příšerná…

Weller si nějakým způsobem sundal pásku z rukou, nejspíš si ji překousal, protože mě právě obracel na břicho. Cítil jsem, jak mi svazuje ruce, pak mě popadl, odvlekl k židli a přivázal mi chodidla k jejím nohám. Přinesl trochu vody a vychrstl mi ji do tváře, aby mi dostal z očí whisky.

Posadil se na židli přede mě a tupě na mě civěl tak dlouho, dokud jsem nenabral dech. Pak sebral svou skleničku a nalil si další skotskou. Ucukl jsem, protože jsem si myslel, že mi ji zase nastříká do očí, ale on jenom tak seděl, popíjel a koukal na mě.

„Ty… Já tě chtěl pustit. Vážně.“

„Já vím,“ řekl. Pořád s ledovým klidem.

„Ty to víš?“

„Viděl jsem ti to ve tváři. Dělal jsem dvacet let obchoďáka, nezapomeň. Dobře poznám, kdy mám smlouvu v kapse.“

Jsem docela silnej, zvlášť když mě někdo namíchne, a ze všech sil jsem se snažil roztrhnout pásku, jenže to nešlo. „Kčertu s tebou!“ zaječel jsem. „Říkals, že mě nepráskneš. A ty tvoje pitomé kecy o víře…“

„Psst,“ zašeptal Weller. Opřel se o židli a překřížil nohy. Byl úplně klidný a pořád si mě měřil pohledem. „Víš, jak tvůj kámoš zastřelil v lékárně toho chlapa? Toho zákazníka u pokladny?“

Pomalu jsem přikývl.

„Byl to můj přítel. To u něj na chatě jsem trávil tenhle víkend. Se ženou a oběma dětmi.“

Vytřeštil jsem na něj oči. Jeho přítel? Co to povídá?

„Já netušil…“

„Buď zticha,“ řekl Weller úplně tiše. „Znal jsem ho celá léta. Gerry byl jeden z mých nejlepších přátel.“

„Já nechtěl, aby někdo umřel. Já…“

„Ale někdo umřel. A byla to tvoje vina.“

„Toth…“

„Byla to tvoje vina,“ zašeptal Weller.

„No dobře, podfoukls mě. Zavolej policajty. Ať to mám za sebou, ty zatracenej lháři.“

„Ty to vážně nechápeš, že ne?“ Zavrtěl hlavou. Proč je pořád tak klidný? Vůbec se mu netřásly ruce, nerozhlížel se nervózně kolem sebe, nic podobného. „Kdybych tě chtěl prásknout,“ řekl, „jednoduše bych před pár minutami mávl na to policejní auto. Ale slíbil jsem, že to neudělám. A neudělám to. Dal jsem ti své slovo, že o tobě policajtům neprozradím ani muk, a taky to neudělám.“

„Tak co teda chceš?“ rozkřikl jsem se. „Mluv.“ Pořád jsem se snažil roztrhnout tu pásku. A když Weller s cvaknutím vytasil čepel mého loveckého nože, vzpomněl jsem si na něco, co jsem mu před chvílí řekl.

Panebože, ne… Ach, ne.

Jo, asi kdybych oslepl. To je asi ta nejhorší věc, která mě teď napadá.

„Co chceš dělat?“

„Ptáš se, co chci dělat, Jacku?“ zopakoval po mně Weller. Odřezal si ze zápěstí poslední kousek pásky a podíval se na mě. „No, tak já ti to povím. Dneska večer jsem se ti docela dlouho snažil dokázat, že bys mě neměl zabíjet. A teď…“

„Co teď, člověče? Co?“

„A teď ti během chvilky dokážu, žes to udělat měl.“

Weller pomaloučku dopil skotskou, postavil se a s podivným polovičním úsměvem na rtech vyrazil ke mně.

*

JAK JSEM ZABÍJEL BERMMOVOU (1976)

Harlan Ellison

V současných slovnících neexistuje zneužívanější výraz než „legendární“. Jenže jak jinak definovat spisovatele, tvůrce veřejného mínění, bojovníka s větrnými mlýny a společenského kritika Harlana Ellisona? Jeho „legenda“ nicméně neslouží vždy ku prospěchu věci. Příliš často se totiž staví do cesty jeho úspěchům v roli autora krátkých povídek a románů. Ellison se poprvé prosadil počátkem šedesátých let prvotřídní povídkovou sbírkou nazvanou Gentleman Junkie (Gentlemanský feťák). Dorothy Parkerová na ni tehdy laskavě napsala nadšenou a zcela zaslouženou kritiku do časopisu Esquire. Ellison od té doby střídavě působil jako televizní scenárista, novinový sloupkař, tiskový mluvčí a příležitostný redaktor antologií. Především však pokračoval v psaní děl, která jsou pozoruhodná svým jazykem, atmosférou i řemeslným zpracováním. Ve svém vrcholném období se řadil ke dvěma či třem nejlepším autorům povídek na naší modrozelené zeměkouli — a je jedno, jestli to byly povídky v oboru science fiction, fantasy nebo — jako v tomto případě — detektivky.

Kdyby si byl Bůh (nebo ten, kdo to má všechno pod palcem) přál, aby doktorka Netta Bernsteinová žila dál, nenarafičil by to tak, abych ji mohl takhle snadno zabít.

Noc předtím mi říkala ještě, dělej mi to ještě, můžeme ještě jednou, viď, a její kaštanové vlasy voněly svěžestí a čistotou a splývaly jí na polštáře jako západy slunce, které dneska vídáme. A které člověku spalují oči, jak jsou nádherné. Naši prarodiče nikdy neviděli tak zázračnou záplavu roztavené mědi, která na okrajích kouzelně mihotá a pomalu se na obzoru zasouvá do temnoty. Je to úžasný pohled, přestože ho způsobuje znečištěné ovzduší. Tyhle překrásné západy slunce vytváří právě smog. Velkolepá krása stvořená neodvratně se blížící katastrofou. Její vlasy planuly úplně stejně a stejně se také nořily do temnoty. Zabořil jsem do nich obličej, pomilovali jsme se ještě jednou a já přitom neudělal sebemenší chybičku.

Na druhý den se ke mně chovala, jako bychom se vůbec neznali.

Mluvila se mnou způsobem, jakým mluví s testovacími dětmi, které používá pro analýzy vnímání. Cítil jsem, jak z ní vyzařují vlny nefalšovaného odporu. „Netto,“ oslovil jsem ji, „co se děje? Řekl jsem snad něco?“

Zadívala se na mě s výrazem člověka, kterého požádali o řidičský průkaz nebo jiný doklad totožnosti v bance, kde má už šestnáct let zřízený účet. A já jako bych pro ni byl novým pokladním ve zkušební době, drzým a povýšeným smrkáčem, který ji připravuje o čas. „Duncastere,“ oslovila mě příjmením, „mám spoustu práce. Co kdyby sis hleděl svého?“ Večer předtím mi ještě říkala Jimmy snad stokrát za minutu.

Předstírala, že netuší, o čem mluvím. Snažil jsem se jí nějak zdvořile připomenout, co se mezi námi stalo. Nechtěl jsem přitom používat nevhodná slova, ale ona zjevně neměla v plánu reagovat na jakákoliv slova. Jako by ta postel — a my dva na ní — nikdy neexistovala. Nemohl jsem uvěřit, že může být tak brutální. Toho dne jsem odešel z práce brzy.

Jenže nazítří jako by mě začala ničit systematicky. Bylo to ještě brutálnější než předchozího dne. Tehdy ke mně chovala jen evidentní nelibost ve stylu hled si svého, Duncastere, ale dnes už jsme byli nepřátelé na život a na smrt. Odvěcí protivníci vzešlí z nějaké pravěké bažiny. Šla po mně a já to věděl. Nedokážu vysvětlit, jak jsem to pochopil, prostě jsem jen někde hluboko v útrobách a kostech cítil, že tahle ženská je odhodlána mi vyrvat hrdlo z krku. Vlastně to možná vysvětlit dovedu.

Vezměte si třeba ten film Čelisti. Je to příšerný snímek. Celé obecenstvo se při něm masově hroutí, a není to jenom kvůli filmovým trikům. Lidi z prostředka Kansasu, kteří nikdy ani neviděli oceán, natožpak žraloka, dostávají při tomhle filmu srdeční záchvat. Ale proč? Vždyť existuje spousta mnohem bezprostřednějších hrůz: lupiči na ulicích, pozitivní test na biopsii, autonehoda, při které vás na dálnici rozšlehají na pudink — tohle všechno jsou nástrahy, které nás mohou potkat. Tak proč cepeníme hrůzou při pohledu na obyčejného žraloka? Abstrakce předem odmítám: rozhodně nemůže jít o nějaký paranoidní freudovský archetyp ozubené vaginy ani o prostoduchou hypotézu, že se lidé instinktivně odvracejí od všeho, co má zuby, protože v tom vidí nějaký stroj na žraní. Já mám jinou teorii.

Žralok je jednou z mála forem života, které v prakticky nezměněné podobě přežívají až někdy z období devonu. A že je jich opravdu málo: šváb, krab, loděnka, latimérie podivná — ti všichni jsou zřejmě starší než dinosauři. A žralok taky.

Když jsme ještě byli vodními tvory…, žraloci už existovali. A tak ještě dnes si v krvi, která nám protéká žilami a jejíž konzistence je stejná jako u mořské vody, ještě dnes si v této krvi i hluboko ve své rodové paměti na žraloky vzpomínáme. Vzpomínáme si, jak jsme se snažili tomuto neúprosnému stroji na žraní uplavat, jak jsme se plazili na souš, abychom před ním unikli do bezpečí, a jak jsme si přísahali, že se již nikdy nevrátíme do teplých moří, kde jsme vydáni napospas jeho ostrým zubům.

A tak když dnes vidíme žraloka, je nám jasné, že tento tvor představuje jeden z oněch hrůzyplných děsů, které nás přinutily stát se lidskými bytostmi. Přirozený nepřítel z protější strany opony času, z vražedné temnoty. Přirození soupeři.

Takže snad přece jen dokážu vysvětlit, jak je možné, že jsem druhého dne věděl s naprostou jistotou, že Netta Bemsteinová a já jsme nepřátelé na život a na smrt.

Sotva jsem vstoupil do zasedací místnosti a viděl, jak sedí vedle Sloana — na stole před sebou kancelářskou podložku přetékající tabulkami —, věděl jsem, že číhá na nejbližší příležitost. Zuby, teplá moře, stroje na žraní, které nás pronásledovaly až na souš. A jak si teď uvědomuji, v tom okamžiku mě poprvé napadlo, že ji zabiju.

Musíte pochopit, jak to ve velké hračkářské společnosti chodí a jaká je tam firemní kultura, jinak to nemá logiku…, myslím ta vražda Netty Bernsteinové.

Na špičku společnosti MyToy jsem se prodíral deset let. A jiné by to nebylo ani u Mattela, Marxe, Fisher-Price, Ideálu, Hasbra, Kennera, Mega, Playskoolu, a dokonce ani u Creative Playthings. Klíčem k úspěchu je ve všech případech dosažení Velkého průlomu — musíte zkrátka přijít s novou hračkou, která si podmaní trh, než se konkurence vytasí s nějakou narychlo spíchnutou napodobeninou. Barbie, G. I. Joe, transformeři, všechny tyhle hračky vydělaly jedinému člověku a jediné společnosti miliony, protože to byly Velké průlomy. V oboru, kde se rok co rok obnovuje šedesát procent sortimentu — musí se obnovovat, protože děti mají práh nasycení a omrzení tak nízko, že by jeden nevěřil —, má pouze autor Velkého průlomu šanci stát se viceprezidentem plánovací divize s platem padesát tisíc dolarů ročně.

Já dělal ředitele marketingového výzkumu. Na padesátitisícovou úroveň jsem se probojovával pomocí zbraní jménem „Gumová koule“, „Střílející buřinka“ nebo „Kukučměnič“. Firma MyToy patřila do velké pětky a já už deset let nepřetržitě stoupal po žebříčku vzhůru.

Poslední čtyři nápady, které jsem předložil vrcholovému managementu, však byly buďto rovnou odmítnuty, nebo se začaly vyrábět a propadly. Řada panenek-manekýnek prý byla příliš intelektuálská — navíc do toho přišla recese a společnost se začala odvracet od blahobytnosti a okázalé spotřeby. K tomu se ještě přidaly feministky, které silně vystupovaly proti tomu, co nazývaly „nabádáním holčiček, aby se staly bezduchými ramínky na šaty“. Dinosaurus byl zase příliš nepraktický, než aby se dal vyrábět za rozumné jednotkové náklady. A u Papoucha Paddyho předběžné testy prokázaly, že ho děti odmítají, protože je „škaredý“, přestože rodičům připadalo balení atraktivní; sice by ho kupovali, ale děti by si s ním nehrály. Mizerný prodej Máminy pomocnice zase potvrdil teorii negativního přenosu: staré návyky při učení obecně zpomalují osvojování si nových metod. Právě tento výrobek označil prezident firmy Sloan za „katastrofálně kontraproduktivní“. A já začal kolem sebe cítit jistou rozpolcenost. A po ní pochyby. A skrývané nepřátelství. Následovalo okamžité zamítnutí několika mých pokusných balónků, a teď jsem měl dokonce co do činění s otevřenou nenávistí. Ocitl jsem se na rozcestí.

Všechno záviselo na osudu dvou nových projektů, které jsem vypracoval s výzkumným oddělením. Na hře Chyť a nepusť! a na nakupující panence s názvem Hospodyňka Goodie. Výzkumné oddělení dostalo souhlas k výrobě předběžných modelů, které byly zaměřeny na trh předškolních dětí, a Netta Bemsteinová podrobila obě hračky testům v herně-terapeutickém oddělení.

MyToy je jediná velká hračkářská společnost v Americe, která na plný úvazek zaměstnává skupinu dětských a výzkumných psychologů. Netta tento tým řídila. Prototypy byly odeslány testovacím dětem k živému posouzení. Nettina složka se zaplnila zprávami. V sázce bylo padesát táců ročně. A já věděl, že tahle ženská mě chce sundat.

Sloan se na mě ani nepodíval. Prošel jsem podél celého zasedacího stolu a posadil se na prázdnou židli mezi Dixona a Schwanna. Z obou stran mě tak obklopovali provozní účetní, párek otroků prodejních statistik. Místo napravo od Briana Sloana, nejvyššího Boha MyToy, tedy místo, na kterém jsem sedával téměř deset let, dnes již obsadil Ostlander, nenasytný přeběhlík z Idealu, který s sebou přinesl důvěrné informace nesčíslné hodnoty. Sice žádný Velký průlom, ale dost čmajznutých údajů na to, aby se mu tahle dezerce vyplatila.

A po Boží levici si hověla Netta Bemsteinová.

Moje budoucnost tak ležela na stole před ní, pečlivě přicvaknutá k podložce. Její testy s dětmi mě mohly buďto udělat, anebo oddělat. Předevčírem v noci mi přitom ještě tvrdila, že mě miluje. Včera mi řekla, abych odprejsknul. A dnes už jsem cítil vražednou temnotu devonských moří.

První hodina se nesla ve znamení napjatého přešlapování. Zprávy o prodeji, prospekty na sortiment připravovaný na třetí čtvrtletí, prezentace o navrhované nové výrobní hale v Lexingtonu v Kentucky, zkrátka obvyklé formality. A pak Sloan řekl, že nyní nás Netta seznámí s výsledky testů nových návrhů. Netta se na mě ani nepodívala. „Začnu velkými panenkami pro předškolní dívky,“ řekla, uvolnila svorku a vytáhla první dávku zpráv. „Všechny modely splňují nebo překonávají očekávání stanovená předběžnými testy. Mají ,hrej-appeal‘, jak o něm pan Sloan hovořil minulý čtvrtek, snad s jednou drobnou úpravou u panenky-zákaznice. Rozdali jsme ty panenky šesti vybraným skupinám testovacích dětí — každé skupině osm kusů — a zjistili jsme, že děti naprosto ignorují kapsu u zástěry. Nenacházejí pro ni žádné využití, takže si myslím, že by se dala vynechat ku prospěchu celého návrhu.“

Sloan na mě pohlédl. „Jimmy,“ řekl, „co by to u té panenky-zákaznice znamenalo ve vztahu ke snížení jednotkových nákladů?“

To už jsem měl vytaženou kalkulačku a mačkal číslice. „Eh, to máme… tři centy za kus při předpokládaném objemu…“ Podíval jsem se na Schwanna, který naškrábal do bloku „3 mil“. „Při předpokládaném objemu tří milionů kusů. To je celkem devadesát tisíc dolarů.“ Na přízemní otázku přízemní odpověď.

Netta Bernsteinová na mě opět ani nepohlédla a řekla Sloanovi: „Myslím, že ta cifra je nepřesná. Jednotkové úspory by se pravděpodobněji blížily čtyřem celým šesti desetinám centu, což by celkem činilo sto třicet osm tisíc dolarů.“

Sloan neodpověděl. Pouze se díval na Schwanna s Dixonem. Oba rychle přitakali jako párek takových těch korkových ptáků od Woolj wortha, kteří si vždycky namočí zobák ve skleničce vody a pak se znovu napřímí. Bylo by zbytečné vysvětlovat, že informaci o třícentové úspoře mi minulý týden poskytlo výzkumné oddělení a že Netta má zřejmě aktuálnější statistiky o tomto projektu. Bylo by to zbytečné nejen proto, že Sloan nemá rád vytáčky, ale i proto, že mi Netta očividně nastražila past. Nákladové statistiky nebyly její obor, nikdy jím nebyly a nikdy jím neměly být; přesto je měla k dispozici. Náhoda? O tom jsem dost pochyboval. Každopádně jsem vypadal jako pitomec.

Nastalo parádně dlouhé mlčení, po němž Netta seznámila přítomné s výsledky testů u tří dalších návrhů, z nichž žádný nebyl můj. U jednoho z nich se provedené úpravy ukázaly jako nepraktické, druhý se dětem jednoduše nelíbil a u třetího by byly případné změny příliš nákladné.

Nettě zbyly poslední dvě hromádky poznámek a já znovu ucítil vůni teplých devonských moří.

Její vražda byla lajdácká, neuspořádaná, rozháraná, nahodilá a neestetická.

Když se natáhla k šatníku pro župan, postrčil jsem ji dovnitř a pokusil se ji uškrtit. Ona však můj útok odrazila a začala vylézat z šatníku, a tak jsem ji tam napěchoval zpátky. Tyč na věšáky vypadla z držáků a my jsme se ocitli na zemi v jedné velké hromadě šatstva. Párkrát jsem ji udeřil a ona mi rány vrátila ještě tvrději. Nakonec jsem strhl igelitový obal z jedněch šatů, které přišly rovnou z čistírny, a udusil jsem ji. Odešel jsem k ní do koupelny a vyzvracel telecí žebírko a špenát.

Cítil jsem na sobě Sloanúv pohled, když začala odříkávat seznam problémů spojených s případnou výrobou Chyť a nepusť!. Jednalo se o hru pro předškoláky, při níž hráč po šlápnutí na pedál vyhodil do vzduchu několik barevných kousků. Ty měly čtyři různé tvary a barvy, vždy po čtyřech kusech, a nesly na sobě obrázek včel, ptáků, ryb a květin. Cílem hry bylo, aby dítě pochytalo co nejvíce předem určených kousků. Takže některé čtverečky byly žluté a měly na sobě včely, některé kroužky byly červené a zobrazovaly květiny, některé trojúhelníčky byly modré a měly na sobě ptáky a některé hvězdičky byly zelené a s rybami. Jenže některé hvězdičky na sobě měly včelky, některé kroužky ptáky… a tak dále. Dítě tedy muselo v daném okamžiku identifikovat nejen příslušný motiv, ale i tvar a barvu.

Netta rozdala hru deseti čtyřčlenným skupinám dětí, které měly „chytat a nepouštět“. Nechala je o samotě ve velké herně na třetím podlaží výzkumného křídla. Aby se člověk na třetí podlaží vůbec dostal, potřeboval žlutý odznak a ke vstupu do výzkumného křídla ho opravňovala pouze červená tečka uprostřed odznaku, která označovala nejvyšší stupeň prověření.

Děti na hru nereagovaly tak, jak jsem předpokládal. Úplně ignorovaly obrázky, stanovily si vlastní pravidla, podle nichž chtěly hru hrát ony, a jednoduše chytaly tvary nebo barvy. Lidé z nákladové analýzy spočetli, že kdybychom obrázky úplně vynechali, ušetřili bychom pětadvacet tisíc dolarů, a já už si myslel, že jsem za vodou. Jenže pak Netta dodala něco, co jsem pokládal za zcela nepodloženou poznámku: „Myslím, že prodejní potenciál tohoto návrhu se po ztrátě obrázků drasticky sníží. Nebudeme mít k dispozici žádná bezprostřední reklamní lákadla. A navíc: když jsme každému dítěti předložili seznam hraček, které si mohou za účast na testování ponechat, a přitom jsme jim je poprvé ukázali, rozhodlo se pro Chyť a nepusť! nejnižší procento dětí. Poté jsme je za poloprůhledným zrcadlem pozorovali, jak si s hrou hrají, a když jsme jim pak ukázali kreslené filmy a reklamy a oznámili jim, že jsme měli na seznamu chybu a že si mají svou oblíbenou hračku vybrat nyní, bylo Chyť a nepusť! nejméně žádanou položkou na seznamu.“

Ten projekt mi zařízli. Za dnešek jsem měl dva minusy.

Netta nyní přikročila k hodnocení Hospodyňky Goodie, mého Velkého průlomu. Byla to poslední testovaná hračka a já stále choval pošetilou naději, že Netta se mnou třeba jen hraje nějaký druh neskonale pitomé milenecké hry a že si schovala můj nejlepší projekt až úplně nakonec, aby mu mohla vystavit vřelé doporučení. Jenže ona mi zakroutila krkem.

„Jedná se o jednu z nejnebezpečnějších hraček, jaké jsme kdy testovali,“ začala. „Abych vám osvěžila paměť, je to dětská panenka, která v sobě ukrývá hlasem aktivovanou zvukovou smyčku. Když panence řeknete: ‚Hodná panenka, ty jsi hodná panenka‘ nebo podobnou citově zabarvenou větu, začne panenka dělat hmmmmtnm. Když řeknete: ,Neposlušná panenka, byla jsi neposlušná‘ nebo podobně nevlídnou frázi, začne panenka fňukat. Moje testy s velmi početnou skupinou dětí…,“ Netta pohlédla přímo na mě, „… které jsem porovnala s naší nezávislou testovací skupinou na Harvardu, bohužel jasně ukázaly, že nevlídné fráze neaktivují pouze zvukovou smyčku. Tato hračka vzbuzuje v dětech agresivitu, probouzí v nich to nejhorší a přiživuje to. Děti se k panence chovaly brutálně: mučily ji, šlapaly po ní a trhaly ji na kusy, když pouhé plácání a házení proti zdi neuspokojilo jejich potřebu slyšet fňukání.“

Rázem jsem se proměnil v úplného vyvrhele.

Byl jsem ničitelem dětské nevinnosti.

Byl jsem skrytým prznitelem dětí.

Byl jsem baziliščím krysařem z Hamelnu.

A byl jsem — díky laskavé přímluvě Netty Bernsteinové — na konci své hvězdné kariéry ve společnosti MyToy.

Druhého dne mě kradmo políbila ve výtahu a zeptala se, jestli mám čas přijít k ní večer na večeři.

Tělo jsem nechal ležet v šatníku, schoulené do klubíčka pod hromadou zmuchlaných šatů a kalhotových kostýmů. Vyšel jsem ven a až do rána jsem se potuloval kolem přístaviště a v duchu si znovu a znovu přehrával nečistou vraždu Netty Bernsteinové. Pak jsem odešel do práce.

Prošel jsem kolem Sloanovy kanceláře směrem ke své a očekával jsem, že se nyní zprudka rozrazí dveře a bude v nich stát Sloan se dvěma policisty. „To je on, pánové. Ten, který chtěl, abychom prodávali ďábelskou panenku. Navíc zabil naši výzkumnou psycholožku, nádhernou ženu jménem Netta Bernsteinová. Vezměte mu ten žlutý odznak s červeným polem uprostřed a vyveďte ho odtud.“

Nic podobného se však nestalo. Sloanovy dveře zůstaly zavřené, já kolem nich prošel a zamířil do své kanceláře. Když jsem přitom procházel kolem Nettiny prosklené pracovny, nakoukl jsem do ní stejně nenuceně jako každý jiný den a viděl, jak Netta dumá nad nějakým velkým grafem na stole.

Jednou jsem navštívil poloostrov Olympic ve státě Washington. Pokládal jsem ho za velmi krásný a velmi poklidný. Panenská příroda v blízkosti Seattlu a Tacomy. Douglasovy jedle, olše s bělostnou kůrou a červenohnědými konečky listů. Celý kraj je rovinatý, ale v dálce vidíte hřebeny národního parku Olympic, Kaskádové pohoří a Mount Rainier, pokud vám mlha a déšť nezakrývají výhled. Ale i mlha a déšť tam působí poklidně a příjemně; jsou chladné, ale nějakým způsobem posvěcené. Dalo by se tam snadno žít, stranou od Los Angeles a škrtící změti dálnic. Jenže na poloostrově Olympic neexistuje padesátitisícový práh.

Nemohl jsem to přijmout. Myslím, že jsem se ani nezastavil. Prostě jsem jen prošel kolem, na chvíli se opřel o stěnu a začal zhluboka oddechovat. Přitom mě míjeli další zaměstnanci, a Nisbett se dokonce zastavil a zeptal se mě, jestli mi nic není. Řekl jsem, že jsem v pohodě, že je to jen pálení žáhy. „Jo, ta mi taky dává zabrat,“ odpověděl Nisbett a šel si po svých. Cítil jsem, jak se mi srdce mění v hrudníku na antracit. Myslel jsem, že umřu. A pak jsem si uvědomil, že jsem celou dobu jen halucinoval, že to byla jen projekce viny, opožděná reakce na události včerejšího večera — na to, co leželo schoulené v šatníku, než jsem přišel na způsob, jak se toho zbavit.

Postupně jsem se začal ovládat. Několikrát jsem polkl, abych zahnal žaludeční šťávy zpátky, a začal jsem dýchat ústy ve snaze rozehnat tmavou mlhu, která se kolem mě převalovala jako mlha na poloostrově Olympic.

Nato jsem se otočil, pomalu se vrátil do Nettiny kanceláře a zadíval se skrz prosklenou stěnu. Mluvila právě s jednou ze svých asistentek, s mladou ženou, která na klinice Kalifornské univerzity pracovala s Madeline Hunterovou, nebo to byla Iris Minková z neuro-psychiatrického oddělení… Na co to, kčertu, myslím?!

Včera večer jsem přece Bernsteinovou zavraždil, viděl jsem, jak jí oči vylézají z důlků, jak jí v ústech puchne jazyk a jak její kůže získává sytě modrý nádech cyanózy, když skrčení ustalo a nastal proces dušení. Stalo se z ní mrtvé maso, které leželo pod hromadou věšáků. Takže tu teď nemůže jen tak hovořit se svou asistentkou.

Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř.

Obě ženy zvedly hlavu a asistentka přestala hovořit. Netta na mě otráveně pohlédla a řekla: „Ano?“

„Já, eh, ta zpráva, já, eh…“

Netta čekala. Obě čekaly. Začal jsem mávat rukama v nahodilých obrazcích. Asistentka se ujala slova. „Ještě jednou to ověřím, Netto, a ukážu vám to po obědě. Bude to tak stačit?“

Netta Bernsteinová přikývla, že to tak bude stačit, asistentka sebrala graf a prošla kolem mě, přičemž mi věnovala pohled hodný pracovníka bezpečnostní ostrahy. Kdy jsem to jen naposledy podobný pohled viděl?

Jakmile odešla, Netta se ke mně otočila a řekla: „Tak o co jde, Duncastere?“

Nettě Bernsteinové bylo sedmatřicet. Ověřil jsem si to. Její spis na personálním hovořil o tom, že absolvovala obor psychologie na Washingtonské univerzitě se zaměřením na dětskou terapii. V osmnácti letech se jako studentka bakalářského studia provdala za jednoho z profesorů, který krátce po sňatku opustil akademickou půdu a přijal místo ve farmaceutické společnosti Merck Sharp & Dohme v New Jersey. Netta tam s ním žila až do doby, kdy dostal grant federální vlády na jistý výzkumný projekt (nebyl blíže specifikován, takže šlo pravděpodobně o něco vojenského) a oba se přestěhovali do odlehlé části poloostrova Olympic ve státě Washington, kde setrvali dalších šestnáct let. Konkrétně v okrese Grays Harbor. Před třemi lety její manžel zemřel a Netta Bernsteinová se odstěhovala za prací do Houstonu — přijala místo na oddělení biochemie Baylorovy lékařské fakulty. Tam se zabývala výzkumem přenosových molekul DNA; nějak to souviselo s autistickými dětmi. Z fakulty pak před pouhými třinácti měsíci odešla do firmy MyToy za docela překvapivý plat. Byla nádherná: měla husté kaštanové vlasy a nejpronikavější kobaltově zbarvené oči, jaké jsem kdy viděl. Oči, které byly v tom šatníku nedaleko od přístaviště mrtvolně vytřeštěné. Než jsem ji zavraždil, vypadala na pouhých devatenáct — zachovala si veškerou mladistvost a krásu, kterou bezpochyby oplývala už jako studentka Washingtonské univerzity. Zato když jsem od ní včera odcházel, neměla v sobě vůbec nic lidského, vůbec nevypadala jako živá bytost.

Upřeně jsem na ni civěl. Teď zase vypadala na devatenáct. Neměla na hrdle žádné modřiny, její pleť měla svěží mladistvou barvu a její kobaltové oči můj upřený pohled opětovaly.

„Tak co je, Duncastere?“

Utekl jsem. Ukryl jsem se v kanceláři a čekal, až si pro mě přijde policie. Jenže ta nikdy nepřišla. To čekání mě přivádělo k šílenství. Zasáhla mě neskutečná hrůza a výčitky z vědomí, že mě nakonec udá, že si se mnou jen hraje jako mangusta s kobrou. Nezemřela. Nějakým záhadným způsobem včera nepřestala dýchat. Myslel jsem si, že je mrtvá, ale nebyla; byla živá. Seděla v pracovně kousek od mé kanceláře a čekala, až vyskočím z okna nebo vyběhnu na chodbu a začnu se s ječením doznávat. Jenže tohle já neudělám! Převezu ji. Postarám se, aby o včerejší noci nemohla nikdy nikomu nic říct.

Budovu jsem opustil nákladním výtahem, odjel do jejího bytu a otevřel si klíčem, který jsem včera večer ukradl s tím, že se sem později vrátím a uklidím její tělo. Ze všeho nejdříve jsem zkontroloval šatník.

Byl prázdný. Všechny šaty úhledně visely na ramínkách a mezi nimi i igelitový vak z čistírny. Nikde jsem neviděl žádné známky, že bych zde někdy byl, že jsme tu spolu večeřeli, že jsme se milovali, že jsme se hádali ohledně jejího dopoledního výstupu v zasedací místnosti, že naprosto popřela, že by mi chtěla nějak ublížit, že mi znovu vyznala lásku… a že jsem ji zavraždil.

Byt byl tichý a zjevně se nikdy nestal dějištěm bitvy za dosažení padesátitisícové platové úrovně. Napadlo mě, že jsem se možná opravdu zbláznil.

Ale když přišla Netta Bernsteinová domů, zabil jsem ji znovu. Podruhé.

Tentokrát jsem použil dřevěnou paličku na maso. Rozdrtil jsem jí lebku, její tělo zabalil do závěsu sprchovacího koutu a nohy a trup jí svázal motouzem, který jsem našel pod umyvadlem. Na konec motouzu jsem přivázal psací stroj IBM Selectric, odvezl jsem Nettu k přístavišti a ve tři hodiny ráno ji hodil do moře.

Druhého dne seděla Netta Bernsteinová v kanceláři a nevěnovala mi pozornost. Myslel jsem si, že se zblázním, tedy pokud jsem se už nezbláznil. Toho večera jsem ji ubil montážní pákou na pneumatiky a její tělo pohřbil v nejodlehlejší části kaňonu Topanga. A druhého dne…

Nepřišla do práce.

Řekli mi, že si vzala volno a odjela do státu Washington v nějaké rodinné záležitosti.

Vyplenil jsem její spis a našel přesnou adresu. Odletěl jsem nejbližším letem do Seattlu, půjčil si automobil a vyrazil západně kolem Olympie směrem na Aberdeen a pak severně po dálnici 101. Asi po třiceti kilometrech jsem znovu odbočil na západ a ujel dalších asi pětadvacet kilometrů, když jsem dorazil k vysokému plotu s ostnatým drátem.

Viděl jsem dlouhou nízkou budovu výzkumného oddělení, kde Netta Bernsteinová šestnáct let bydlela po boku svého muže. Vešel jsem do objektu. Už si ani nepamatuju jak, prostě jsem tam vnikl.

Obešel jsem budovu a hledal nějaký vchod, a když se z břidličně šedé oblohy praskavě snesl blesk, zahlédl jsem v jednom okně vlastní tvář: moje oči měly divoký výraz, a rozhodně jsem byl víc než jen trochu šílený. Venku byla příšerná zima a já cítil blížící se déšť.

Konečně jsem našel dveře, které byly otevřené. Vstoupil jsem do budovy a začal se rozhlížet kolem sebe. Čekal jsem jen na jedinou věc, že najdu Nettu Bernsteinovou a znovu ji zavraždím — tentokrát už naposledy, definitivně, důkladně a bez možnosti o tom vést spory nebo se z toho vylízat.

Z nějaké odlehlé části budovy se linula hudba. Elektronická hudba. Šel jsem za tím zvukem a přitom procházel kolem výzkumných pracovišť a laboratoří, jejichž účel mi zůstával utajen, až jsem nakonec došel až k obytné části v zadním křídle objektu.

Už tam na mě čekaly.

Bylo jich sedm.

Sedmkrát Netta.

Její manžel pracoval jako genetik. Kdysi se beznadějně zamiloval do osmnáctileté studentky s kaštanovými vlasy a kobaltově zbarvenýma očima, kterou poznal na přednáškách. A tak si ji nakloňoval. Pořídil celkem devět přesných kopií, které pak oba od dětství vychovávali a které rychle vyrůstaly, zatímco Netta tak pomalu a nádherně stárla. Netta krát deset. A když pak své děti vychovali, daleko od zraků a rušivých vlivů okolí, Nettin manžel zemřel a zanechal jí potomstvo, i když to vlastně byly Nettiny sestry. Opustil čtyřiatřicetiletý originál i šestnáctileté duplikáty. Netta se tak musela vydat do světa, aby si nějak vydělala na živobytí: do farmaceutické společnosti, na lékařskou fakultu, do firmy MyToy.

Kdykoliv však pocítila touhu vrátit se a zhlédnout se v zrcadle dceřiných životů, povolala jednu nebo dvě další Netty, aby její práci v MyToy na okamžik zastaly.

Jedna z nich se do mě zamilovala.

Zabít Bernsteinovou bylo zhola nemožné. Zavraždit Nettu nebylo v silách žádného člověka, i když se z lásky zbláznil jako já a pohánělo ho šílenství a nenávist.

Jedna z nich se do mě zamilovala.

Posadil jsem se a ony mě sledovaly. Vypletly mrtvolu své sestry ze šatníku a převezly ji sem, aby ji mohly pohřbít. Brzy odjedou do Los Angeles, zamíří do divokého kaňonu Topanga a vykopou tělo druhé sestry. Tělo třetí sestry už nikdy neuvidí.

Jedna z nich se do mě zamilovala.

Tady na poloostrově Olympie jsou mlha a déšť chladné, ale nějakým způsobem posvěcené. Hraje tu hudba a ty ženy mi neublíží; možná mě jednou dokonce nechají odejít. Nesvazují mě, nebrání mi v odchodu do noci, ale já tady zůstanu.

Protože jednoho dne, třeba až se zase budou klonovat, mě možná znovu potká štěstí.

A jedna z nich se do mě zase zamiluje.

*

POSLÍČEK (1938)

Erle Stanley Gardner

Erle Stanley Gardner (1889-1970) patří k nejprodávanějším autorům všech dob — a také k nejplodnějším. Pokud k jeho románům přičtete povídky přetiskované v nejrůznějších šestákových časopisech, nezbývá vám než ho zařadit na seznam nenapravitelně plodných autorů, jemuž vévodí Simenon a nejméně dva členové rodu Dumasů. V rámci žánru detektivní fikce psal naprosto vše — záhady, temné romány, lehké komedie, dílka ve stylu „kdo to udělal“, „proč to udělal“, „jak to udělal“ a tak dále a tak dále. Ve všem si přitom počínal nadmíru zdatně a mnohdy ještě zdatněji. Nejlepší jsou zřejmě jeho žertovné romány psané pod pseudonymem A. A. Faire — spolehlivě vás dostanou zejména díla The Bigger They Come (Čím jsou větší) a Bats Fly at Dusk (Netopýři létají za šera, česky 1997). Velký úspěch zaznamenaly jeho romány s Perrym Masonem a rozsáhlý stejnojmenný televizní seriál. Než se Gardner stal spisovatelem, pracoval jako právník, takže dobře ví, jak učinit ze soudního procesu vzrušující divadlo. Jeho dílo svádí k podceňování, ale tomuto dojmu bychom neměli tak snadno podléhat.

Do mé kanceláře vstoupila Mae Deversová s poštou. Chvíli stála u mé židle a pokládala na stůl obálky, ale pak se zastavila, odsunula kalamář a těžítka a trochu mi na stole uklidila.

Kolem pasu měla opasek z lakované kůže, a když se pohybovala ze strany na stranu, viděl jsem, jak jí pod ním hrají všechny svaly. Položil jsem jí na ten opasek ruku a přivinul si ji k sobě.

„Nebuď drzý!“ řekla a pokusila se mou ruku odtáhnout, ale ne příliš silně. „Poslyš, mám práci,“ dodala. „Pusť mě, Pete.“

„Budu za tebe žádat výkupné, kulihrášku,“ sdělil jsem jí.

Náhle se sklonila, její rty vytvořily vášnivý kroužek a přilepily se na moje — a Cedric L. Boniface si zvolil právě tento okamžik, aby bez zaklepání vpadl do mé kanceláře.

Mae naštěstí zaslechla zlověstné šramocení kliky a rychle sebrala ze stolu hromadu lejster. Já si prohrábl rukou vlasy a Boniface si co nejprofesionálnějším způsobem odkašlal.

Nebyl jsem si jistý, zda nemám na ústech rtěnku, a tak jsem si opřel loket o stůl, zakryl si ústa prsty a upřeně se zadíval do otevřené právnické knihy.

„Dobrá, pane Wennicku,“ řekla Mae Deversová. „Postarám se, aby se to dostalo do pošty,“ dodala a zamířila ke dveřím. Když procházela kolem Bonifaceho, otočila se a věnovala mi čtverácký pohled, který jako by říkal: „Vidíš, chytráku, podívej, do čeho jsi spadl.“

Boniface na mě upřeně zíral. Jeho nažloutlé oči s modrobílými bulvami mi připomínaly natvrdo uvařená vajíčka, která někdo oloupal a podélně rozkrojil. Navíc měl mizernou náladu.

„Co to tu bylo za pozdvižení?“ zeptal se.

„Pozdvižení?“ Tázavě jsem k němu zvedl oči, ale ruku jsem stále držel na ústech. „Kde?“

„Tady,“ řekl.

Mae Deversová právě zavírala dveře. „Vy jste něco slyšela, slečno Deversová?“ zeptal jsem se co nejdůstojnějším tónem.

„Ne, pane,“ odvětila Mae uctivě a vyklouzla na chodbu.

Zachmuřil jsem se nad otevřenou právnickou knihou na stole. „Zdá se, že mi není tak úplně jasný rozdíl mezi depozitní úschovou první třídy a depozitní úschovou druhé třídy.“

To Bonifaceho poněkud upokojilo. Zbožňoval akademické disputace o právních aspektech, na které se všichni ostatní mohli vykašlat.

„Rozdíl,“ začal, „je poměrně jednoduchý, pokud se nenecháte zmást terminologií. Tak především, u všech typů depozitní úschovy je rozhodným faktorem klasifikace otázka úhrady.“

„Ano, pane,“ řekl jsem hlasem tlumeným pod rukou.

Boniface se na mě zadíval. „Wennicku,“ řekl, „v otázce vašeho vztahu k naší firmě není vše úplně v pořádku. Měl byste studovat právo. Měl byste vést vyšetřování. Jste jakýsi kříženec mezi nestranným právníkem a detektivem. Při ověřování daně z příjmu naší firmy jsem ovšem zjistil, že vám byly v posledních třech měsících vyplaceny služební požitky, které by zvedly váš roční příjem na více než patnáct tisíc dolarů.“

Na to jsem nemohl nic říct, a tak jsem mlčel.

V tu chvíli Mae Deversová opět otevřela dveře a řekla: „Pan Jonathan s vámi chce bezodkladně hovořit, pane Wennicku.“

Vstal jsem ze židle, jako by byla plná připínáčků, a řekl jsem: „Už tam jdu. Omluvte mne, pane Bonifacei.“

Mae Deversová stála ve dveřích vedoucích do hlavních kanceláří a smála se mi, když jsem se škubnutím vytáhl kapesník a setřel si z úst rtěnku. „To máš za to své laškování,“ sdělila mi.

Neměl jsem čas cokoliv odpovídat. Když starý E. B. Jonathan oznámí, že mě chce okamžitě vidět, znamená to, že mě chce okamžitě vidět. Cedric L. Boniface mě doprovodil ke dveřím mé kanceláře a zamyšleně civěl do chodby, jako by zvažoval, zda má, či nemá narušit svátost Jonathanovy pracovny tím, že bude toto téma dále rozvíjet. Vpadl jsem do Jonathanovy soukromé kanceláře jako králík, který si vyhrabal noru dva kroky před liškou.

Starý E. B. vypadal dnes ráno ještě hůř než obvykle. Jeho obličej měl barvu odstředěného mléka. Pod unavenýma očima měl váčky velké jako moje pěst a jeho obličej byl svraštělý do zatrpklého výrazu člověka, který právě kousl do kyselého citronu.

„Zamkněte dveře, Wennicku,“ řekl.

Zamkl jsem dveře.

„Posaďte se.“

Posadil jsem se.

„Wennicku,“ oslovil mě E. B., „jsme ve zpropadené bryndě.“

Seděl jsem a čekal, až něco dodá.

„Objevily se jisté otázky ohledně jistých odpočtů v mém prohlášení o dani z příjmu,“ pokračoval E. B. „Bez přemýšlení jsem tedy poručil panu Bonifacemu, aby v této otázce vypracoval zprávu. To se však neobešlo bez nutnosti umožnit mu nahlédnout do daňových přiznání, takže viděl, jak vysoká částka vám byla v posledních třech měsících vyplacena.“

„Právě mi to sděloval,“ přitakal jsem.

„No,“ řekl E. B., „je to trapná situace. Já Bonifaceho v této branži potřebuji. Dokáže citovat právní formulace rychleji než univerzitní profesor, a přitom je tak beznadějně hloupý, že vůbec netuší, že ho zde využívám jako nárazníkovou zónu. Nikoho by nenapadlo ho podezírat, že má prsty v… rafinovaných metodách, pomocí nichž začišťujete případy, na kterých pracuje.“

„Ano,“ připustil jsem, „ten člověk je hotová chodící encyklopedie práva.“

Na to E. B.: „Musíme to nějakým způsobem urovnat. Pokud se vás bude na něco dotazovat, řekněte mu, že byste byl raději, kdyby tuto záležitost projednal se mnou. Wennicku! Je to snad rtěnka, co máte v koutku úst?“

Mechanickým pohybem jsem vytáhl z kapsy kapesník a přiložil si ho na koutek úst. „Ne, pane,“ řekl jsem, „to je jen kousek červené pastelky, pomocí níž jsem vpisoval poznámky do jedné zprávy a…“

Zarazil jsem se, neboť jsem viděl, jak E. B. civí na kapesník. Byl jedna velká červená šmouha. Nemělo smysl tomu starému ostříži dál lhát. Nacpal jsem si kapesník zpátky do kapsy a řekl jsem: „Sakra, no jo, je to rtěnka.“

„Předpokládám, že slečna Deversová,“ konstatoval E. B. suše. Neřekl jsem nic.

„Obávám se,“ pokračoval, „že bude nezbytné se jejích služeb vzdát. Už když jsem ji přijímal, se mi zdálo, že je trochu…, eh, požitkářská. Personální agentura mi ji však doporučovala s takovou vřelostí, že…“

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Běžte a propusťte ji.“

„Vám to nebude vadit?“

„Jistěže ne,“ řekl jsem mu. „Mohu si sehnat místo jinde a současně ho tam zajistit i jí.“

„Ne, počkejte, Wennicku,“ namítl E. B. „To jste mě asi špatně pochopil. Jsem s vašimi službami nadmíru spokojen. Kdybyste se jen naučil nechávat ženy více na pokoji.“

Rozhodl jsem se, že to do něj napálím naplno. „Poslyšte,“ řekl jsem, „vy si myslíte, že ženy jsou jed. Zatímco já si myslím, že jsou úžasně zajímavé. Jediným důvodem, proč se vás nezeptám, zda se zakládá na pravdě informace, podle níž platíte alimenty dvěma manželkám současně, je skutečnost, že podle mého názoru mi do vašeho soukromého života vůbec nic není, a jediným důvodem, proč si tu teď nesednu a nerozhovořím se o svém milostném životě, je skutečnost, že si zatraceně dobře uvědomuji, že vy zase nemáte co strkat nos do toho mého.“

Jonathanovy dlouhé kostnaté prsty se neklidně zkroutily jeden přes druhý a jeho dlaně se zaťaly v pěst. A pak začal E. B. praskat klouby, hezky jeden po druhém.

„Wennicku,“ řekl konečně. „Vkládám do vaší budoucnosti obrovské naděje. K smrti nerad vidím, jak dáváte průchod svým biologickým vrtochům a jak se vrháte na vratkou půdu pomíjivé touhy.“

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „Tak už nebudu.“

E. B. zakončil desetikloubový akord a truchlivě zavrtěl hlavou. „Ony to berou jako běh na dlouhou trať, Wennicku. Nakonec vás dostanou.“

„Jenže mě nezajímají dlouhé tratě,“ řekl jsem mu. „Mám raději sprinty.“

E. B. si povzdechl, rozpletl prsty a přešel k věci. „Důvodem, proč mi tato otázka dělá takové starosti, Wennicku, je skutečnost, že v případu, který vám teď přidělím, figuruje žena, velice atraktivní žena. A pokud se tragicky nepletu, pak jde navíc o ženu velmi vitální, velmi živou a velmi…, eh, vášnivou.“

„Kdo to je?“ zeptal jsem se.

„Jmenuje se Pembertonová, paní Olive Pembertonová. Jejím chotěm je Harvey C. Pemberton ze společnosti Bass & Pemberton Brokers z Culvertonu.“

„A co po nás chce?“

„Její manžel si našel jiné zájmy.“

„Jaké zájmy?“

Jeho chladné oči ke mně vyslaly vážné varování. „Milostné zájmy, Pete.“

„Co je to za ženu?“

Starý E. B. se zadíval do zprávy. „Jmenuje se Diane Lockeová — a je to rusovláska.“

„A co mám dělat já?“

„Najdete nějaký způsob, jak jí zhatit plány. Podle všeho už má proti Pembertonovi připravenu neprůstřelnou žalobu. Pověřím Bonifaceho, aby na tom začal pracovat. Jistě vysype z rukávu nějakou právnickou formalitu, na níž založíme obhajobu. Ale vy ho předejdete tím, že Diane Lockeové překazíte plány.“

„Ona už podala žalobu?“ zeptal jsem se.

„Ještě ne,“ řekl E. B. „Zatím je to ve fázi mléka a strdí. Ta žena se teprve připravuje, že mu začne utahovat šrouby, a paní Pembertonová si nás najala, abychom zajistili, že slečna Lockeová nevyprázdní jejímu manželovi kapsy tím, že mu bude vyhrožovat žalobou. Pokud jde o vás, budete se zdržovat v domě Pembertonových. Přitom nesmíte zapomenout, že pan Pemberton netuší, že jeho žena je se situací plně seznámena a snaží se jí zabránit.“

„Ale jak,“ zeptal jsem se, „vysvětlím svou přítomnost Harveymu C. Pembertonovi?“

„Budete se vydávat za bratra paní Pembertonové.“

„Jak si to představujete?“

„Paní Pembertonová má bratra, který žije kdesi na západě. Její manžel ho nikdy neviděl. Naštěstí se rovněž jmenuje Peter, takže nebudete mít potíže s přechodem na jiné jméno.“

„Předpokládám,“ řekl jsem, „že se skutečný bratr v tom domě objeví, zrovna když tam budu já.“

„Neobjeví,“ ujistil mě E. B. „Chci po vás jen tolik, abyste dnes o půl osmé večer stál přede dveřmi jejich domu. Ona bude čekat na vaše zazvonění. Přijde ke dveřím a sehraje divadlo tak, jak je potřeba. Vy budete mít v levé klopě kabátu rudý karafiát, aby nedošlo k mýlce. Mimochodem, její dívčí jméno zní Croweová. Takže budete Peter Crowe, darmošlap a budižkničemu. Panu Pembertonovi je vaše pověst dobře známa.“

„A neviděl nějaké moje fotky nebo tak něco?“ zeptal jsem se.

„Podle všeho ne.“

„Připadá mi to jako nějaký podfuk,“ prohlásil jsem pochybovačně.

„Jsem si zcela jist, že je to naprosto v pořádku,“ řekl E. B. „Obdržel jsem značně vysokou zálohu.“

„No dobře,“ řekl jsem. „Už běžím.“

„Pete,“ zavolal za mnou E. B., když jsem položil ruku na kliku.

„Co je?“

„Budete diskrétní,“ varoval mě.

Otočil jsem se, abych mu zasadil úder na rozloučenou. „Rozhodně doufám, že toho budu schopen,“ řekl jsem, „ale upřímně řečeno o tom pochybuji.“ A zavřel jsem za sebou dveře.

Podíval jsem se na hodinky: měl jsem ještě tři minuty času. Zastrčil jsem si do levé klopy kabátu rudý karafiát a vzápětí jsem poprvé spatřil ten dům. Byla to velká nepravidelná budova, která kypěla atmosférou předměstské prosperity. Pochopil jsem, že firma Bass & Pemberton Brokers zaznamenává příjmy, které jí řadí do nejvyšších pater společnosti.

Potáhl jsem si vestu, upravil uzel na vázance, uhladil špičku límce a přesně v sedm třicet jsem vystoupal po schodišti ke dveřím a zabodl prst do zvonku. Na chodbě jsem zaslechl pomalé a důstojné mužské kroky. Na něco takového mě E. B. nepřipravoval. Chvíli jsem přemýšlel, jestli plán nedoznal nějaké změny a zdali nebudu mít co do činění s panem Pembertonem. Dveře se otevřely. Vrhl jsem jediný pohled na kyselý výraz muže stojícího na prahu a věděl jsem, že je to komorník. Díval se na mě jako soudce na vraha, když vtom jsem zaslechl ženské zapištění a letmo zachytil pohledem ženu s uhlově černými vlasy, olivově tmavou pokožkou a postavou, která by uspěla všude. Zavýskla nadšením a vrhla se mi kolem krku.

„Pete!“ zaječela. „Ach, drahý Pete! Zlatíčko! Věděla jsem, že mě vyhledáš, až se někdy budeš zdržovat v okolí.“

Komorník ustoupil a odkašlal si. Žena mě objala, začala skákat v rozjařeném nadšení a pak řekla: „Ukaž, ať se na tebe podívám.“ Odstoupila, položila mi ruce na ramena a začala si mě zkoumavě prohlížet.

Až sem to měla nacvičené, ale zbytek už ne. Viděl jsem v jejích očích uznalost a jakýsi vítězoslavný výraz. Naklonila hlavu a nabídla mi rty.

Nevím, co přesně měl E. B. na mysli tou diskrétností. Slyšel jsem, jak si komorník odkašlal ještě silněji. Řekl bych, že až dosud netušil, že jeho paní má bratra. Nechal jsem se vést a ona mě vedla skvostně. Po chvíli jsem zvedl hlavu, abych se nadechl, a spatřil jsem připosraženého chlapíka v přiléhavé vestě, který si mě měřil hnědýma, mírně překvapenýma očima. Za ním stál o patnáct let starší vysoký muž se zbytky zrzavých vlasů nad ušima. Zbytek jeho lebky byl lysý. Muž měl koňský obličej, na kterém zub času vykonal své. Byl to obličej, který prozrazuje charakter.

„Pete,“ řekla paní Pembertonová, „vy se s manželem ještě neznáte, že ne?“

Podsaditý mužík učinil krok dopředu a já natáhl ruku. „Jo, jo, jo,“ řekl jsem, „tak tohle je ten Harvey. Těší mě, Harvey.“

„A toto je pan Bass, manželův obchodní partner,“ pokračovala paní Pembertonová.

Podal jsem ruku vysokému muži. „Pete Crowe, můj neposedný bratr,“ poznamenala paní Pembertonová. „Kde máš zavazadla, Pete?“

„Nechal jsem je na nádraží,“ odpověděl jsem.

Žena se nervózně zasmála a řekla: „To jsi celý ty — přijedeš sem, aniž bys předtím za telegraf oval. Zajedeme tam a vyzvedneme je.“

„Máte pro mě pokoj?“ zeptal jsem se.

„Jestli máme pokoj!“ vykřikla paní Pembertonová. „Vždyť už jsem umírala touhou tě vidět. Harvey má tolik práce s fúzemi a těmi svými ohavnými obchody, že už se s ním prakticky nemám možnost vídat. Ty jsi dar z nebes.“

Harvey uchopil manželku kolem pasu. „No tak, moje malá,“ řekl, „už zanedlouho pojedeme na dovolenou. Můžeme si někam vyjet na lodi. Co třeba do jižních moří?“

„To má být slib?“ zeptala se.

„To má být slib,“ odpověděl Pemberton tak slavnostně, že mi bylo jasné, že lže.

„Takhle už jsi sliboval mnohokrát,“ ohrnula rty paní Pembertonová, „a vždycky ti pak do toho něco nového přišlo.“

„No, ale tentokrát mi do toho nic nepřijde. Dokonce celý podnik prodám, než se zase pustím do nějaké podobné práce.“

Všiml jsem si, že se přitom významně zadíval na svého partnera.

„Právě jsme povečeřeli,“ vysvětlila mi paní Pembertonová, „a pan Bass s mým mužem se teď vrátí do své zatuchlé staré pracovny. Co kdybychom tedy zajeli pro ta tvá zavazadla?“

„Jak myslíš,“ odpověděl jsem a přenechal jí veškerou aktivitu.

„Tak pojď,“ vyzvala mě. „Harveyho auto stojí venku. Moje je v garáži. Pojedeme s ním. Ach, zlatíčko! Jsem tak ráda, že tě vidím!“ A věnovala mi další objetí.

Harvey Pemberton si mě měřil s blahosklonným úsměvem. „Olive mi toho o vás hodně vyprávěla, Pete,“ řekl. „Už se těším, až budu mít příležitost si s vámi popovídat.“

Bass vytáhl z kapsy doutník. „Byl to Pete, kdo pořádal všechny ty skvělé lovy dole v Mexiku?“ zeptal se.

„Přesně ten,“ odpověděla paní Pembertonová. „V tom případě si někdy musíme hezky důkladně pohovořit, mladý muži,“ řekl Bass. „Krátce po absolvování školy jsem pracoval jako lesní správce. Měl jsem na starosti Upper Sespe a Pine Mountain. Předpokládám, že tu oblast znáte.“

„Zbrázdil jsem ji při lovech křížem krážem,“ řekl jsem. Bass přikývl. „Pracoval jsem tam tři roky. Tak pojď, Harvey, projdeme ta čísla ještě jednou.“

„Půjdeme zadem,“ informovala mě Olive Pembertonová, popadla mě za ruku, spěšně mě vyvedla bočními dveřmi a začala hopsat ke garáži. „Rychle,“ řekla. „Mají v kanceláři poradu a já chci vědět, čeho se týká.“

Zprudka otevřela dveře garáže. Pomohl jsem jí nasednout do auta, ona se na mě vděčně usmála a poposedla si. „Při jízdě chci mít volné nohy,“ řekla a vyhrnula si sukni až ke kolenům. Měla hezké nohy.

Nastoupil jsem vedle ní a ona nastartovala. Vyrazili jsme jako hasičský vůz, který uhání po hlavní ulici někde v Balíkově. Její manžel s Bassem teprve nasedali do auta, když jsme se vyřítili do svahu vedoucího na ulici. Automobil se zhoupl na pérech a vystřelil do vzduchu. Pevně jsem se držel. Zaslechl jsem kvílení pneumatik, paní Pembertonová otočila volantem, zamávala manželovi a začala svištět ulicí.

„To vždycky řídíš takhle?“ zeptal jsem se. „Většinou,“ řekla. „Někdy jezdím ještě rychleji.“ „Tak to se nedivím, že chceš mít volné nohy.“ Paní Pembertonová sklopila oči k vlastním chodidlům a opět upřela zrak na silnici. „Chci tam být před nimi,“ vysvětlila. „Podplatila jsem správce domu a mám kancelář vedle nich.“ Vztekle sešlápla plyn ještě více.

„Doufám, že jsem tě svým uvítáním nevyděsila,“ pokračovala a úkosem na mě pohlédla. „Musela jsem se chovat srdečně, víš?“ „Já mám srdečnost rád,“ sdělil jsem jí. „Sluší ti.“ Paní Pembertonová se věnovala řízení. Její jízda, při níž si zabrala střed silnice jen pro sebe a na křižovatkách dojížděla až co nejtěsněji k semaforům, vyžadovala spoustu pozornosti. Po chvíli dorazila do obchodní čtvrti a smykem postavila auto na parkoviště. „Pojď, Pete,“ řekla a zamířila k sedmipodlažní budově, která zjevně nabízela nejlepší kancelářské prostory ve městě.

„Ještě štěstí, že se opravdu jmenuješ Pete,“ poznamenala, když jsme vstoupili do budovy.

Přikývl jsem a nic dalšího nedodával. Přitom jsem si ji koutkem oka prohlížel. Patřila k oněm pružným ženám, ve kterých jako by se ukrývala polovina pantera. Mohlo jí být kolem dvaatřiceti nebo třiatřiceti, ale její postavu a chůzi by člověk očekával u čerstvé dvacátnice. V hlase se jí ozývala zvláštní chraplavost a její oči byly ještě o něco více než vyzývavé.

Noční výtahy fungovaly a na její zazvonění se dostavil správce. Když ji spatřil, tvář se mu rozsvítila jako vánoční stromek. Pohlédl na mě a zatvářil se pochybovačně.

„To je v pořádku, Olafe,“ řekla Olive. „Ten muž mi pomáhá. Pospěš si, než přijede můj manžel.“

Nastoupili jsme do zdviže. Olaf zabouchl dveře a poslal výtah s rachotem vzhůru, přičemž se očima pásl na Oliveině profilu. S naprosto stejným výrazem k lidem vzhlížejí psi — se směsicí němé lásky a přihlouplé slepé oddanosti.

V pátém patře jsme vystoupili. „Tudy,“ řekla Olive a vyrazila přede mnou do chodby.

Všiml jsem si, jak se jí při chůzi vlní boky. Myslím, že to byl její úmysl — tedy ne že by jí na mně nějak záleželo, prostě patřila k ženám, které rády dráždí zvířata. Anebo se mi chtěla nějak zavděčit?

„Nehrozí, že tě ten správce podtrhne?“ zeptal jsem se, když strčila klíč do zámku.

„Ne.“

„Zdá se, že máš v lidi velkou důvěru,“ řekl jsem jí, jakmile zavřela dveře a rozsvítila v kanceláři světla.

„To mám,“ odpověděla, „věřím mužské povaze. Muži se mnou vždycky hrají fér. To ženy mě podvádějí. Ženy já nesnáším.“

V kanceláři nestál žádný nábytek s výjimkou otlučeného nízkého stolku, dvou židlí s rovným opěradlem, popelníku a odpadkového koše. Z díry v omítce trčely kabely a končily v nějakém elektrickém přístroji. Olive otevřela zásuvku stolku, vytáhla dvoje sluchátka a jedny mi podala. „Až uslyšíš, že manžel vešel do vedlejší kanceláře,“ instruovala mě, „zastrč to do zásuvky a pamatuj si, co uslyšíš. Myslím, že dnes večer nás čeká konečné zúčtování.“

Posadil jsem se naproti ní a začal v ruce mačkat poslední cigaretu. „Mám v té věci něco konkrétního udělat?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „A co?“

„To záleží na tobě.“

„Chceš, abych to tam roztřískal kyjem?“ dotázal jsem se. Olive se na mě zadívala svůdnýma tmavýma očima. „Budu k tobě úplně upřímná,“ řekla sytým hrdelním hlasem. „Na manželovi mi ani trochu nezáleží. A myslím, že jemu na mně taky ne. Našemu rozchodu nelze zabránit. Ale až se to stane, chci svůj podíl na majetku.“ „Na jakém majetku?“ zeptal jsem se.

„V podstatě jde o majetkový podíl,“ řekla Olive. „On utrácí dost peněz a v poslední době začal chodit na zálety — hodně, často a na dlouho. A když chlap překročí třiačtyřicítku a chodí na zálety, stojí ho to peníze. Prozatím si jen vydržoval pár neškodných samiček. Nelámala jsem si tím nijak zvlášť hlavu, pokud zbylo dost peněz na útratu i pro mě. Jenže teď strčil hlavu do oprátky. Ta Diane Lockeová je saň. A navíc je zatraceně mazaná — případně stojí někdo s mozkem za ní. Myslím, že tam někde musí figurovat nějaký právník. Každopádně mají Harveyho v hrsti. Potřebuje peníze, spoustu peněz. A jediný způsob, jak je získat, je prodat podíl ve firmě. Slyšel jsi, jak to mlasklo, když mi řekl, že prodá celý podnik, aby mě mohl pozvat na plavbu lodí.“ Přikývl jsem.

„No,“ prohodila Olive, „jestli mají v plánu tohle, tak jim nahážu pod nohy spoustu pořádných klacků.“

Na chvíli jsem se zamyslel. „Ta rusovláska,“ řekl jsem, „by mohla jednoduše otevřít kabelku, vytáhnout krásnou pistoli s perleťovou rukojetí a ra-ta-ta-ta. Takové případy už se staly.“

Byl to jen pokusný balónek. Chtěl jsem vědět, co na to Olive řekne. A ona to řekla. „To by mi taky nevadilo. Harvey má obrovskou životní pojistku vinkulovanou na moje jméno. Já si pouze nepřeji, aby ho oškubali. On… Už jdou.“

Zaslechl jsem cvaknutí dveří od výtahu. Na chodbě se ozvaly kroky a pak jsem uslyšel rachot klíčů, zavrzání dveří vedlejší kanceláře a zapnutí vypínače. Olive Pembertonová na mě kývla, já zasunul konektor do zástrčky a nasadil si na hlavu sluchátka. Olive cvakla spínačem a v mých sluchátkách se ozval slabý bzučivý zvuk. Pak jsem ovšem zaslechl hlas, ve kterém jsem poznal Basse: „Ale Harvey, proč ho chceš prodat, zpropadeně?“

„Chci si trochu užít,“ řekl Harvey Pemberton. „Chci si užít pořádné líbánky s manželkou, než zestárnu tak, že si je nebudu moci vychutnat. Nikdy jsme nikam necestovali. Oženil jsem se s ní před čtyřmi lety, když jsme dojednávali tu velkou transakci s hotely. A od té doby dřu do úmoru. Nikdy jsme neměli pořádnou svatební cestu.“

„A co budeš dělat, až se vrátíš?“

„To nevím.“

„Můžeš to přece zařídit tak, abyste na tu svatební cestu mohli i bez toho, že bys svůj podíl prodával,“ řekl Bass. „Nechci tě jako partnera ztratit, Harvey.“

„Ne, nenechal bych tady podnik, ve kterém mám vázané všechny peníze,“ prohlásil Pemberton. „Strachoval bych se tak, že bych byl pro manželku mizerný společník. Chci odjet svobodný a bez závazků.“

„Jedním z důvodů, proč právě teď nechci, abys to udělal,“ řekl Bass, „je fakt, že momentálně sám nemám moc peněz. Ani zdaleka bych ti nemohl nabídnout tolik, kolik činí hodnota tvého podílu.“

„A kolik bys mi mohl nabídnout?“ zeptal se Pemberton břitce.

„To nevím,“ zaslechl jsem Basse.

„Nech toho,“ pravil Pemberton netrpělivě. „Takové věci na mě zkoušet nemůžeš, Arthure. Odpoledne jsem ti říkal, že se chci dobrat nějaké dohody. Měl jsi celé odpoledne, aby sis to promyslel.“

Několik vteřin bylo ticho a já předpokládal, že Bass háže na papír nějaké cifry. Pak jsem zaslechl Harveyho Pembertona: „Nechám účetního vypracovat zprávu o stavu společnosti a…“

„To s tím nijak nesouvisí,“ opáčil Bass. „Nejde o to, jakou má náš podnik cenu; jde o to, jakou částku si můžu dovolit ti vyplatit, aniž bych ohrozil svůj provozní kapitál. Řeknu ti upřímně, Harvey, že si nepřeji, abys svůj podíl prodával. Nechci tě ztratit jako partnera a ty momentálně nemůžeš za svůj podíl obdržet náležitou částku. A nikdo jiný, komu bys ho mohl prodat, neexistuje. Podle naší podílnické smlouvy musí partner uvědomit svého kolegu šest měsíců před…“

„Tohle všechno chápu,“ řekl Pemberton netrpělivě. „Jakou cenu nabízíš?“

„Deset tisíc,“ prohlásil Bass.

„Deset tisíc!“ vykřikl Pemberton. „Proboha, ty ses zbláznil! Tenhle podnik má hodnotu padesáti tisíc. Nechám provést audit, abychom dospěli k poctivému číslu. Ale už teď vím, že můj podíl má hodnotu nejméně pětadvaceti. Spokojím se i s dvaceti, ale to je nejnižší částka, o které budu uvažovat.“

V Bassově hlase se ozvala úleva. „Tím je vše vyřešeno a já to rád slyším! Víš, Pembertone, obával jsem se, že jsi v nějaké finanční nouzi a klidně bys uvažoval i o deseti tisících dolarů. Což by byla strašlivá chyba. Nechci, abys svůj podíl prodával.“

Pemberton začal klít, ale Bass ho přerušil. „Jsem rád, že jsme v této otázce dospěli k dohodě, Harvey. Samozřejmě bych se nepokoušel na tebe vyvíjet nějaký nátlak, abych tě ve firmě udržel. V jistém ohledu by to pro mě byl dobrý obchod, kdybych teď tvůj podíl odkoupil. Ale já to udělat nechci — kvůli sobě ani kvůli tobě. Vyplatil bych ti do posledního centu vše, co bych dokázal schrastit, ale… prostě jsem rád, že zůstaneš. Firma tě potřebuje, já tě potřebuji a ty potřebuješ firmu. Takže já půjdu. Zatím nazdar. Dobrou noc.“

V elektrickém přístroji se ozvalo bouchnutí dveří. „Vrať se, Arthure!“ zaječel Pemberton. „Chci s tebou mluvit!“ Žádný další zvuk se však již neozval. Vyměnili jsme si s klientkou pohledy.

„Vidíš,“ řekla, „snaží se svůj podíl prodat. A většinu výnosu by schlamstla ta dračice. Pravděpodobně s ní hodlá utéct. A já chci, abys to překazil.“

„Jaký je teď program?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že s ní má schůzku,“ řekla Olive. „Správce mi říkal, že mu Harvey nechal instrukce, aby pustil do jeho kanceláře jistou mladou ženu.“

Netrvalo dlouho a zaslechl jsem další cvaknutí výtahu, po něm lehké rychlé kroky na chodbě za námi a nakonec jemné zaklepání na výplň dveří sousední kanceláře. Znovu jsem si nasadil sluchátka a uslyšel otevření a zavření dveří.

„Přinesla jsi ty dopisy?“ zeptal se Harvey Pemberton.

„Nechovej se jako páprda,“ ozval se ženský hlas. „Dej mi pusu a přestaň si lámat hlavu s dopisy. Jsou na bezpečném místě.“

„Říkala jsi, že je nikdy nedáváš z ruky,“ dopálil se Pemberton, „a že mi je sem přineseš, abys mi ukázala, jak jsem to přesně napsal.“

„Přinesla jsem ti kopie,“ řekla žena. „Můj advokát mi originály nesvěří.“

„Proč ne?“

„Nevím. Myslím, že mi nedůvěřuje. Harvey, nechci, aby sis myslel, že jsem nějaký vydřiduch. Opravdu jsi mi zlomil srdce. Nejde mi o peníze, drahoušku, jde mi o tebe. Jenže jsi mi ublížil, a tak jsem zašla za tím odporným právníkem, který mě nechal podepsat nějaké papíry, a teď to vypadá, že to budu muset dotáhnout až do konce, jestli se mnou neodjedeš. Což bych si přála.“

„Ale podle mého právníka nemůžeš žalovat ženatého muže za nedodržení slibu,“ namítl Pemberton. „Myslím, že ten tvůj advokát je obyčejný podvodník, který se snaží vyvolat problémy a udělat z tebe vyděračku.“

„Ne, to není, Harvey. V tom zákoně je jedna klička. Jestliže dívka neví, že je muž ženatý, a on ji s touto skutečností neseznámí, tak na něj lze podat žalobu za nedodržení slibu úplně stejně, jako by vůbec ženatý nebyl. Ach, Harvey, mně už se se všemi těmi právníky nechce jednat! Chci jenom tebe. To se s tou ženskou nemůžeš rozvést a odejít se mnou?“

„Zřejmě ne,“ odvětil Harvey Pemberton. „Když už jsi byla tak hloupoučká a upsala se tomu právníkovi životem, už mě ze spárů jen tak nepustí. V těch dopisech je toho tolik, že mu to stačí, aby mi v rozvodu zabránil, a manželka se se mnou stejně nerozvede, pokud jí nenechám všechno na světě. Chce mě úplně oholit. A ty chceš udělat skoro totéž.“

Chvíli panovalo ticho a pak se ozvalo ženské vzlykání.

Pemberton opět začal hovořit. Hlas mu v pravidelných intervalech sílil a opět slábl, takže jsem si domyslel, že přechází po podlaze sem a tam a mluví při chůzi. „Jen se vyplakej,“ řekl. „Tamhle se posaď a vybreč se do kapesníku! Protože jestli to chceš vědět, tak mi to všechno připadá zatraceně podezřelé. Když jsem tě poprvé spatřil na tom parníku, žádné návaly pláče jsi neměla. Chtěla sis jen zalaškovat.“

„A t-t-ty sis m-m-mě chtěl vzít!“ štkala dívka.

„No dobrá,“ připustil Pemberton, „taky jsem se trochu nechal unést. Myslel jsem, že se se mnou manželka rozvede. Zatraceně, nemusel jsem tě přece lákat na manželství. To dobře víš. Tohle přišlo až později. A když jsem se pak jednou nedostavil na schůzku, protože jsem měl obchodní jednání, běžela jsi rovnou za tím právníkem.“

„Šla jsem za ním jako za přítelem,“ řekla dívka naříkavým a bezmocným hlasem. „Znám ho už celá léta. Řekl mi, že jsi se mnou jen ko-ko-koketoval a že bych se ti měla po-pomstít. Koneckonců po tobě žádám jen tolik, abych se zase mohla postavit na nohy.“

„Tak k tomu přičti ještě částku, kterou žádá tvůj právník,“ odpověděl Pemberton, „a udělej si sama obrázek, kam mě to dožene. Proč toho právníka jednoduše neodkopneš?“

„Nenemůžu. Nechal mě podepsat ty papíry.“

Znovu nastalo ticho, po němž Pemberton řekl: „A jak mám, ksakru, poznat, že se mnou hraješ rovnou hru? Taky jsi to celé mohla zpunktovat ty.“

„Na to mě přece moc dobře znáš,“ za vzlykala dívka.

„Tím si právě nejsem tak jistý,“ sdělil jí Pemberton. „Bylas pro mě úplná naivka, a teď…“

V tu chvíli nabral její hlas na síle a na jistotě. „No dobře,“ řekla, „jestli nechceš tu pilulku spolknout potaženou, budeš ji polykat hořkou. Už mě unavuje hrát si před tebou na sentimentální dívčinu. Nikdy v životě jsem nepotkala křena, který by byl tak zatraceně pitomej. Ty si doopravdy myslíš, že do obstarožního ťulpasa jako ty se může zabouchnout sladká a nevinná dívka jen kvůli jeho krásným očím? Žvásty! Kdybys byl normální chlap, který si vezme, co chce, a nechá mi aspoň pár tretek, řekla bych si, že seš sekáč. Ale ty sis myslel, že jsem bezelstné malé děcko, které ti skočí na ten tvůj model T. No dobrá, tak ti to řeknu pěkně od plic: máš kopačky. No, co s tím budeš dělat? Mám tvoje dopisy. Ty dokazují, jakou hru ses se mnou pokoušel hrát. Takže se přestaň vykračovat.“

„Tak takhle je to tedy, ano?“ opáčil Pemberton. „Už od začátku jsi byla špinavá podvodnice.“

„Co, tak já jsem u tebe podvodnice, jo? Tak moment, pane Harvey Pembertone, budu ti citovat z jednoho tvého dopisu. Uvidíme, jak to bude znít porotě: ,Nezapomeň, miláčku, že navzdory hloupým konvencím civilizace jsme si již navzájem mužem a ženou. Pochopitelně ještě musíme stvrdit náš vztah obřadem, ale o to se postarám, jen co vyřídím jisté obchodní záležitosti. Kdybych již nyní oznámil, že se s tebou hodlám oženit, zhatilo by mi to některé podnikatelské plány, které rychle uzrávají. Žádám tě tedy, abys ve mne měla důvěru, miláčku, a abys pamatovala, že k tobě chovám lásku. Nemohl bych ti ublížit, stejně jako bych nemohl rozmačkat nádhernou růži. Miluji tě, drahá…‘“ Dívka se zarazila a řekla: „A podobným žvaněním to pokračuje bůhvíjak dlouho.“

„Ty špinavá prolhaná couro,“ ulevil si Pemberton.

Její hlas zněl nyní méně hlasitě. Předpokládal jsem, že se přesunula ke dveřím. „Říkám ti, přestaň se vykračovat,“ doporučila Pembertonovi. „Máš čtyřiadvacet hodin. Buď to půjde po dobrém, anebo po zlém.“

Zaslechl jsem prásknutí dveřmi, klapot podpatků na chodbě a po chvíli cvaknutí výtahu.

Ve vedlejší kanceláři se rozhostilo hrobové ticho.

Sundal jsem si sluchátka z uší.

„Nuže,“ řekla paní Pembertonová. „To je tak v kostce všechno. Předpokládám, že prodá svůj podíl Bassovi za zhruba poloviční cenu a ta zrzka pak celou částku shrábne.“

„Jak víš, že je to zrzka?“ zeptal jsem se.

„Viděla jsem ji a taky jsem na ni nechala nasadit detektivy, aby se jí trochu prohrabali v minulosti a pokusili se něco vytáhnout. Jenže na ni pořád nemůžu nic pikantního odhalit. Je to hotová výkladní skříň cudnosti.“

„No dobrá,“ řekl jsem jí, „tak ať tvůj manžel jde a hájí se. Protože i když u soudu prohraje, porota jí jako odškodné určitě tolik nepřizná.“

„Nejde jen o tohle,“ řekla Olive, „je to taky otázka těch dopisů. Píše úplně pitomé dopisy. Kdykoliv ztratí hlavu, spadne do toho až po uši. A nedokáže pak udržet plnicí pero v kapse. Nezapomeň, že firma Bass & Pemberton má několik velmi vlivných klientů. A že nemůže fungovat, pokud tito klienti přestanou věřit v podnikatelskou prozíravost jednotlivých podílníků.“

„Tyhle případy nakonec vždycky splasknou,“ namítl jsem. „Tvůj manžel by zatím mohl odjet na výlet do Evropy.“

„Ty to nechápeš,“ trvala na svém Olive. „Už jednou se zachoval jako pitomec. Proto nechal Bass zapracovat do podílnické smlouvy takovou klauzuli. Když firmu zakládali, oba do ní vložili dva tisíce dolarů. A podle ustanovení smlouvy nemůže podílník prodat svůj podíl, aniž by o tomto záměru informoval partnera šest měsíců předem. A pak je ve smlouvě ještě klauzule, podle níž může Bass Harveyho vyplatit navrácením původních dvou tisíc dolarů v případě, že bude mít Harvey nějaké další pletky se ženami. Přesnou formulaci neznám. Takže po tobě chci, abys tenhle plamínek udusal hned v zárodku. Harvey je v zoufalé situaci. Během těch čtyřiadvaceti hodin se musí něco stát.“

„No dobrá,“ řekl jsem jí, „uvidím, co se dá dělat. Jakou má ta dívka adresu?“

„Diane Lockeová, byt číslo tři A, Center Street čtyřicet dva patnáct. Ale jestli na ni chceš ušít nějakou boudu, nikam to nepovede, protože zná všechny triky. Myslím, že je to profesionálka, ovšem zkus jí to dokázat.“

„Ještě jedna věc,“ řekl jsem. „Potřebuji jméno toho právníka.“

„Myslíš advokáta Diane Lockeové?“

„Ano.“

„To ti říct nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože ho neznám. Drží se hezky v pozadí. Je to nějaký její přítel. Nejspíš má strach, že by ho vyloučili z komory za účast na vydírání.“

„Jak dlouho se už celá tahle záležitost táhne?“ zeptal jsem se.

„Myslíš ta aféra s ní? Začalo to…“

„Ne,“ přerušil jsem ji. „Myslím tohleto.“ Mávl jsem rukou po kanceláři.

„Od té doby, co v téhle věci nepochodila detektivní agentura,“ řekla paní Pembertonová. „Olaf, tedy správce budovy, je původně elektrikář. Pomohl mi ten odposlech instalovat. Má nějaké staré součástky…“

„Myslíš, že mu můžeš věřit?“

„Dala bych za něj krk,“ odpověděla klientka.

Zapálil jsem si cigaretu a pokračoval: „A co toaleta? Je otevřená?“

„Musela bych ti dát svůj klíč,“ odvětila Olive a otevřela kabelku. Pak ovšem na chvíli zaváhala a dodala: „Myslím, že ho mám v jiné kabelce. Ale ten zámek je tam spíš jen na okrasu. Dá se otevřít každým klíčem. Anebo špičkou kapesního nože.“

Zadíval jsem se jí do kabelky. „A ta pistole má znamenat co?“

„Tu mám kvůli ochraně,“ řekla Olive a zaklapla kabelku.

„No dobrá,“ prohodil jsem, „tak ji dej sem. Odteďka máš kvůli ochraně mě. Ta pistole by tě přivedla jenom do maléru.“

Olive na chvíli zaváhala před mou nataženou rukou, poté neochotně vytáhla pistoli z kabelky a znovu zaváhala.

„Ale co když zrovna nebudeš se mnou a něco se stane? Co když třeba odhalí ten odposlech, vystopuje ho až sem a načapá mě tu?“

„Tak se drž pořád při mně,“ poradil jsem jí.

Hlaveň pistole začala kroužit v půlkruhu. „Takže chceš, abych šla s tebou i teď?“ zeptala se.

„Neblázni,“ řekl jsem. „Teď jdu na záchod. Ale hned se vrátím.“

„A když sem přijde manžel, zatímco ty budeš pryč, mám mu říct, že to není fér, že sis jen odskočil něco zařídit a on mě nesmí uškrtit dřív, než se vrátíš?“

Přešel jsem ke dveřím. „Tak si tu hračku nech, než přijdu,“ souhlasil jsem. „Ale až odtud vyjdeme, buďto se obejdeš bez ní, anebo beze mě. Ty to celé platíš, takže si můžeš vybrat.“

Otevřel jsem dveře a zatlačil zápaďku, abych si pak mohl otevřít zvenčí. Přemýšlel jsem, co by se stalo, kdyby si Harvey Pemberton usmyslel jít na toaletu ve chvíli, kdy tam budu i já, nebo kdybychom se potkali na chodbě. Rozhodl jsem se snížit tuhle pravděpodobnost tím, že sejdu na toaletu o patro níž. Napravo od výtahu jsem zahlédl schodiště a vyrazil jsem po něm dolů.

Pánská toaleta se nacházela na protějším konci chodby. Otevřel jsem si hned prvním klíčem ze svazku.

Když jsem se o pět minut později vrátil k paní Pembertonové, viděl jsem, že je nervózní a rozrušená.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „Stalo se něco?“

Olive promluvila roztřeseným a napjatým hlasem: „Jen mě napadlo, co by se stalo, kdyby se s tebou manžel potkal na chodbě.“

„No,“ řekl jsem, „jenže se se mnou nepotkal.“

„Taková rizika bys neměl podstupovat,“ upozornila mě.

Zašklebil jsem se. „Já nic nepodstupoval. Seběhl jsem ze schodů a použil toaletu ve třetím patře.“

Na její tváři se objevila úleva. „Tak jo,“ řekl jsem jí. „Půjdem. Vyzvedneme moje zavazadla a pak tě odvezu domů. A potom si půjčím tvoje auto, jestli ti to nevadí. Mám nějakou práci.“

„Vymyslel jsi plán?“ zeptala se Olive.

„Ne. Jsem oportunista.“

„No dobrá,“ řekla, „tak jdeme. Raději sejdeme ze schodů a přivoláme výtah ze spodního patra.“

Vyrazili jsme ke dveřím a Olive zhasla světlo.

„Ještě minutku,“ řekl jsem jí. „Na něco jsi zapomněla.“

„Na co?“

„Na tu pistoli.“

„To je dobrý. Přemýšlela jsem o tom a dospěla k názoru, že máš pravdu. A tak jsem ji odložila.“

„Kam?“

„Do zásuvky ve stole.“

Znovu jsem rozsvítil a šel se tam podívat.

„Do horní zásuvky vpravo,“ řekla Olive a v hlase se jí ozývalo pobavení.

Otevřel jsem zásuvku. Pistole ležela uvnitř. Sebral jsem ji a chystal se ji strčit do kapsy, ale pak jsem si to rozmyslel a položil ji zpátky do zásuvky. „Pojďme,“ řekl jsem klientce, zavřel jsem zásuvku a zhasl světla.

Kradmo jsme prošli chodbou a seběhli po schodišti o patro níže. Přivolal jsem výtah. Olaf vyjel s kabinou nahoru a já si ho znovu prohlédl. Byl to velký vychrtlý Švéd s kostnatým nosem, splihlým světlým knírkem a psíma očima, které celou cestu do přízemí ani na chvíli nespustil z paní Pembertonové.

Ta však stála u boční stěny a s hlavou odvrácenou od něj sledovala, jak ubíhají patra. Když jsme dorazili do přízemí, obrátila se a pohlédla na něj. Byl to pohled jako řemen. Jeho oči zažhnuly jako dva řeřavé uhlíky. Otevřel dveře, já chytil Olive za paži a společně jsme zamířili k parkovišti.

„Budu řídit,“ řekl jsem jí. „Chci si zvyknout na auto.“

Odjel jsem na nádraží, naložil zavazadla a odvezl paní Pembertonovou domů. Komorník převzal zavazadla a ukázal mi můj pokoj.

Jakmile odešel, otevřel jsem tašku. Byly v ní dva revolvery. Vybral jsem si ten v lesklém koženém pouzdře, nasadil si pod kabát postroj a zaklepal na dveře Oliveina pokoje.

Klientka otevřela dveře a já se postavil na práh. V pokoji svítilo světlo a vrhalo na mě stíny jejích svůdných křivek ukrytých pod šaty z nadýchaného hedvábí. Přinutil jsem se dívat se jí do očí. „Jdu ven,“ oznámil jsem jí. „Uslyšíš mě, až se vrátím?“

„Ano,“ řekla. „Budu čekat.“

„Jestli zakašlu, až budu procházet kolem tvých dveří, znamená to, že mám pro tebe dobré zprávy. Jestli nezakašlu, znamená to, že se věci nevyvíjejí příliš dobře.“

Olive přikývla a vykročila směrem ke mně, takže se její pružné tělo ocitlo velice blízko u mne. Položila mi ruku na paži a řekla tím svým příznačným hrdelním hlasem: „Buď opatrný, prosím.“

Přikývl jsem a otočil se. Moje oči ani jednou nezabloudily. Když jsem dorazil na konec chodby a scházel po špičkách ze schodů, napadlo mě, že jsem ještě nikdy nepotkal ženu s tak podmanivě sytým hlasem, která by ráda nedráždila zvířata.

Na Center Street 4215 stál dvoupatrový obytný dům s prodejnami v přízemí. Vchod z ulice vedl na schodiště. Vyzkoušel jsem dveře a zjistil, že jsou odemčené.

Vrátil jsem se do auta a začal přemýšlet. Připadalo mi zvláštní, že se ten právník zatím objevil na scéně pouze jako jakási přízračná postava. Nikdo nevěděl, jak se jmenuje. Kdekdo se jej pořád dovolával, ale on nechával veškerá vyjednávání výhradně na své klientce. To znamenalo, že kdyby se tenhle vydřidušský podnik nakonec setkal s úspěchem, zkasírovala by peníze ona a zůstalo by jen na ní, aby mu zaplatila. To se mi zdálo přitažené za vlasy. Jako bych sečetl dvě a dvě a dostal zase dvě.

Prohlédl jsem si celý blok. V přízemí obytného domu se nacházelo malé klenotnictví. Momentálně bylo zavřené — ve výkladu svítila slabá žárovka a osvětlovala pár laciných náramkových hodinek a nějakou bižuterii.

Zajel jsem za roh a zaparkoval auto. V prodejně se smíšeným zbožím měli ještě otevřeno. Vešel jsem dovnitř, koupil lepicí pásku, ředidlo v malé lahvičce, jedno balení vaty, zápisník a policejní píšťalku. „Nemáte nějakou lacinou imitaci perel?“ zeptal jsem se prodavače.

Měl pár náhrdelníků po devětačtyřiceti centech. Jeden jsem si vybral, vrátil jsem se do auta, roztrhl náhrdelník a vysypal z něj všechny perly kromě čtyř. Vytáhl jsem z krabičky chomáč vaty, vložil do něj čtyři perly a zastrčil si ho do kapsy. Odtrhl jsem ze zadní části zápisníku lepenkovou desku, vyřezal do ní dva otvory pro oči a třetí otvor pro nos. Vyztužil jsem desku lepicí páskou a nechal konce volné, abych si desku mohl rychle nasadit. Vešel jsem do domu a vyhledal byt 3A.

V bytě se svítilo. Zevnitř jsem slyšel rádio a došlo mi, že dveře nejsou příliš silné. Vytáhl jsem z kapsy malý univerzální držák a nasadil na něj nebozízek. Lehce jsem namazal špičku, sklonil jsem se a pustil se do práce.

U dveří s výplněmi je nejlepším místem pro vrtání pravý horní nebo levý horní roh spodní výplně. Dřevo je tam téměř vždy tenké jako papír a není potřeba vrtat velkou díru, aby měl člověk dostatečný výhled na místnost za dveřmi. Detektivové používají tento trik odpradávna a stále se velmi osvědčuje. Jakmile je dírka vyvrtána, stačí kousek žvýkačky, aby zevnitř nepronikalo do chodby světlo a nepoutalo pozornost případných kolemjdoucích.

Ujistil jsem se, že je chodba opuštěná, poklekl jsem na jedno koleno a zadíval se čerstvě vyvrtanou dírkou do bytu. Dívka byla doopravdy zrzavá. Poslouchala rádio a četla noviny.

Vyvrtal jsem další dvě dírky, přičemž jsem dívku skrz první dírku sledoval, abych měl jistotu, že ji zvuk nebozízku nevyrušil. Díky třem dírkám jsem měl možnost pozorovat celý byt. Nakonec jsem dírky zakryl tenkou vrstvou žvýkačky, sešel jsem dolů a čekal, až se chodník vyprázdní a nikde v dohledu nebudou na ulici žádná auta. Vytáhl jsem z kapsy policejní píšťalku a třikrát jsem pronikavě zapískal. Než se v bytech začala otevírat okna, pláchl jsem zpátky do chodby a vyrazil po schodech nahoru.

V levé ruce jsem držel masku z lepenky. Stačilo, abych si ji přiložil na obličej, a lepicí páska se sama přichytila na místo. Zacouval jsem ke dveřím bytu 3A a zaklepal na ně. Když jsem zaslechl, že se ke dveřím blíží kroky, připlácl jsem si levou rukou na obličej masku, upevnil ji v příslušné poloze a vytasil z pouzdra revolver. Rusovláska otevřela dveře a já zacouval dovnitř, přičemž jsem revolverem kontroloval chodbu. Uvnitř jsem se rychle otočil, kopnutím jsem zavřel dveře a namířil revolver na zrzku.

„Ani nepípni,“ řekl jsem.

Dívka byla v negližé, které si křečovitě držela u krku. Obličej měla bledý jako křída.

„A teď mě poslouchej, sestřičko,“ pokračoval jsem. „Jestli se na chodbě objeví nějaký chlupatý, půjdeš ke dveřím a zjistíš, co chce. Když se tě zeptá, jestli u tebe někdo je nebo jestli jsi někoho zahlídla na chodbě, odpovíš že ne. A důvod, proč mu odpovíš že ne, bude ten, že já přitom budu stát přímo za dveřmi s tímhle revolverem. Nikdy mě nedostanou živého. Pro mě vyjde úplně nastejno, jestli teď vyrazím z úkrytu a pustím se do nich, nebo jestli se mám nechat vyvést po třinácti schodech nahoru a pak se nechat spustit do díry v podlaze. Jasné?“

Dívka zbělala včetně rtů, ale přikývla. Velké kulaté oči měla vytřeštěné děsem.

„Udělal jsem to klenotnictví dole,“ řekl jsem jí, „a mám u sebe lup, který stojí za to. Ale teď potřebuju nějaký balicí papír a kousek motouzu. Hodím ten lup do první poštovní schránky, ať se o doručení postará strýček Sam. Rozumíš?“

Dívka několikrát polkla a řekla: „A-ano.“

„A povím ti ještě něco: Nedrž si tu průsvitnou látku tak těsně u krku. Já tě neukousnu, ale jestli ke dveřím přijde policajt a uvidí tě takhle zahalenou, spočítá si, co se stalo. Jestli někdo zaklepe, chci, abys malinko pootevřela dveře a měla to negližé hezky rozhalené. Jakmile uvidíš, že je za dveřma chlap, můžeš se zase zahalit, zapištět a říct: ,Jé, já myslela, že je to Mamie!‘ Rozumíš?“

„Chceš toho po mně strašně moc,“ řekla dívka.

Zamával jsem před ní hlavní revolveru. „Máš hezkou postavu,“ poznamenal jsem. „Byla by škoda rozstřílet ji na dva kusy. Tyhle kulky mají měkkou špičku. Kdybych stiskl spoušť, měla bys v těle střepiny od míchy až po kyčelní kost. A druhou ránu by koupil ten polda za dveřma. Já bych pak zkusil utéct požárním východem.“

Rusovláska mlčela a já do ní rýpl revolverem. „Tak co bude s tím balicím papírem?“

Otevřela dveře do malé kuchyňky a nakoukla do jedné zásuvky. Ležel v ní hnědý papír a motouz. „Postav se tamhle do rohu,“ poručil jsem jí. „Hezky od okna.“

Přešel jsem k malému hracímu stolku. Ležel na něm popelník se čtyřmi nebo pěti nedopalky a několika vypálenými sirkami. Všiml jsem si, že asi dvě sirky jsou zlomeny napůl. Odsunul jsem popelník na stranu, rozložil na stolek balicí papír a vytáhl z kapsy vatu.

Když jsem ji rozhrnul, spatřila dívka čtyři velké perly a lehce vzdychla úžasem. Stála asi dva nebo tři metry ode mě, a když ty perly viděla, zřejmě se jí zdálo, že se dívá na hotové peníze.

„To je všechno, co jsi štípnul?“ zeptala se hlasem, který jako by chtěl zároveň říct: „Nemohli bychom být kamarádi?“

„Všechno, co jsem štípnul?“ zopakoval jsem otázku a zasmál se ošklivě sarkastickým tónem. „Ten klenotník,“ řekl jsem jí, „sháněl tyhle perly pro jednoho zákazníka více než dva roky. Jsou dokonale sladěné a pocházejí až z jižních moří, kde se, jestli to chceš vědět, neplatí žádné clo. Dobře vím, koho přepadávám.“

Znovu jsem perly zabalil do vaty, vložil jsem ji do papíru, převázal motouzem a okázale si odložil revolver na roh stolu. Vytáhl jsem z kapsy plnicí pero a napsal na obal adresu: vybral jsem si první jméno, které mi přišlo na mysl, a jakési místo v Los Angeles. Sáhl jsem do kapsy pro peněženku a vytáhl z ní proužek poštovních známek.

„Ja-jakou mají cenu?“ zeptala se dívka.

„Jednotlivě,“ řekl jsem, „nemají větší hodnotu než pět tisíc za kus, ale za všechny dohromady — když vezmeš v úvahu jejich sladění a lesk — ti každý bez remcání vyklopí čtyřicet táců.“ Kradmo jsem se na holku podíval, abych zjistil, jestli v mém odhadu necítí nějakou lotrovinu. Necítila. Oční štěrbiny měla zúžené, jak se jí hlavou honily myšlenky.

„Předpokládám,“ řekla, „že je šoupneš do nějaké zastavárny a dostaneš za ně sotva desetinu ceny.“

„No, i za desetinu ze čtyřiceti táců si koupím spoustu hamburgerů,“ řekl jsem.

Zrzka se přesunula ke stolku a opřela se o něj hýždí. Negližé se jí přitom opět rozhalilo — očividně se příliš zajímala o mé perly, než aby myslela na to, že není právě vycházkově oblečena. Každopádně se bylo na co dívat.

„Pracující dívce, jako jsem já, jde z toho všeho hlava kolem,“ řekla zahloubaně. „Jen si představ, jak tvrdě bych musela na čtyři tisíce pracovat já.“

„S touhle figurou ne.“

Dívka si rozhořčeně přitáhla cípy negližé. Předklonila se a znovu si nechala hedvábí vyklouznout z prstů. Svezlo se jí po hladké křivce stehna.

„Asi je to ode mě troufalé,“ prohodila, „ale pořád musím myslet na to, jak hrozná hanba je prodávat něco tak cenného za pouhý zlomek skutečné ceny. Myslím, že by sis měl pořídit nějakou dobře vypadající komphcku, která se umí prima oblíkat. Mohl bys ji oháknout do nějakých žůžo hadříků a poslat ji do Santa Barbary nebo do Hollywoodu, případně i do New Orleansu. Zdržovala by se v nějakém nóbl hotelu, navázala kontakty a nakonec se některému ze svých pánských přátel svěřila, že je v dočasné finanční tísni a chtěla by u něj zastavit jednu drahocennost a půjčit si za ni od něj nějaké peníze. Panečku, existuje přece spousta způsobů, jak tuhle hru sehrát.“

Zamyšleně jsem se zamračil. „Na tom něco je, holka,“ řekl jsem. „Jenže by to chtělo ženskou, která se umí oblíkat. Která by si ty křeny dokázala omotat kolem prstu a při tom všem ještě zachovala rozvahu. Musela by umět rychle reagovat a navíc být stoprocentně loajální. Jenže kde takovou číču najdu?“

Zrzka vstala ze stolku, zlehka pokrčila rameny a nechala negližé sklouznout na podlahu. Pomalu se otočila, jako by na molu předváděla broskvové spodní prádlo. „Já se oblíkat dovedu,“ řekla.

Dal jsem najevo jistou podezíravost. „Jo,“ řekl jsem jí. „V tomhle směru máš určitě všechno, co ženská mít má, ale jak poznám, že mě nepředhodíš chlupatým, jestli ti někdo nabídne odměnu?“

To už se její oči zářivě leskly. Přistoupila ke mně. „Lidi, kteří se mi líbí, já nepodvádím,“ řekla. „Zalíbil ses mi už od první minuty, co jsem tě spatřila — máš cosi v hlase a cosi ve svém pohledu. Nevím, co to je. Když ztratím hlavu, ztratím ji rychle a úplně. A pak hraju až do konce. My dva bychom to spolu dotáhli daleko. Dokonce bych tě tu mohla ukrýt, než všechna ta vřava pomine. Pak bychom si mohli někam vyrazit a…“

„Hele,“ řekl jsem podezíravě, „a nevodíš mě náhodou za nos?“

„Za nos?“ řekla dívka dotčeně. „Vypadám snad jako holka, která by někoho vodila za nos? Já nejsem hloupá, vím, že mám pěknou postavu. Ale asi si mě jen těžko dokážeš představit v nějakém luxusním bytě s páprdou, který za mě vždycky všecko zatáhne, že jo? Jsem jenom obyčejná pracující dívka, která se trmácí životem a snaží se nějak protlouct. Netvrdím, že se mi to líbí. A netvrdím ani, že se mi z toho někdy nedělá špatně. Ale říkám ti, že ty a já bychom to spolu dotáhli daleko. Ty bys mě využíval a já bych se tě držela.“

„Počkej, počkej, holka,“ zdržoval jsem. „Nech mě na ten balík nalepit známku a chvíli se nad tím vším zamyslet. To si piš, žes na mě taky udělala dojem. Hernajs! V lapáku jsem celé měsíce neviděl kus ženskýho masa a pak se rovnou objevíš ty a oslníš mě takovouhle figurou. Poslyš, holka, já…“

Přiložil jsem si známky na jazyk, olízl je a začal je lepit na balík. Vlhký klih se však dotkl mého palce a známky se mi na něj přilepily. Pokusil jsem se je z palce setřást a známky mi přitom třepetavě spadly na zem. Sotva jsem se pro ně sehnul, vycítil jsem na protější straně stolku pohyb.

Napřímil jsem se a ocitl se přímo před hlavní svého revolveru, který mi ta holka čmajzla ze stolu.

„A teď hezky vstaň, hajzle,“ poručila.

S napjatými svaly jsem se postavil a pomalu zvedl ruce. „Jenom klid, holka. Přece bys mě nezastřelila.“

„Nemysli si, že ne,“ ujistila mě zrzka. „Zabila bych tě bez mrknutí oka. A chlupatým bych řekla, že jsi sem vtrhl po tom přepadení dole a já pak rozptylovala tvou pozornost tak dlouho, až jsem se zmocnila tvé bouchačky. Ty ses pak po mně vrhnul a já jednala v sebeobraně.“

„Poslouchej, holka,“ řekl jsem jí a ruce přitom stále držel ve vzduchu, „pojďme se o tom pobavit rozumně. Myslel jsem, že spolu někam odjedeme. Ukázal bych ti Londýn a Paříž a…“

Dívka se pohrdlivě zasmála a řekla: „Byla bych pěkná nána, kdybych někam odjela s ňoumou, jako jsi ty. Vždyť stačí dvě hezké nohy a ty klidně zapomeneš na bouchačku a necháš ji ležet na stole, zatímco honíš někde po podlaze známky.“

„Zavoláš policajty?“ zeptal jsem se.

Zasmála se. „Vypadám snad jako pitomec? Dám ti šanci utéct.“

„Jak to?“

„Protože,“ pokračovala dívka, „nemám to srdce přihlížet, jak takhle pohlednej chlap putuje do vězení. Zavolám policajty a řeknu jim, že jsem tě zahlídla na chodbě. Dám ti desetivteřinový náskok. Během něj se odsud budeš moct zdejchnout, a jelikož já zavolám policii, budu z obliga pro případ, že si tě někdo všimne.“

„Aha,“ řekl jsem sarkasticky, „a celý můj lup shrábneš jenom pro sebe, že jo?“

„Koukám, že ti to moc rychle nezapaluje, viď?“ zeptala se.

Vrhl jsem se po balíku, který jsem před chvílí připravil, ale ona zvedla revolver do výše mých prsou. V očích se jí zablesklo. „Nezkoušej to na mě, ty blázne!“ okřikla mě. „Tohle je ten nejhorší fígl, který jsi kdy na někoho zkoušel. Klidně tě zabiju, a nemysli si, že neumím střílet, protože to umím.“

Pomalu jsem ustoupil.

„Tamhle jsou dveře,“ řekla. „Mazej.“ Vykročila k telefonu a dodala: „Zavolám policajty. Máš deset vteřin.“

Vychrlil jsem ze sebe spoustu kleteb, aby můj výstup působil věrohodně, odemkl jsem dveře, rázně je otevřel a vyskočil na chodbu. Hlučně jsem dupal nohama směrem k požárnímu východu a pak se po špičkách vrátil zpátky. Přitom jsem zaslechl kovové cvaknutí, jak zrzka zavřela dveře na petlici.

Po několikaminutovém čekání jsem poklekl na jedno koleno a zadíval se dírkou ve dveřích. Dívka seděla u stolu a strhávala z balíku papír. Napřímil jsem se a zaklepal na dveře.

„Policie,“ řekl jsem hlubokým příkrým hlasem. „Otevřete.“

Její hlas zněl ospale. „O co jde?“

„Policie,“ zopakoval jsem, znovu jsem poklekl a přiložil oko k dírce.

Zrzka odběhla k rohu koberce, nadzvedla ho, chvíli něco dělala na podlaze a nakonec popadla kimono.

Zaklepal jsem znovu.

„Už jdu,“ řekla malátně.

Nadzvedla petlici, pootevřela dveře zhruba na šířku novin a zeptala se: „Co chcete?“

Stál jsem stranou, aby mě neviděla.

„Hledáme muže, který dole vyloupil klenotnictví,“ zabručel jsem hrdelním hlasem. „Myslíme si, že vyšel sem nahoru.“

„Sem nahoru nevyšel.“

„Mohla byste mě pustit dál?“

Dívka na chvíli zaváhala a pak řekla: „No dobrá, když musíte jít dál, tak asi musíte. Momentíček. Něco si obléknu… Prosím.“

Otevřela dveře dokořán. Vtrhl jsem do pokoje a rychle dveře zakopnul. Zrzka na mě pohlédla vytřeštěnýma očima plnýma hrůzy, uskočila a řekla: „Hele, tohle se ti nepovede. Za chvíli je tu policie!

Já…“

Zamířil jsem přímo k rohu koberce. Zrzka se na mě vrhla, ale já ji setřásl. Nadzvedl jsem roh a neviděl nic než podlahu. Věděl jsem však, že tam ty perly někde jsou, a tak jsem se díval dál a prohmatával podlahu prstem. Až jsem to konečně našel: dovedně zamaskovanou skrýš v dřevěných podlahových prknech. Otevřel jsem ji. Můj balíček ležel uvnitř a pod ním hromádka dopisů.

Sklonil jsem se, abych zakryl tělem výhled na to, co dělám, vytáhl jsem perly i dopisy a strčil si je do vnitřní kapsy kabátu.

Když jsem se napřímil, znovu jsem se díval do hlavně.

„Říkala jsem ti, že se ti to nepovede,“ upozornila mě zrzka. „Řeknu, že jsi přepadl to klenotnictví a pak jsi vtrhl sem. Co s tím hodláš dělat?“

„Nic,“ odpověděl jsem s úsměvem. „Mám všechno, pro co jsem si přišel.“

„Můžu tě zabít,“ řekla zrzka, „a policie mi ještě poděkuje.“

„To bys mohla,“ přitakal jsem, „ale hezké holky muže nezabíjejí.“

Viděl jsem, jak se jí obličej zkroutil návalem emocí. „Houby nezabíjejí!“ vykřikla a stiskla spoušť.

Úderník dopadl na prázdný bubínek. Zrzka si přiložila ukazováček levé ruky na ukazováček pravé a znovu zmáčkla spoušť. Oči jí vášnivě planuly. Šestkrát naprázdno cvakla do prázdného bubínku a nakonec po mně mým revolverem mrštila. Chytil jsem ho za hlaveň a uhnul před jejím přískokem. Zrzka zakopla o křeslo a dopadla na pohovku.

„Jenom klid,“ řekl jsem.

Zrzka zvýšila hlas a začala mě častovat urážkami. Po prvních dvaceti vteřinách jsem dospěl k závěru, že mi nejsou známy žádné nadávky, které by neznala i ona. Vrhla se k telefonu a začala do sluchátka ječet: „Policejní ústředí!“ Ale to už jsem za sebou zavřel dveře a neslyšně vyšel na chodbu.

Ve vestibulu jsem si strhl lepenkovou masku, namočil kousek vaty v ředidle a očistil si tváře a čelo od kousků lepidla, které mi ulpěly na kůži. Zmuchlal jsem masku do kuličky, obešel auto a odjel pryč.

Sirénu policejního automobilu jsem zaslechl až ve chvíli, kdy jsem byl o tři ulice dál. Prohnal se kolem mě nejméně stovkou.

Když jsem v domě Pembertonových míjel Olivein pokoj, zakašlal jsem. Vešel jsem do svého pokoje a čekal. Nedělo se nic. Vytáhl jsem tedy dopisy a prohlédl si je. Byly pěkně vášnivé. Někteří lidé si rádi vylévají srdce na papír a Harvey Pemberton v tom zašel až úplně do krajnosti.

Zaslechl jsem zaškrábání na dveře, které se vzápětí pomalu otevřely. Paní Pembertonová vešla do mého pokoje tak, jako by si svůj vstup předem pečlivě nacvičila. Postavila se na světlo celá v krajkách. „Manžel ještě nepřišel,“ oznámila mi. „Ale může tu být každou chvíli.“

Prohlédl jsem si ji. „I když jsem jako pouze tvůj bratr,“ povídám, „nemyslíš, že by se mu mnohem víc líbilo, kdybys měla na sobě něco hmatatelnějšího?“

„Nosím, co chci,“ odpověděla mi. „A koneckonců, ty přece jsi můj bratr.“

„No, tak si na to aspoň obleč župan,“ doporučil jsem jí, „abych neměl sklon na to zapomínat.“

Olive udělala krok nebo dva ke dveřím a zastavila se. „Nemusíš být tak konvenční,“ řekla.

„To si myslíš ty.“

„Chci vědět, co jsi zjistil.“

„Máš to v suchu,“ řekl jsem jí. „Teď už potřebujeme jen…“ V tu chvíli jsem se zarazil, neboť jsem venku zaslechl zvuk automobilu. Motor vrněl způsobem, který se mi pranic nelíbil, a řidič musel parádně spálit gumy, když vší silou dupl na brzdy a zastavil.

„To je Harvey,“ řekla paní Pembertonová.

„Harvey by přece neparkoval auto u obrubníku před domem, ne?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ připustila Olive. „Vrať se do pokoje.“ „Ale já nechápu, proč jsi tak…“ „Tak mazej!“ poručil jsem. „No dobrá, rytíři Galahade,“ ulevila si.

Vyrazila přes chodbu do svého pokoje. Zaslechl jsem dusot nohou, když někdo oběhl dům k zadním dveřím. Poté jsem tytéž nohy uslyšel na schodech. Přeběhly přes verandu a vzápětí se ozvalo asi pět táhlých a naléhavých zazvonění domovního zvonku.

Zasunul jsem náboje do prázdných komor revolveru, zhasl jsem světla, otevřel dveře, zvedl tašku a čekal.

Slyšel jsem, jak paní Pembertonová míří k horní straně schodiště a pak tam chvíli stojí a poslouchá. Za okamžik se ozvalo šustění šatů a Olive sešla po schodech dolů. Vystoupil jsem na chodbu a zůstal nehybně stát.

„Kdo je to?“ slyšel jsem ji říkat.

„Policie,“ rozlehla se na chodbě odpověď tlumená vchodovými dveřmi. „Otevřete.“

„Ale já… já to nechápu.“ „Otevřete!“

Olive odemkla dveře. Slyšel jsem, jak do haly vcházejí nějací muži a jak jeden z nich říká: „Jsem poručík Sylvester. Chci s vámi mluvit. Vy jste paní Pembertonová?“

„Ano, ale nechápu, co vás sem v tuto hodinu přivádí. Koneckonců, poručíku, já…“

„Je mi líto,“ přerušil ji poručík, „jde o vašeho manžela. Kdy jste ho viděla naposledy?“

„No, ještě dnes večer.“ „V kolik hodin večer?“ „To přesně nevím.“ „Kde jste ho viděla naposledy?“ „Sdělíte mi laskavě důvod vašich otázek?“ „Kde,“ zopakoval poručík, „jste svého muže viděla naposledy?“ „No, když to tolik musíte vědět, přijel sem na večeři a asi o půl osmé opět odjel do kanceláře.“

„A od té doby jste ho neviděla?“ „Ne.“

„Je mi líto, paní Pembertonová,“ řekl policista, „ale přibližně před půl hodinou nalezl správce tělo vašeho muže na podlaze jeho kanceláře.“

„Tělo mého muže!“ zaječela Olive.

„Ano, paní,“ řekl poručík. „Byl zastřelen dvěma kulkami vypálenými z automatické pistole ráže třicet dva. Prázdné nábojnice se našly na podlaze jeho kanceláře. Ve vedlejší kanceláři vybavené rozpadajícím se stolem a dvěma židlemi jsme nalezli podomácku sdrátovanou mikrofonovou sestavu, která fungovala jako odposlouchávací zařízení. V zásuvce stolu jsme pak objevili zbraň, jíž byla vražda spáchána. Takže, paní Pembertonová, co o tom všem víte?“

Na vteřinu či dvě bylo ticho a pak Olive tenkým a zděšeným hlasem řekla: „No, já o tom nic nevím.“

„Co víte o té kanceláři vedle pracovny vašeho manžela?“

„Nic.“

„Nikdy jste tam nebyla?“

Tentokrát Olive nezaváhala. „Ne,“ řekla, „nikdy. Nevím, co vás vede k podezření, že bych svého muže špehovala. Možná si někdo najal nějaké detektivy. To já nevím.“

Vrátil jsem se po špičkách do svého pokoje, sebral jsem tašku a tiše vyrazil po chodbě k zadnímu schodišti. Z předpokoje jsem slyšel hřmotný mužský hlas přerušovaný v pravidelných intervalech tenkými, pronikavými a napůl hysterickými odpověďmi paní Pembertonové.

Po hmatu jsem našel cestu k zadnímu schodišti. V zadních dveřích bylo skleněné okno se zataženou záclonkou. Nadzvedl jsem roh a zadíval se přes sklo. Na pozadí světel, která sem pronikala z dvorku, jsem zahlédl siluetu ramenatého muže. V ruce držel pistoli na rozhánění demonstrací.

Vytáhl jsem z kapsy baterku a začal prozkoumávat kuchyni. Našel jsem dveře do sklepa a vešel do nich. Na podlaze nade mnou se ozývalo vrzání židlí a pak zvuk nohou přecházejících po domě.

Sklep byl opatřen malým okénkem. Odhrnul jsem pavučiny a setřásl pár pavouků, které jsem ucítil na ruce. Pohrál jsem si se západkou okenního rámu a otevřel jsem okénko. Vypadlo z pantů a zůstalo ležet vyklopené dovnitř. Vystrčil jsem tašku ven, tiše odříkal modlitbu k paní Štěstěně a vyskočil. Lokty jsem se zachytil cementového parapetu. Chvíli jsem se svíjel, kroutil a soukal nahoru, přičemž jsem si dával pozor, abych koleny nezachytil boční stranu okna a nevzal ji s sebou. Nakonec jsem se vyškrábal na trávník.

Tuto stranu domu nikdo nehlídal. Zvedl jsem tašku, po špičkách přešel přes trávník a prodral se živým plotem. Na vedlejším dvorku se rozštěkal pes. Otočil jsem se zpátky k chodníku a dal se do rychlé chůze. Ohlédl jsem se přes rameno a viděl, jak se v prvním patře domu Pembertonových rozsvěcují světla.

Přidal jsem do kroku.

Z telefonního automatu jsem zavolal starému E. B. Jonathanovi. Tomu se pranic nelíbilo, že ho někdo ruší ze spánku, ale k brblání jsem mu nedal příležitost.

„Vaše klientka tady,“ oznámil jsem mu, „má jisté potíže.“

„No,“ odpověděl, „to počká do rána.“

„Ne,“ trval jsem na svém, „myslím, že nepočká.“

„Proč ne?“

„Půjde do vězení.“

„Za co půjde do vězení?“

„Za to, že dvakrát zblízka vystřelila na svého muže automatickou dvaatřicítkou.“

„Zasáhla ho?“

„Přímo doprostřed.“

„A jak v tom figurujete vy?“ zeptal se Jonathan.

„Jako uprchlík před spravedlností, který s vámi hovoří z telefonní budky,“ odvětil jsem. „Správce domu dosvědčí, že jsem byl s ní, když jela nahoru do kanceláře, kde se ta střelba odehrála. Je to její pejsek. Stačí, aby luskla prsty, a on si lehne a převalí se na záda. Ona si zřejmě myslí, že by bylo příjemné udělat ze mě obětního beránka.“

„Myslíte obvinit z té střelby vás?“

„Přesně tak.“

„Proč si to myslíte?“

„Některým ženským bych věřil mnohem víc než vy, ale jiným zase mnohem míň. A téhle věřím mnohem míň.“

„Je to klientka,“ řekl E. B. nedůtklivě. „To by neudělala.“

„Já vím, že je to klientka,“ odpověděl jsem. „To ji možná zbavuje viny ve vašich očích, ale rozhodně ne v mých. Přinutil jsem ji vytáhnout pistoli z kabelky, aby nebyla v pokušení ji někdy použít. Přitom jsem na té bouchačce nechal svoje otisky. Až půjde do tuhého, vzpomene si na to a ten správce budovy odpřisáhne všechno, co mu poručí.“

E. B. několikrát mlaskl jazykem o patro. „Okamžitě tam pošlu Bonifaceho,“ řekl. „Kde vás může vyhledat?“ „Nikde,“ řekl jsem a zavěsil.

U vlakového nádraží se nacházel stánek s hamburgery s nepřetržitým provozem. Poručil jsem si šest kousků se spoustou cibule a nechal si je zabalit do pytlíku. Když jsem řešil Diane Lockeovou, všiml jsem si, že nedaleko jejího bytu stojí penzion. A tak jsem tam zamířil.

Recepční bručela, že už je moc hodin, ale když jsem jí zaplatil na dva dny dopředu, ukázala mi pokoj.

„Pracuji v noci,“ řekl jsem jí, „a přes den spím. Prosím, ať mě nikdo neruší.“

Sdělil jsem jí, že jsem Peter J. Gibbens ze Seattlu. Recepční to ospale spolkla a odkráčela pryč. V pokoji jsem našel cedulku „Nerušit“ a pověsil jsem ji na dveře. Ty jsem pak zamkl a odebral se na kutě.

Zhruba ve tři hodiny odpoledne jsem se vyplížil na chodbu na průzkum. Na recepci ležely noviny. Jedny jsem si vzal, položil na pult niklák a vrátil se do pokoje.

Z titulní stránky na mě civěla moje vlastní fotka. „Peter Wennick, pracovník renomované advokátní kanceláře v metropoli, je hledán místní policií za účelem výslechu v souvislosti s vraždou Harveye Pembertona,“ hlásalo tučné černé písmo.

Byl to těžký kalibr: paní Pembertonová „řekla všechno“. Na zmíněnou advokátní kancelář se prý obrátila v souvislosti s několika dopisy, jejichž autor se ji snažil vydírat. Kancelář uvedla, že jsem „poslíček a detektiv“. Vyslala mě, abych situaci prošetřil a podal zprávu o zjištěných skutečnostech. Paní Pembertonová mě zavedla do kanceláře, do níž za pomoci spřáteleného správce instalovala odposlouchávací zařízení. Já poté poslouchal rozhovor mezi jejím manželem a „ženou figurující v případu“.

Pod záminkou odchodu na toaletu jsem prý poté odjistil západku dveří kanceláře, abych se do ní mohl kdykoliv vrátit. Paní Pembertonová ji při odchodu zapomněla opět zajistit. Díky tomu jsem měl příležitost vrátit se později do budovy a získat přístup do místnosti.

Správce si vzpomíná, kdy jsme odcházeli. Přibližně o hodinu později zaslechl tlumené zvuky, které mohly být dvěma ranami z pistole. Původně se domníval, že to jen nějakému nákladnímu automobilu střílí z výfuku. Právě se nacházel ve sklepě a četl si. Zvuky zdánlivě vycházely z boční uličky, ale mohlo jít i o ozvěnu výstřelů odraženou od zdí sousední budovy. Lékaři stanovili dobu úmrtí na půl hodiny až hodinu a půl po našem odchodu z kanceláře.

Paní Pembertonová trvala na tom, že odjela domů, zatímco já jsem pak okamžitě vyrazil pryč. Kam, to netušila. Když jsem se vrátil, oznámil jsem jí, že mám pro ni dobré zprávy, ale než jsem ji stačil blíže informovat, dorazila do domu policie a začala ji vyslýchat v souvislosti s úmrtím jejího manžela. Já jsem unikl sklepním okénkem, zatímco policie prohledávala dům.

Arthur H. Bass, Pembertonův partner, vypověděl, že Pemberton byl v posledních několika dnech velice ustaraný. Oznámil mu prý, že mu nezbývá než navýšit své hotové prostředky, a proto mu nabídl prodej majetkového podílu ve firmě za mnohem nižší než skutečnou cenu. Bass mu na to neochotně učinil nabídku odkupu za nominální hodnotu, ale zároveň Pembertonovi doporučil, aby ji nepřijímal. Když o ní Pemberton skutečně odmítl byť jen uvažovat, Bass se zaradoval, protože nechtěl o Pembertona jako o partnera přijít. S Pembertonem se prý setkal na jeho vlastní žádost.

Okresní státní zástupce prohlásil, že vyslechl „ženu figurující v případu“. S ohledem na skutečnost, že ji Pemberton podle všeho „zneuctil“ a že se přibližně v době jeho zavraždění jakýsi sexuální maniak dobýval do jejího bytu, pročež musela zavolat policii, byla zbavena veškeré zodpovědnosti.

Jak vypověděla, onen sexuální maniak, veden evidentně milostnou touhou, zaklepal u ní na dveře a oznámil jí, že přepadl klenotnictví v přízemí jejího domu. Ona to bezodkladně ohlásila na policii, která ji navštívila v bytě a nalezla ji zde velmi spoře oblečenou, velmi rozrušenou a velmi otřesenou. Policejní záznam jejího telefonátu prokázal, že se policie dostavila do jejího bytu přibližně v době, kdy správce zaslechl výstřely, jež očividně ukončily Pembertonův život.

Paní Pembertonová, pokračovala reportáž, nemohla poskytnout žádné informace, které by potvrdily její alibi, avšak policie ji přesto s největší pravděpodobností zcela zbaví podezření a zaměří se na pátrání po Peterovi Wennickovi, poslíčkovi advokátní kanceláře.

Cedric L. Boniface, pracovník zmíněné kanceláře, byl vývojem událostí nesmírně šokován. Spěšně odcestoval do města a nyní se zdržuje v hotelu Palace. Úřady mu prozatím neumožnily rozhovor s paní Pembertonovou, ale pravděpodobně tak učiní v raných odpoledních hodinách. Pan Boniface podle svého tvrzení „doufá, že se pan Wennick bude schopen očistit“. Toť vše.

Jen tak pro zábavu jsem otočil na stránku s inzeráty. Je to takový můj zvyk. Vždycky je v novinách pročítám. Pod hlavičkou: „Různé, těsně před uzávěrkou,“ jsem narazil na inzerát, který mě zaujal. Stálo v něm prostě: „P. W. Můžu nějak pomoci? Zavolej mi kdykoliv. M. D.“

Tomu říkám holka! Starý E. B. Jonathan se svou úchylnou, pokroucenou a žárlivou představou o opačném pohlaví apriorně podezíral všechny ženy s výjimkou klientek. Klientky pro něj byly posvátné. Zatímco já bral ženy tak, jak se ke mně chovaly. A Mae Deversová při mně stála v dobrém i ve zlém.

Paní Pembertonová se přede mnou producírovala v průsvitném hedvábí, a když jsem jí poradil, ať si oblékne alespoň župan, nazvala mě rytířem Galahadem. A sotva začalo jít do tuhého, bez mrknutí oka mě předhodila vlkům. Otázka zněla, zda svého muže zavraždila ve chvíli, kdy jsem byl na toaletě, nebo zda se do budovy vrátila někdy později a mne si pořídila jen proto, aby mě použila jako návnadu pro policii. Pokud platila druhá možnost, pak jsem musel uznat, že odvedla po čertech dobrou práci.

Moje večeře se skládala ze dvou studených hamburgerů. Kolem páté hodiny jsem si přitáhl židli před okno a začal pozorovat dění na ulici. Ta zrzka mě obvinila, že jsem sexuální maniak, a tak jsem se jím teď hodlal stát.

Neviděl jsem Diane Lockeovou přicházet ani odcházet, stejně jako jsem neviděl nikoho jiného, koho bych znal. Po setmění se v jejím bytě rozsvítilo světlo. Seděl jsem u okna a čekal. Zhruba v devět hodin jsem si dal další hamburger. Čekání už mě unavovalo, a tak jsem se rozhodl, že tu hru uspíším. Vyhledal jsem telefonní číslo do kanceláře firmy Bass & Pemberton a naučil se je nazpaměť. Podle seznamu sídlila firma na Temple Street 491. Oholil jsem se, učesal a oblékl si šaty, ve kterých mě žádný z mých nových přátel ještě neviděl. Přešel jsem přes ulici do domu, vyšel po schodech a zaklepal na dveře bytu 3A.

Zprvu se nic nedělo. Poklekl jsem na jedno koleno, odloupl uschlou žvýkačku z jedné dírky ve dveřích a nakoukl dovnitř. Zrzka se blížila ke dveřím. Měla na sobě šaty.

Napřímil jsem se právě ve chvíli, kdy otevřela dveře a zeptala se: „Co je?“

„Jsem od policie,“ řekl jsem tentokrát vysokým nosovým hlasem. „Přišel jsem ověřit ten váš včerejší telefonát na policejní ústředí.“

„Ano?“ zeptala se. Až do této chvíle mě neviděla bez masky. „A co chcete vědět?“

„Chci ověřit obsah vašeho telefonátu,“ řekl jsem jí. „Kdyby vám to nevadilo, rád bych šel dál.“ Vstoupil jsem dovnitř dříve, než stačila něco namítnout. Zamířil jsem k židli a posadil se. Zrzka si sedla na druhou židli.

Židle, na které jsem seděl, byla ještě teplá. „Promiňte,“ řekl jsem, „vy jste seděla zde?“

„Ne. Já seděla na téhle židli,“ odpověděla Diane. Pohlédla na mě a dodala: „Vás už jsem někde viděla. Máte ve tváři něco povědomého. A řekla bych, že už jsem slyšela i váš hlas.“

Zašklebil jsem se na ni a řekl: „Dámě nikdy neodporuji, ale jsem si jist, že kdybych vás někdy potkal, pamatoval bych si to do sto deseti let.“

Zrzka se usmála a zkřížila nohu přes nohu. Zadíval jsem se na popelník. Ležely v něm dva oharky. Oba doutnaly. A byla v něm jen jediná sirka zlomená napůl.

Diane sledovala můj pohled, zasmála se a típla nedopalky.

„Vždycky nechávám špačky hořet,“ poznamenala. „Co že jste to chtěl?“

Zajel jsem rukou pod klopu kabátu a uvolnil jsem revolver. „Slečno Lockeová,“ řekl jsem, „jistě chápete, že časový prvek hraje v tomto případu významnou roli. Jde mi o otázku, kdy přesně jste telefonovala na policii a kdy přesně policie dorazila sem. Chceme pečlivě prověřit všechny tyto časy. Za tím účelem jsem již ověřil vaše hovory u telefonní společnosti. Zdá se, že jste velmi krátce poté, co jste volala na policii, telefonovala na Temple Street 491. Můžete mi o tom hovoru něco říci?“

Diane si chvíli prohlížela nalakované nehty, pak zvedla oči a řekla: „Ano, to můžu. Volala jsem panu Pembertonovi.“ „Proč jste mu volala?“

„Myslím, že mne pochopíte, když vám řeknu, že jsem měla k panu Pembertonovi v mnoha ohledech blízko. On… tedy… on mě sice podvedl a zradil, ale i tak… Prostě mi bylo líto, že jsem ho přivedla do nesnází. Zavolala jsem mu, abych se mu omluvila.“

„Vy jste s ním hovořila?“ Od neustálého umělého zvyšování hlasu mě pomalu začínalo dráždit hrdlo.

Diane znovu zaváhala a pak řekla: „Ne, nezvedl mi telefon.“ „Telefonní společnost vás má na tarifu omezených volání,“ řekl jsem. „Podle jejich informací se ten hovor uskutečnil.“ Zrzka si znovu prohlédla vlastní prsty.

„Někdo mi to zvedl,“ řekla, „ale představil se mi jako správce, který tam uklízí kanceláře. A tak jsem zavěsila.“

Teď už jsem věděl všechno, co jsem chtěl. „Víš,“ řekl jsem vlastním hlasem, „ušili na tebe špinavou boudu, Diane. Myslím, že Bassovi bylo úplně jedno, jestli z toho něco vytřískáš, nebo ne. Šlo mu jen o Pembertonův podíl ve firmě. Dokonce ho musel získat, protože celou dobu čachroval s financemi. To on byl tím tajemným advokátem za tebou. Jsi jeho ženská a on tě navedl, abys Pembertonovi trochu popletla hlavu, protože doufal, že se do toho Pemberton zaplete tak silně, že on pak bude moci uplatnit tu čímanskou klauzuli v podílnické smlouvě a odkoupit jeho podíl za dva tisíce dolarů. Jenže když Pemberton prohlásil, že nechá provést celkový audit účetních knih, aby zjistil, jakou má jeho podíl cenu, Bass propadl panice.“

Diane zbledla jako stěna, ale neříkala nic.

„A sotva odešel ten tvůj ,lupič‘,“ pokračoval jsem, „a ty jsi zjistila, že nemáš ty dopisy, zavolala jsi Bassovi a řekla mu, co se stalo. On ve své soukromé pracovně čekal na telefon a taky na to, až se Pemberton vrátí a v nejvyšší nouzi přijme jeho nabídku.

Jenže Bass byl pořádně mazaný. Nejspíš mu došlo, že nejsem bratr Olive Pembertonové. Napadlo ho, že jsem detektiv. Což znamenalo, že Olive ví o Pembertonově aférce s tebou. Navíc byl dost chytrý na to, aby si spočítal, že v Pembertonově kanceláři může být instalováno odposlouchávací zařízení. A tak se vydal na průzkum. Dveře sousední kanceláře byly odemčené, takže vešel dovnitř, prohlédl si ten aparát a našel pistoli. Očividně ji tam nechala buď Olive, nebo já. Dala se vystopovat k někomu z nás dvou. Vypadalo to jako tutovka. A tak vzal pistoli, zastřelil Pembertona a zase ji vrátil.

Zavraždit Pembertona byla jediná možnost. Bez těch dopisů by celý Bassův vyděračský plán přišel vniveč. Nezískal by žádné peníze, jimiž by mohl zamáznout manko, které by audit objevil. Což znamenalo, že by šel do vězení. Tedy, on tam půjde tak jako tak a zůstane tam tak dlouho, až uzraje pro borovou truhlu.“

V tom okamžiku mě zrzka samozřejmě poznala. „Ty a ty tvoje perly,“ ušklíbla se, ale její úšklebek měl pouze zamaskovat rostoucí úděs v očích.

„Ale teď,“ pokračoval jsem nerušeně, „stojíš Bassovi v cestě. Bass nesmí dopustit, aby se policie dozvěděla, že za tím vyděračským plánem stál on, a ty můžeš dokázat, že tomu tak bylo. Takže se pokusí se nás obou zbavit.“

„Něco takového by Arthur nikdy neudělal,“ zaplakala Diane.

Dveře šatníku jsem měl před sebou a dveře koupelny za sebou. Na dveřích šatníku bylo naštěstí zrcadlo, které mi umožňovalo výhled i na koupelnu. Nespouštěl jsem ze zrcadla oči.

„Ale udělal,“ řekl jsem, „a ty to dobře víš. Už teď se jedné vraždy dopustil. Proč by sem jinak dnes večer chodil, aby ti řekl, že nesmíš za žádných okolností přiznat, že jsi s ním mluvila přes telefon?“

Diane si olízla rty. „Jak tohle všechno víš?“ zeptala se.

„Protože je znám,“ odpověděl jsem. „Protože vím, že lidé, kteří někdy pracovali jako lesní správci ve vyprahlém kraji, mají bez výjimky ve zvyku lámat sirky napůl, než je odhodí. Takže vím, že tady byl i včera večer, protože v tvém popelníku ležely zlomené sirky. Poslal tě, abys Harveymu Pembertonovi utáhla šrouby. Vím, že je tady i dneska. A vím, že byl včera večer v kanceláři. Mluvil s Harveym Pembertonem těsně předtím, než jsi tam přišla ty. Neslyšel jsem ho odjíždět výtahem, takže vím, že po skončení toho rozhovoru odešel do své soukromé pracovny. A byl tam i v době, kdy jsem odtamtud odešel. Já jsem Wennick.“

„Ale on by nic takového neudělal,“ řekla zrzka. „Arthur by toho nebyl schopen.“

„Ale volala jsi mu hned po tom, co jsem ti ukradl ty dopisy, a sdělila mu to, že ano?“

„Ano,“ připustila. „Já…“

Dveře za mnou se asi o centimetr pootevřely. Všiml jsem si, jak z koupelny pomalu vykukuje hlaveň, ale teprve ve chvíli, kdy jsem měl prsty na vlastním revolveru, jsem si konečně uvědomil, že tahle hlaveň nemíří na mě, nýbrž na ni.

„K zemi!“ zaječel jsem.

Myslím, že ji můj křik napůl vyděsil k smrti. Nevrhla se k zemi, ale ucukla přede mnou, jako bych po ní místo okřiknutí mrštil cihlu. Ozval se výstřel. Kulka prosvištěla přesně místem, kde měla zrzka ještě před chvílí hlavu, a zaryla se do omítky. Otočil jsem se a vypálil skrz dveře ránu. Viděl jsem, jak hlaveň zakolísala. Vystřelil jsem ještě jednou a to už se objevila celá paže, která klesla k podlaze. Pistole vypadla z bezvládných prstů a Arthur Bass se celým tělem zhroutil do pokoje.

Starý E. B. se na mě mračil a drobná očka mu zlovolně planula nad modrobílými váčky. „Wennicku,“ oslovil mě, „vypadáte jako čert!“

„Omlouvám se,“ hlesl jsem.

„Vypadáte jako zpustlík.“

„Ještě jsem se neholil.“

„Podle všech dostupných zpráv,“ pokračoval E. B., „jste tu Pembertonovu vraždu osvětlil a culvertonská policie vás včera před desátou hodinou večerní s poděkováním propustila. Cedric Boniface seděl v právnické knihovně a sepisoval zprávu o otázce úkladného jednání v souvislosti s vraždou. Netušil, co se stalo, ještě ve chvíli, kdy policie získala výpověď umírajícího Basse a vy jste odešel.“

Přikývl jsem.

„Tak proč jste se mi, kčertu, nehlásil?“ okřikl mě E. B.

„Omlouvám se,“ řekl jsem mu, „ale měl jsem jisté společenské povinnosti.“

„Společenské povinnosti!“ láteřil E. B. „Byl jste s nějakou ženskou!“

Přikývl jsem. „Byl jsem venku s jistou mladou dámou. Slavili jsme její narozeniny.“

E. B. začal praskat klouby. „Venku s jistou mladou dámou!“ zahřměl. „Nechal jsem sledovat váš byt, abych byl okamžitě uvědomen o vašem příchodu. Vrátil jste se až dnes v šest hodin ráno.“

Poslouchal jsem tupé praskání kloubů a pak se na Jonathana zaculil. „Ta mladá dáma,“ řekl jsem, „přišla shodou okolností na svět v pět hodin ráno, takže jsem musel počkat, abychom to mohli oslavit. A jestli mi nevěříte, klidně se zeptejte Mae Deversové.“

*

DEN BLBEC, NOC BLBEC (1904)

Ed Gorman

Je-li všestrannost ctností, pak je Ed Gorman vskutku ctnostným člověkem. Již téměř dvacet let je velmi plodným spisovatelem hned ve třech různých žánrech: píše detektivky, horory a westerny. Kromě toho je autorem celé řady krátkých povídek a ve Spojených státech a Velké Británii bylo v době psaní této stati v tisku šest sbírek jeho břitkých a kousavých děl. Kirkus o tomto autorovi napsal: „Gorman je jedním z nejoriginálnějších spisovatelů kriminálních románů,“ přičemž zvlášť vyzdvihl jeho sérii se Samem McCainem a soudkyní Whitneyovou, která se odehrává v padesátých letech v malém městečku ve státě Iowa a jíž se po celých Spojených státech dostalo uznalé kritiky. Jelikož Gorman žije v Cedar Rapids ve státě Iowa, zřejmě nikoho nepřekvapí, že se ve svém díle soustředí na aspekty života na americkém Středozápadě. Pokud jde o množství detailů, které do svých románů i povídek vnáší, je nutno konstatovat, že Gorman má značné životní zkušenosti, a jeho postřehy o životě, lásce a pocitu marnosti tak činí jeho knihy ještě bohatšími. Jeho zatím poslední román nese název Relentless (Neúprosný).

Ze všeho nejdříve musíte pochopit, že jsem ji našel úplnou náhodou. Hledal jsem zrovna nějaké místo, kam bych ukryl dárek k Lauřiným narozeninám — koupil jsem jí perlový náhrdelník, jaký si přála k novým černým šatům, které si sama pořídila —, a nechtěl jsem udělat nic jiného než tu dárkově zabalenou krabičku položit do druhé zásuvky jejího prádelníku…

… a ona tam ležela.

Obyčejná obálka s jejím jménem nadepsaným uprostřed rozmáchlým mužským rukopisem a opatřená známkou s Elvisem Presleym v horním rohu. Razítko bylo dva dny staré.

Sotva jsem si jí všiml, zavolala na mě Laura z obývacího pokoje: „Tak pa, miláčku, uvidíme se v šest.“ Poslední dva roky šetříme na dům, takže máme jen jedno auto. Laura odchází do práce o hodinu dřív než já, a tak ji vozí jedna žena, která bydlí o pár bloků dál. Já ji vyzvedávám kolem šesté večer, když mě někdo vystřídá v prodejně počítačů, kde pracuji. Mám sice doktorát z anglické literatury, ale při současném stavu ekonomiky mi to není mnoho platné.

Jednou jsem viděl scifi film, kde nějaký chlápek zapaloval předměty jenom tím, že se na ně upřeně díval. O něco podobného jsem se teď pokoušel s dopisem, který dostala moje žena. Chtěl jsem ho spálit, abych nemusel číst, co se píše uvnitř, a aby mi to nezlomilo srdce.

Zavřel jsem zásuvku.

Může to být něco úplně neškodného. Koneckonců bude mít na jaře patnáct let po maturitě. Třeba je to některý z jejích starých spolužáků. A třeba to mužské písmo vůbec není zas tak mužské. Třeba tu adresu napsala žena dramaticky vzepjatým rukopisem.

Laura vždycky říkala, že jsem starý žárlivec, a tohle byl rozhodně důkaz. Neškodný dopis zastrčený neškodně v zásuvce prádelníku. A mně přitom bušilo srdce, po tváři mi stékal studený pot a třásly se mi prsty.

Proboha, nejsem já ubožák? Neměl bych se za sebe stydět?

Odešel jsem do koupelny, napěnil si bradu a absolvoval obvyklou ranní patnáctiminutovku skládající se z oholení, sprchy, vycídění své irské tváře s kulatými líčky a uhlazení řídnoucích irských vlasů, tedy pokud vlasové váčky mohou mít národnost.

Vrátil jsem se do ložnice a oblékl si bílou košili, modrou kravatu, tmavě modré sako a béžové kalhoty. Celkem vzato jsem vypadal úplně jako sedmdesát až osmdesát milionů dalších mužů, kteří se v toto slunečné dubnové ráno chystali do práce.

Postavil jsem se doprostřed ložnice a dlouze civěl na Lauřin prádelník. Možná přece jen ten dopis nespálím. Možná zapálím celý prádelník.

Hodiny po dědečkovi v obýváku odbily půl devátou. Jestli okamžitě nevyrazím, přijdu do práce pozdě, a když někdo přijde pozdě, nevyhne se seřvání od paní Sandersové, naší šéfové. Každý, kdo věří báchorce, že svět by byl mnohem laskavější, kdyby ho řídily ženy, by měl strávit pět minut s paní Sandersovou. Vsadím se, že Hitler by si pověsil na stěnu její plakát.

Prádelník. Dopis. Mužský rukopis.

Co s tím udělám?

Jelikož jsem se zatím nerozhodl, jestli si ten dopis přečtu, nebo ne, napadala mě pouze jedna věc. Jednoduše si ho vezmu s sebou do práce. A pokud se rozhodnu ho otevřít, můžu se na něj rychle mrknout během pauzy na oběd.

Ale pravděpodobně ho vůbec číst nebudu. Pokud jde o Lauru, choval jsem k ní obrovskou důvěru a nechtěl jsem sám v sobě vidět obsedantního chlápka, který pročítá své ženě poštu.

Sáhl jsem do zásuvky prádelníku.

Moje prsty se dotkly dopisu.

Už jsem si byl skoro jistý, že ho číst nebudu. Koneckonců mě v práci nejspíš čeká tolik úkolů, že na to všechno zapomenu.

Ale pro případ, že bych se přece jen rozhodl…

Popadl jsem dopis, zastrčil ho do kapsy saka a zavřel jsem zásuvku. V kuchyni jsem si dal poslední šálek kávy a přečetl si v novinách horoskop. Jako vždy špatné zprávy. Neměl bych ty pitomosti vůbec číst… Ale to už jsem vyrazil z bytu k malé toyotě zaparkované u obrubníku.

O šest bloků dál jsem zůstal stát. Jeden náš spřátelený mechanik prohlásil, že se nám do palivového čerpadla dostává vlhkost. Neví prý jistě proč. Už jsme s tím u něj byli třikrát, ale auto se nám pořád několikrát týdně zastavuje.

Když jsem asi v deset hodin pospíchal na schůzi o výsledcích prodeje, kterou se paní Sandersová rozhodla svolat, upadlo mi pero. Jakmile jsem se pro něj ohnul, vypadly mi z kapsy brýle, a když jsem se je snažil zvednout, učinil jsem jeden krok navíc a postavil všech pětaosmdesát kilogramů své váhy přímo na ně. Uslyšel jsem, jak něco prasklo.

Než jsem pero a brýle opět sebral, zavírala již paní Sandersová dveře a zahajovala schůzi. Spěchal jsem chodbou k zasedačce a snažil se odhadnout rozsah napáchaných škod. Přidržel jsem brýle na světle. Prostředkem pravé čočky se klikatě táhla výrazná prasklina. Nasadil jsem si brýle na oči. Přes prasklinu byl výhled ještě obtížnější, než jsem si myslel.

Paní Sandersová, velice přitažlivá padesátnice oddaná elegantním šedým kostýmům a planoucím modrým pohledům, nás jako vždy varovala, že pokud se prodej našich počítačů nezvedne, dva nebo tři lidé v této místnosti si pravděpodobně budou hledat místo. A to brzy. Právě když to dořekla, střetla se pohledem se mnou. „Jaký měsíc máte například vy, Donaldsone?“

„Jaký mám měsíc?“

„Neslyším tu někde papouška?“ řekla paní Sandersová a několik prodejců se zasmálo.

„Nemám zvlášť špatný měsíc.“

Paní Sandersová unaveně přikývla a rozhlédla se po místnosti. „Musíme klást tady Donaldsonovi další otázky? Nesděluje nám všechno, co potřebujeme vědět, když říká: ,Nemám zvlášť špatný měsíc?‘ Co slyšíme, když nám to Donaldson říká?“

Až do dnešního rána jsem si nevšiml, jak moc mi paní Sandersová připomíná slečnu Hutchisonovou, mou učitelku ve čtvrté třídě. I její oblíbenou zbraní bylo ponižování.

Dick Weybright zvedl ruku. Dick Weybright zvedá ruku vždy, když má možnost pomoci paní Sandersové někoho ponížit.

„Když nám to říká, slyšíme poraženectví,“ řekl. „Slyšíme poraženectví a vážný nedostatek hrdosti.“

Dvakrát týdně nás paní Sandersová nutí poslouchat motivační kazety. Znáte to: „Já svůj příjem zvýšil, zvyš ten svůj i ty,“ a podobné věci. A nikdo nebere tyto kazety vážněji než Dick Weybright.

„Velmi dobře, Dicku,“ řekla paní Sandersová. „Poraženectví a nedostatek hrdosti. A to nám tady o Donaldsonovi říká vše, co potřebujeme vědět. Stejně jako nám jeho prasklé brýle říkají o něm i něco dalšího, viďte?“

Dick Weybright znovu zatřepetal rukou. „Nedostatek sebeúcty.“

„Přesně tak,“ přitakala paní Sandersová a chladně se na mě usmála. „Nedostatek sebeúcty.“

Znovu mě oslovila až ve chvíli, kdy jsem odcházel z místnosti. Upustil jsem totiž nějaké papíry, a než jsem je opět zvedl z podlahy, byl jsem již s paní Sandersovou sám. Když jsem se obrátil a vyrazil ke dveřím, slyšel jsem, jak se ke mně zezadu blíží.

„Něco jste tu zapomněl, Donaldsone.“

Otočil jsem se. „Eh?“

Paní Sandersová zamávala ve vzduchu Lauřinou obálkou. Pak si přečetla jméno adresáta a oči se jí naplnily zvědavostí. „Snad k nim taky nepatříte, nebo snad ano, Donaldsone?“

„Ke komu?“

„K mužům, kteří čtou manželkám poštu.“

„Ach tak. K těmhle. Aha.“

„Patříte?“

„Ne.“

„Tak co u vás dělá tohle?“

„Co u mě dělá tohle?“

„Zase tu slyším toho papouška.“

„Nejspíš jsem ho omylem sebral ze stolu.“

„Ze stolu?“

„Z malého edvardovského stolu pod zrcadlem v hale. Vždycky tam pokládáme poštu.“

Paní Sandersová znovu zavrtěla hlavou. A to notně. „Vy k nim taky patříte, viďte, Donaldsone? Stejně jako moji první tři manželé, hajzlové jedni.“

Podala mi obálku, protáhla se kolem mě a zmizela na chodbě.

Nedaleko od řeky se rozkládá park, kde obvykle obědvám, když jsem během dne v centru. Většinu času tu krmím holuby.

Dnes jsem naopak většinu času civěl na obálku, která ležela na lavičce vedle mě. Vál teplý jarní větřík a já napůl doufal, že si obálku vezme a odnese.

Nyní jsem už litoval, že jsem tenhle kus papíru s mužským rukopisem nenechal ležet, kde jsem ho našel, protože jsem stále obtížněji odolával pokušení vytáhnout z obálky dopis a rychle si ho přečíst.

Podíval jsem se na hodinky. Za dvacet minut jsem se musel zvednout a vrátit se do práce. Dvacet minut koukání na dopis. Dvacet minut odolávání pokušení.

Dvacet minut — není v tom laciná symbolika? —, během nichž se obloha proměnila z blankytné modři v temnou a zlověstnou duchnu. V této fázi jsem již byl téměř skálopevně přesvědčen, že dopis musel napsat muž. Proč by ho jinak Laura ukrývala v zásuvce? Kromě toho jsem dospěl k závěru, že obálka musí obsahovat něco pěkně nekalého.

Že by Laura někoho měla? Že by se rozhodovala, jestli s někým uteče?

Cestou zpátky do kanceláře jsem opatrně vysoukal dopis z obálky a přečetl si ho. Přesněji řečeno jsem si ho přečetl čtyřikrát. A pokaždé jsem se cítil hůř.

Chris Tomlin, ten její směšně pohledný, směšně bohatý a směšně uhlazený přítel z vysoké školy, se tedy opět vrátil do jejího života.

O zbytku odpoledne vám toho moc nepovím. Bylo to všechno strašně mlhavé: mluvily na mě nějaké hlasy, kolem zvonily nějaké telefony, tiskárny na mě chrlily nějaké papíry, ale já nereagoval. Připadal jsem si, jako bych se potácel na dně tak hlubokého oceánu, že ke mně neproniklo žádné světlo ani zvuk. Chris Tomlin. Panebože.

Četl jsem ten dopis pořád dokola a přestal jsem až ve chvíli, kdy jsem ho znal úplně nazpaměť a mohl jsem si ho v duchu pročítat i bez vizuální pomoci.

Drahá Lauro,

stále jsem na Tebe nezapomněl — ani Ti neodpustil, že jsi přede mnou dala přednost víš komu.

Tento pátek budu ve Vašem krásném městě. Co kdybys za mnou v poledne přišla do Fairmontu na oběd?

Pokud máš zájem, můžeš mě samozřejmě kontaktovat už večer předtím. Budu bydlet ve Walhinghamu. Trochu jsem to prověřoval a zjistil jsem, že pracuješ nedaleko odtamtud.

Nemůžu se dočkat, až Tě uvidím.

S láskou, Chns Tomhn.

Mým zkoprnělým úžasem nedokázala proniknout ani paní Sandersová. Vím pouze tolik, že několikrát vtrhla do mé kanceláře a nepěkně mi vyhrožovala — bylo to snad kvůli tomu, že nezvedám telefon jednomu z našich nejvýznamnějších zákazníků —, ale upřímně řečeno vám nejsem schopen sdělit, komu jsem měl podle ní zavolat ani co mi vlastně chtěla říct.

Vzpomínám si jen, že se najednou strašně setmělo a ochladilo. Světla několikrát zablikala a strhla se příšerná průtrž mračen. Někdo k nám vběhl do kanceláře promočený na kost a řekl, že kanály se začínají plnit a ve městě je hotová spoušť.

Nevěnoval jsem této informaci žádnou zvláštní pozornost.

Přemýšlel jsem, jestli mu Laura ve čtvrtek večer zavolá. Skutečnost, že s ním v pátek půjde na oběd, jsem bral jako samozřejmou věc. Ale co čtvrtek večer?

Navštíví ho v jeho hotelovém pokoji?

A když o tom tak přemýšlím, proč mi vlastně dala přednost před Chrisem Tomlinem? Nejsem sice žádný ňouma, ale taky nejsem filmová hvězda. A s Chrisem Tomlinem by navíc nemusela šetřit na zálohu na dům.

Starej Chris by jí za tatínkovy miliony z farmaceutické společnosti koupil palác jako svatební dar.

Pracovní den se nachýlil ke konci. Obvyklý počet lidí jako obvykle nakoukl do mé kanceláře a jako obvykle se se mnou rozloučil. Dostavila se obvyklá úklidová četa skládající se ze středoškoláků v šedých uniformách a začala vynášet odpadky a projíždět koberce uřvanými vysavači. A já jako obvykle seděl za stolem a čekal, až přijde čas vyzvednout z práce Lauru.

Právě když jsem se chystal k odchodu, všiml jsem si v nastávajícím soumraku, že se v kanceláři paní Sandersové ještě svítí.

Šéfová měla dobré uši. I přes hluk vysavače na chodbě vlevo od sebe zaslechla, že odcházím, a zvedla hlavu.

Mávnutím mě pozvala k sobě.

Když jsem vstoupil do její kanceláře, podala mi kus papíru s nějakým strojopisem.

„Jak se vám to čte, Donaldsone?“

„Eh, co to je?“

„Inzerát ,Přijmeme pracovníka‘, který zítra možná nechám zveřejnit.“

Toto byla další věc, ve které slečna Hutchinsonová, moje učitelka ve čtvrté třídě, naprosto vynikala: nepřímé mučení.

Paní Sandersová chtěla, abych si přečetl inzerát na obsazení mého vlastního místa.

Přeletěl jsem ho očima a podal jí ho zpátky.

„Hezký.“

„A to je všechno, co mi k tomu řeknete? ,Hezký‘?“

„Asi ano.“

„Uvědomujete si, že to znamená, že vás hodlám propustit?“

„Tak jsem to pochopil.“

„Co je to, proboha, s vámi, Donaldsone? Za normálních okolností už byste se přede mnou plazil a kňoural.“

„Mám nějaké — osobní problémy.“

Šéfová se ušklíbla. „To máte z toho, že čtete manželce poštu.“ Zamračila se. „Až zítra ráno přijdete do práce, zamiřte rovnou do mé kanceláře, rozumíte?“

Přikývl jsem. „Dobře.“

„A připravte si nějaké plazení a kňourání. Budete ho potřebovat.“

Co kdybych vám předestřel seznam závad, které jsem odhalil na své toyotě, když jsem zabouchl dveře a připoutal se?

Motor vůbec nenaskočil. Vzpomínáte, co jsem říkal o té vlhkosti a palivovém čerpadle?

Ve střeše se objevila další netěsnost. Déšť z ní kapal na sedadlo řidiče, čímž se lišila od netěsnosti staré, z níž crčelo na sedadlo spolujezdce.

Páčka směrovky se zase uvolnila a splihle visela z obnažených drátů jako napůl amputovaná končetina. Když jsem ráno našel ten dopis, zřejmě jsem měl takovou vlčí mlhu, že jsem si vůbec nevšiml, že je porouchaná.

Těžko vylíčit, jakou temnotu, chlad a opuštěnost jsem v tom okamžiku pocítil. Přišel jsem o ženu. Přišel jsem o automobil. Přišel jsem — smím to vůbec říct? — o hrdost a sebeúctu. A k dovršení všeho jsem se stal ztělesněním poraženectví. Stačí se zeptat Dicka Weybrighta.

To zatracené auto nakonec přece jen naskočilo a já odjel pro svou zatracenou ženu.

Ve městě bylo pěkné pozdvižení.

Bičující vítr a bičující déšť — přičemž obojí bičovalo současně vyvrátily v parku stromy, rozbily výklady některých obchodů a podle všeho způsobily i výpadky elektřiny, kvůli nimž přestaly fungovat všechny semafory.

Chtěl jsem být doma, chtěl jsem být v suchu a chtěl jsem být v pyžamu. Ze všeho nejvíc jsem však chtěl být milován jedinou ženou, •kterou jsem kdy doopravdy a věrně miloval.

Kdybych tak vůbec nebyl otevíral tu zásuvku, abych schoval její perly…

Stála za prosklenými dveřmi u vchodu do budovy ve stylu art—deco, kde pracuje jako marketingový analytik jedné investiční společnosti. Když jsem ji spatřil, pocítil jsem zároveň úplně všechny emoce — lásku, vztek, zahanbení, hrůzu — a nepřál si nic jiného než zaparkovat auto, přiběhnout k ní, vzít ji do náručí a dát jí ten nejněžnější polibek, jakého jsem schopen.

Jenže pak jsem si vzpomněl na ten dopis a…

Určitě vám nemusím vykládat o žárlivosti. V srdci nemůžete nosit nic horšího než tuhletu směsici vzteku, pokrytectví a sebelítosti. Po chvíli vás začne dusit a…

Mě osobně dusila ještě dříve, než Laura nasedla do auta. Milá manželka voněla deštěm, parfémem a svým sladkým křehkým tělem.

„Ahoj,“ řekla. „Bála jsem se o tebe.“

„Jo. To zrovna.“

Zavřela dveře a dlouze, moc dlouze se na mě zadívala. „Není ti nic?“

„V pohodě.“

„Tak proč jsi řekl: Jo. To zrovna’?“

„Jen jsem byl vtipný.“

Znovu na mě zažírala. Snažil jsem se vypadat vyrovnaně a normálně. Jako že nemám tisíc chutí vytasit ten dopis a hodit jí ho do obličeje.

„Fíha, to auto strašně teče.“

Jel jsem dál. Uprostřed jedné rušné křižovatky řídil v dešti a ve tmě dopravu nevrlý policista se dvěma baterkami.

„Slyšels mě, Richi? Říkala jsem, že to auto strašně teče.“

„Já vím, že strašně teče.“

„Co je s tebou? Proč jsi tak naštvaný? Dala ti Sandersová dneska zabrat?“

„Ne — akorát mi řekla, že mě možná vyhodí.“

„Děláš si legraci.“

„Ne.“

„Ale proč?“

Protože když jsem se hrabal v tvém prádelníku, našel jsem dopis od tvého bývalého milence a vím všechno o tom dostaveníčku, které si plánujete.

Přesně takhle jsem to chtěl vyklopit.

Místo toho jsem ale řekl: „Myslím, že jsem nedával náležitý pozor během další z těch jejích pitomých schůzí o výsledcích prodeje.“

„Ale Richi, jestli tě propustí…“

Ani nemusela dokončit větu. Jestli mě propustí, nikdy se nezmůžeme na dům, na který šetříme.

„Říkala, že až zítra ráno přijdu do práce, mám se připravit na plazení a kňourání. A myslela to vážně.“

„Tohle vážně řekla?“

„Tohle vážně řekla.“

„To je kráva.“

„Bossova dcera. Vždyť víš, jaké tohle město je. Poslední bašta tvrdého protekcionářství.“

Ujeli jsme několik dalších bloků, přičemž jsme zhruba každého čtvrt bloku objížděli někoho, komu se ve špinavé vodě valící se z kanálů porouchalo auto.

„To proto jsi tak skleslý?“

„Jo,“ řekl jsem. „Copak to není dostatečný důvod?“

„Obvykle se kvůli Sandersové vztekáš. Nemíváš z ní deprese.“

„No, Sandersová se po mně vozí, ale obvykle mi nevyhrožuje vyhazovem.“

„To je fakt. Ale…“

„Co ale?“

„Zdá se mi, že je v tom… ještě něco jiného.“ Odmlčela se a dodala: „Kam to jedeš?“

Moje myšlenky se plně soustředily na dopis zastrčený v mém saku. Jenže naše toyota se mezitím tak nějak sama nasměrovala do nejnásilnější čtvrti ve městě. Sem nechtějí chodit ani policajti.

„Proboha, nemůžeš to otočit?“ řekla Laura. „Tady bych opravdu nechtěla zůstat trčet.“

„To bude dobrý. Na příští křižovatce odbočím doleva a vrátíme se na Marymount Avenue.“

„Říkala jsem si, kam to jedeš. Měla jsem se ozvat.“ Naklonila se a políbila mě na tvář.

Ta míchanice citů, hluboká něžnost a hluboký vztek, ve mně opět vzkypěla.

„S tou Sandersovou se to nějak vyřeší,“ řekla Laura a usmála se. „Třeba jen poslední dobou špatně spí. Znáš ty její návaly nespavosti.“

Podíval jsem se na ni a nemohl si pomoct. Zloba byla pryč a vystřídala ji ryzí a bezvýhradná láska. Toto je moje přítelkyně, moje nevěsta, moje milenka. Pro ten dopis určitě existuje nějaké rozumné a nevinné vysvětlení. Musí.

Začal jsem odbočovat doleva a vtom se to stalo. Palivové čerpadlo. Déšť.

Toyota zůstala stát.

„Ale ne,“ řekla Laura a zadívala se přes čelní sklo na zlověstné bloky rozpadajících se obytných domů a tmavých zchátralých budov.

Skrz větrnou a dešťovou clonu pronikalo houkání sirén. V podobných čtvrtích je člověk slyší pořád.

„Třeba to dokážu spravit,“ řekl jsem.

„Ale miláčku, vždyť se v autech vůbec nevyznáš.“

„No, ale minule jsem se díval, jak to seřizuje.“

„Já nevím,“ řekla Laura skepticky. „A navíc úplně promokneš.“

„To bude dobrý.“

Samozřejmě jsem věděl, proč to dělám. Kromě toho, že byl bohatý, mocný a atraktivní, patřil Chris Tomlin také k hrstce mužů, kteří dokážou prakticky všechno spravit. Vzpomněl jsem si, jak mi Laura onehdy říkala, že opravil ledničku v jedné staré chajdě, ve které kdysi pobývali.

Když jsem otevřel dveře, zalil mě příval deště. Byl jsem však odhodlán vystupovat jako chlápek, který se prochází ve smršti meteoritů a ještě se tomu směje. Možná kvůli tomu uvažovala Laura o té schůzce s Chrisem. Třeba už ji unavovalo to moje věčné fňukání. K ranařům tedy rozhodně nepatřím.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla mi.

„Hned jsem zpátky.“

Vylezl jsem z auta a uvědomil si, že jsem nezatáhl páčku na otevírání kapoty. Naklonil jsem se dovnitř, zatáhl za páčku a krátce se na Lauru usmál.

A vrátil jsem se do bouřky.

Za necelou minutu jsem byl kompletně promočený. V botách jsem měl čvachtanici a vodou nasáklé šaty mě studily a lepily se mi na tělo. Dokonce i pršiplášť.

Říkal jsem si ale, že mi to pomůže vylepšit obraz člověka, který se dokáže o věci postarat. Než jsem zvedl kapotu, dokonce jsem Lauře napůl zasalutoval. Usmála se na mě. Bože, jak jsem si přál zapomenout na ten dopis a být zas šťastně zamilovaný!

Veškeré mlhavé naděje na opětovné nastartování auta byly vbrzku rozptýleny, neboť když jsem vyvalil oči na motor, uvědomil jsem si, že nemám sebemenší představu, nač se to vlastně dívám.

V podání toho mechanika v servisu to vypadalo strašně jednoduše. Zvedneš kapotu, nakloníš se dovnitř, vytáhneš olejový filtr, provedeš na něm pár rychlých hmatů a strčíš ho zpátky. A šup — tvoje auto zase jezdí.

Já zvedl kapotu bez problémů, dovnitř jsem se naklonil taky bez problémů, a dokonce jsem bez problémů vymontoval olejový filtr.

Jenže když došlo na pár rychlých hmatů, byl můj mozek stejně zhasnutý jako motor. Tuhletu pasáž jsem od mechanika nějak nepochytil. Těch několik rychlých kejklů.

Začal jsem s filtrem třást. Neptejte se mě proč. Držel jsem ho pod ochranou kapoty, aby do něj nenapršelo, a třásl jsem s ním doleva, doprava, nahoru a dolů. Říkal jsem si, že zde možná začnou působit nějaké neviditelné kosmické síly, a sotva jen trochu pootočím klíčkem, motor zase naskočí.

Zavřel jsem kapotu a rozběhl se v bičujícím dešti zpátky ke dveřím. Otevřel jsem je a vsoukal se dovnitř.

„Bože, tam je příšerně.“

Teprve v tom okamžiku jsem se na Lauru pořádně podíval a všiml si, že vypadá pobledle, jako když jsme se onehdy na svatbě její přítelkyně Susan oba trochu přiotrávili ptomainem.

Jenže teď vypadala ještě pobledleji.

A pak jsem uzřel toho chlápka.

Na zadním sedadle.

„Kdo, sakra, jste?“

Jenže on měl vlastní otázky. „Tvoje stará mi nechce říct, jestli máš kartu do bankomatu.“

Tak k tomu přece jen došlo. Naše nevelké město se přibližně před patnácti lety poddalo násilí a od té doby byli všichni jeho poctivě pracující obyvatelé na střídačku olupování. Stal se už z toho takový rituál. Jenže pouhé okrádání obětí přestalo postupem času lupiče uspokojovat. Dnes už je i bili. A někdy, naprosto bezdůvodně, je dokonce i zabíjeli.

Tenhleten konkrétní chlápek byl bílý, ouřezkovitý, na levé tváři měl rozšklebenou jizvu a nad ní dvě přihlouplé tmavé oči. Na sobě měl tmavý rolák a v ruce držel úctyhodně velkou pistoli. Smrděl potem, cigaretovým kouřem, pivem a pronikavě sladkým neumytím.

„Kolik můžeš na tu kartu vybrat?“

„Dvě stovky.“

„Jo. To zrovna.“

„Dvě stovky. Hele, my nejsme zrovna boháči. Jen se podívej na to auto.“

Chlapík se otočil k Lauře. „Kolik může vybrat, číčo?“

„Už vám to řekl. Dvě stě dolarů.“ Laura mluvila překvapivě klidně.

„Tak ještě jednou.“ Otočil se zpátky ke mě. „Kolik peněz můžeš na tu svou kartu vybrat?“

„Už jsem vám to řekl,“ odvětil jsem.

Víte, jak padouši ve filmech vždycky mlátí lidi hlavní? Tak já vám něco povím. Docela to bolí. Přetáhl mě tak, že se mi spustila krev a před očima se mi objevily mihotavé hvězdičky na černém podkladu jako někde na stropě planetária. Narazil jsem čelem do volantu.

Laura ani nepípla.

Pouze se ke mně naklonila a dotkla se dlouhými jemnými prsty mé hlavy. A víte, co vám řeknu? I v tomto pohnutém okamžiku, kdy jsem možná utrpěl otřes mozku, jsem si představil, jak se Lauřiny prsty podobným způsobem dotýkají hlavy Chrise Tomlina. No není žárlivost nádherná?

„Tak,“ řekl hlas na zadním sedadle, „a teď to sypejte.“

Přibližně minutu jsme mu nevěnovali pozornost. Laura mi pomohla se opět opřít. Vytáhla kapesník a přiložila mi ho na zátylek.

„Nemusel jste ho bít.“

„Teďka mi možná poví pravdu.“

„Čtyři nebo pět set,“ řekla Laura. „Víc nám bankomat nevydá. A už ho nebijte. Ani se ho nedotýkejte.“

„Kvočna brání svoje kuře. Fakt milý.“ Naklonil se a přiložil mi hlaveň pistole přímo na ucho. „Budeš se muset vrátit do toho posranýho lijáku. Za rohem na západní straně tohodle bloku je bankomat. Zajdeš tam, vybereš pro mě pět set dolarů a vrátíš se zase zpátky. Budu tu na tebe čekat s tou tvou kromobyčejně pohlednou paničkou. A se svou bouchačkou.“

„Kde jste se naučil slovo ,kromobyčejně‘?“ zeptal jsem se. „Co tím chceš jako říct?“ „Jenom jsem zvídavý.“

„Když tě to teda tolik zajímá, tak můj spolusedící měl na cele takovou příručku na zlepšení slovní zásoby.“

Pohlédl jsem na Lauru. Stále se tvářila vystrašeně, ale také na ní byla patrná jistá dávka vzteku. Pět stovek je pro nás strašná spousta peněz. A teď je měl do posledního centu shrábnout lupič, který používá slovo „kromobyčejně“.

„Tak mazej pro ně,“ vybídl mě.

Natáhl jsem se, abych Lauru co nejkonejšivěji chytil za ruku, když vtom jsem ji uviděl.

Bílou obálku s její adresou. Tu, kterou jí poslal Chris.

Dlouze jsem na ni zíral a pak jsem zvedl oči a podíval se na Lauru.

„Chtěla jsem ti o tom říct.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Neměl jsem ti prohledávat zásuvku.“

„Ne, tos neměl. Ale přesto ti dlužím vysvětlení.“ „Co si to tam, sakra, vykládáte, vy dva?“

„Nic kromobyčejně zajímavého,“ řekl jsem, otevřel dveře, vystrčil ven nohu a pak za ní poslal i zbytek těla.

„Máš na to pět minut, rozumíš?“ štěkl mužík. Přikývl jsem a pohlédl na Lauru. „Miluji tě.“ „S tím dopisem mě to mrzí.“

„Víš, co je na tom nejlegračnější? Že jsem ho našel, když jsem chtěl někam ukrýt dárek pro tebe. Chtěl jsem ho zastrčit do zásuvky s tvým spodním prádlem, abys ho tam našla. Víš, jsou to perly.“

„Tys mi koupil perlový náhrdelník?“

„E-he.“

„Ach, drahoušku, ty jsi tak milý.“

„Mazej pro ty zasrané prachy,“ poručil lupič, „a už ať jsi zpátky.“ „Hned jsem tady,“ řekl jsem Lauře a vyfoukl jí drobný polibek.

Jestli jsem nebyl zmáčený předtím, tak teď už rozhodně jo.

Bankomat stál v úzké uličce tvořené dvěma cihlovými budovami stojícími proti sobě. Většina lidí k němu zajížděla autem, protože byl umístěn v hlubokém zářezu z ulice, který zároveň usnadňoval průchod chodců.

Neskýtal však člověku ochranu před deštěm.

Už teď jsem kýchal a cítil škrábání v krku. Na nosní dutiny docela trpíme. Celá rodina.

Přistoupil jsem k této oáze světla a moderní technologie uprostřed staré a zdivočelé čtvrti, vytáhl jsem peněženku a zasunul kartu do přístroje.

Přitom jsem se choval docela nenuceně, zvlášť s přihlédnutím k faktu, že ten člověk držel Lauru jako rukojmí.

Karta vklouzne dovnitř, peníze vypadnou ven, lupič shrábne kořist, Laura a já vyrazíme co nejrychleji k nejbližšímu automatu a přivoláme policii.

Až na to, že jsem si nemohl vzpomenout na číslo PIN.

Kdybych měl odhadnout, kolikrát už jsem tuhle kartu použil, řekl bych, že přibližně tisíckrát.

Tak jak můžu po tolika výběrech zapomenout pin?

Panika. Ta to všechno způsobila. Tolik jsem se bál, že Laura přijde k úrazu, že jsem nedokázal střízlivě uvažovat.

Zhluboka dýchej. Tak.

A teď přemýšlej. S jasnou hlavou.

Stačí se trochu uvolnit a to číslo se ti vybaví samo. Žádný problém.

V tu chvíli jsem si všiml štíhlého černocha v nepromokavé bundě. Stál v dešti kousek nalevo ode mě. V ruce držel pistoli.

„Chceš umřít?“

„Do prdele. To si snad děláš srandu. Ty seš lupič, sakra?“

„Jo, a taky se za to stydím, člověče.“

Myslel jsem si, že mu to vysvětlím. Vysvětlím mu, že nárok na výtěžek z mého bankovního účtu si již dělá jiný zloděj — tedy pokud si dokážu vzpomenout na pin —, ale on vůbec nevypadal jako chápavý člověk. Upřímně řečeno vypadal ještě zoufaleji a pomateněji než chlap, který měl v moci Lauru.

„Kolik můžeš vybrat?“

„Tyhle peníze ti dát nemůžu.“

„Vidíš tu bouchačku, člověče?“

„Jo. Vidím ji.“

„A víš, co se stane, jestli pro mě nevybereš nějaký pořádný prachy?“

Takže jsem mu to přece jen musel vysvětlit. „… no, a proto ti ty peníze dát nemůžu.“

„Co to má, sakra, znamenat?“

„Že už si je nárokuje někdo jiný.“

„Nárokuje? Co to znamená ,nárokuje‘, do prdele práce?“

„To znamená, že si ty peníze už zamluvil jiný lupič.“ Černoch si mě pozorně prohlédl. „Ty seš blázen, chlape. Fakticky blázen. Ale to ještě neznamená, že tě kvůli tomu neodbouchnu.“ „A pak je tu ještě něco.“ „Co?“

„Nemůžu si vzpomenout na pin.“ „Kecáš.“

„Fakticky. Proto tady tak dlouho stojím. Mám v hlavě úplně vymeteno.“

„Musíš se uvolnit, člověče.“

„Já vím. Jenže je to dost těžké. Ty máš pistoli a ten druhý chlápek taky.“

„To vážně nějaký chlap drží tvoji starou?“ „Jo.“

Muž vycenil kromobyčejně zkažené zuby. „Tak to seš v pěkným průseru, kámo.“ Zavřel jsem oči. Uběhlo už nejméně pět minut. Opravdu by Lauru zabil?

„Zkoušels zhluboka dýchat?“

„Jo.“

„A to nezabralo?“

„E-e.“

„A zkoušel sis na chvilku vyčistit hlavu?“

„To taky nefunguje.“

Černoch mi zaryl pistoli přímo do obličeje. „Já nemám moc času, chlape.“

„Ale já ti ty peníze stejně nemůžu dát.“

„Jestli do tebe vypálím šest nebo sedm děr, tak svý starý tak jako tak k ničemu nebudeš.“

„Panebože!“

Co se děje?

Konečně se mi před očima zjevil pin.

Nic neosvěží paměť tak jako hlaveň v obličeji.

Vrhl jsem se k bankomatu.

A začal vyťukávat číslice.

Správné číslice.

„Poslyš,“ řekl jsem, když jsem se obrátil zpátky. „Já ti ty peníze vážně dát nemůžu.“

„Jasně.“

„Kdybych mohl, tak ti je samozřejmě věnuju, jenže ten chlap by mi nikdy neuvěřil, kdybych mu řekl, že už si je vzal jiný gauner. Teda pardon, nic ve zlém.“

„Už lezou.“

„Myslím to vážně. Nemůžeš mi je vzít.“

„Krásný, moc krásný jenkýjský dolárky. Chvalme Hospodina.“

Plastový kryt se otevřel a přístroj začal chrlit zelené jenkýjské dolárky.

V tu chvíli mě ten chlap praštil do týlu.

Onen lupič v autě mě sice taky udeřil, ale proti téhle ráně to nebylo vůbec nic.

Tentokrát neobsahovalo černé pozadí před mýma očima vůbec žádné hvězdy. Tentokrát mi žhavá spalující bolest projela od ohniska úderu až ke krku a k ramenům. A tentokrát se mi okamžitě podlomila kolena.

Chodník. Tvrdý. Mokrý. Páchnoucí studeným deštěm. A pořád tma. Úplná tma. Na chvíli jsem propadl panice. Zůstanu slepý nadosmrti? Chtěl jsem být vzteklý, ale úplně jsem ztratil orientaci. Zůstala jen bolest. Chlad. A temnota.

Vtom jsem ucítil, jak mi někdo chce vytrhnout peníze z rukou.

Musel jsem je pevně držet. Musel jsem. Jinak by Laura přišla k úrazu. Nebo o život.

Kopanec mi ztěžka přistál těsně nad hrudní kostí. Na černém pozadí se náhle objevily hvězdy. Jeho chodidlo jako by je vypustilo ze sklenice.

Ještě větší bolest. Ale spolu s ní se už dostavil i vztek. Slepě jsem se vymrštil, popadl jsem černocha za nohavici, přisál jsem se na ni a donutil ho vláčet mě po chodníku, když se pokoušel utéct. Už si nepamatuju, kolik nadávek jsem na něj vychrlil, zvlášť když některé z nich zřejmě vůbec nedávaly smysl — prostě jsem ho jen držel za nohu a radoval se, jak je naštvaný a jak se mě nemůže zbavit.

Po chvíli se černoch sklonil, popadl mě za zbytek vlasů a škubl za ně tak prudce, až jsem zaječel a bezděčně mu tu nohu pustil.

Ve stejném okamžiku jsem zaslechl jeho vzdalující se kroky a znovu jsem na sobě ucítil bičující déšť. Černoch mě zjevně odvlekl z výklenku pro bankomat.

S námahou jsem se postavil. Nebylo to snadné, neboť jsem stále neviděl. A pokaždé, když jsem se pokusil vstát, mě přemohla malátnost a slabá žaludeční nevolnost.

Neustále jsem však myslel na Lauru. A neúnavně jsem se škrábal na nohy, bez ohledu na to, jaká bolest mi bušila v hlavě a kolikrát jsem se zkusil narovnat a opět se zhroutil.

Když jsem konečně s definitivní platností vstal a opřel se o drsnou cihlovou zeď, vrátil se mi zrak. Je zvláštní, kolik věcí člověk pokládá za samozřejmost. A jak je děsivé, když pak o ně přijde.

Zadíval jsem se na oázu světla uprostřed temnoty. Pod bankomatem ležela moje karta. Vrávoravě jsem se sklonil a zvedl ji. Věděl jsem, že jsem již vybral maximální denní částku, ale rozhodl jsem se vyzkoušet, zda kosmické síly přece jen alespoň jednou nestojí při mně.

Nestály.

Jedinou věcí, která z bankomatu vypadla, byl usmrkaný malý papírek se sdělením, že pokud si přeji vybrat další peníze, musím se obrátit na svého osobního bankéře.

Jenže jsem jednak neměl tušení, kdo mým osobním bankéřem je, a pak i kdybych znal jeho jméno a telefonní číslo, pochyboval jsem, že by ho rozradostnilo, kdybych mu v tento deštivý večer zavolal domů.

A tak jsem provedl to, co by na mém místě provedl každý chrabrý Američan. Začal jsem do bankomatu kopat. Prudce. Zběsile. Až mě rozbolely prsty u nohou.

Chvíli jsem jen tak stál na dešti a nechal ho po sobě stékat. Připadalo mi, že tajů jako vosková figurína na horkém slunci. Stal jsem se ubožákem, na něhož se snesly všechny strázně světa. Zbývala mi jen jediná možnost.

Vyrazil jsem zpátky k autu. Za Laurou. A za tím chlapem s pistolí.

Když jsem spatřil náš vůz, zašklebil jsem se jako šílenec. V přítmí jsem viděl Lauřin profil. Ještě byla živá.

Zamířil jsem na stranu řidiče, otevřel dveře a nastoupil si. „Proboha, co se ti stalo?“ zeptala se Laura. „Někdo tě zbil?“ Muž s pistolí se choval méně účastně. „Kde jsou ty prachy, sakra?“

Rozhodl jsem se zodpovědět oba dotazy najednou. „Nemohl jsem si vzpomenout na pin, takže jsem tam chvíli jenom tak stál. Jenže kde se vzal, tu se vzal, objevil se tam takový chlápek — černoch —, namířil na mě pistoli a donutil mě mu ty peníze vydat.“ Ohlédl jsem se na lupiče. „Nemohl jsem nic dělat. Říkal jsem mu, že máte na ty peníze přednostní právo, jenže jemu to bylo fuk.“ „Ty fakt čekáš, že ti na tyhle kecy skočím?“ „Přísahám Bohu. Přesně tak se to stalo.“

Podíval se na mě a usmál se. A pak přiložil pistoli přímo na Lauřinu hlavu. „Chceš, abych ti ukázal, co se tady stane, jestli do pěti minut s těma prachama nepřiklušeš?“

Pohlédl jsem na Lauru. „Probůh, miláčku, já vám říkám pravdu. O tom chlapovi s pistolí.“

„Já vím.“

„Je mi líto.“ Bezprizorně jsem vykoukl z okna na déšť, který už sahal po obrubníky. „Já ty peníze seženu. Nějak.“

Znovu jsem otevřel dveře. Vtom jsem si všiml bílé obálky, která stále ležela Lauře na klíně. „Omlouvám se, že jsem ti nevěřil, miláčku.“

Manželka byla vyděšená, to bylo zřejmé na první pohled, ale přesto se přinutila k soustředění a usmála se na mě. „Miluji tě, drahý.“

„Padej odsud a sežeň ty prachy,“ vložil se do hovoru muž s pistolí.

„Já věděl, že mi neuvěříte.“

„Slyšels, co jsem říkal. Tak sebou hoď.“

Natáhl jsem se a jemně uchopil Lauru za ruku. „Já ty peníze seženu, lásko. Slibuji.“

Vystoupil jsem z auta a znovu jsem šel. A pak klusal. A pak cválal. V hlavě mi stále bolestivě bušilo, ale to mi bylo jedno. Musel jsem sehnat peníze. Nějak. Někde.

Vůbec jsem netušil, kam jdu. Prostě jsem — utíkal. Bylo to lepší než jen tak stát a lámat si hlavu, co ten chlápek s pistolí asi tak udělá.

Dorazil jsem na roh a zadíval se do ulice, kde stál onen nešťastný automat.

Zezadu přijelo auto a jeho reflektory probodávaly stříbřité chuchvalce večerního deště. Vůz projel kolem mě, ale když míjel osvětlený bankomat, náhle odbočil doleva a zamířil k výklenku.

Uvnitř seděl nějaký chlap. Hezky v teple a suchu. Strčí kartu do drážky, vybere, kolik chce, a pojede si užít spoustu zábavy ve svém teplém a suchém večeru.

Zatímco já stojím v téhle plískanici a…

No jasně, napadlo mě.

No jasně.

Mohl jsem udělat jedinou věc.

Dal jsem se do běhu — do opravdového běhu, při kterém jsem rozstřikoval louže, zakopával a občas i málem upadl. Nic mě však nemohlo zastavit.

Olysalý mužík zastavil auto příliš daleko od bankomatu, než aby ho mohl obsluhovat přes stažené okénko. Zařadil tedy zpátečku a zkusil to ještě jednou. Přitom se tolik soustředil na couvání, že mi nečinilo sebemenší problémy otevřít dveře na straně spolujezdce a přisednout si k němu.

„Co to…,“ hlesl, když si uvědomil mou přítomnost.

„Přepadení.“

„Cože?“

„Přepadl jsem vás.“

„Panejo, tohle mi ještě chybělo. Dneska jsem měl úplný den blbec, pane,“ oznámil mi přepadený. „Věděl jsem, že do téhle čtvrti vůbec nemám zajíždět, jenže jsem spěchal a…“

„Chcete slyšet, jaký den jsem měl já, pane? Ha?“

Zvedl jsem kapsu kabátu a doufal, že si ten člověk bude myslet, že na něj mířím pistolí.

Chlapík pohlédl na mou pěst v kabátu a řekl: „Z těchhletěch bankomatů stejně moc peněz nevydolujete.“

„Ale vydolujete z nich tři stovky a to mi stačí.“

„A co když ty tři stovky nemám?“

„Nové auto. Hezký nový oblek. Nějakých dvacet cédéček tady v téhle krabičce. Vy ty tři stovky máte. S prstem v nose.“

„Já na své peníze těžce vydělávám.“

„To já taky.“

„A co kdybych vám řekl, že nevěřím, že pod tím kabátem máte zbraň?“

„Řekl bych, že dobrá. A pak bych vás zastřelil.“

„Na lupiče zrovna nevypadáte.“

„A vy nevypadáte jako chlápek, který je tak pitomý, že se nechá zastřelit kvůli třem stovkám.“

„Musím tam ještě jednou zacouvat. Abych se dostal blíž.“

„Jen couvejte. Ale opatrně.“

„Tomuhle říkám narozeniny.“

„Vy máte narozeniny?“

„Jo. Není to k posrání?“

Přepadený couvl, znovu zařadil rychlost, předjel vedle bankomatu, vytáhl kartu a dal se do práce.

Přístroj bez problémů vyplivl peníze a chlapík mi je předal.

„Máte tužku a papír?“

„Cože?“

„Ptám se, jestli máte něco na psaní.“

„Jo tak. Jo. Proč?“

„Chci si zapsat vaše jméno a adresu.“

„Proč?“

„Protože zítra ráno strčím ty tři stovky do obálky a pošlu vám je.“

„Jste snad nějakej zfetovanej blázen, nebo jak to vlastně je?“

„Napište mi své jméno a adresu.“

Muž zavrtěl hlavou. „Jako by nestačilo, že mě přepadnou, ještě ke všemu mě přepadne nějaký pomatený cvok.“

Nicméně mi napsal své jméno a adresu — nejspíš si myslel, že bych ho jinak opravdu zastřelil.

„Děkuji za půjčku,“ řekl jsem a vystoupil z auta.

„Za půjčku? Zkuste říct policajtům, že to byla ,půjčka‘, a uvidíme, co oni na to.“

„Doufám, že zbytek dne pro vás bude lepší,“ dodal jsem a zabouchl dveře.

A doufám, že bude lepší i pro mě, pomyslel jsem si.

„Tos udělal moc dobře, že ses vrátil,“ řekl muž s pistolí. „Zrovna jsem se to s ní chystal skoncovat.“

„Nech si ty silácké řečičky, jo?“ odsekl jsem. Začínalo mi z toho přeskakovat. Z deště. Ze zimy. Ze strachu. A pak z nutnosti spáchat těžký zločin, abych získal potřebné peníze — a vystavit přitom strachu dokonale spořádaného občana, který měl k dovršení všeho taky den blbec.

Podal jsem peníze lupiči. „A teď můžeš jít,“ řekl jsem mu.

Muž chrochtavě přepočítal bankovky, jako když krmník ryje čumákem v blátě.

„Tři stovky. Měls mi dát čtyři. Nebo pět.“

„Myslím, že v tom případě nás budeš muset zastřelit, ha?“

Laura se na mě zděšeně podívala a zaryla mi nehty do rukou. Stejně jako občan, kterého jsem před chvílí obral u bankomatu, si také ona očividně myslela, že jsem pozbyl i poslední špetku zdravého rozumu.

„Já bych si nekoledoval, troubo,“ poradil mi muž s pistolí. „Protože bych tě fakticky mohl odbouchnout.“

Naklonil se ze zadního sedadla mezi nás a řekl: „Ukaž mi peněženku, holka.“

Laura se na mě podívala. Přikývl jsem a ona mu podala peněženku.

Ozvalo se další chrochtání.

„Šestadvacet babek?“

„Je mi líto,“ řekla Laura.

„A kde máš kreditky?“

„My žádné kreditky nemáme. Příliš svádějí k utrácení. Šetříme na dům.“

„No to je dojemný!“

Hodil peněženku přes přední sedadlo a otevřel zadní dveře.

Zima. Mlha. Déšť.

„Máš za manžela debila, holka, jestli to náhodou ještě nevíš.“

Zabouchl dveře a byl pryč.

„Tys ho vážně chtěla roztrhat?“

„Nebo ho dát tobě, abys ho roztrhal ty. Podle toho, čemu bys dal, přednost. Vím, že si myslíš, že mě ke Chrisovi pořád něco táhne, ale tak to vůbec není. Chtěla jsem ti to dokázat tím, že bych ti dnes večer ten dopis ukázala a nechala tě s ním naložit, jak uznáš za vhodné.“

Leželi jsme v posteli tři hodiny poté, co nám auto odtáhli do servisu a odtahová služba nás odvezla domů.

Před hodinou přestalo pršet a nyní vanul jen ledový vítr. Ve vyhřáté posteli mé jediné lásky však bylo příjemně a ledové větry mě ani trochu netrápily.

„Omlouvám se,“ řekl jsem, „že jsem byl tak žárlivý.“

„A já se omlouvám, že jsem ten dopis ukrývala. Přivedlo tě to k myšlence, že se chystám Chrisovy nabídky využít. Jenže já vážně ani trochu netoužím se s ním zase vidět.“

Načež jsme chvíli jen tak leželi a poslouchali vítr.

Laura se pak ke mně začala lísat. Třela se mi chodidlem o chodidlo a chytila mě za ruku.

„Chtěl by ses pomilovat?“ řekla nakonec.

„Chtěl bych?“ zasmál jsem se. „Chtěl bych?“

Překulil jsem se k ní, začali jsme se líbat, projížděl jsem prsty jejími dlouhými tmavými vlasy, ale pak jsem si náhle uvědomil, že…

„Co se děje?“ řekla Laura, když jsem se od ní odtáhl, lehl si na záda a upřeně se zadíval do stropu.

„Pojďme radši spát.“

„Proboha, miláčku, já chci jen vědět, co se děje. Hezky se mazlíme a ty pak zčistajasna přestaneš.“

„Ach Bože,“ utrousil jsem. „To je teda den.“ Povzdechl jsem si a připravil se na nejhorší formu mužského ponížení. „Vzpomínáš, jak se vdávala Rickova sestra?“

„E-he.“

„A jak jsem se tak strašlivě opil?“

„E-he.“

„A jak jsme se ten večer zkoušeli… jak jsme se ten večer zkoušeli milovat, ale já nemohl?“

„E-he.“ Laura se nadlouho odmlčela. „Proboha,“ ozvala se konečně, „chceš snad říct, že tě totéž potkalo i teď?“

„E-he,“ řekl jsem.

„Ach, miláčku, to je mi moc líto.“

„Dokonalé zakončení dokonalého dne,“ zhodnotil jsem situaci.

„Nejdřív jsi našel ten dopis od Chrise…“

„Pak jsem se nemohl soustředit na práci…“

„Pak ti paní Sandersová vyhrožovala vyhazovem…“

„Pak nás přepadl ten chlap…“

„Pak jsi musel sám přepadnout jiného chlapa…“

„Pak jsme konečně přijeli domů, lehli si do postele a…“ Povzdechl jsem si. „Myslím, že se prostě otočím na bok a budu spát.“

„Dobrý nápad, miláčku. Koneckonců to oba potřebujeme. Pořádně se vyspat.“

„Miluji tě, broučku,“ řekl jsem. „A omlouvám se, že jsem nebyl schopen…, no, však víš.“

„To je v pořádku, drahý. Jednou za čas to potká každého muže.“

„Je to prostě takový den blbec,“ řekl jsem.

„A taková noc blbec,“ dodala Laura.

Ale víte, co je na tom všem nejlepší? Že když o něco později začaly hodiny po dědečkovi odbíjet v obýváku půlnoc a já se překulil, abych viděl, co dělá Laura, zjistil jsem, že ještě nespí a že mě naopak bere do své sladké teplé náruče. A že jsem v tu chvíli neměl sebemenší potíže dát jí plně najevo, jak jsem jí vděčný.

Začal totiž zbrusu nový den…

A když jsem později konečně vstal ke snídani, ze všeho nejdříve jsem vytáhl z novin přílohu s horoskopem…, a nepřečtenou ji odhodil do odpadkového koše.

Už žádné čmuchání v zásuvkách… A už žádné špatné horoskopy.

*

POHŘEŠUJE SE STRANA TŘINÁCT

Anna Katharine Greenová

Anna Katharine Greenová (1846-1935) bývá často označována za „matku detektivních románů“. Toto přízvisko si získala díky vytvoření a zdokonalení mnoha konvencí detektivního žánru, které se v něm uplatňují dodnes. Kromě toho, že do literatury uvedla první ženu—detektivku, napsala také první detektivní román vydaný pod ženským jménem. Ve svém díle, které psala přibližně ve stejné době, kdy sir Arthur Conan Doyle rozvíjel postavu Sherlocka Holmese, se soustředila spíše na oficiální bezpečnostní orgány a složky — v roce 1878 napsala procedurální román The Leavenworth Case: A Lawyer’s Story (Případ Leavenworth: příběh advokáta) Tato její prvotina zaznamenala fenomenální úspěch a počet prodaných výtisků přesáhl jeden milion. Právnická fakulta univerzity v Yale knihu dokonce zařadila na seznam povinné četby. Hlavní postava románu, Ebenezer Gryce, se během autorčiny kariéry objevila ve více než dvanácti dalších knihách. Kromě ní vytvořila Greenová také postavu staropanenské detektivky Amelie Butterworthové a také soukromé detektivky Violet Strangeové, která vystupuje i v této povídce.

„Ještě jeden! Ještě jeden lukrativní případ a slibuji ti, že přestanu; namouduši a namouvěru přestanu.“

„Ale holka, proč ještě jeden? Už sis vydělala celou částku, kterou sis stanovila — nebo téměř celou —, a přestože moje pomoc není právě vysoká, během tří měsíců ti mohu přidat dost na to, aby…“

„Ne, nemůžeš, Arthure. Vedeš si dobře a já to oceňuji; vlastně mě naplňuje rozkoší, že pro mě pracuješ tak, jak pro mě pracuješ. Ale ve svém současném postavení nemůžeš za tři měsíce — a ani za šest měsíců — vydělat dost na to, abys vyřešil situaci, jak ji vidím já. ,Dost na to‘ mi jednoduše nestačí. Ten krok musí být úplný, koncentrovaný a vydatný. Musíme vyloučit možné selhání při plnění slibu. Už nikdy se nesmím cítit povinována pustit se znovu do podobné věci. Kromě toho jsem se z té Zabriskieho tragédie nikdy pořádně nesebrala. Ustavičně mě ta představa pronásleduje. A nový případ by mi mohl pomoci ji konečně pustit z hlavy. Cítím se provinile. Byla jsem za to zodpovědná…“

„Ne, holka. Nedopustím, aby sis to kladla za vinu. Po komplikaci, jaká se přihodila, muselo podobné vyústění nevyhnutelně nastat. Dříve nebo později by ho to stejně dohnalo k tomu, aby se zastřelil…“

„Ale ne ji.“

„Ne, ji ne. Ovšem nemyslíš si, že by těch pár minut dokonalého porozumění se svým slepým manželem klidně vyměnila za několik dalších let prachbídného života?“

Violet neodpověděla, neboť byla příliš překvapena. Tohle že je Arthur? Že by jej několikatýdenní práce a blízká přítomnost opravdu závažných životních problémů natolik proměnila? Její tvář se při té myšlence rozjasnila. Artur si toho všiml, a i když nechápal, co se pod tímto výtryskem radosti ukrývá, sklonil se, políbil ji a pronesl další ze svých nonšalantních výroků:

„Zapomeň už na to, Violet; pouze se nenechej kýmkoliv a čímkoliv zatáhnout do další záležitosti podobného druhu. Protože pokud to uděláš, budu muset vyhledat jistého tvého přítele a poradit se s ním, jak nejlépe tu tvou pošetilost zastavit. Nikoho nejmenuji. Ó! Nemusíš se tvářit tak vyděšeně. Pouze se chovej způsobně, nic víc.“

„Má pravdu,“ připustila Violet, když se Arthur odšoural pryč, „úplnou pravdu.“

Ale protože chtěla ty peníze…

To místo v člověku vzbuzovalo úzkost — tedy alespoň v mladé dívce jako Violet, která si je krátce po úderu půlnoci prohlížela z automobilu. Neznámý dům na konci zastíněné stezky, v jehož otevřených dveřích bylo lze zahlédnout siluetu ženského těla, která se dychtivě vykláněla dopředu s rukama nataženýma pro pomoc! Výjev zanedlouho zmizel, ale jeho účinek přetrvával, takže se Violet po jeden znepokojivý okamžik nedokázala odtrhnout od sedadla. Zdálo se jí to podivné, protože nějaké dobrodružství očekávala. Člověk se přece nenechá vytrhnout ze soukromého plesu a necestuje dvacet kilometrů na venkov kvůli jakémusi vyšetřování, aniž by jistou formu střetu se záhadném a tragédií předpokládal. Violet Strangeová však měla i přes nepřeberné množství zkušeností velmi citlivou povahu a během okamžiku, kdy byly dveře domu otevřené a chabě osvětlený výhled na chodbu za nimi rušila pouze ona zoufale vyhlížející postava, cítila v hrdle svíravost vyvěrající z nedefinovatelného strachu, který nemohou žádná slova popsat a žádný důvod vysvětlit.

To však rychle pominulo. Jakmile Violet položila nohu na pevnou zem, podmínky se rázem proměnily a její emoce získaly normálnější charakter. Místo, kde před chvílí zmizela žena, nyní zaujímala postava muže; a byla to nejen postava muže, kterého Violet znala, ale i muže, jemuž důvěřovala — přítele, jehož samotná přítomnost ji naplňovala odvahou. S tímto poznáním se dostavilo i lepší pochopení situace, a tak Violet s jiskrou v oku a obličejem nezbrázděným chmurami přešla po stezce k vyčkávající postavě a podala ruku Rogeru Upjohnovi.

„Vy zde!“ vykřikla v záplavě úsměvů a ruměnců, zatímco ji Roger uváděl do chodby.

Byl to on, kdo se sám od sebe pustil do vysvětlování a omluv za to, že ji tak troufale vystavil nepříjemné situaci. V domě vyvstal problém — obrovský problém. Došlo zde k události, pro niž musí být do rána nalezeno vysvětlení, jinak bude pošlapáno štěstí a čest více než jedné osoby pod touto — nyní nešťastnou — střechou. Roger věděl, že je již pozdě a že Violet nezbývalo než podniknout tuto dlouhou a bezútěšnou cestu osamoceně, ovšem její úspěch při vyřešení problému, jenž kdysi bezmála zničil jeho vlastní život, mu dodal nezbytnou dávku smělosti, aby jí zatelefonoval do kanceláře a… „Ale vy jste v plesových šatech!“ vykřikl zničehonic užasle. „Snad jste si nemyslela, že…“

„Přijela jsem rovnou z plesu. Ta zpráva mne zastihla mezi dvěma tanci. Domů jsem už nejela. Musela jsem si pospíšit.“

Roger dal najevo uznalost, ale když promluvil, bylo to opět k věci:

„Situace se má tak. Slečna Digbyová…“ „To je ta dáma, která se má zítra vdávat?“ „Která doufá, že se zítra bude vdávat.“ „Jak to doufá?“

„Která se zítra bude vdávat, pokud se jistý předmět, jenž se dnes večer v tomto domě ztratil, nalezne dříve, než se kterákoliv z osob, které zde dnes večeřely, odebere k domovu.“ Violet překvapeně vykřikla. „Takže pan Cornell…,“ začala.

„Pan Cornell se těší naší bezvýhradné důvěře,“ pospíšil si Roger s odpovědí. „Ovšem charakter pohřešovaného předmětu je takový, že právě on by mohl toužit po jeho vlastnictví a že měl jako jediný ze všech přítomných příležitost k jeho zajištění. Z tohoto důvodu jistě chápete, proč se takový člověk — zvláště s přihlédnutím k jeho hrdosti nemajetného muže, jenž se má sezdat s majetnou ženou — cítí povinován prohlášením, že pokud do úsvitu nebude stvrzena jeho nevina, dveře svatobartolomějského kostela zůstanou zítra uzavřeny.“

„Ale ten ztracený předmět — co to vlastně je?“

„Slečna Digbyová vás seznámí s podrobnostmi. Čeká, až vás bude moci přijmout,“ dodal Roger a ukázal na pootevřené dveře po jejich pravici.

Violet tím směrem pohlédla a poté vrhla dva další bystré pohledy do haly, v níž se právě nacházeli.

„Víte, že jste mi ještě neřekl, v jakém domě to vlastně jsem? Jí ten dům nepatří, to vím. Ona bydlí ve městě.“

„A vy jste dvacet kilometrů od Harlemu. Slečno Strangeová, právě se nacházíte na Van Broecklynově panství, které je natolik proslavené, že je jistě znáte. Nikdy jste zde nebyla?“

„Byla jsem v okolí, ale v té tmě jsem nic nepoznala. Vskutku vzrušující místo pro vyšetřování!“

„A co pan Van Broecklyn? S tím jste se nikdy nesetkala?“

„Jednou, ještě jako dítě. V té době mě děsil.“

„A možná vás bude děsit i dnes, přestože o tom pochybuji. Čas jej poněkud zjemnil. Kromě toho jsem ho již připravil na událost, jež by v něm za jiných okolností vyvolala úžas. Přirozeně by nikdy nemohl předpokládat, že se případu ujme taková vyšetřovatelka, jakou mu za chvíli představím.“

Violet se usmála. Violet Strangeová byla velmi okouzlující mladá žena a také zapálená milovnice starých záhad.

Schůzka mezi ní a slečnou Digbyovou proběhla ve znamení vzájemných sympatií. Po prvním nevyhnutelném šoku, který slečna Digbyová cítila při pohledu na líbezné a módní vzezření tajemné drobné bytosti, jež měla vyšetřit všechny její trable, přesunul se její pohled, který by možná za jiných okolností nepatřičně dlouho setrvával na dráždivých rysech a vytříbeném ošacení rusalkovité postavy před jejími zraky, na Violetiny oči, v jejichž poklidných hlubinách se zračila inteligence jsoucí v patrném rozporu s koketními dolíčky ve tváři, jež tak často uváděly v omyl nestranné pozorovatele snažící se přijít na kloub osobě s tak jedinečně křehkou postavou a jedinečně elegantním držením těla.

Pokud jde o dojem, který slečna Digbyová učinila na Violet, nijak se nelišil od názoru všech ostatních. Nikdo se nedokázal na Florence Digbyovou dlouze dívat a přitom si nepovšimnout vznešenosti jejího ducha a velkodušné povahy jejího konání. Byla vysoké postavy, a když se skláněla k Violetině ruce, zvýraznil výškový rozdíl obou žen jejich vzedmuté křivky, k nezměrnému obdivu jediného přihlížejícího.

Přes všechen svůj zájem o řečený případ si však Violet nedokázala pomoci a musela vrhnout spěšný pohled kolem sebe, aby uspokojila zvědavost vyvolanou vstupem do domu poznamenaného až do základů sérií tragických událostí. Výsledek jí přinesl zklamání. Stěny byly úplně obyčejné, nábytek prostý. Vůbec nic podnětného, třebaže se nedalo popřít, že nic v domě nebylo nového a moderního. Dům dnes vypadal stejně jako v dobách Burra a Hamiltona, včetně dosti znepokojivého detailu v podobě svící, jež po všech stranách místnosti plnily svůj účel namísto plynového osvětlení.

Zatímco si Violet připomínala důvody existence svící, zmocnilo se její představivosti okouzlení minulostí. Těžko posoudit, kam až by se tímto okouzlením nechala unést, avšak horečnatý lesk v očích slečny Digbyové ji naštěstí včas varoval, že přítomnost zde pro ni skýtá nemenší vzrušení. V tom okamžiku zaostřila Violet veškerou pozornost a s plně soustředěnou myslí poslouchala slečnina odhalení.

Ta byla stručná a sdělovala přibližně toto:

Večeře, na níž se ve Van Broecklynově domě sešlo sedm lidí, se konala na oslavu jejího nadcházejícího sňatku. V jistém smyslu však měla být také projevem uznání jednomu z dalších hostů, jistému panu Spielhagenovi, jemuž se během týdne podařilo velmi úspěšně demonstrovat několika odborníkům hodnotu vlastního objevu, který měl zásadně proměnit jedno významné průmyslové odvětví.

Při popisování tohoto objevu slečna Digbyová nezacházela do podrobností, neboť celá záležitost značně přesahovala její chápání; při konstatování jeho významu však otevřeně připustila, že jde o objev v oboru, jímž se zabývá také pan Cornell, a že tento objev obsahuje výpočty a matematický vzorec, který by při předčasném zveřejnění znehodnotil smlouvu, v jejíž uzavření pan Spielhagen doufal, a tudíž by zničil veškeré jeho současné naděje.

Existovaly pouhé dvě kopie těchto výpočtů. Jedna byla uzavřena v bezpečnostním trezoru v Bostonu, druhou přinesl pan Spielhagen do domu osobně — a právě tato položka se nyní pohřešovala, neboť ji kdosi během večera vyjmul z rukopisu čítajícího šestnáct či více stran, a to za okolností, jež se slečna Digbyová nyní pokusí co nejlépe vylíčit.

Jejich hostitel, pan Van Broecklyn, měl za svého trudného života jednoho koníčka, jenž ho — dalo by se říci — zcela pohlcoval. Tímto koníčkem byly výbušniny. V důsledku toho se značná část konverzace u stolu nesla ve znamení objevu pana Spielhagena a možných změn, které by objev mohl vnést do onoho konkrétního průmyslového odvětví. A jelikož tyto změny učiněné na základě tajného Spielhagenova vzorce mohly výrazně postihnout zájmy pana Cornella, přistihla se slečna Digbyová, že konverzaci upřeně naslouchá. V jistém okamžiku se pan Van Broecklyn omluvil, že zasahuje do hovoru, a dovolil si poznamenat, že pokud pan Spielhagen učinil v tomto oboru hodnotný objev, pak jistý objev učinil i on a jeho platnost podpořil mnoha experimenty. Na rozdíl od objevu pana Spielhagena se tento objev nedal výhodně zpeněžit na trhu, ale během své práce na něm, jakož i během zkoušek, jež byl nucen provést, pan Van Broecklyn odhalil jisté výjimečné případy, které může s radostí jmenovat a při nichž se jeho objev setkal s úspěchem pouze za předpokladu výjimečných procedur a opatření. Pokud tedy metoda pana Spielhagena nebere tyto výjimečné situace v úvahu nebo je vhodnými prostředky neeliminuje, pak je pravděpodobné, že se v podobných případech častěji setká s neúspěchem nežli s úspěchem. Pamatuje tedy metoda pana Spielhagena na tyto situace a je proti nim zabezpečena? Panu Van Broecklynovi by se velmi ulevilo, kdyby se dozvěděl, že ano.

Odpověď se dostavila rychle. Ano, pamatuje na ně. Nicméně během pozdější konverzace jako by sebedůvěra pana Spielhagena začala ochabovat, a než vstali od stolu, pan Spielhagen otevřeně formuloval svůj záměr nahlédnout ještě dnes večer do rukopisu a ujistit se, že v něm obsažený vzorec opravdu bere náležitě v potaz veškeré výjimky nastíněné panem Van Broecklynem.

Pokud se vzezření pana Cornella v tom okamžiku jakkoliv proměnilo, pak přinejmenším ona si toho nepovšimla, ale hořkost, s jakou činil poznámky stran štěstí pana Spielhagena při objevu vzorce, o jehož úspěchu nechoval on sám sebemenší pochybnosti, byla všem ostatním hostům naprosto zřejmá, a přirozeně tak dala vzniknout atmosféře, která jeho osobu zanedlouho spojila se zmizením tohoto objevu.

Dámy (kromě slečny Digbyové seděly u večeře ještě dvě) se posléze hromadně uchýlily do hudebního salonku a muži si odešli do knihovny zakouřit. Konverzace se zde konečně odpoutala od tématu převládajícího během večeře a rychle se odvíjela dál a dál, když vtom se pan Spielhagen s nervózním gestem bezděčně rozhlédl kolem sebe a řekl:

„Nebudu mít klid, dokud znovu neprojdu svou práci. Kde v domě naleznu nějaké tiché místečko? Nepotrvá to dlouho, čtu velice rychle.“

Odpověď byla na panu Van Broecklynovi, leč ten se k žádné odpovědi neměl. Všechny oči se obrátily k němu, ale všechny bez výjimky zjistily, že hostitel je pohroužen do dalšího ze svých hlubokých zamyšlení, jimiž mezi přáteli tolik proslul a z nichž se nikdo, komu ležel na srdci jeho duševní klid, neodvážil tohoto prapodivného muže vytrhnout.

Co se dalo dělat? Podobné stavy trvaly u jejich pozoruhodného hostitele někdy až půl hodiny a pan Spielhagen rozhodně nepůsobil dojmem trpělivého muže. Sám přitom podal důkaz, jaký obrovský neklid v této chvíli zakouší, když si povšiml pootevřených dveří na protější straně knihovny a poznamenal k přítomným:

„Pracovna! A osvětlená! Nebude vám vadit, když se tam na několik minut zavřu?“

Nikdo se neodvážil odpovědět, a tak pan Spielhagen vstal, zlehka zatlačil do dveří a odkryl ostatním malou místnost — nádherně obloženou a jasně osvětlenou, ale bez jediného kusu nábytku, ba i bez obyčejné židle.

„To je přesně ono,“ děl pan Spielhagen, pozvedl jednu z velké skupiny lehkých rákosových židlí stojících v knihovně, odnesl ji do pracovny a zavřel za sebou dveře.

Uplynulo několik minut, během nichž vstoupil do místnosti muž, který před okamžikem obsluhoval hosty u stolu, a v ruce nesl tác s několika malými skleničkami, jež očividně obsahovaly jakýsi vybraný likér. Když zjistil, že jeho pán upadl do podivné nálady, odložil tác, ukázal na jednu ze skleniček a řekl:

„Tato je pro pana Van Broecklyna. Obsahuje jeho obvyklý tišící lék.“ Vybídl ostatní gentlemany, aby se chopili nápojů, a tiše odešel z knihovny.

Pan Upjohn pozvedl sklenici, kterou měl nejblíže, a pan Cornell se chystal učinit totéž, když vtom se náhle předklonil, sebral sklenici stojící dále od něj a vyrazil k pracovně, v níž se pan Spielhagen před chvílí záměrně izoloval.

Proč to vše učinil — především proč sáhl po sklenici stojící na odvrácené straně tácu, a nikoliv po číši, jež se mu nabízela, nedokáže on sám vysvětlit o nic uspokojivěji než otázku, proč vzápětí učinil celou řadu dalších nešťastných kroků. Stejně tak nebohý pan Cornell nepochopil, proč se na něj pan Spielhagen po jeho vstupu tak nervózně osopil a proč mu věnoval spalující pohled, když převzal z jeho ruky sklenici a mechanicky vyprázdnil její obsah, načež dlaní přikryl papír, z něhož četl, v neskrývané snaze schovat obsah pod svými prsty. Vetřelec v tu chvíli pochopitelně zčervenal a s obrovskými rozpaky se stáhl, byv si plně vědom své indiskrétnosti. Nicméně se nezdál incidentem příliš hluboce rozrušen, přinejmenším do chvíle, kdy se pan Van Broecklyn náhle probudil, pohlédl na tác položený velice blízko jeho ruky a s jistou dávkou překvapení poznamenal: „Dobbs na mě zřejmě zapomněl.“ V tom okamžiku si nešťastný pan Cornell uvědomil, čeho se právě dopustil. Sklenice, již se zmocnil a odnesl ji do vedlejší místnosti, byla totiž určena hostiteli — byla to sklenice, jež podle sluhova upozornění obsahovala tišicí lék. Jakou nezměrnou pošetilostí se právě provinil a jak ponížené bude úsilí ji omluvit!

Leč pan Cornell se o omluvu nepokoušel. Vstal, spěšně pohlédl na pana Upjohna, jenž dával ruměncem najevo porozumění pro přítelovy nesnáze, a odebral se ke dveřím, které před kraťounkou chvílí zavřel za panem Spielhagenem. Když však jeho ruka vzala za kliku, ucítil na rameni dotek, otočil se a zjistil, že na něm spočívá zrak pana Van Broecklyna a zpražuje ho pohledem, jenž ho uvedl do naprostého zmatku.

„Kam jdete?“ zeptal se onen gentleman.

Karatelský tón i přísný pohled vyzařující směsici nelibosti a úžasu byly nanejvýš znepokojivé, ale panu Cornellovi se přesto podařilo vykoktat odpověď:

„Pan Spielhagen uvnitř ověřuje svou práci. Když váš sluha přinesl likér, při své roztržitosti jsem uchopil vaši sklenici a odnesl ji panu Spielhagenovi, který ji vypil, a já… já chci zjistit, zda mu likér nějakým způsobem neuškodil.“

Když vyslovoval poslední slovo, cítil, jak ruka pana Van Broecklyna sklouzává z jeho ramena. Tento počin však nedoprovázela žádná slova a hostitel rovněž neučinil žádné gesto, jímž by dal najevo svůj úmysl následovat pana Cornella do pracovny.

Ten později této skutečnosti hluboce litoval, neboť se na okamžik ocitl z dosahu očí všech ostatních hostí. Během tohoto okamžiku podle svého tvrzení jednoduše postával v pracovně a šokovaně shlížel na pana Spielhagena, který stále seděl na židli s rukopisem v ruce, avšak hlavu měl povislou a oči zavřené. Buďto byl mrtev, nebo spal, nebo… pan Cornell vlastně netušil co — pohled na pana Spielhagena jej naprosto ochromil.

Ať již to byla věrná pravda a nic než pravda, či nikoliv, pan Cornell se každopádně necítil ve své kůži, když vstoupil zpět do společnosti pana Van Broecklyna, a nechal se jen částečně uklidnit hostitelovým ujištěním, že lék podaný ve sklenici je prakticky neškodný a že pan Spielhagen bude naprosto v pořádku, probudí-li se ze spánku přirozeně a bez šoku. Protože však současná poloha pana Spielhagena způsobovala řečenému značné nepohodlí, rozhodli se ostatní pánové, že jej odnesou z pracovny zpět a uloží jej na pohovku v knihovně. Než to však učinili, vytrhl pan Upjohn ze Spielhagenova chabého sevření drahocenný rukopis a odnesl ho do knihovny, kde ho položil na odlehlý stůl a kde rukopis setrval přibližně patnáct minut, po nichž pan Spielhagen náhle přišel k sobě, všiml si, že rukopis nedrží v ruce, vyskočil, přešel přes knihovnu a opět se díla zmocnil.

Když je ovšem zvedl a začal s rostoucí úzkostí listovat jednotlivými stránkami, prozradil jeho obličej ostatním mužům, kolik uhodilo.

Stránka obsahující vzorec zmizela!

Violet nyní viděla rozsah problému.

II

O zmíněné ztrátě nemohlo být nejmenších pochyb: všichni viděli, že strana třináct chybí. Ani druhá kontrola všech stránek se nesetkala s úspěchem — strana třináct nebyla k nalezení. Strana čtrnáct ležela na vrcholu hromádky a strana dvanáct uzavírala hromádku předchozí, avšak strana třináct se nenacházela ani mezi nimi, ani nikde j inde.

Kam strana zmizela a čím přičiněním k této nešťastné události došlo? To nikdo nedokázal říci, nebo se o to přinejmenším nikdo nepokusil, přestože všichni bezodkladně začali pohřešovanou stranu hledat.

Kde ovšem hledat? Přilehlá malá pracovna nenabízela žádná zákoutí, kam by se dala uschovat byť jen špička doutníku, natožpak arch lesklého bílého papíru. Holé zdi, holá podlaha a jediné křeslo, více toho na celé pracovně z daného místa k vidění nebylo. Stejně tak nebylo myslitelné, že by se strana třináct mohla nacházet v místnosti, v níž nyní všichni stáli, tedy pokud neměl dokument někdo z přítomných u sebe. Dala by se záhada vysvětlit právě takto? Nikdo nedával najevo žádné pochybnosti, nicméně pan Comell, jenž zřejmě vycítil všeobecné mínění, předstoupil před pana Van Broecklyna a klidným hlasem, leč se sytými ruměnci na obou tvářích, pronesl tak, aby to přítomní dobře slyšeli:

„Žádám, abych byl prohledán — okamžitě a důkladně.“

Nastala chvíle ticha a po ní všeobecné mumlání:

„Budeme prohledáni všichni.“

„Je si pan Spielhagen opravdu jist, že se chybějící strana nacházela mezi ostatními, když si sedal do vedlejší místnosti, aby si práci pročetl?“ dotázal se znepokojený hostitel.

„Naprosto jist,“ přišla rázná odpověď. „Po pravdě řečeno jsem onen vzorec pročítal právě ve chvíli, kdy jsem usnul.“

„Trváte tedy na tom?“

„Jsem hotov to odpřisáhnout.“

Pan Comell zopakoval svůj požadavek.

„Žádám, abyste provedl důkladnou prohlídku mé osoby. Musím být okamžitě zbaven jakéhokoliv podezření,“ pronesl vážně, „neboť jak bych se v opačném případě mohl zítra oženit se slečnou Digbyovou.“

Po této větě byla veškerá váhavost tatam. Všichni přítomní jeden po druhém podstoupili navrhovanou proceduru; dokonce i pan Spielhagen. Tato snaha však vyšla stejně naprázdno jako všechny ostatní. Ztracená strana se nenalezla.

Co si o tom myslet? Co dělat?

Zdálo se, že za této situace nelze učinit nic dalšího, avšak zároveň musí být podniknut nový pokus směrem ke znovuzískání onoho důležitého vzorce. Nejen obchodní úspěch pana Spielhagena, ale nyní i sňatek pana Cornella závisely na tom, zda se podaří navrátit dokument zpět do rukou prvně jmenovaného před šestou hodinou ranní, kdy jej měl doručit jistému výrobci, jenž v časných ranních hodinách vyplouval parníkem do Evropy.

Pět hodin času!

Měl snad pan Van Broecklyn nějaký návrh? Nikoliv, byl stejně bezradný jako všichni ostatní.

Přítomní si současně vyměňovali pohledy. Na všech tvářích se však zračila prázdnota.

„Zavolejme dámy,“ navrhl kdosi.

Stalo se, a ať již bylo napětí v knihovně až doposud jakkoliv vysoké, po příchodu slečny Digbyové se ještě zvýšilo. Slečna Digbyová však nebyla ženou, jíž by otřásla krize byť podobných rozměrů. Jakmile jí bylo nastíněno snoubencovo dilema a plně pochopila situaci, pohlédla nejprve na pana Cornella a poté na pana Spielhagena a tiše řekla:

„Pro tuto záležitost existuje jediné možné vysvětlení. Pan Spielhagen promine, ale očividně se mýlí, když tvrdí, že ztracenou stranu viděl mezi ostatními. Stav, do něhož upadl poté, co vypil lék, na který nebyl zvyklý, ho učinil náchylným vůči halucinacím. Nemám nejmenších pochybností, že se domnívá, že právě v době, kdy ho přemohl spánek, studoval zmíněný vzorec. Chovám plnou důvěru v jeho naprostou nestrannost. Stejnou důvěru však chovám i v pana Cornella,“ dodala s úsměvem.

Výkřik pana Van Broecklyna a tlumené mumlání všech přítomných mimo pana Spielhagena hovořily jasně ve prospěch tohoto názoru a těžko posoudit, jak by celá záležitost dopadla, kdyby ovšem pan Cornell nebyl spěšně vznesl tento mimořádný a nanejvýš nečekaný protest:

„Slečna Digbyová má můj plný vděk,“ pronesl, „za důvěru, jejíž oprávněnost doufám co nejdříve prokázat. Ale v této otázce musím podpořit pana Spielhagena. Měl pravdu, když tvrdil, že jakmile jsem Vstoupil do pracovny se sklenicí likéru, zaobíral se právě zmíněným vzorcem. Vy jste neviděli, jak spěšným pohybem se jeho ruka instinktivně rozprostřela nad stránkou, již právě pročítal, avšak já ano. A pokud ani toto pro vás není průkaznou skutečností, pak se cítím povinen konstatovat, že při bezděčném sledování tohoto pohybu jeho ruky jsem prostě a jednoduše zahlédl číslo napsané na horním okraji stránky. Tím číslem byla — třináctka.“

Ozval se hlasitý výkřik, tentokrát přímo od pana Spielhagena, jenž tímto vyjadřoval svůj vděk a jemu odpovídající změnu postoje vůči řečníkovi.

„Ať už ta zpropadená stránka zmizela kamkoliv,“ prohlásil a s nataženou rukou vyrazil směrem ke Cornellovi, „vy s její ztrátou nemáte nic společného.“

Napětí v místnosti okamžitě vyprchalo a na tvářích všech přítomných se objevil úlevný výraz. Problém však přetrvával.

Náhle komusi přesně tato slova vypadla ze rtu a pan Upjohn si s jejich vyslovením vzpomněl, jak mu z jisté nezměrné krize v jeho i vlastním životě kdysi pomohla jistá mladá dáma pracující pro soukromou detektivní agenturu a jak za něj tehdy vyřešila neméně spletitý problém. Pokud by se dala vyhledat a ještě před úsvitem co nejrychleji dopravit sem, možná by vše přece jen skončilo dobře. On se o to každopádně pokusí. Podobně divoké plány se někdy setkají s úspěchem. Zatelefonuje do té kanceláře a…

Potřebovala slečna Strangeová vědět ještě něco?

Takto vyzvána se slečna Strangeová dotázala, kde se pánové nacházejí nyní.

Bylo jí řečeno, že všichni stále setrvávají v knihovně, zatímco dámy již byly odeslány domů.

„Tak pojďme za nimi,“ řekla Violet a úsměvem zakryla obrovskou obavu, že má před sebou záležitost, jež může docela snadno skončit oním tísnivým slovem neúspěch.

Její strach byl tak značný, že za všech obvyklých okolností by ji v krátkém intervalu mezi vylíčením problému a co nejrychlejším kontaktováním zúčastněných osob ani nenapadlo přemýšlet o čemkoliv jiném. Okolnosti tohoto případu však ani zdaleka nebyly obvyklé — nebo lépe řečeno, jeho dějiště bylo tak mimořádné, že Violet jen stěží myslela na problém před sebou a místo toho dávala průchod svému obrovskému zájmu o dům, jehož spletitými chodbami byla nyní vedena. Kolik tragických a srdceryvných událostí se v tomto domě odehrálo! Van Broecklynovo jméno, vanbroecklynské dějiny a především vanbroecklynská tradice, která propůjčovala domu výjimečné postavení v análech celé země (o tom však později), silně působily na Violetinu představivost a přitahovaly její myšlenky ke všemu, co právě viděla kolem sebe. Stály zde dveře, které od revolučních dob žádný člověk neotevřel — nemohla by je vidět? A poznala by je, kdyby kolem nich procházela? A pak ten pan Van Broecklyn! Už seznámení se s ním, kdekoliv a za jakýchkoliv okolností, bylo samo o sobě událostí. Avšak poznat ho přímo zde, pod rouškou jeho vlastního tajemství! Není divu, že Violet se svými průvodci během chůze nehovořila a že se její myšlenky upíraly k budoucím událostem se směsicí úžasu a téměř hrůzostrašné rozkoše.

Van Broecklynův příběh byl dobře znám. Jako starý mládenec a misantrop žil úplně sám s výjimkou velkého počtu služebných, vesměs mužů a nadto postarších. Nikdy nikoho nenavštěvoval. Přestože tu a tam, jako v tomto případě, hostil pod svou střechou jisté osoby, veškerá pozvání pro sebe odmítal a se stejnou striktností odmítal i večerní zábavy jakéhokoliv druhu, jež by ho zdržely ve městě přes desátou hodinu večerní. Snad mu to bylo prostředkem k dodržování vlastního životního pravidla nikdy nespat jinde než ve své posteli. A ačkoliv mu dnes bylo notně přes padesát let, podle svého prohlášení strávil od návratu z Evropy během raného dětství pouze dvě noci v cizí posteli, a i to výhradně na základě soudního předvolání, jež ho zavedlo do Bostonu.

Tento zvyk byl jeho nejvýznačnější výstředností, ale pan Van Broecklyn trpěl i výstředností další, která je patrná již z toho, co o něm bylo doposud řečeno. Vyhýbal se ženám. Ocitl-li se v jejich společnosti během svých krátkých návštěv města, bez výjimky se choval zdvořile a v některých případech i družně, avšak nikdy ženy sám nevyhledával a oproti všem zvyklostem nekolovaly ani žádné historky, jež by spojovaly jeho jméno s opačným pohlavím.

A přesto byl mužem nadobyčejně přitažlivým. Měl jemné rysy a impozantní postavu. Mohl být snadno středem pozornosti všech očí, kdyby se někdy rozhodl vstoupit do přeplněných salonů nebo se zúčastnit hojně navštěvovaných shromáždění, avšak jelikož se již v útlém mládí obrátil ke všem podobným podnikům zády, s postupujícími léty shledával stále obtížnějším své zvyky změnit a po pravdě řečeno se to od něj již ani neočekávalo. Ostatní jeho postoj respektovali a Leonard Van Broecklyn postupně přestal být terčem kritiky.

Existovalo nějaké vysvětlení tohoto jeho podivně sebestředného života? Ti, kdo jej znali nejlépe, si to zřejmě mysleli. Tak především jej v životě neprovázelo štěstí. Rodiny obou jeho rodičů poznamenaly události nezvyklé a veskrze tragické povahy a ani samotní Van Broecklynovi rodiče nebyli této zdánlivé osudovosti ušetřeni. Coby dva zjevné protiklady vkusem i charakterem vedli ve starém domě dosti nešťastný život, až se jejich povahy vzbouřily a následoval rozchod, který nejen rozdělil jejich životy, ale vyslal je také na opačné strany zeměkoule, odkud se již k sobě nikdy neměli vrátit. Tak zněl alespoň závěr vyvozený z prapodivných okolností doprovázejících celou událost. Ráno onoho nikdy nezapomenutého dne nalezl John Van Broecklyn, děd současného představitele rodu, na stole v knihovně následující vzkaz od syna:

Otče, život s ní v tomto domě, nebo v jakémkoliv domě, je nadále nesnesitelný. Jeden z nás musí odejít. A matka by neměla být oddělována od dítěte. Proto jsem to já, koho již nikdy neuvidíš. Zapomeň na mne, ale buď ohleduplný vůči ní a chlapci.

Wilham

O šest hodin později byl nalezen další připiš, tentokrát od snachy:

Otče,

co člověk učiní, je-li upoután k zahnívající mrtvole? Odřízne si paži, je-li to nezbytné pro přerušení kontaktu. Poněvadž veškerá láska mezi Vaším synem a mnou je mrtvá, nemohu déle žít v dosahu jeho hlasu. Toto je jeho domov, a proto je to on, kdo v něm setrvá. Nechť jsou matčina ztráta a otcova láska našemu dítěti ku prospěchu.

Rhoda

Oba rodiče tak byli navždy pryč. A oba současně si ve svém odchodu zachovali mlčení a již se jediným slovem neozvali. Pokud se jeden vydal na východ a druhý na západ, možná se mohli setkat na druhém konci zeměkoule, avšak nikdy již v domě, jenž hostil jejich syna. Pro něj a jeho dědečka jako by se utopili v nekonečném moři lidstva a zanechali je vyvržené na odloučeném a truchlivém pobřeží. Dědeček se v zájmu dítěte vůči této dvojí ztrátě zatvrdil, avšak jedenáctiletý vnuk zcela podlehl nezměrnému žalu. Jen málo trpitelů na světě, bez ohledu na věk či stav, truchlilo tak jako toto dítě a jen na málokterém z nich byly následky zármutku patrné tak hluboce a dlouze jako právě na něm. Stejně tak až do doby, kdy dosáhl dospělosti, neztratila vráska, jež se na jeho dětském čele za jediný den vytvořila, nic ze své výraznosti — někteří lidé dokonce tvrdí, že ještě mnohem později byl půlnoční klid domu čas od času přerušován jeho tlumenými výkřiky: „Matko! Matko!“, jež nutily služebné opouštět zaměstnání a přidávaly další položku na seznam hrůz pojících se s tímto prokletým domem.

O Van Broecklynových výkřicích již Violet slyšela a právě ony ji spolu s těmi dveřmi…, ale o těch jsem se již zmiňovala. Violet ty dveře každopádně stále hledala, když vtom se její dva společníci náhle zastavili a Violet zjistila, že stojí na prahu knihovny, přímo před zraky pana Van Broecklyna a jeho dvou hostů.

Její jemné a rusalkovité vzezření s nádechem skromné zdrženlivosti, které mělo více co dělat s jejím mládím a mile křehkou krásou než s účelem její návštěvy, vyvolalo mezi přítomnými úžas, jenž žádný z gentlemanů nedokázal zcela zakrýt. Toto má být ona bystrá detektivka s geniálním citem pro společenské problémy a bizarní pomíjivé případy! Tento miláček tanečního parketu v saténu a s perlami! Pan Spielhagen pohlédl s velmi dobře patrnou nedůvěrou na pana Cornella, pan Cornell na pana Spielhagena a oba pak na pana Upjohna. Pokud jde o Violet, ta setrvávala pohledem výlučně na panu Van Broecklynovi, jenž před ní stál s překvapením nijak si nežádajícím s ostatními dvěma pány, ale se zdrženlivějším výrazem.

Violet se v něm nezklamala. Očekávala, že spatří muže zádumčivého až na hranici strohosti. Hned první jeho pohled přitom vzbuzoval bázeň mnohem větší, než si její fantazie dokázala představit — zvláště pak, když její odhodlání rázem vyprchalo a Violet bezděčně učinila krok vzad. Pan Van Broecklyn si toho povšiml a usmál se, čímž znovu povzbudil její srdce a naděje. Skutečnost, že se tento muž dokáže usmát, nadto s dokonalou sladkostí, ji naplňovala obrovskou útěchou zvláště později, když… Ale to již příliš pospíchám při líčení následné katastrofy. Nejprve musím nastínit mnoho dalších věcí.

Úvodní seznámení záměrně pominu a přejdu až k okamžiku, kdy si Violet opětovně vyslechla plný popis událostí, postavila se se sklopenýma očima před gentlemany a s jistým úlekem si sama pro sebe postěžovala:

„Očekávají, že jim ihned a bez další prohlídky či rozpravy oznámím, kde se ona chybějící strana nalézá. Budu muset jejich očekávání zmírnit, aniž přitom pozbudu jejich důvěry. Ale jak?“

Sebrala odvahu, odrazila tázavé pohledy výrazem, jenž jako by každému z přítomných sděloval cosi jiného, a velice tiše poznamenala:

„Toto není záležitost, jež by se dala vyřešit pouhými dohady. Musím mít čas a musím se ponořit hlouběji do faktů, jež mi právě byly předloženy. Předpokládám, že stůl, který vidím tam, je týž, na nějž pan Upjohn položil během nevědomosti pana Spielhagena jeho rukopis.“

Všichni přikývli.

„Je — myslím ten stůl — ve stejném stavu jako v té době? Nebylo z něj odstraněno nic kromě onoho rukopisu?“

„Nic.“

„To znamená, že pohřešovaná stránka na něm neleží,“ usmála se Violet a ukázala na prázdnou plochu stolu. Nastala odmlka, během níž Violet stála s pohledem upřeným na podlahu před sebou a usilovně přemýšlela.

Náhle dospěla k rozhodnutí. Obrátila se na pana Upjohna a zeptala se, zda si je naprosto jist, že když odebíral rukopis panu Spielhagenovi z ruky, nepodařilo se mu nedopatřením některou stránku přehodit či upustit.

Odpověď byla jednoznačná.

„V tom případě,“ prohlásila Violet s tichou rozhodností a pevně odrazila pohledy všech gentlemanů, „jelikož nebyla třináctá strana nalezena mezi ostatními položkami sebranými z tohoto stolu, jakož ani u pana Cornella či pana Spielhagena osobně, musí se stále nacházet v oné vnitřní místnosti.“

„To je nemožné!“ vyhrkly všechny rty různými tóny. „Ta místnost je absolutně prázdná.“

„Mohu se na tu prázdnotu podívat?“ dotázala se Violet a věnovala panu Van Broecklynovi pohled plný naivity.

„V té místnosti není prokazatelně nic kromě židle, na níž pan Spielhagen seděl,“ namítl gentleman s dobře patrným nádechem zdráhavosti.

„Přesto: nemohla bych se tam podívat?“ trvala na svém Violet a vyčarovala odzbrojující úsměv, který si schovávala pro slavnostní příležitosti.

Pan Van Broecklyn se uklonil. Tak naléhavou žádost nemohl odmítnout, všakť jeho krok byl pomalý a jeho chování bezmála nevlídné, když zamířil ke dveřím přilehlé místnosti a zprudka je otevřel.

Neviděla nic, než co jí bylo řečeno! Holé zdi i podlaha a jedna prázdná židle! Přesto se Violet neuchýlila v okamžení zpět, ale mlčky přemýšlela o dřevěném obložení kolem sebe, jako by chovala podezření, že se v něm ukrývá jakási tajná skrýš, jež není na první pohled patrná.

Pan Van Broecklyn si toho všiml a pospíšil si s tvrzením:

„Ty stěny jsou pevné, slečno Strangeová. Neobsahují žádné skryté skříně.“

„A ty dveře?“ zeptala se Violet a ukázala na část deštěm’, jež se tak věrně podobala okolní dekoraci, že pouze nejbystřejší oko dokázalo postřehnout linii poněkud temnější barvy, jež lemovala vstupní otvor.

Pan Van Broecklyn zůstal na okamžik strnule stát, načež jeho zdánlivě trvalá sinalost, jež byla jedním z jeho nejtypičtějších rysů, ustoupila hlubokému ruměnci.

„Kdysi zde jedny dveře stávaly,“ vysvětlil, „ale nyní jsou natrvalo zavřeny. Zabetonovány,“ přinutil se dodat a jeho pleť postupně ztrácela syté zabarvení, až se nakonec v jasně osvětlené místnosti opět přízračně leskla.

Violet jen s obtížemi zachovala klid. „To jsou ty dveře!“ zamumlala si pro sebe. „Nalezla jsem je. Ony slavné historické dveře!“ Její tón však byl nenucený, když si dovolila říci:

„To znamená, že je již nelze otevřít vaší ani žádnou jinou rukou?“

„Nelze je otevřít ani sekerou.“

Violet si navzdory vítězoslavnému pocitu povzdechla. Její zvědavost byla ukojena, leč problém, jejž zde měla vyřešit, vypadal na první pohled nevysvětlitelně. Violet se však nenechala tak snadno odradit. Aniž jí uniklo, že zklamání v očích všech mužů vyjma pana Upjohna se téměř blížilo přezíravosti, napřímila se (jakkoliv již téměř nebylo kam) a učinila tento poslední návrh:

„Arch papíru,“ poznamenala, „takové velikosti se nemůže jen tak vytratit nebo se rozplynout v řídkou páru. On existuje, stále je zde a my potřebujeme jedinou šťastnou myšlenku, abychom jej nalezli. Připouštím, že ona šťastná myšlenka se ke mně zatím nedostavila, ale někdy mne podobné věci napadají za okolností, které by vám možná připadaly velice podivné. Nyní však odhlédnu od sebe a pokusím se charakterizovat osobu, která tuto záhadu uvedla v život. Dokážu-li se vcítit do jejich myšlenek, pak možná budu schopna sledovat i její kroky. V takovém případě bych ráda na několik okamžiků předstírala, že jsem panem Spielhagenem.“ (Violet to řekla s líbezným úsměvem.) „Ráda bych držela v ruce jeho práci a ráda bych, aby mne při její četbě vyrušil pan Cornell s nabídkou sklenice likéru. Poté bych ráda přikývla a mentálně se pohroužila do hlubokého spánku. Možná právě v něm se dostaví sen, který celou situaci projasní. Jste ochotni vyjít mi tak dalece vstříc?“

Byla to poněkud směšná žádost, ovšem nakonec Violet dosáhla svého; fraška byla sehrána, jak požadovala, a muži ji ponechali v malé pracovně o samotě se sny.

Náhle zaslechli, jak detektivka vykřikla, a za další okamžik se již objevila před nimi neskrývaně rozrušená.

„Stojí ta židle přesně tak, jak ji sem pan Spielhagen umístil?“ zeptala se.

„Ne,“ odvětil pan Upjohn, „byla otočená opačným směrem.“ Violet se vrátila do pracovny a volnou rukou obrátila židli. „Takto?“

Pan Upjohn s panem Spielhagenem přikývli, stejně jako zbylí dva muži, když na ně detektivka pohlédla.

Se špatně skrývaným uspokojením upoutala Violet pozornost na sebe a poté dychtivě vzkřikla: „Pánové, pohleďte sem!“

Posadila se a uvolnila celé tělo, aby vytvořila dojem poklidně spícího člověka. A pak, zatímco ji muži uchvácenými pohledy sledovali nevědouce, co očekávat, zahlédli, jak z jejího klína vypadlo cosi bílého a klouzalo to po podlaze, až se onen předmět dotkl obložení, kde zůstal ležet. Byla to horní strana rukopisu, který právě detektivka držela v ruce. V tom okamžiku se do užaslých myslí přítomných mužů konečně vklínilo tušení pravdy; Violet vášnivě vyskočila na nohy, ukázala na padlý arch a vykřikla:

„Už to chápete? Pohleďte, kde leží, a pak pohleďte sem!“ Vrhla se ke zdi, padla na kolena a ukázala na dolní hranu obložení pouhých pár centimetrů nalevo od ležícího archu.

„Štěrbina!“ vykřikla, „v místě, kde kdysi stály dveře. Je velice tenká; okem ji lze postřehnout jen stěží. Leč vizte!“ Položila prst na padlou listinu, přitáhla si ji k sobě a poté ji opatrně postrčila pod spodní hranu obložení. Polovina archu zmizela.

„Mohla bych ji tam snadno prostrčit celou,“ ubezpečila muže, vytáhla arch a vítězoslavně vyskočila na nohy. „Nyní již víte, kde pohřešovaná strana leží, pane Spielhagene. Zbývá jen, aby vám ji pan Van Broecklyn obstaral.“

IV

Výkřiky úžasu a úlevy, jež přivítaly toto prosté objasnění záhady, náhle přerušil prazvláštně přidušený, téměř nesrozumitelný nářek. Vycházel od muže, jehož Violet před chvílí oslovila a jenž se — aniž si toho kdokoliv povšiml — již při prvním detektivčině slově vylekal a s každým dalším jejím počinem vytrvale ustupoval, takže nyní stál osaměle a téměř vzdorovitě za velkým stolem uprostřed knihovny.

„Omlouvám se,“ začal hostitel s příkrostí, jež se postupně zmírnila do nucené zdvořilosti, když uzřel, že se na něj upírají udivené zraky hostů, „ale okolnosti mi brání být vám v této nanejvýš nešťastné záležitosti jakkoliv nápomocen. Leží-li ta listina, kde tvrdíte — a já osobně jiné vysvětlení její ztráty nenacházím —, pak se obávám, že na tomto místě bude muset setrvat přinejmenším po dnešní noc. Beton, do něhož jsou ty dveře vsazeny, je stejně silný jako okolní zdi; vytvořit v něm otvor dostatečně široký, aby se do něj mohl kdokoliv natáhnout, by vyžadovalo přítomnost několika mužů s krumpáči, možná dokonce s dynamitem. A taková pomoc se nám v daném okamžiku zdaleka nenabízí.“

Uprostřed všeobecného zděšení vyvolaného těmito slovy ohlásily hodiny na krbové římse za Van Broecklynovými zády celou. Šlo o pouhé dva údery, které nicméně znamenaly, že se čas přehoupl přes dvě hodiny po půlnoci. Zvonění hodin jako by díky tomu získalo v srdcích všech zainteresovaných podivný nádech umíráčku.

„Ale já mám ten vzorec odevzdat do šesti hodin ráno do rukou výrobce. Čtvrt hodiny poté mu vyplouvá parník.“

„A nemůžete zpaměti vyrobit kopii té strany?“ zeptal se kdosi. „A vložit ji na řádné místo mezi stranami, které vám zůstaly?“

„Pak by ovšem byla na jiném papíře. To by vedlo k otázkám a pravda by nakonec vyšla najevo. A jelikož hlavní hodnota procesu obsaženého v onom vzorci spočívá v jeho utajení, žádné vysvětlení by mě nezbavilo podezíravých reakcí vyvěrajících z existence třetího výtisku, jakkoliv dobře ukrytého. Přišel bych tak o obrovskou příležitost.“

Rovněž stav mysli pana Cornella si lze dobře představit. V návalu lítosti a zoufalství upřel zrak na Violet, která s chápavým kývnutím opustila malou pracovnu, v níž až doposud stáli, a přistoupila k panu Van Broecklynovi.

Zvedla hlavu — neb hostitel byl velmi vysoké postavy —, instinktivně se vyhoupla na špičky, aby měla blíže k jeho uchu, a obezřetným šeptem se dotázala:

„A neexistuje jiná cesta, jak se na to místo dostat?“ Violet později připustila, že v jednom okamžiku se jí srdce ze strachu bezmála zastavilo — takové proměny doznal hostitelův obličej, byť se v něm podle detektivčina tvrzení nepohnul jediný sval. Ale pak, právě ve chvíli, kdy Violet očekávala nevlídné či zapovídající slovo, se od ní pan Van Broecklyn rázně odvrátil, přešel k oknu po straně, zvedl žaluzii a vyhlédl ven. Jakmile se vrátil, byl již dle Violetina názoru opět sám sebou.

„Jedna cesta existuje,“ svěřil se jí hlasem stejně tichým, jako byl ten její, „ale podstoupit ji může pouze dítě.“

„Já to být nemohu?“ dotázala se Violet a s úsměvem poukázala na vlastní dětské proporce.

Chvíli se zdálo, že je Van Broecklyn zaražen, poté se mu roztřásla ruka a rozechvěly rty. Violet jej z nějakého důvodu — sama nevěděla proč — začala litovat, a když spíše vycítila než uzřela urputný boj v jeho mysli, musela si položit otázku, zda se v hostitelově životě nevyskytuje problém, jenž by při plném pochopení notně umenšil problém dvou mužů v pracovně za nimi.

„Jsem diskrétní,“ ubezpečila ho šeptem. „Slyšela jsem o historii těch dveří — i o tom, že je proti rodinné tradici nechat je otevírat. Jistě pro to existuje nějaký strašlivě pádný důvod. Avšak staré pověry se mne nikterak nedotýkají, a necháte-li mne podstoupit cestu, o níž jste se zmiňoval, budu přesně dodržovat vaše povely a nebudu se zaobírat ničím jiným než znovuzískáním oné listiny, která bezpochyby leží jen těsně za vašimi zabetonovanými dveřmi.“

Reagoval snad pan Van Broecklyn na její troufalost káravým pohledem, nebo to byl jen rozpačitý projev rozrušené mysli? Pravděpodobně to druhé, neboť zatímco Violet hostitele pozorovala ve snaze vcítit se do jeho rozpoložení, Van Broecklyn natáhl ruku a dotkl se jednoho ze saténových záhybů na jejím rameni. „Nenapravitelně si umažete šaty,“ poznamenal.

„V obchodech se prodává jeden přípravek vedle druhého,“ usmála se Violet. Jeho dotek se pomalu proměnil v tlak. Violet na hostitele pohlédla a viděla, jak se mu pod očima rozplývá sněť jakési staré obavy či přetrvávající pověry. Byla proto dokonale připravena, když pan Van Broecklyn poznamenal tónem, jenž byl na jeho poměry veselý:

„Koupím vám ten přípravek, pokud se odvážíte do temnoty a nástrah našeho starého sklepení. Neposkytnu vám žádné světlo. Cestu budete muset najít hmatem podle mých pokynů.“

„Jsem hotova podstoupit cokoliv.“

Hostitel se od ní rázně odtáhl.

„Půjdu varovat slečnu Digbyovou,“ zavolal za Violet. „Bude vás doprovázet až do sklepa.“

Během své krátké dráhy vyšetřovatelky záhad se Violet mnohokrát ocitla v situaci, jež vyžadovala více než pouze pevné ženské nervy a odvahu. Avšak ještě nikdy — nebo jí to tak v tu chvíli alespoň připadalo — nezažila hlubší sklíčenost ducha než v okamžiku, kdy stála se slečnou Digbyovou před malými dvířky v nejzazším koutě sklepení a smiřovala se se skutečností, že se ocitla na prahu cesty, do níž jakmile vstoupí, bude ji muset vykonat zcela sama.

Tak především byla ta dvířka zoufale malá! Žádné dítě starší jedenácti let se jimi nemohlo protáhnout. Violet však měla právě postavu jedenáctiletého dítěte, a tak se jí tento nadmíru obtížný úkol přece jen mohl zdařit.

Ovšem za druhé: každá situace vždy ukrývá nějaké nepředvídatelné možnosti, a přestože Violet pečlivě naslouchala pokynům pana Van Broecklyna a byla si jistá, že je již zná nazpaměť, nyní litovala, že nepolíbila svého otce vroucněji, když večer odjížděla na ples, a že tak neuctivě ohrnula rty, když pronesl jednu ze svých břitkých poznámek. Byl to snad strach? Pokud ano, pak Violet tímto pocitem pohrdala.

A za třetí: Violet nenáviděla tmu. Uvědomovala si to, už když se k tomuto dobrodružství nabízela, ale v tu chvíli stála v jasně osvětlené místnosti a to, co nyní zažívala jako skutečnost, si tehdy pouze představovala. Jedna pochodeň však byla ve sklepě přece jen zapálena, a to poblíž vstupu. Zdálo se, že pan Van Broecklyn žádné světlo nepotřebuje, dokonce ani při odemykání malých dvířek, která — Violet o tom pranic nepochybovala — byla zajištěna více než jedním zámkem.

Pochybnosti, stín, osamělý postup mezi neznámými zdmi osvětlenými jediným pramínkem světla a svíravý tlak ruky Florence Digbyové ve snaze nalézt útěchu v pouhopouhém doteku. Violetino mladé srdce mělo být záhy vystaveno zkoušce, jež je zatíží na hranici snesitelnosti. Avšak detektivka učinila slib a byla odhodlána jej splnit. S kurážným úsměvem tedy vstoupila do malých dvířek a za další okamžik se vydala na cestu.

Na cestu, při níž jediný centimetr vzdálenosti znamená další bolestný úder srdce a při níž člověk zestárne, než překoná jeden jediný metr. Zpočátku byla trasa snadná; Violet se musela vyškrábat do mírného svahu, přičemž ji stále utěšovalo vědomí, že dva lidé se dosud nacházejí v dosahu jejího hlasu, ba téměř na doslech jejímu silně tlukoucímu srdci. Nyní však dospěla k zákrutě, za níž její prsty nenahmataly na levé straně pražádnou stěnu. Následoval schůdek, o nějž Violet klopýtla, a o kus dále se vzpínalo krátké křídlo dalších schodů. Violet se dostalo doporučení, aby každý schod nejprve odzkoušela, než se na něj odváží vystoupit, neboť bezpočet let trvající proces práchnivění mohl dřevo oslabit natolik, že již neunese její tíhu. Jeden, dva, tři, čtyři, pět schodů! Poté odpočivadlo a za ním otevřený prostor. Polovina cesty byla překonána. Violet měla pocit, že by na tomto místě mohla na chvíli spočinout a uklidnit svůj dech, avšak zdejší vzduch, nezměněný za celá léta, jí to nedovolil. Kromě toho se cítila vázána příkazem provést zde určitý úkon a provést ho přesně podle pokynů. Na cestu dostala tři sirky a malou noční svíci. Až do tohoto místa jí bylo veškeré světlo upřeno, ale zde již směla zapálit svíci a postavit ji na podlahu, aby při návratu neminula schodiště a nestihl ji pád. Violet slíbila, že tak učiní, a nyní s radostí přihlížela, jak se v nezměrné temnotě sršivě probouzí k životu jiskřička světla.

Ocitla se v rozlehlé místnosti dlouho uzavřené světu, v níž za časů koloniálních válek hodovali důstojníci a v níž se konalo nejedno zasedání rady. Byla to rovněž místnost, jež zažila více než jednu tragickou událost, jak napovídala její téměř bezpříkladná odloučenost. Tolik toho Violet alespoň prozradil pan Van Broecklyn, jenž ji ovšem jedním dechem varoval, aby si při přecházení místnosti počínala opatrně a za žádných okolností se neodchylovala od pravé zdi, dokud nenarazí na obrovský krb. Za ním měl následovat ostrý roh, po jehož překonání by měla detektivka kdesi v temných prostorách před sebou zahlédnout proužek svěžího světla pronikajícího skrz štěrbinu pod zastavěnými dveřmi. Listina pana Spielhagena by se měla vynacházet nedaleko od této štěrbiny.

To vše by bylo zcela prosté a snadno dosažitelné, kdyby však onen proužek světla byl tím jediným, co Violet na své pouti pravděpodobně uzře! Kdyby hrůza, jež jí svírala hrdlo, nenabrala konkrétních rysů! Kdyby předměty zůstaly zahaleny neproniknutelnou temnotou a jejich stinný obraz se neobtiskoval v detektivčině vybuzené představivosti! Leč uhlově černá temnota, skrz niž Violet dostoupila až sem, nebyla v této místnosti k nalezení. Snad to bylo účinkem onoho malého plamínku mihotajícího na horní straně schodiště za ní, snad to bylo nepatrnou změnou jejího vlastního zraku — prostředí se zde každopádně proměnilo. Ze tmy vystoupily vysoké siluety a Violet jasně viděla, že místnost rozhodně není prázdná. A pak náhle pochopila důvod. Vysoko v pravé zdi se klenulo okénko. Bylo malé a téměř neviditelné, neboť je zvenčí zakrývaly břečťany a zevnitř staleté pavučiny. Nepatrným zábleskům hvězdnaté noci se však přese všechno dařilo pronikat dovnitř a vytvářet z obyčejných předmětů přízraky, jež jsou dosti hrůzostrašné, nejsou-li viděny vůbec, a jež drásají srdce k nepříčetnosti, jsou-li viděny zpola.

„Já to nevydržím,“ zašeptala si Violet pro sebe, zatímco se plížila kupředu s rukou na zdi. „Zavřu oči,“ byla její další myšlenka. „Vytvořím si vlastní temnotu.“ Křečovitě sevřela víčka a pokračovala v chůzi. Prošla kolem krbu, kde se dotkla čehosi, co s děsivým řinčením upadlo na zem.

Tento zvuk, po němž následovaly přidušené hlasy rozrušené skupiny očekávající výsledek jejího snažení kdesi na druhé straně neproniknutelné zdi, k níž - pokud postupovala přesně podle pokynů- se měla každou chvíli přiblížit, ji okamžitě vysvobodil z představ. Když poté znovu otevřela oči a upřela pohled vpřed, spatřila ke svému nadšení pouhých pár kroků od sebe tenký proužek jasného světla, jenž označoval konec strastiplné pouti.

Chvíli jí trvalo, než nalezla pohřešovanou stránku a spěšně ji pozvedla ze zaprášené podlahy. Poté se rychle otočila a radostně vykročila zpět ve vlastních šlépějích. Proč se tedy její hlas po několika minutách změnil v divoké a nelidské ječení, jež - prodchnuto hrůzou - jako by protrhlo zdi oné kobce podobné místnosti a zavrtalo se jak jedovatý šíp do hrudí hostitele i hostí, kteří očekávali výsledek tohoto pochybného dobrodružství na obou koncích její hrůzyplné trasy?

Co se stalo?

Kdyby v tu chvíli někoho napadlo vyhlédnout ven, uzřel by, že měsíc — až dosud zahalený za příkrovem mračen zabírajících polovinu nebes — se náhle vymanil ze svého vězení a vyslal dlouhé paprsky odhalujícího světla do všech nezastřených oken.

Florence Digbyová za svůj krátký a zhýčkaný život zřejmě nikdy nepoznala silnější či hlubší pohnutí citů. V tomto okamžiku však dohmátla až na samé dno nejkrajnějšího děsu a s ušima stále rozcitlivělýma Violetiným pronikavým úpěním se otočila k panu Van Broecklynovi a uzřela, že se tento zdánlivě silný muž jakoby mávnutím proutku proměnil v učiněnou trosku. Ani v rakvi nemohl mít jeho obličej sinalejší barvu. Však přestože se sama třásla tak, že jen zázrakem neupadla, uchopila slečna Digbyová hostitele za paži a snažila se mu vyčíst z tváře, co se za dvířky seběhlo. Nepochybovala, že došlo k čemusi katastrofálnímu; k čemusi, čeho se on sám obával a nač byl sice částečně připraven, ale i tak jej zdrtilo, že se události tímto směrem skutečně vyvinuly. Spadla snad ona nebohá mladá dáma do nějaké pasti? Pokud ano… Ale vtom pan Van Broecklyn promluvil — tiše si pro sebe mumlal jakási slova. Některá z nich slečna Digbyová rozeznala. Hostitel si cosi vyčítal — znovu a znovu si opakoval, že nikdy neměl podstupovat takové riziko, že měl pamatovat na její mládí a nepevnost jejích nervů. Zachoval se jako blázen a nyní… a nyní…

Opakováním tohoto slova Van Broecklynovo mumlání ustalo. Veškerou jeho energii v té chvíli odčerpávalo naslouchání zvukům za nízkými dvířky, jež jej oddělovala od přítomnosti čehosi trýznivého — za dvířky, do nichž není možné vstoupit a jež není možné rozšířit, za překážkou vší myslitelné pomoci, za otvorem, jímž pronikne zvuk, ale nic dalšího kromě detektivčina drobného těla, které nyní leží…, kde vlastně?

„Je zraněna?“ hlesla Florence, sklonila se a zaposlouchala. „Slyšíte něco? Cokoliv?“

Pan Van Broecklyn jistý okamžik neodpovídal. Veškeré své schopnosti soustředil do jednoho jediného smyslu, aby po chvíli pomalu a přerývaně začal drmolit.

„Myslím…, že slyším… něco. Její krok…, ne, ne, to není krok. Vše je tiché jako smrt; ani jediný zvuk… ani dech…, omdlela. Ó probůh! Ó probůh! Proč k tomu všemu ještě takové neštěstí?“

Při tomto zvolání se vymrštil na nohy, ale vzápětí byl již opět na kolenou a poslouchal… poslouchal.

Nikdy nebylo ticho hlubší. Jako by naslouchali zvukům z hrobky. Na Florence začala plně doléhat hrůza toho všeho, takže se jen bezmocně zapotácela, když ji pan Van Broecklyn z náhlého popudu umlčel varovným zvednutím ruky a ona i přes omráčení smyslů postřehla, že k nim od dvířek proniká tichý vzdálený zvuk, který s dalším čekáním sílí, znovu zeslabuje, až nakonec uvadá, aby se po chvíli opět probudil a rozpustil se v krocích — klopýtavých, leč stále bližších a bližších.

„Je v bezpečí! Není raněna!“ vyhrkla Florence s nezměřitelnou úlevou a v očekávání, že pan Van Broecklyn dá najevo nemenší radost, otočila se k němu a radostně zvolala:

„A měla-li tolik štěstí, že nalezla i onu chybějící stránku, pak budeme všichni za svůj strach odměněni.“

Hostitel se však jen zlehka pohnul a změnil polohu těla, takže se nyní opět ocitl na nohou. Jinak ovšem nepodal pražádný důkaz, že slečnu Digbyovou vůbec slyšel, a ani jeho vzezření nikterak neodráželo její úlevu. „Jako by se jejího návratu spíše děsil, nežli ho s nadějí očekával,“ pomyslela si Florence v duchu, když přihlížela, jak sebou onen muž bezděčně trhá při každém dalším projevu Violetina příchodu.

Přestože jí však taková reakce připadala mimořádně nepřirozená, nepolevila v úsilí celou situaci poněkud odlehčit, a když pan Van Broecklyn neučinil žádný pokus, aby povzbudil Violet v postupu, sama se sklonila a zavolala do dvířek veselé uvítání, jež muselo znít uším nebohé detektivky mimořádně sladce.

Jakmile se Violet za pomoci slečny Digbyové konečně protáhla úzkým otvorem a postavila se na podlahu sklepení, byl na ni věru žalostný pohled. Bledá, rozechvělá a pokrytá mnoho let starým prachem působila naprosto bezmocně, dokud v ní radost prýštící z Florenceina obličeje neprobudila alespoň trochu ducha a dokud s pohledem na bělostný arch papíru ve své ruce nepožádala o přítomnost pana Spielhagena.

„Mám ten vzorec,“ řekla. „Pokud sem pana Spielhagena přivedete, předám mu ho zde.“

Ani slovo o právě prožitém dobrodružství; ani jediný pohled na pana Van Broecklyna stojícího ve stínu opodál.

Sdílnost se jí nenavrátila ani ve chvíli, kdy od ní pan Spielhagen převzal a založil drahocenný vzorec a kdy se všichni znovu sešli v knihovně k závěrečnému slovu.

„Zděsilo mne to ticho a temnota, a tak jsem vykřikla,“ vysvětlila v odpovědi na otázky přítomných. „Učinil by tak každý, kdo by se ocitl zcela sám na tak zatuchlém místě,“ dodala s viditelnou snahou o veselí, která však ještě prohloubila sinalost Van Broecklynových lící, již natolik patrnou, že na ni více než jeden host upozornil.

„Takže žádní duchové?“ zasmál se pan Cornell, přešťastný z návratu naděje, že se již nebude muset obávat, zda jej ostatní přítomní podezírají. „Žádný šepot nehmatatelných rtů, žádné doteky přízračných rukou? Nic, co by vysvětlovalo záhadu oné místnosti, jež byla tak dlouho zavřená, že dokonce i pan Van Broecklyn prohlašuje, že mu její tajemství nejsou známa?“

„Nic,“ odvětila Violet a dolíčky na tvářích jí rozkvetly do plné krásy.

„Pokud slečna Strangeová nějaký podobný zážitek zaznamenala…, pokud by chtěla říci něco, co by stálo za tak neskrývanou zvědavost, pak nám to jistě řekne nyní,“ ozval se muž, o němž právě byla řeč. Jeho hlas zněl tak přísně a zvláštně, že veškeré projevy lehkovážnosti okamžitě ustaly. „Chcete nám snad něco sdělit, slečno Strangeová?“

Značně vylekaná Violet si hostitele chvíli měřila doširoka otevřenýma očima, poté se hnula ke dveřím a s nezúčastněným výrazem ve tváři poznamenala:

„Pan Van Broecklyn svůj dům zná a bezpochyby dokáže o jeho historii vyprávět sám, má-li k tomu chuť. Naopak já jsem pouze zaneprázdněná dívka, která dokončila svou práci a nyní se chystá k návratu domů, kde vyčká na další problém, jejž k ní přivane shovívavý osud.“

Byla již téměř u prahu a chystala se k rozloučení, když vtom ucítila, jak jí na ramena dopadly dvě ruce. Otočila se a pohlédla do tváře pana Van Broecklyna, jehož oči jako by se vpalovaly do jejích.

„Vy jste to viděla!“ hlesl hostitel téměř neslyšným šeptem.

Chvění, které se detektivky zmocnilo, mu bylo nejpádnější odpovědí.

Se zoufalým výkřikem odtáhl pan Van Broecklyn ruce, otočil se čelem k ostatním, již nyní tvořili polekanou skupinku, a po chvíli čekání na návrat ztracené duchapřítomnosti řekl:

„Musím vás požádat o další hodinu v mé společnosti. Nemohu si již svůj zármutek schovávat jen pro sebe. Můj život právě přeťala dělicí čára a já si musím získat pochopení kohokoliv, kdo zná mou minulost, neboť jinak zešílím v samotě, již jsem na sebe dobrovolně uvalil. Vraťte se, slečno Strangeová. Vy a pouze vy máte přednostní právo to slyšet.“

„Budu muset začít tím,“ řekl pan Van Broecklyn, když se všichni usadili a připravili k poslechu, „že vám poskytnu jistou představu nikoliv o rodinné tradici jako takové, nýbrž o dopadu této tradice na všechny, kteří nesou jméno Van Broecklyn. Toto není jediný dům, dokonce ani v Americe, jenž obsahuje místnost uzavřenou před nežádoucím vniknutím. V Anglii je podobných místností mnoho. Mezi většinou těchto místností a místností naší však existuje jistý rozdíl. Dveře, jejichž otevření jsme měli zapovězeno, nezajišťují žádné mříže či zámky. Stačil nám pouhý zákaz spolu s pověrečným strachem, jejž podobné zákazy provázené dlouhým a nikým nezpochybňovaným dodržováním obvykle vzbuzují.“

Není mi známo o nic více než vám, proč některý z našich raných předků vstup do té místnosti zapověděl. Již od nejútlejšího věku mi však bylo dáváno na srozuměnou, že v celém domě existuje jediná petlice, jež nikdy nesmí být zdvižena; že mi spíše bude prominut jakýkoliv jiný poklesek než právě tento; že na poslušnosti v této věci závisí čest celé rodiny a že tuto čest jsem povinován udržovat až do svého skonu. Snad si řeknete, že to vše zavání pošetilostí, snad namítnete, že příčetní lidé v dnešní moderní době by se neměli poddávat takto směšným omezením, zvláště není-li uveden žádný dobrý důvod a i samotné zřídlo, z něhož ona tradice vyvěrá, je již dávno zapomenuto. Máte pravdu; avšak budete-li se dostatečně dlouho dívat na lidskou přirozenost, uvidíte, že nejpevnějšími pouty nejsou pouta hmotná — že spíše myšlenka utváří člověka a hněte jeho povahu, že právě ona leží u zdroje všeho hrdinství a je třeba ji uctívat nebo se jí obávat.

Pro mne představovala tato myšlenka moc, jež byla přímou úměrou mé osamělosti. Nevěřím, že někdy existovalo opuštěnější dítě. Otec s matkou se ve vzájemné společnosti cítili tak nesví, že jeden z nich byl prakticky neustále mimo domov. Avšak příliš jsem je nevídal ani ve chvílích, kdy setrvávali doma. Zdrženlivost v přístupu ke svému protějšku ovlivňovala i jejich chování směrem ke mně. Nejednou jsem se jich tázal, zda ke mně cítí skutečnou náklonnost. Se svým otcem jsem hovořil o ní, s ní o něm, avšak nikdy mi tyto hovory nebyly příjemné. To vše jsem nucen předeslat, abyste můj příběh pochopili. Kéž bych vám jen mohl vyprávět příběh jiný! Kéž bych vám mohl nabídnout vzpomínky na otcovo objetí či matčin polibek tak jako ostatní lidé — leč nikoliv! Můj zármutek, již tak hluboký, mohl brzy přerůst v propastný žal. Možná je současné uspořádání věcí nejlepší možné, avšak kdyby se události byly vyvíjely jinak, mohl jsem být tehdy jiným dítětem a uchystat si jiný osud — kdo ví.

Buď jak buď, přál-li jsem si jakékoliv pobavení, musel jsem se spolehnout na vlastní prostředky. To mne vedlo až k objevu, který jsem jednoho dne učinil. V odlehlé části sklepení za jakýmisi těžkými sudy jsem objevil nevelké dveře. Byly tak nízké a tak přesně odpovídaly mému malému tělu, že jsem pocítil nejhlubší touhu do nich vstoupit. Sudy jsem však obejít nemohl. Až jsem nakonec vymyslil jisté řešení. V domě sloužil starý komorník, jehož vztah ke mně měl k lásce blíže než u všech ostatních. Jednoho dne, kdy jsem se ve sklepení náhodou ocitl sám, vytáhl jsem míč a začal jím házet sem a tam. Nakonec míč zapadl za sudy a já vyrazil s úpěnlivým pláčem za Michaelem, aby sudy odvalil.

Tento úkol vyžadoval nemálo síly a obratnosti, leč po herkulovském úsilí se Michaelovi podařilo sudy odsunout a já s rozkoší viděl, že se mi otevírá cesta k oněm záhadným malým dveřím. V tu chvíli jsem však do nich ještě nevkročil; bránil mi v tom jakýsi nejasný instinkt. Když ovšem nastala příležitost proniknout ke dveřím sám, v nejdobrodružnější náladě jsem tak učinil. Na úvod celé operace jsem vklouzl za sudy a vyzkoušel kouli na klice dvířek. Otočila se a po jednom či dvou záběrech dveře povolily. Se srdcem v krku jsem se sklonil a nahlédl dovnitř. Neviděl jsem však nic — jen černý otvor a ničeho více. To ve mně vyvolalo krátké zaváhání. Obával jsem se temnoty — jako ostatně odmalička. Zvědavost a dobrodružný duch však nakonec slavily vítězství. Řekl jsem si, že jsem Robinson Crusoe zkoumající jeskyni, a vplížil jsem se dovnitř, leč odměnou mi nebylo než zjištění, že jsem ničeho nedosáhl. Uvnitř byla stejná tma, jakou jsem viděl zvenčí.

Na temnotě není nic zábavného, a tak jsem se vyplížil zpět, a když jsem se o týž experiment pokusil podruhé, držel jsem již v ruce kus svíce a pokradmu sebranou sirku či dvě. To, co jsem spatřil, když jsem silně se třesoucí rukou zapálil jednu ze sirek, by bylo pro většinu chlapců zklamáním, avšak pro mne nikoliv. Harampádí a stará prkna, která jsem zahlédl v nerovných koutech kolem sebe, nabízely celou řadu možností, zatímco v temnotě před sebou jsem tušil jakési schodiště, jež mohlo vést…, myslím, že tuto otázku jsem se nepokoušel zodpovědět ani v duchu, avšak když jsem po jistém váhání a s pocitem obrovské smělosti konečně po schodišti vystoupal, vzpomínám si velmi zřetelně na pocit, že jsem se ocitl před úzkými zavřenými dveřmi — přede dveřmi, jež snad až příliš živě připomínaly dveře v dědečkově malé pracovně, dveře zapuštěné do obložení, jež jsme nikdy neměli otevřít. Zde jsem prodělal svůj první skutečný záchvat rozechvělosti, během něhož jsem byl tak fascinován a současně odpuzován překážkou před sebou, že jsem klopýtl a ztratil svíci, která při pádu zhasla a ponechala mne v naprosté temnotě a velice vyděšeném stavu mysli. Neboť moje fantazie, již značně vyburcovaná vlastními mlhavými představami o zakázané místnosti, okamžitě začala celý prostor zaplňovat přízračnými postavami. Jak jsem jim mohl uniknout? Jak jsem se mohl nepozorovaně a bezpečně vrátit do původní místnosti pod schodištěm?

Však tyto hrůzy, jakkoliv hluboké, nemohly se rovnat skutečnému děsu, jenž se mne zmocnil ve chvíli, kdy jsem — poté, co jsem konečně uvykl tmě a nalezl cestu zpět do jasných a doširoka otevřených chodeb domu — si uvědomil, že jsem kromě svíce upustil i cosi jiného. Má krabička na zápalky byla pryč — tedy nikoliv má krabička na zápalky, nýbrž dědečkova. Nalezl jsem ji na jeho stole a se vší sebedůvěrou nezodpovědného mládí jsem si ji odnesl pro potřeby svého dobrodružství. Na chvíli si ji vypůjčit v dobré víře, že ji děd nebude postrádat ve zmatku, jenž — jak jsem si všiml — toho rána v domě panoval, však byla jedna věc; ztratit ji byla věc druhá. Krabička totiž nebyla jen tak obyčejná. Byla vyrobena ze zlata a dědeček ji z důvodu, jenž byl znám pouze jemu, velice opatroval. Často jsem ho slýchával tvrdit, že jednoho dne docením její hodnotu a s radostí se stanu jejím majitelem. A já ji přitom ztratil v té kobce a děd ji mohl každým okamžikem začít postrádat — a možná ji ihned vyžadovat! Celý den byl naplněn trýzní. Matka setrvávala mimo dům, případně byla zavřená ve svém pokoji. A otec… Již nevím, jaké myšlenky o otci se mi tehdy honily hlavou. Ani on nebyl v domě k vidění, a když jsem vyslovil jeho jméno, vrhali na mě služební prazvláštní pohledy. Jen málo jsem si proto uvědomoval, jak strašlivá rána se snesla na dům s jeho konečným odchodem, a přemýšlel jsem pouze o vlastních obtížích a o tom, jak dokážu pohlédnout dědovi do očí, až si mne jako obvykle přitáhne ke kolenu, abych mu popřál dobré noci.

Skutečnost, že jsem byl právě toho večera oné trýznivé procedury vůbec poprvé ušetřen, mne nejprve potěšila, avšak později jen prohloubila mou bázeň. Děd odhalil svou ztrátu a přepadl jej vztek. Ráno mne jistě požádá o krabičku a já budu muset lhát, neboť bych nikdy nenalezl odvahu prozradit mu, kde jsem skutečně byl. Tak troufalý čin by mi děd nikdy neodpustil — nebo jsem si to alespoň myslel, když jsem celý roztřesený ležel ve své nevelké posteli. Fakt, že dědův chlad a opomenutí pramenily z právě učiněného zjištění, že moje matka i otec před okamžikem navždy opustili dům, mi byl znám stejně málo jako důvody ranního shonu. Pravda, dostalo se mi obvyklé péče a byl jsem bezpečně uložen do postele, avšak chmurnému tichu, jež se toho večera sneslo na dům, jsem ve své mysli přikládal zcela jiné než skutečné vysvětlení. Můj hřích (neboť až tak můj poklesek do té chvíle v mé mysli narostl) propůjčoval celé situaci zcela jinou barvu a vysvětloval všechny události onoho nešťastného dne.

Již nikdy se nedozvím, v kolik hodin jsem vyklouzl z postele na chladnou podlahu. Připadalo mi tehdy, že noc je právě v nejlepším, ale dnes pochybuji, že bylo více než deset hodin — tak pomalu plyne čas dítěti, jež nemůže usnout. Učinil jsem obrovské rozhodnutí: přestože mi ta vyhlídka připadala strašlivá — již při pouhém pomyšlení na něco podobného se mne zmocňoval děs —, odhodlal jsem se ve své úzkostné mysli, že znovu sejdu do sklepení, vniknu do té půlnoční díry a vyhledám ztracenou krabičku. Přitom si vezmu svíci a zápalky, tentokrát ze svého vlastního krbu, a budou-li všichni spát, jak se podle mrtvolného ticha v domě zdálo, podaří se mi celý podnik uskutečnit, aniž o něm někdo bude mít potuchu.

Potmě jsem se oblékl, nahmatal jsem sirky a svíci, strčil si obojí do jedné z kapes, tiše jsem otevřel dveře a vyhlédl ven. Nikde se nikdo nepohyboval a stejně tak nikde nesvítila žádná světla s výjimkou osamělé lampy na chodbě v přízemí. Jejímu svitu jsem nicméně nepřikládal pražádný význam. Jak jsem mohl tušit, že dům je tak tichý a pokoje tak potemnělé, neboť všichni právě venku hledají stopy po matčině odchodu? Kdybych se byl tehdy podíval na hodiny…, ale já to neučinil; příliš upřeně jsem se soustředil na svůj úkol a byl jsem příliš prodchnut horečkou ze svého zoufalého podniku, než abych se nechal ovlivnit čímkoliv, co s tímto podnikem přímo nesouvisí.

Na hrůzu, již ve mně vyvolal můj vlastní stín na zdi, když jsem zatáčel do chodby v přízemí, si dnes vzpomínám tak živě, jako by se mne zmocnila včera. Ani ona mne však nemohla odradit; neodradilo mne vůbec nic až do chvíle, kdy jsem bezpečně pronikl do sklepa a přikrčil jsem se za sudy, abych se naposledy nadechl, než konečně vstoupím do otvoru za nimi.

Při hmatání cesty kolem sudů jsem natropil jistý hluk, a jak jsem se jen třásl, aby tyto zvuky nezaslechl nikdo nahoře! Tato obava však záhy ustoupila obavě mnohem hlubší. Ze sklepení se totiž ozývaly i zvuky jiné. Šramot malých nožek cupitajících nade mnou, pode mnou i po obou stranách! Potkani! Potkani za zdí, potkani na podlaze sklepa! Jak jsem se dokázal hnout z místa, již opravdu netuším, ale když jsem se skutečně hnul, bylo to směrem kupředu. Vstoupil jsem do zlověstného otvoru.

Zamýšlel jsem zapálit svíci, jakmile proniknu dovnitř, ale z nějakého důvodu jsem dál klopýtal v naprosté tmě a držel se při zdi tak dlouho, až jsem dospěl ke schodišti, u něhož jsem prve krabičku upustil. Zde již bylo světlo nezbytné, avšak moje ruka nezamířila do kapsy. Považoval jsem za vhodnější nejprve vystoupat po schodišti, a tak jedna noha tiše nalezla první schůdek a druhá noha ji následovala vzhůru. Zbývaly mi pouhé tři schody, než bude moje pravá ruka, nyní šmátrající po stěně a hledající cestu, opět moci zažehnout sirku. Překonal jsem tedy ony tři schody a přitiskl se ke dvířkům, abych se připravil na poslední díl cesty, když vtom se cosi stalo — cosi tak podivného, nečekaného a neuvěřitelného, až musím žasnout, že jsem tehdy hlasitě nevzkřikl hrůzou. Dveře se mi pod rukou pohybovaly, pomalu se otevíraly směrem dovnitř. Cítil jsem sychravost vycházející z rozšiřující se štěrbiny. Mezera stále narůstala a onen chlad byl každým okamžikem citelnější. Byla zde jakási bytost — bytost, před níž jsem se schoulil v malou hromádku nad schodištěm. Postoupí vpřed? Má ruce? Má nohy? Lze její přítomnost vůbec cítit?

Ať to bylo cokoliv, neučinilo to žádný pokus projít dveřmi. Zakrátko jsem se odvážil zvednout hlavu, avšak vzápětí jsem se znovu otřásl před jakýmsi hlasem — lidským hlasem své matky. Ozýval se tak blízko u mne, že stačilo natáhnout ruku a byl bych se dotkl matčina těla.

Podle tónu jsem poznal, že hovoří s mým otcem. Říkala slova, jež byla sice jen pramálo srozumitelná, leč přesto v mé mladistvé mysli vyvolávala takovou zkázu, že jsem na ně nikdy nezapomněl.

„Přišla jsem!“ řekla matka. „Oni si myslí, že jsem odešla z domu, a nyní mne všude možně hledají. Nebudeme rušeni. Koho by napadlo hledat tebe nebo mne právě zde?“

Zde! To slovo se mi zarylo do hrudi jako olovnice. Již několik minut jsem tušil, že jsem se ocitl na prahu zakázané místnosti, ale oni byli přímo v ní. Jen stěží můžete pochopit, jaké pozdvižení vyvolal tento poznatek v mém mozku. Nikdy by mne ani nenapadlo, že je podobné porušení základního pravidla domu vůbec možné.

Slyšel jsem, jak otec odpovídá, ale jeho replika pro mne neobsahovala žádné sdělení. Rovněž jsem si uvědomil, že otec hovoří odněkud zdáli — že se nachází na jednom konci místnosti, zatímco my byli na druhém. Záhy jsem se měl v této myšlence utvrdit, neboť zatímco jsem se ze všech sil snažil ovládnout bušení srdce, aby mne matka nezaslechla nebo nevycítila mou přítomnost, ustoupila temnota — či spíše bych měl říci černota — jakémusi výšlehu světla, blesku okolní bouřky nedoprovázenému žádným zvukem, a já na okamžik zahlédl otcovu postavu stojící s jakýmisi lesklými předměty kolem sebe — v tu chvíli mi připadaly jako nadpřirozené, leč v pozdějších letech jsem dospěl k závěru, že šlo o zbraně rozvěšené na zdi.

Ona jej spatřila také, neboť se krátce zasmála a prohlásila, že nebudou potřebovat žádné svíce. Poté přišel další blesk a já spatřil cosi v otcově ruce a cosi v ruce její. A ač jsem ničemu nerozuměl, cítil jsem, jak smrtelně blednu, i vydal jsem ze sebe dusivé zasípění, které se nicméně rozplynulo v šoupavém zvuku, s nímž matka postoupila doprostřed místnosti, a v náruživosti jejího hlubokého zaúpění.

„Garde-toi! Neboť jen jeden z nás opustí tuto místnost živ!“

Souboj! Souboj na život a na smrt mezi chotí a chotěm, matkou a otcem — v této kobce plné smrtelných tragédií a v dohledu a doslechu jejich vlastního dítěte! Vymyslel kdy satan ohavnější plán, jak zmařit život jedenáctiletému chlapci?

Tedy ne že bych to vše ihned pochopil. Byl jsem příliš nevinný a příliš užaslý, než abych rozumem obsáhl takovou nenávist, tím méně pak vášně, z nichž se tato nenávist rodila. Pouze jsem věděl, že se v temnotě přede mnou vbrzku odehraje cosi úděsného — cosi, co se zcela vymyká představám mé dětské mysli. Hrůza tohoto prožitku mne ponechávala zcela beze slov — kéž by mne raději zanechala hluchého, slepého a mrtvého!

Matka vyrazila z rohu a otec se vymrštil z toho svého, jak mi odhalil další přízračný blesk. Ten mi rovněž osvětlil zbraně, jež oba drželi v rukou, a když jsem uzřel, že jde o flerety, na okamžik jsem pocítil úlevu, neboť jsem oba rodiče již dříve spatřil s flerety v rukou, když, jak tvrdili, provozovali výcvik ve velké podkrovní mansardě. Tehdy však měli flerety opatřeny ochrannou kuličkou, zatímco dnes byly jejich špičky ostré a zlověstně se leskly v pronikavém světle.

Otcův výkřik a matčino zlostné zavrčení vystřídal pohyb, jejž jsem sice jen stěží slyšel, ale jenž právě svou tichostí děsil nejvíce. A pak se ozvalo zařinčení. Meče se konečně zkřížily.

Kdyby byl v tu chvíli znovu udeřil blesk, mohl by jeden z rodičů nalézt v místnosti svůj konec. Temnota však zůstávala neporušená, a když záblesk znovu osvítil rozlehlou místnost, stáli již otec s matkou opět v dalekém odstupu. Náhlé světlo vyvolalo v otci slova, na něž nikdy nezapomenu:

„Rhodo, máš krev na rukávu; poranil jsem tě. Neukončíme to a nerozejdeme se, jak se ti nebozí lidé již nyní domnívají, do opačných koutů světa?“

V tu chvíli jsem téměř promluvil, téměř jsem k rodičovské rozpravě připojil dětinskou žádost, aby ustali — aby si na mne vzpomněli a ustali. Na mé trýznivé úsilí však nereagoval jeden jediný hrdelní sval. Záhy se v temnotě ozvalo matčino chladné a zřetelné: ,Ne!‘ Rozlehlo se dříve, než jsem dokázal uvolnit jazyk či zbavit své srdce tíhy, jež na ně doléhala.

„Přísahala jsem a já své slovo držím,“ pokračovala matka tónem, jenž mi zněl naprosto nepřirozeně. Jakou cenu by měl náš život, kdyby ten druhý stále čile a spokojeně běhal po světě?’

Otec neodpověděl a po chvíli znovu nastaly ony jemné pohyby či spíše jejich stíny. Netrvalo dlouho a ozval se náhlý výkřik, pronikavý a dráždivý — pokud se děd nacházel ve svém pokoji, zajisté jej musel slyšet — a téměř současně s ním rozčísl zemi další blesk. V tom okamžiku jsem spatřil cosi, co mne od té doby dodnes straší ze spánku. Můj otec stál připíchnutý ke zdi s fleretem stále v ruce, zatímco před ním se ve vítězném postoji dmula moje matka s očima upřenýma na něj a…

Lidská podstata více nesnese; sevření mého hrdla náhle povolilo a tíže na prsou jako by se zčistajasna umenšila, takže jsem ze sebe vydal jediné divoké zasténání. Matka se otočila a v bleskobití, jehož intenzita právě dosahovala vrcholu, rozpoznala mou dětskou postavu. V tom okamžiku na ni dolehla veškerá děsuplnost jejího skutku (nebo v to alespoň bláhově doufám), takže sebou trhla a dopadla naplno na špičku fleretu obrácenou přímo k jejímu tělu.

Ozval se sten následovaný otcovým těžkým zasípáním, po němž se již na místnost, na mé srdce i na svět, který jsem znal, sneslo bohapusté ticho.

„A to je konec mého příběhu, přátelé. Stále se divíte, že jsem se nikdy nepodobal ostatním lidem a nikdy jsem nežil jako oni?“

Po několika okamžicích účastného mlčení pan Van Broecklyn pokračoval:

„Řekl bych, že jsem nikdy ani na okamžik nezapochyboval, že oba moji rodiče dodnes leží mrtvi na podlaze oné rozlehlé místnosti. Když jsem opět přišel k sobě, což mohlo být brzy, ale také po notné chvíli, blesky již ustaly a temnota se opět rozprostřela jako chmurné roucho mezi mne a místo, na němž se soustředily veškeré hrůzy, jejichž vyobrazení byla moje představivost schopna. Neodvážil jsem se do té místnosti vstoupit. Neodvážil jsem se tím směrem učinit jediný krok. Instinkt mi napovídal utéci a znovu ukrýt své chvějící se tělo do postele — a spolu s tímto pocitem se dostavil také další, jenž vbrzku převládl a učinil ze mne předčasně zestárlého člověka: bylo to odhodlání nikdy se s prožitými hrůzami nikomu nesvěřit, nikdy nedopustit, aby se kdokoliv — a ze všeho nejméně děd — dozvěděl, co nyní zakázaná místnost obsahuje. Jakýmsi nevysvětlitelným způsobem jsem cítil, že je zde v sázce otcova i matčina čest. Kromě toho mne držela na uzdě i ryzí hrůza: měl jsem pocit, že pokud bych kdy promluvil, na místě bych zemřel. Dětství obsahuje podobné hrůzy i podobná hrdinství a ticho často překrývá propasti myšlenek a citů, jejichž hloubka nás v pozdějších letech přivádí k úžasu. Neexistuje větší utrpení než utrpení dítěte vyděšeného tajemstvím, jež se z nějakého důvodu neopovažuje odhalit.

V mlčenlivém odhodlání mne podpořil též následný vývoj událostí. I přes zoufalou hrůzu, že opět spatřím světlo světa a vše, co mne pojí s životem — své drobné lůžko, hračky na okenní římse, veverku v kleci —, jsem se vrátil ve vlastních šlépějích vylidněným domem zpět, přičemž jsem neustále musel překonávat očekávání, že za každou zákrutou uslyším otcův hlas či narazím na matčinu postavu — ano, takové zmatení panovalo v mé mysli, ač jsem dobře věděl, že jsou oba mrtvi a že již nikdy neuslyším prvního ani nespatřím druhého. V polooděném stavu jsem v chladném sklepení natolik prokřehl, že jsem se druhého dne probudil v horečkách a s příšerným snem, jenž z mých rtů vymámil dvojí výkřik: ,Matko! Matko!’ Jen tato dvě slova a ničeho více.

I přes své delirium jsem zachovával obezřetnost. Díky němu, brunátným lícím a planoucím očím se ke mně ostatní chovali nadmíru pozorně. Bylo mi řečeno, že matka odcestovala z domu, a když po dvoudenním pátrání nabyli úplné jistoty, že veškeré úsilí nalézt ji či mého otce se vší pravděpodobností nepřinese žádné ovoce, sdělili mi, že matka odcestovala do Evropy, kam ji budu následovat, jen co se plně uzdravím. Tento příslib mne měl bezodkladně zprostit děsu, jenž mne stravoval, avšak ve skutečnosti na mne zapůsobil zcela mimořádným účinkem. Okamžitě jsem vstal z postele s tvrzením, že se již cítím dobře a jsem připraven bez okolků vyrazit. Lékař u mne konstatoval rovnoměrný pulz a celý můj zdravotní stav se až zázračně zlepšil, což lékař přirozeně přičítal mým nadějím, že se již brzy opět shledám s matkou. Doporučil tedy vyhovět mé touze a udržet mou naději nezmenšenou až do doby, kdy mi cestování a styk s ostatními dětmi dodá sílu a připraví mne na hořkou pravdu, jež mne vposledku očekává. Služebnictvo lékaře uposlechlo a během čtyřiadvaceti hodin byly učiněny veškeré přípravy na cestu. Přihlíželi jsme uzamčení domu — jaké city se tehdy vzdouvaly v mé nevelké hrudi, ponechám vaší představivosti — a poté vyrazili na dlouhou pouť. Plných pět let jsme brázdili evropský kontinent a můj děd nacházel stejně jako já rozptýlení v neznámých výjevech a kontaktech s cizinci.

Leč návrat byl nevyhnutelný. Jen Bůh a můj bezesný polštář vědí, jak jsem po opětovném vstupu do domu trpěl. Byl snad během naší nepřítomnosti učiněn nějaký objev či bude učiněn nyní, kdy se staly nezbytností renovace a opravy všeho druhu? Odpověď mi nakonec dal čas. Mé tajemství zůstalo bezpečně utajeno a zdálo se pravděpodobné, že tomu tak bude i nadále. Jakmile jsem se v této skutečnosti utvrdil, stal se pro mne život snesitelným, byť nikoliv veselým. Od té doby jsem strávil mimo dům pouhopouhé dvě noci, kdy jsem nemohl jednat jinak. A po smrti svého děda jsem nechal dveře zapuštěné v obložení zabetonovat. Stalo se tak z této strany a beton byl následně zamalován tak, aby vypadal jako okolní dřevo. Nikdo dveře neotevřel a já nikdy jejich práh nepřekročil. Někdy si myslím, že se chovám pošetile, ale jindy vím, že mé počínání slyne moudrostí. Můj úsudek zůstal neotřesen; avšak jak mohu vědět, zda by zůstal neotřesen i v případě, že bych se byl vystavil možnému odhalení, že otec či matka mohli být zachráněni, kdybych se byl tehdy dávno o své dobrodružství okamžitě podělil s ostatními?“

Nastala odmlka, jež vrhla na tváře všech přítomných masku bělostné hrůzy. Pan Van Broecklyn poté naposledy pohlédl na Violet a řekl:

„Jaké pokračování tohoto příběhu jste uzřela, slečno Strangeová? Já popsal jeho minulost, ale vyobrazení jeho budoucnosti ponechám na vás.“

Violet pozvedla hlavu, střídavě upírala zrak na všechny hosty, až nakonec její pohled spočinul na člověku, jenž jej nejvíce očekával. V tu chvíli zasněně odpověděla:

„Pokud by se některého rána objevila v novinách zpráva, že starobylý a historicky cenný dům rodu Van Broecklynů během noci do základů shořel, truchlila by celá země a město by se cítilo ochuzeno o jeden ze svých pokladů. Pět osob by však v této tragédii spatřovalo logické pokračování příběhu, o něž mne nyní žádáte.“

Když k této události o několik týdnů později skutečně došlo, objevila se neuvěřitelná zpráva, podle níž nechránila dům žádná pojistka. Proč tedy pan Van Broecklyn po takové ztrátě jako by znovu nabyl ztracené mládí? Mezi jeho přáteli se dlouho o ničem jiném nehovořilo.

*

VOIR DIRE (1998)

Jeremiah Healy

Jeremiah Healy patří ke stvořitelům soukromých oček, kteří v osmdesátých letech přispěli k proměně celého žánru mystery. Jeho prvotina Blunt Darts (Tupé šípy) se soukromým detektivem Johnem Francisem Cuddym dala všem rázně na vědomí, že se na scéně objevil nový talentovaný autor. Od té doby napsal Healy více než dvanáct dalších románů s tímto poněkud melancholickým soukromým očkem a všechna jeho díla pouze prohloubila jeho pověst nepřehlédnutelného a bystrého spisovatele, jenž pozvedl fenomén soukromých oček na vzrušující novou úroveň. Healy zkrátka patří k těm nemnoha pisatelům, kteří dokážou přetavit veškerou šíři a hloubku dobrého klasického románu v ještě lepší román žánrový. Mezi jeho poslední díla patří román The Stalking of Sheilah Quinn (Stopování Sheilah Quinnové) a nejnovější „cuddyovka“ The Only Good Lawyer (Jediný dobrý právník).

Ctihodný pan Bernard Wellington měl ve tváři truchlivý výraz starého psa, jehož zradil močový měchýř.

Díval jsem se, jak se Bernie za stolem uvelebuje na otočné židli s vysokým opěradlem a jak do širokého arkýřového okna proniká fádní šero a dopadá na něj i na jeho kus nábytku. Se stopětaosmdesáti centimetry jsem byl sice o pár čísel menší než on, ale člověk by na první pohled řekl, že je tomu právě naopak, neboť po téměř čtyřiceti letech vysedávání nad právnickými knihami měl shrbená ramena a pokřivenou postavu. Ustupující černé vlasy na jeho čele pokojně soužily se sněhově bílým chmýřím na kotletách a skráních. Jeho hlava i ruce byly neadekvátně velké a z jeho hrdla se ozýval zvučný baryton zdrsněný dlouhodobými účinky kvalitní skotské. Jako potomek jistého bostonského intelektuálského rodu se nicméně kdysi velmi, velmi dávno zpronevěřil rodinné tradici podnikového práva a na Harvardu dal přednost právu trestnímu.

Onoho příjemného říjnového pondělka mi tenhle Bernie nechal kolem oběda na záznamníku vzkaz, v němž mě žádal, abych okolo páté hodiny přišel do jeho kanceláře. Jinými slovy až se vrátí od soudu.

Když jsem se pak u něj posadil do křesla pro klienty, začal nervózně rýpat pravým prostředníkem do koženého lemu opěradla své židle. „Johne Francisi Cuddy, že jsme se už hezky dlouho neviděli!“

Neviděl jsem ho od chvíle, kdy jsem vedl předběžné šetření pro jednoho z jeho klientů obžalovaného z ozbrojené loupeže, což mohlo být nějakých pět měsíců. „Tak co máte, Bernie?“

„Mám Michaela Monettiho.“

Když byl profesionální násilník Monetti před pár měsíci obviněn z pokusu o vraždu „obchodního partnera“, přinesly o tom Globe i Herald zprávu na třetí stránce. — „Jeho proces by měl co nevidět začít,“ poznamenal jsem.

„V pátek odpoledne jsme najmenovali porotu.“

„To je už na služby soukromého detektiva trochu pozdě, ne?“

„Za normálních okolností ano. Jenže…“ Bernieho něco očividně trápilo. „Nezdržuji vás, Johne?“

„Jistěže ne.“

Bernie Wellington si odkašlal způsobem, jaký používal v soudních síních, aby na sebe upoutal pozornost bez nutnosti zvyšovat hlas. „Jak zřejmě víte, stát Massachusetts zůstal jedním z mála států někdejší Unie, jež advokátovi nepovolují voir dire ve vztahu k potenciálním porotcům.“

Oprášil jsem své znalosti nabyté během jednoho roku na právnické fakultě a vybavil si, že tenhle francouzský termín znamená „říkat pravdu“. „Ale soudce jim přece klade předběžné otázky, ne?“

„To ano. Ovšem advokát, který nemůže porotce individuálně konfrontovat ještě před jejich jmenováním, nemá možnost získat příliš mnoho informací nebo náznaků, na jejichž základě by mohl vůči některému z nich vznést rozhodnou námitku. Typický dotazník pro porotce obsahuje jen všeobecné údaje, jako jsou povolání, rodinný stav nebo věk případných dětí. Což je taky důvodem toho nového experimentu.“

„Experimentu?“

„Naši ctihodní zákonodárci schválili zákon, který ve třech okresech státu odstartuje pilotní projekt. Podle něj bude mít každý advokát celkem třicet minut, aby všechny porotce vyslechl ve věci jejich nestrannosti, povahových rysů a tak dále a tak dále.“

Zamyslel jsem se nad tím. „To není moc času, ale pořád je to velká pomoc, pokud zastupujete někoho tak profláknutého, jako je Monetti.“

Wellington se zdál dotčen. „Můj klient není ,profláknutý’, Johne.“

„Nevzpomínám si, že by ho někdy nějaký ,ctihodný’ soudce propustil na kauci.“

„Což je také výsměch spravedlnosti, zvláště když se v první řadě soudní síně každou minutu těch procesů mačkala celá jeho rozvětvená rodina. Jeho hrdý otec je bývalý zedník a jeho milující matka kdysi pracovala jako učitelka. Michaelova starší sestra má prosperující kosmetickou firmu a vzpomínám si, jak se Michael jednou chvástal kariérou svého bratrance z druhého kolena, který se živí jako jevištní komik, jako ten chlápek Rich…“

„Bemie?“

Chvíle ticha. „Co je?“

„Argumenty typu ,pochází z dobré rodiny’ byste si možná měl šetřit až na chvíli, kdy se bude vynášet rozsudek.“

Následoval kamenný pohled. Wellington byl vždycky lepší v soudní síni než ve vlastní kanceláři. Nakonec se omezil na neochotné: „No jo.“

„A — neberte si to osobně, Bernie — taky nechápu, proč chcete, abych se do toho všeho zapojil já.“

Kamenný pohled změkl a Wellington si opřel hlavu o židli. Kožená opěrka už byla celá promáčklá a rozpraskaná, jak zřejmě mnohokrát podobným způsobem dumal nad spletitými otázkami strategie a taktiky. „Jeden z porotců mi dělá starosti, Johne.“

„Jak to myslíte?“

„Náš případ spadá pod onen nový pilotní projekt, takže jsem do svého voir dire zařadil skutečně skvělou posloupnost otázek. Jenže Michael trval na tom, abych všem navrženým porotcům mužského pohlaví položil otázky, které si pro ně připravil sám.“

„Jeho vlastní otázky?“

„Přesně tak. Můj klient chtěl vědět, zda některý z budoucích porotců někdy sloužil v ozbrojených složkách, byl zatčen nebo pracoval v nějakém ‚strategicky citlivém’ odvětví.“

Nemohl jsem v tom najít logiku. „Možná ještě chápu, proč se ptá na zatčení, Bernie, ale jak s jeho obviněním z pokusu o vraždu souvisejí ostatní otázky?“

„Nijak, Johne. A co je horší, Michaelův postoj mi sebral příležitost využít individuální voir dire k tomu, abych porotu trochu obměkčil v jeho prospěch.“

„A jak to s nimi dopadlo?“ „Myslíte s těmi mužskými porotci?“ „Ano.“

„Ukázalo se, že dva z nich skutečně byli zatčeni a obžaloba vznesla proti oběma rozhodnou námitku.“

„Takže Monettiho otázky vlastně pomohly protistraně při posuzování, koho by měla vetovat?“

„Zase správně.“ Ve Wellingtonovi jako by vzpomínka na celou událost ještě stále vyvolávala zatrpklost. „A ze zbývajících nominovaných porotců jeden sloužil v armádě a druhý u námořnictva. Michael mě nechal oba vetovat.“

„Proč?“

„To mi neřekl.“

Stále jsem Monettiho strategii nechápal. „A co ostatní porotci?“

Wellington na chvíli zavřel oči. „Jeden pracoval v mozkovém trustu ministerstva obrany na Route 128 a můj klient ho tam taky nechtěl mít. Tři muži, kteří odpověděli na všechny Michaelovy otázky záporně, se však do poroty dostali.“

„Protože jste je vy ani obžaloba nevetovali.“

„Přesně tak,“ odvětil Wellington. „Ale věřte mi, že jednoho z tohohle trojlístku jsem chtěl zase vetovat já. Jistého pana Arthura Duranda.“

Zamyslel jsem se. „Předpokládám, že tohle je ten porotce, který vám ,dělá starosti’.“

Přikývnutí. „Nelíbí se mi už od začátku, Johne. Do dotazníku uvedl, že je nezaměstnaný, nikdy nebyl ženatý, nemá děti. A když jsem se s ním pak setkal, měl staré šaty a sklon neustále se drbat na nose a ošívat se na židli.“ Wellington napodobil obojí. „Jeho vlasy a plnovous byly navíc příliš dlouhé a neupravené a v očích měl takový narkomanský tik.“

„Když já nevím, Bernie. Díky té poslední položce představuje váš pan Durand z Monettiho hlediska naopak ideální porotcovský materiál.“

Další dotčený pohled. „Nepočítáme-li Michaelův stodolarový zástřih a tisícidolarové obleky. Každopádně se mi tenhle pan Durand nelíbil, ale můj klient trval na tom, abychom ho v porotě nechali.“

„A dál?“

Wellington si povzdechl. „A v pátek jsme konečně porotu najmenovali. Pan Durand byl přitom poslední, kdo se do ní dostal. Následně byla porota do pondělka rozpuštěna a porotci se rozešli domů.“

„Bez povinné izolace?“

„U ,pouhého’ pokusu o vraždu se to nedělá, Johne.“ Ještě hlubší povzdechnutí. „Takže jsme se v pondělí zase všichni sešli a víte, co se stalo?“

„Nemám tušení, Bernie.“

„Všichni porotci včetně našeho pana Duranda se poslušně dostavili. Jenže vzhledem k tomu, že to byl teprve první den svědeckých výpovědí, jsem je ještě příliš dobře neznal.“

„Neznal?“

„Ano. Po několika dnech procesu se vám všichni porotci doslova vpálí do mozku, a to i bez předchozího voir dire. Dokážete je přesně identifikovat podle obličeje i čísla sedačky.“

„Protože se na ně díváte, zatímco obžaloba vyslýchá svědka?“

„A taky když provádím křížový výslech. Jenže první den nového případu ještě nedokážu identifikovat takových pět porotců ze sestavy.“

„S výjimkou tohohle Duranda.“

Wellington si přisunul židli dopředu. „Ano i ne. Když jsem se na něj totiž podíval, zjistil jsem, že se nechal ostříhat a oholil si vousy. Šaty měl zhruba stejné, ale když jsem začal procházet po soudní síni, sledoval mě upřeným pohledem, jako by mi chtěl říct, že pan Durand teď opravdu dává pozor. Jistě, pořád sebou mlel na židli a škrábal se na nose, ale něco…, já nevím, něco mi na něm zkrátka dělá starosti.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Bernie?“

„Ano?“

„Nemůže v tom být něco, co jste mi zatím neřekl?“

Wellington se znovu opřel a začal se houpat v pomalém dvacetistupňovém oblouku. „Já Michaela zastupuji už dobrých dvacet let, Johne. Ale i přes mé nezměrné úsilí v předchozích případech mu může jeho bohatý trestní rejstřík v kombinaci s posledním proviněním vynést doživotí.“

„A dál?“

Bernie si téměř ledově povzdechl. „V jednom případě — kdysi před lety — se stalo, že Michael poručil dvěma ze svých oddaných zaměstnanců, aby se pokusili ,ovlivnit‘ někoho, kdo byl v programu ochrany svědka.“

Kristepane. „To od něj bylo chytré.“

„Michael si myslel, že změna svědecké výpovědi by mohla přinejhorším skončit nerozhodnou porotou a že by pak obžaloba neusilovala o druhý proces — případně že by druhá porota vynesla verdikt ,nevinen‘.“

„A vyšel Monettimu tenhle plán?“

„Ne, ale obávám se, že se můj klient rychle učí, Johne.“

Chvíli jsem nad tím dumal. „Takže máte strach, že některá z jeho goril mohla tohohle neizolovaného Arthura Duranda navštívit.“

Wellington zavřel oči. „Když se o to Michael minule pokusil, málem skončil celý případ absolutní katastrofou. Naštěstí onen svědek nezavolal obžalobě, ale mně.“

„On volal vám?“

„Aby mě požádal o ,finanční odškodné za psychické strádání‘.“

Myslel jsem si, že znám Bernieho líp. „Ale vy jste ty prachy nevyplázl.“

Šokovaný výraz. „Jistěže ne. Ovšem v důsledku toho jsme museli přistoupit na mimosoudní vyrovnání, které bylo ještě o třicet procent horší, než jaké nám původně nabízela obžaloba. Řekl jsem Michaelovi: ,Tohle už nikdy, jinak vás přestanu zastupovat.‘“

Nezáviděl jsem Wellingtonovi jeho morální dilema. „A co chcete ode mě?“

Bernie si opřel hlavu o rozpraskanou opěrku a znovu začal dloubat nehtem do koženého lemu. „Já nevím, Johne. Možná byste mohl zítra přijít k soudu, chvíli pozorovat pana Duranda na lavici porotců a pak ho odtamtud sledovat domů. To by mi umožnilo udělat si obrázek, jestli Michael opět tuhle hranici překročil.“

„Bernie, vy chcete, aby soukromý detektiv špehoval aktivního porotce?“

„Pokud nemáte lepší plán.“

Upřímně řečeno jsem uvažoval, že tuhle zakázku úplně odmítnu. Avšak když Bernie opět nasadil svůj žalostný výraz zpráskaného psa, spadla tahle varianta tak nějak ze stolu.

„Hodí se vám to zítra po obědě?“ zeptal jsem se.

„A někdy dřív vám to nevyjde?“

„Ráno chci ještě za někým zajít.“

Ctihodný pan Bernard Wellington se mě už už chystal zeptat za kým, ale pak se včas dokázal zarazit.

II

Na jejím svahu opravdu nerostou žádné stromy, které by na podzim zežloutly nebo zčervenaly, ale zato tráva dělá, co může, aby vyměnila letní zeleň za vybledlou podzimní hněď. Vítr od přístaviště vane taky docela silně a rackové s chechotem odklízejí mršiny z téhle části jižního Bostonu, kde jsme já i Beth vyrostli, vzali se a kde spolu stále trávíme čas.

V jistém smyslu.

Zamířil jsem do její řady a rozložil malou skládací stoličku, kterou teď nosím s sebou, abych odlehčil svému pochroumanému kolenu.

Nápis na náhrobním kameni je stejný jako vždy. ELIZABETH MARY DEVLINOVÁ CUDDYOVÁ. Ale nečte se o nic snadněji než kdykoliv předtím.

Johne, proč nepracuješ?

Usmál jsem se a rozložil zadek na stoličku. „No co, myslíš, že klientem tvého podnikavého manžela nemůže být hřbitov?“

Beth se odmlčela. Tebe něco trápí,

„Dobrou manželku muž nikdy neoklame.“

Ale nikdy jsem ti neříkala, že to nesmíš zkoušet. Chceš o tom mluvit?

Zjistil jsem, že chci.

Jako vždy mě trpělivě vyslechla a pak se zeptala: „Takže co je pro tebe vlastně problém: ten klient, nebo ten případ?“

„Myslím, že tak nějak obojí. Bernie Wellington je prima. Dokonce ho tak trochu obdivuju, s jakou tvrdohlavostí lpí na svých etických zásadách. Ale nelíbí se mi, že bych měl pracovat pro Michaela Monettiho, a už vůbec se mi nelíbí, že bych měl riskovat licenci sledováním aktivního porotce v případu hrdelního zločinu.“

Ale ty přece pracuješ pro Wellingtona, a ne pro Monettiho, nemám pravdu?

„Technicky vzato ano.“

Technicky i doslova. A ať už přijdeš na cokoliv, celý tenhle systém bude na základě tvého zjištění fungovat lépe, ne hůře. Takže se vlastně nedopouštíš ničeho špatného.

Na to jsem neměl protiargument. „A budeš mě zastupovat, kdyby s tím ten systém nesouhlasil?“

Nastala další pauza, která však tentokrát vyzněla spíše jako chvíle ticha potřebná k potlačení úsměvu. Jak jen to půjde, Johne Cuddy. Jak jen to půjde.

Nad hlavou mi proletěl racek a opodál kdosi řekl: „Amen.“

Když jsem se vrátil do své kanceláře na Tremont Street naproti Boston Common, zavolal jsem přítelkyni jménem Claire, která má počítačový přístup srovnatelný s miliardáři z Microsoftu. Po třetím zazvonění mi zvedla telefon a já ji požádal, aby mi sjela jméno „Durand, Arthur“ svými — jako ona tomu říká — „databázemi“. Claire mi na to odpověděla, že mi bude muset zavolat později, a já jí řekl, ať mi nechá vzkaz na záznamníku. Zamkl jsem kancelář, vyšel ven a zamířil do stanice metra na Park Street.

Michael Monetti se nepokusil zavraždit svého partnera v Bostonu, nýbrž v Cambridži, takže se proces konal v relativně moderní budově Middlesexského vrchního soudu kousek od řeky Charles, a nikoliv v rozpadající se soudní budově našeho okresu Suffolk. Tramvají Green Line jsem dojel na stanici Lechmere ve východním Cambridži a vyrazil jsem přes tři bloky k vysoké budově z šedého kamene. Ve vestibulu jsem prošel detektory kovů a nechal se výtahem vyvézt do pátého patra.

Samotná soudní síň obsahovala koberce tlumené barvy, naleštěné dubové lavice a klenutý strop. Na základě předchozích zkušeností jsem věděl, že díky klenbě je v síni akustika srovnatelná s koncertním sálem. Zdánlivě tomu tak bylo proto, aby nikdo v publiku za přepážkou nemusel napínat uši, chtěl-li zřetelně slyšet výpovědi od svědecké lavice. Ve skutečnosti se však na akustiku kladl takový důraz ve snaze zajistit, aby byl všude zřetelně slyšet i šepot vycházející z kteréhokoliv místa — včetně stolků obou protistran.

Vzhledem k právě probíhající polední přestávce jsem si mohl vybrat místo poblíž uličky v přední řadě na straně obžaloby. V první lavici na protější straně seděli nějací lidé, které jsem odhadl na Monettiho příbuzné. Jakýsi starší muž se zjizvenýma rukama a jakási starší žena s přísným chováním obklopovali jakousi padesátnici, jejíž obličej nesl všechny rysy svých zjevných rodičů. Ostatní příbuzní v druhé řadě je utěšovali tím, že unisono pokyvovali hlavami nebo jim tiskli ramena.

Náhle se poblíž přepážky otevřely boční dveře a do síně vstoupil Bernie Wellington, následován elegantním a dobře oblečeným mužem před čtyřicítkou, jehož doprovázeli dva členové justiční stráže — muž a žena. Že je to Michael Monetti, jsem poznal díky novinovým článkům o jeho obvinění. Také jeho tvář nesla všechny typické rysy celé rodiny, avšak zatímco ostatní její příslušníci působili přiměřeně statně, Mikey připomínal kosatku, kterou někdo pomocí obří lžíce na boty napasoval do dvouřadového obleku.

Zatímco mě Bernie Wellington vyhledával pohledem, otočil si Monetti židli u stolku obhajoby ke své povzbuzující klace. Usmál se a doporučil příbuzným, aby si nedělali starosti. Vězeňská strava prý není tak zlá, už jedl horší blivajzy, copak prý měli k obědu oni — a podobné řeči. Akustika kupole spolehlivě přenášela každou jejich slabiku až ke mně.

Jakmile se stenografka posadila a soudní sluha zaujal místo v klokaní kapse před lavicí, vešla do dveří soudkyně. Všichni přítomní se vztyčili. Soudkyně byla docela mladá Afroameričanka. Když jsme se opět posadili, zamířila členka justiční stráže, která před chvílí doprovázela do soudní síně Michaela Monettiho, k dalším bočním dveřím a zaklepala na ně. O pár vteřin později začali jednotliví porotci obsazovat místa v obdélníkovém kotci naproti zdi. Jakmile se usadili i oni, zaujala justiční strážkyně místo na židličce u telefonního stolku mezi porotci a lavicemi pro obecenstvo.

V tom okamžiku se Wellington vztyčil a požádal soudkyni o chvíli strpení. Když jeho žádosti vyhověla, prošel mezerou v přepážce a zamířil uličkou směrem ke mně.

Sklonil se, přiložil prsty na centimetr od mého ucha a sdělil mi hlasem jemným jako polibek milenky: „Díky, Johne. Durand sedí na místě číslo dvanáct, nejblíže u vás a té strážkyně.“

Přikývl jsem a počkal, až se Wellington vrátí ke stolku obhajoby. Monetti si mezitím cosi napsal do bloku a poté zatahal Bernieho za rukáv. Teprve po notné chvíli jsem otočil hlavu ke strážkyni na naší straně místa pro porotce. Hned za ní seděl na poslední židličce v přední řadě vyzáblý chlapík a levým ukazováčkem se drbal na nose. Měl tmavé vlasy, které opravdu působily čerstvě ostříhaným dojmem, sako s deset let starými klopami a košili, jíž bylo sice dopřáno límečku, ale již ne kravaty. Náhle se tenhle neduživec zlehka zavrtěl na židli, přiložil si levou ruku před ústa a zašeptal cosi mladé porotkyni po své pravé ruce. Ta si rovněž zakryla ústa rukou a pokusila se v sobě udusit smích.

Soudkyně oba zpražila pohledem, který mi prozradil, že se zde podobný incident neodehrál poprvé. Zrzavý a pihovatý žalobce, který vypadal maximálně na šestnáct, poté předvolal na lavici prvního svědka.

Dostavila se policejní laborantka a začala obsáhle blábolit o nejrůznějších vláknech, která se nalezla na místě činu. Přestal jsem ji poslouchat a příležitostně mrkl směrem k porotě. Arthur Durand na první pohled dával pozor, to zase ano.

Po laborantce předvolal advokát obžaloby jakéhosi experta na balistiku, který dosvědčil, že tři kulky vytažené z měkkých tkání oběti byly vypáleny ze sigsaueru ráže devět milimetrů, jejímž nositelem byl Michael Monetti, čímž se dopustil porušení toho a toho předpisu. Ze soudní síně jsem odešel právě ve chvíli, kdy se tenhle balistický svědek zvedal z lavice. Chtěl jsem totiž zaujmout před soudní budovou místo, z něhož budu moci porotce Duranda sledovat, ať už se rozhodne jít domů pěšky, taxíkem nebo hromadnou dopravou.

Krátce po páté si Durand proklestil cestu davem u dveří soudní budovy, a když poté zamířil ke stanici Lechmere, klapaly jeho boty jako laciná počítačová klávesnice. Místo do metra však naskočil do autobusu směr Arlington Heights a já do něj velmi nenuceně nastoupil také spolu s hloučkem „nezúčastněných“ cestujících. Autobus postupně se zastávkami projel přes východní Cambridge a poté přes Somerville, přičemž Durand vystoupil až v jakési polorozpadlé čtvrti něco přes kilometr od arlingtonské městské dráhy. Vystoupil jsem také a přešel přes ulici, abych se držel rovnoběžně se směrem jeho chůze. Durand postupně minul několik bočních uliček s lehce přetékajícími popelnicemi, až nakonec do jedné širší postranní uličky odbočil. Jakmile jsem dorazil ke křižovatce, spatřil jsem blok dřevěných dvoupatrových domů.

Čekal jsem až do chvíle, kdy Durand zastavil před domem natřeným levandulovou barvou, na jakou dávají v domácích potřebách slevu. Kdyby ovšem Durand nebyl kývl hlavou směrem k autu zaparkovanému o něco dále na protější straně ulice, nejsem si jistý, jestli bych si těch chlapů všiml.

Na spojeném předním sedadle béžového fordu Crown Victoria s bíle namalovanými pneumatikami seděli dva muži. Na tuhle vzdálenost jsem jejich obličeje nerozeznával, ale chlápek za volantem očividně srkal slámkou pití z velkého kelímku nějaké prodejny rychlého občerstvení. Jeho kolega na straně spolujezdce se ani nepohnul, pouze jedinkrát se zatahal za ušní lalůček — podobně jako kdysi Carol Burnettová končila své monology.

Arthur Durand vyšel po schůdkách ke vstupním dveřím a zmizel v třípodlažní levanduli. Já mezitím pokračoval v chůzi, ale pouze za roh bloku.

Ford nyní ode mne dělila polovina ulice. Bohužel jsem neviděl číslo jeho zadní poznávací značky, protože mezi námi stál ještě náklaďák. Na druhé straně jsem už za celá léta poznal spoustu podobných vozidel, takže jsem věděl, oč kráčí.

Crown Victoria byl oblíbeným automobilem všech tajných policistů po celém státě, i když jejich auta obvykle mívala normální černé pneumatiky.

Nechápal sem, proč se Arthuru Durandovi dostalo jako porotci zvláštní ochrany. Jediným vysvětlením byla možnost, že se přihlouplý plán Michaela Monettiho v případě jeho předchozího obvinění nějakým způsobem rozkřikl. Nejlepší bude investovat trochu času a ujistit se.

Přešel jsem na druhou stranu ulice, odkud se mi nabízel nerušený výhled na hlavy obou mužů, ale stále jsem neviděl poznávací značku. Řidič mezitím přestal popíjet, otočil se ke kolegovi a cosi mu sděloval. Měl světlé rovné vlasy, zatímco jeho kolega tmavé a kudrnaté — jenže to byl víceméně veškerý popis, jehož jsem byl schopen, aniž bych se stal pro oba pány natolik nápadným, že by mě zmerčili.

Vyhledal jsem tichý domovní průchod a čekal.

Byla již téměř půlnoc — a já už skoro umíral hlady —, když se řidič opět otočil ke kolegovi, který přikývl a znovu se zatahal za lalúček. Ozvalo se startování motoru a Crown Victoria konečně odjela.

Ne však tak rychle, abych nepostřehl její poznávací značku.

III

„Kdo to…?“ ozval se ve sluchátku chraplavý hlas.

„Claire,“ řekl jsem do svého konce telefonu, „tady John Cuddy.“

„Kolik je hodin?“

„Podle mých hodinek sedm ráno.“

Její hlas přidal na nabroušenosti. „Sedm? V sedm se volá nějakým pitomým farmářům, Cuddy. My počítačoví géniové si rádi přispíme až někam k polednímu.“

„Promiň, Claire, ale mám toho dneska spoustu a tvůj vzkaz jsem si nemohl vyzvednout dřív než někdy po půlnoci.“

„No jo, tak chvilku počkej.“

Po telefonních linkách se až ke mně doneslo jakési žuchnutí doprovázené vzdáleným a tlumeným: „Doprdele.“

Poté se Claiřin hlas opět přiblížil a projasnil. „Zatracený telefon. Měla bych si pořídit něco s hlasitým odposlechem, jenže to by mi lidi jako ty museli platit aspoň půlku toho, co si zasloužím, když pro vás hledám všechny možné informace.“

„Tvoji váhu ve zlatě, Claire.“

„To má být narážka?“

„Ne, to…“

„Hele, za poslední měsíc jsem shodila dvě a půl kila a nesu dost nelibě, když…“

„To byla poklona, Claire.“

„Cože?“

„Nebyla to narážka, ale poklona. Jako že si zasloužíš dostat tolik zlata, kolik sama vážíš.“

„Jo, no tak na to pamatuj, až mi budeš vypisovat šek.“ Ozvalo se šustění papíru. „Takže… takže… ,Durand Arthur‘, jo?“

„Jo.“

„Jasně. Bez iniciály uprostřed jsem netušila, kolik mi jich vypadne, ale nakonec jsem objevila tři ve Springfieldu, dva severně od Worcesteru — zřejmě táta se synem — a u nás v Somráfaálleu jenom jednoho jediného.“

„Trefné, Claire. Dej mi toho ze Somervilleu.“

„Arthur G. Durand. ,G‘ jako ,George‘.“ Další šustění papíru. „Počkej… Žádný záznam o službě v armádě, žádný záznam o zatčení.“

Takže Durand zodpověděl Monettiho otázky pravdivě.

„Má řidičský průkaz,“ pokračovala Claire, „ale momentálně žádný přihlášený automobil. Sociální pojistka je…, chceš číslo a tak?“

„To není nutné. Jen mi řekni, jestli má na sociálním účtu nějaký pohyb.“

„Žádné srážky od zaměstnavatele. Jenom…, jo. Jasně, už asi tři měsíce bere podporu v nezaměstnanosti.“

Což z něj činí člověka, který by jako porotce mohl být přístupný nabídce úplatku. „A předtím?“

„Pracoval ve videopůjčovně.“

„A co nějaká ,citlivá odvětví‘?“

„Myslíš jako armádní zakázky a tak podobně?“

„Ano.“

„Cuddy, mám dojem, že našeho pana Arthura G. Duranda přeceňuješ.“

„A co bankovní záznamy?“

„Jen běžné spoření a výběry,“ řekla Claire. „Žádná skutečná aktivita s výjimkou ukládání podpory v nezaměstnanosti a plateb nájemného.“

„Znáš u něj příjemce?“

„Jo. Rhonda M. Stralicková. S-T-R-A-L-I-C-K-O-V-Á.“

„Adresa?“

„Stejná jako u toho Duranda. Somerville.“

Zřejmě bytná, která v tom domě i bydlí. „Nějaké kreditní karty?“

„Ne.“

„Bankovní úvěry?“

„Rovněž negativo, i když ti musím říct, Cuddy, že si neumím představit, jak by tenhle chlápek dokázal financovat cokoliv dražšího než tetování.“

„Zjistilas ještě něco, Claire?“

„Žádné záznamy o sňatku, rozvodu ani narození dítěte. Ten chlap je klasický osamělý ztroskotanec.“

„Takže by byl volný, viď?“

„Tak zoufale zas chlapa nehledám, děkuju pěkně. Radši ti to hezky spočtu.“

„Počkej ještě.“

„Proč?“

„Potřeboval bych, abys mi sjela jednu poznávací značku.“

„Prokristapána, Cuddy, máš vůbec ponětí, jaký je na registru motorových vozidel virvál ohledně toho nového federálního zákona?“

„A co je to za zákon, Claire?“

„Ten, co má zabránit ,čmuchalům‘ v počítačovém přístupu k domácím adresám kočiček, které zahlídnou projíždět kolem. Ale jestli stát svoje vlastní ustanovení neschválí, tak jsme…“

„Claire?“

„Copak?“

„Jen tuhle jednu značku, prosím. A pokud možno ještě dneska.“

Ozvalo se zabručení. „Vlastně proč ne? Když už jsi mě probudil s kuropěním, budu mít spoustu času na pitomé carpe diem, takže ti můžu sjet i ten registr.“

Počkal jsem do devíti hodin, kdy měl začít soud, a teprve poté jsem vyšel z bytu a zamířil ke své staré hondě Prelude zaparkované za domem. Zajet k Arthuru Durandovi autem bylo mnohem jednodušší než se trmácet trolejbusem a navíc jsem za sedm hodin včerejšího postávání zahlédl projíždět jeho ulicí všehovšudy dva taxíky.

Do Somervilleu jsem se dostal přes most na Western Avenue a přes cambridžské Centrální náměstí. Na rohu Durandovy ulice jsem odbočil, projel jsem kolem levandulového domu a zjistil, že nikde na ulici nečíhá žádná crown victoria. Nedaleko další křižovatky se rozkládalo parkoviště, a tak jsem tam zajel.

Vrátil jsem se pěšky k Durandovu domu a prohlédl si jeho exteriér. Když jsem se pracně pokusil pominout barvu, musel jsem uznat, že prkenná fasáda je docela dobře udržovaná, zejména ve srovnání s okolními budovami. Vystoupal jsem po venkovních schůdkách; tři zvonky na panelu vedle dveří byly označeny pouze číslem bytu, a nikoliv jmenovkou.

Napadlo mě, že majitel domu bude pravděpodobně bydlet v přízemí, aby si mohl užívat zadního dvorku, a tak jsem začal u bytu číslo jedna. Po třiceti vteřinách jsem zkusil zazvonit znovu. Stejně dlouhá doba a stejný výsledek.

Chystal jsem se zmáčknout zvonek ještě jednou, když vtom se dveře konečně ztěžka otevřely — gumová izolace docela těsně přiléhala na zárubně. Žena na druhé straně dveří se zoufale snažila vypadat na čtyřicet. Platinově blond vlasy měla omotané kolem hlavy jako cukrovou vatu, ale přesto se jí pod nimi příliš nedařilo ukrýt přehnaně velké uši. Několika vrstvami líčidla jen s velkou námahou pronikaly nejvýraznější obličejové rysy a ani kvalitní manikúra nedokázala zakrýt výrazné žíly, které se jí tvořily na hřbetech rukou. Na sobě měla tahle žena teplákovou soupravu stejné barvy jako dům a domácí pantofle zdobené chmýřím.

„A kerejpak seš ty, zlato?“

Zaslechl jsem lehký anglický přízvuk. „John Cuddy.“

„Tak vida, John.“ Přiložila si dlaň nad oči a sklonila hlavu. „Ty seš ale roztomilej, viď?“

„Paní Stralicková?“

V očích se jí probudila ostražitost. „Ty mě znáš jménem?“

„Rhonda M. Stralicková.“ Vytáhl jsem náprsní tašku a ukázal jí identifikační průkaz.

Stralicková si ho přečetla a řekla: „Takže soukromý vyšetřovatel?“

„Přesně tak.“

„O ničem nic nevím.“

„To je úplně v pořádku.“ Zaklapl jsem náprsní tašku. „Jen zde zastupuji jistého zaměstnavatele, který uvažuje, zda má přijmout jednoho z vašich nájemníků.“

Ostražitost se změnila v překvapení. „Arthura?“

„Pravděpodobně. Jmenuje se Arthur G. Durand.“

Stralickovou to zřejmě nepřesvědčilo. „A kdo ho chce přijmout?“

„Obávám se, že tato informace je důvěrná. Ale to, co mě sem přivádí, nepotrvá dlouho.“

Další změna výrazu. „Dobře. Aspoň budem mít víc času se seznámit, že?“

Řekl pavouk mouše. „Takže můžu dál?“

Stralicková mávla pravou paží.

Jakmile zavřela venkovní dveře, odvedla mě krátkou chodbou do bytu za schodištěm vedoucím do horních dvou pater domu. „Omluv, prosím, ten nepořádek, Johne.“

Což nebylo tak jednoduché. Skříňka na televizor v obývacím pokoji sloužila jako chatrná polička na časopisy a na kobercích, jejichž popularita kulminovala někdy před dvaceti lety, se válely nabídky ze supermarketů jako nějaké obří karty. Prostoru naproti gauči s květovaným vzorem vévodila širokoúhlá televize Sony se zapnutým videem a vypnutým zvukem. Tři dospívající dívky — jedna bílá, jedna černá a jedna hispánská — seděly zaraženě na pódiu, zatímco postarší muž s vlasy televizního kazatele poletoval po obecenstvu s nataženým mikrofonem. V dolním levém rohu se táhl křiklavě vyvedený titulek: JSEM TĚHOTNÁ S OTČÍMEM.

A matka nás miluje oba, pomyslel jsem si.

„Co jsi říkal, Johne?“ ozvala se za mnou Stralicková.

Zřejmě jsem přemýšlel nahlas. „Nic.“

Vedle televizoru stálo křesílko s cibulovitými liniemi připomínajícími Chevrolet 52. Zamířil jsem k němu, zatímco hostitelka se posadila na gauč tak blízko ke mně, že jsme se téměř dotýkali koleny.

Načež se Stralicková znovu vytasila se svým parádním kouskem v podobě dlaně přiložené na čelo. „Tak o čem si chceš povídat?“

„Pan Durand ve své žádosti o místo naznačil, že je momentálně nezaměstnaný.“

„Už tři měsíce,“ upřesnila Stralicková.

„To mě mrzí.“

„Není proč, drahoušku.“ Olízla si rty. „Tím jsem jen chtěla říct, že se u mě Arthur už takhle dlouho neukázal s čirtží.“

„Aha. A do té doby plnil své závazky vůči vám bezodkladně?“

„Pokud jde o peníze, ano.“

„A jinak?“

Pokrčení rameny. „Arthur mi pomáhá s vikýřovými okny, s odhazováním sněhu a tak podobně.“ Následoval plachý úsměv. „A pokud jde o skutečné ,jinak‘, tak můžu říct, že tenhle člověk není zrovna lev salonů.“

„Střízliví, zodpovědní lidé jsou ideálními zaměstnanci.“

„Ty to nechápeš, Johne. Když jsem se rozvedla s tou hromadou hoven, která mě vytáhla do vaší země, začala jsem být trochu osamělá. Jenže Arthur, ten je tichý jako kostelní myš. Hotová puťka.“

Stralicková se odmlčela, snad aby mi dala příležitost se chytit. Když jsem se nechytil, zašklebila se a řekla: „Někdy ho neslyším celé týdny, natož abych ho tady zahlídla. Ten člověk se vůbec neumí bavit.“ Další olíznutí rtů. „Jestli víte, co tím myslím.“

„To mému klientovi nevadí.“

Stralicková přimhouřila oči v pouhé dvě štěrbinky. „Doufám, že ty nejseš tak hloupej jako ten tvůj klient, zlato.“

Obdařil jsem ji vděčným úsměvem. „Napadá vás nějaký další důvod, proč by pan Durand neměl být přijat?“

„Jenom v případě, že se tu ještě zdržíš.“

Hotový buldok, tahle paní Stralicková. „Mohl bych si v tom případě prohlédnout jeho byt?“

Znovu ostražitý výraz. „Proč?“

„Rád bych viděl místo, kde bydlí potenciální zaměstnanec. Alespoň bych pak mohl svou zprávu trochu okořenit a možná i učinit plné doporučení.“

„Já nevím, jestli mu tahle návštěva prospěje, když je na tom teď s nedoplatky tak, jak je.“

„A stejně tak bych byl rád, kdyby mohla tato moje návštěva zůstat naším malým tajemstvím, dobře?“

„Já tajemství zbožňuju jako každá jiná holka, ale nejdřív bych pro tebe měla otázku.“

„Prosím.“

Opět plachý výraz. „Jestli víš, že je Arthur nezaměstnaný, tak co tě vede k přesvědčení, že zrovna není doma?“

„Pan Durand uvědomil mého klienta, že teď bude nějakou dobu zasedat v soudní porotě.“

Stralickovou to zřejmě definitivně přesvědčilo. „No tak jo. Ale já tam budu muset jít samozřejmě s tebou.“

„Samozřejmě,“ přitakal jsem neutrálně.

„Docela ho to vystihuje, jestli mi rozumíš.“

Během chůze do schodů se Rhondě Strahickové celkem třikrát podařilo do mě drcnout nebo se o mě otřít. Byt Arthura Duranda se skládal z obývacího pokoje s arkýřovým oknem vepředu, z ložnice, koupelny a kuchyně v zadní části. Jediné zařízení bytu představovaly ošoupané a zašlé kusy nábytku, ale jinak vypadaly všechny pokoje jako ze škatulky. Což mi mnoho neřeklo.

Zato jsem se hodně dozvěděl z věcí, které jsem v bytě nenašel. Žádné tretky, suvenýry, a dokonce ani fotografie. Byt tak ze všeho nejvíce připomínal sparťánsky zařízený motelový pokoj.

Tedy až do chvíle, kdy jsme přešli do kuchyně.

„Zatracenej chlap!“ Stralicková zamířila k dřezu a papírovým ručníkem vytaženým z válcového zásobníku zamáčkla tři nebo čtyři šváby, kteří pobíhali po zapomenuté krabici od pizzy. „Arthur je obvykle čistotný jako kočka.“

Na lince po obou stranách dřezu se válely plechovky od piva a další zbytky jídla. „Možná tady pan Durand včera v noci někoho měl a zapomněl po něm uklidit.“

„To je setsakra málo pravděpodobné. Nemá rodinu, nemá návštěvy, nemá osobnost.“ Stralicková začala zvedat krabici za rohy.

„Možná byste ji měla nechat ležet.“

Bytná na mě pohlédla. „Proč?“

„Aby se pan Durand nedozvěděl, že jste k němu do bytu někoho pustila.“

„Aha. To máš pravdu, zlato.“ Upustila krabici zpátky do dřezu a smyslně si otřela dlaně do kalhot své teplákovky. „Doufám, že tahle záležitost se šváby nenaruší naši jinak moc příjemnou náladu.“

Spatřil jsem únikovou cestu a chytil se jí. „Obávám se, že ano. Mám strašně slabý žaludek.“

„Tomu říkám smůla.“ Rhonda Stralicková se pokusila zatvářit spokojeně. „No nic. Ale až budeš v týhle čtvrti příště, určitě se u mě na chvilku zastav, jo?“ Celkem potřetí si přiložila dlaň na čelo. „Jestli mi rozumíš.“

Až moc dobře.

Venku jsem právě zastrčil klíč do zámku své hondy, když vtom jsem si všiml, že béžový ford Crown Victoria tentokrát parkuje za křižovatkou. Lehce jsem sklopil hlavu, ale s tím, že mě viděli vycházet z trojpodlažního levandulového domu, jsem už mnoho nadělat nemohl.

Třikrát jsem odbočil na opačnou stranu, abych nemusel projet kolem nich, a zadíval jsem se do zpětného zrcátka. Ford mě nesledoval, ale zdálo se mi, že světlovlasý řidič mžourá mým směrem a hovoří k tmavovlasému kumpánovi, který se opět tahal za ucho a zároveň si něco horlivě zapisoval.

Nejspíš číslo poznávací značky mé hondy, jenže s tím jsem už taky moc nadělat nemohl.

IV

Po příchodu do kanceláře jsem vytočil číslo Bernieho Wellingtona. Jeho sekretářka mi nikoliv překvapivě sdělila, že pan Wellington je stále u soudu s Monettim. Požádal jsem ji, ať mi Bernie po návratu co nejdříve zavolá.

Zvažoval jsem taky, že ještě jednou zavolám Claire, ale pak jsem si řekl, že dva telefonáty za den by už překročily meze její dobré vůle. Papírování na dalších případech mě pak zaměstnalo až do tří hodin, kdy se mi na stole rozdrnčel telefon.

Jeho zvonění znělo téměř stejně pronikavě jako její hlas.

„John Cuddy.“

„Máš tužku?“

„Přímo u sebe, Claire.“

„Dobrý, takže počkej… počkej… Jo, tady — ta poznávací značka patří půjčovně aut.“

To nevěstilo nic dobrého, přestože to vysvětlovalo bíle pomalované gumy. „Seš si jistá?“

„Teď jsem se urazila. Ale ne tolik, jako když jsem tu značku strkala do počítače.“

„Jak to myslíš?“

„Říkala jsem ti o tom novém federálním nařízení ohledně počítačových přístupů, ne?“

„Jo.“

„Takže to hledání za mě provedl jeden můj známý na registru motorových vozidel. Značka podle něj patří fordu Crown Victoria nějaké prapodivně nazvané barvy, která se v podstatě rovná béžové, a to auto je v majetku - cituji - ,půjčovny automobilů Best-Ride, Inc.’ se sídlem u letiště. Mám tu jejich adresu.“

Jméno ani adresa — téměř osm kilometrů od bytu Arthura Duranda — mi nic neříkaly. „Claire, slyšelas někdy o téhle firmě?“

„Já ne, ale můj přítel na registru ano.“

„V jakém kontextu?“

„V mafiánském kontextu.“

Ajajaj. „Jako že je to mafiánská pračka peněz?“

„Anebo fingovaná firma, na kterou se mafiáni obracejí, když potřebují, aby se v nějaké akci neobjevila jejich vlastní auta. Pomohlo ti to nějak?“

„Možná ano, možná ne. Ale každopádně díky, Claire.“

„Hele, Cuddy, můžeš pro mě něco udělat, he?“

„Copak?“

„Pošli mi šek dřív, než tuhletu ,Best-Ride’ navštívíš, dobře?“

Za tuhle žádost jsem ji nemohl odsuzovat.

Jakmile jsem nechal Berniemu Wellingtonovi další dva vzkazy, aniž se mi ozval, rozhodl jsem se odložit návštěvu půjčovny automobilů až na druhý den ráno. Ve čtvrt na šest jsem zamkl kancelář a sešel na parkoviště za budovou. Nasedl jsem do hondy a v dopravní špičce si proklestil cestu do jižního Bostonu, konkrétně do restaurace Jack O’Lantern.

Tahle část Broadwaye nedaleko L Street zaznamenává v poslední době všeobecné — i když ne příliš noblesní — zvelkopanštění. Spousta starých hospod, kam kdysi chodili dělníci míchat pivo s panáky, je vytěsňována z trhu a jejich licence na prodej alkoholu skupují restaurace s kapradím a stylovými řeznickými špalky, které obhospodařují obyvatele zbrusu nových družstevních domů v okolí. Jack OXantern s oranžovými světly pronikajícími skrz drobná odsazená okna a oválným barem obklopeným „hradním příkopem“ volného prostoru, za nímž teprve začínají stolky, představuje svého druhu kompromis: dobrá volba pro večeři s manželkou a dětmi po práci a zároveň nálevna pro vážné zákazníky zhruba od devíti večer dál.

Možná mě ukolébala časná hodina.

Seděl jsem na stoličce u baru a zrovna jsem dojídal stejk doplněný dvěma pivy, která mi umně načepoval Eddie Kiernan za pípami. Zhruba sto pětasedmdesát centimetrů vysoký a jako lunt tenký Eddie hrával na škole baseball, ale pak se vrátil do jižního Bostonu a otevřel si tenhle podnik. Většinu večeře jsem tudíž poslouchal jeho nářky na konkurenci ze strany nóbl novousedlíků — „červiví bastardi,“ znělo jeho hodnocení —, jakož i na závratně rostoucí ceny pojištění odpovědnosti, které s sebou nově příchozí přivlekli jako morovou nákazu.

Podíval jsem se na hodinky a zjistil, že je skoro půl osmé. Vstal jsem tedy ze stoličky, abych si zašel na záchod a naposledy zkusil zavolat Berniemu Wellingtonovi, než odjedu domů. Když jsem procházel mezi barem a stolky, vrazil do mě nějaký chlap, který se právě zvedl z vedlejší stoličky, a vzápětí zavrávoral. Trochu teatrální, napadlo mě v tu chvíli.

Ten člověk mohl měřit metr osmdesát, měl statnou postavu, světlé rovné vlasy a několikrát zlomený nos. „Co to děláš, debile?“ osopil se na mě.

Nabral jsem dech. „Myslím, že to vy jste vrazil do mě.“

„Tak akorát hovno,“ řekl další muž, který stál u baru.

Otočil jsem se. Tenhle občan měl stejnou výšku i konstrukci jako jeho kolega, ale černé kudrnaté vlasy a standardní nos. Když se vzápětí zatahal za levé ucho, začalo mi to docházet.

Blonďák ke mně vykročil jako první, a zatímco jsem byl stále otočen k jeho kumpánovi, nasměroval pravý hák na levou stranu mého obličeje. Já však jeho břídilskou ránu odrazil, přehodil jsem levou ruku přes jeho pravou a sevřel mu ji v podpaží. Současně jsem si opřel levou dlaň pod jeho loktem a prudce jsem ji zvedl. Nejdřív jsem spíše cítil než slyšel, jak mu kloub vyjíždí z jamky, a pak jsem zas spíše slyšel než cítil, jak blonďák skučí bolestí. Uvolnil jsem sevření.

Kudrnáč se mezitím ohnal levicí a já jen instinktivně skrčil rameno, abych si chránil hlavu a krk. On však měl dost času svou ránu pořádně nasměrovat. Odhodila mě na stolek obsazený čtyřmi lidmi, kteří se na začátku šarvátky postavili. Blonďák teď ležel na podlaze a klátil volně visící paží — obličej měl celý zmačkaný a jeho hlas se zredukoval na úpěnlivé sténání. Když kudrnáč vyrazil za mnou, aby svou první ránu doprovodil úderem pravačky, opřel jsem si pochroumané levé koleno o stolek a vykopl pravou nohu proti jeho levé holeni právě ve chvíli, kdy stál na téhle noze plnou vahou.

Tentokrát jsem praskavý zvuk i uslyšel a kudrnáč se svalil jako padlý strom se zhruba stejně hlasitou zvukovou kulisou. Mezitím se zpoza baru vynořil Eddie a v ruce držel baseballovou pálku. Právě když jsem se chystal zahájit vyšetřování obou mužů na podlaze, dloubl mě Eddie pálkou na solar plexus, jako by prováděl bajonetový útok.

Ocitl jsem se mezi talíři s hamburgery na stolku čtyř stojících hostů.

Než se mi stačil vrátit dech, blonďákovi se podařilo vyškrábat se na nohy a zvedl i kudrnáče. Výsledná kombinace tří zdravých rukou a tří zdravých nohou se pak společnými silami odpotácela ke dveřím restaurace Jack OXantern a odtud do říjnové noci.

Eddie stál vedle mého levého stehna a pálku držel na půl žerdi.

„Proč… mě?“ vysoukal jsem ze sebe.

• „Byl jsem podělanej strachy, že ty červivé bastardy zmrzačíš. Moje pojištění odpovědnosti by pak vystřelilo do raketových výšin.“

Násilím jsem načerpal do plic trochu vzduchu. „Ale proč… proč jsi… nejdřív nepraštil je?“

Eddie se na mě podíval mrtvolnýma očima. „Říkal jsem, že jsem pojištěný, Johne, ne pošahaný.“

A zatímco se Eddie Kiernan čtyřem hostům u stolku dušoval, že jim přinese nové hamburgery, dospěl jsem k závěru, že nemohu vinit ani jeho.

Když jsem se již opět dokázal nadechovat po dobu osmi vteřin, aniž mne u toho stihla křeč, vyšel jsem z restaurace a zamířil k hondě. Nasedl jsem, odjel domů a pomalu vystoupal po schodech naplněn vděčností, že se nemusím vylízávat z mnohem horších ran.

V bytě jsem si na dálku přehrál vzkazy do kanceláře. Bernie Wellington mi vzkazoval, abych se s ním spojil zítra před soudem.

Odebral jsem se k přehrávači kompaktních desek a vybral jemný a konejšivý sopránsaxofon v podání zesnulého Arta Portera. Svalil jsem se na pohovku, hezky jsem se natáhl a pokusil se najít logiku na situaci, která rozhodně nebyla jemná ani konejšivá.

A pak jsem to zkusil znovu.

Když jsem se za tmy probudil, nemohl jsem se kvůli bolesti nad břichem pořádně posadit. Měl jsem právě sen — s rozpaky přiznávám, že se mi zdálo o Rhondě Stralickové —, když vtom jedna z jejích mimoděk prohozených poznámek během mé dnešní „návštěvy“ u ní jako by zapadla na správné místo a současně se spojila s čímsi, o čem se zmiňoval Bernie Wellington.

Pokud jsem se nemýlil, pak prapodivné otázky Michaela Monettiho budoucím porotcům byly ve skutečnosti dokonale logické. A dokonce jsem už i chápal, proč se ti dva chlápci, kteří číhali v autě před dvoupatrovou levandulovou barabiznou, do mě v Jack OXantern tak tvrdě pustili.

Abych však měl úplnou jistotu, musel jsem si ověřit poslední kousek skládanky — a po chvíli se mi podařilo vydumat způsob, jakým by se mi to mohlo povést.

V

Ve čtvrtek ráno jsem si dal při odchodu z domu pořádný pozor, a to hned ze dvou důvodů. Za prvé můj solar plexus připomínal díky Eddieho pálce stále ještě sekanou a za druhé hrozilo nebezpečí, že také blonďák s kudrnáčem mají na registru kámoše, který jim mohl sjet číslo mé poznávací značky. V tom případě na mě mohli čekat buďto oni, nebo jejich náhrada také na mé domácí adrese.

Na parkovišti jsem hezky klekl na všechny čtyři a zkontroloval podvozek hondy, abych se ujistil, že v systému zapalování neprováděl nikdo žádný „tuning“. Nastartoval jsem a rozhodl se, že se budu vyhýbat své kanceláři, protože přesně tam na mě ty dvě gorily bezpochyby čekaly, než se mě jaly sledovat do Jack OXantern.

Dnešní den se mohl docela protáhnout, ale bostonské muzeum moderního umění na Huntington Avenue kromě obvyklých zázračných exponátů naštěstí právě vystavovalo skvělé fotografie Herba Rittse. Přibližně v jedenáct hodin dopoledne jsem s vědomím, že Bernie Wellington bude stále u soudu, zavolal z automatu jeho sekretářce a nechal jí pouze slepý vzkaz, aby mě Bernie zkusil po obědě zastihnout v mé kanceláři.

Nemělo smysl riskovat i jeho licenci.

Tentýž den o něco později jsem odjel z muzea přes Charles do východní Cambridge. Zaparkoval jsem hondu pár bloků západně od middlesexkého okresního soudu a začal jsem diskrétně bloumat před hlavním vchodem. O půl páté se Arthur Durand objevil v hloučku lidí, kteří byli příliš pestře oblečeni, než aby byli právníky, a příliš vyčerpaní, než aby byli něčím jiným než „občany povolanými ke službě státu“. Vedle Duranda kráčela táž mladá žena, která vedle něj seděla i v porotě — Durand jí cosi sděloval a přehnaně přitom gestikuloval hlavou a rukama. Žena se znovu smála, ale tentokrát si už nezakrývala ústa jako v soudní síni. Na konci cesty se uvolněně rozloučili a Durand se levým ukazováčkem podrbal na nose.

Sledoval jsem, jak kráčí ke stanici Lechmere, a jakmile jeho kolegyně zamířila severním směrem, vyrazil jsem za ní, přičemž jsem se držel na protější straně ulice asi o půl bloku zpátky.

Někdy má člověk štěstí.

Na rohu nastoupila žena na sedadlo spolujezdce nečinně postávajícího rodinného subaru, v jakých si v televizi vozí zadek Paul Hogan. Za volantem seděl chlapík zhruba jejího věku a vzadu si v plastové dětské sedačce hovělo batole.

Štěstí spočívalo v tom, že u obrubníku přede mnou právě zastavil taxík a vyplivl postarší manželský pár, který již zřejmě zaplatil předem.

Subaru mladé rodinky se zařadilo do šňůry aut a můj taxík vyrazil za ním.

„Marjorie, no tak, slyšíš mě? Chceš tuhle rodinnou nabídku, nebo tuhle?“

„Hele, Phile, nech mě chvilku na pokoji, jo? Už od pondělka jen poslouchám svědky a advokáty a nevypadá to, že s tím hned tak skončíme, přestože ten Monetti není žádný O. J., chápeš?“

Jenže Phil se kosti nepustil. „Jo? No tak zkus každý den vyzvedávat Troye ze školky.“

„Jako bych to všechny ostatní týdny nedělala.“

Tajně jsem je poslouchal, zatímco jsme se všichni pomalu sunuli samoobslužnou restaurací Boston Market, která měla to štěstí, že přežila změnu názvu z původního a úspěšného „Boston Chicken“. Okouzlující Marjorie s Philem se stále nemohli rozhodnout, kterou z mnoha variant večeře — včetně krůtí pečeně nebo zapékané šunky — by si měli vybrat. Jejich syn Troy se batolil mezi nimi a kýváním hlavy sledoval rodičovskou hádku jako nadšený tenisový fanoušek při důležitém zápase.

Marjorie se nakonec rozhodla pro krůtu, Phil u pokladny zaplatil a odnesl tácy s jídlem a pitím do nedaleké kóje pro čtyři osoby. Já zamířil s tácem se šunkou k prázdnému stolku naproti nim.

Jakmile jsme se všichni usadili, řekl manžel moudře své ženě: „Pojďme změnit téma, dobře?“

„Dobře,“ odvětila Marjorie obměkčeným hlasem a nakrájela Troyovi přílohu v podobě brokolice.

Phil nabral vidličkou krůtí maso. „Pořád ještě nesmíš o tom případu mluvit?“

„Nesmím — až do chvíle, kdy to povolí soudkyně, což bude nejspíš až po hlasování nebo tak. Ale můžu ti říct, že nebýt Arthura, už bych se z toho dávno zbláznila.“

„To je ten porotce, vedle kterého sedíš?“

„Jo.“ Marjorie se obrátila k vlastnímu jídlu. „Soudkyně už ho dvakrát musela napomenout, aby nemluvil během hluchých míst výpovědí, protože mě přitom pořád rozesmíval.“

Znovu jsem si vzpomněl, jak svého nájemníka hodnotila Rhonda Stralicková, ale to už Phil říkal: „On vtipkuje? Během soudu s obviněným z vraždy?“

„Z pokusu o vraždu.“ Marjorie usrkla kolu. „Ale vážně, bez Arthura a těch jeho imitací, kterými nás všechny udržuje v náladě, vůbec nevím, kde bychom byli.“

Phil si strčil do úst další kus masa. „Imitací čeho?“

„Ne čeho. Koho. Arthur umí napodobovat Sylvestera Stallonea a Arnolda Schwarzeneggera…“

„Z televize, mami?“ zeptal se Troy, který si až dosud krátil chvíli rozmazáváním bramborové kaše po vlastním obličeji.

„Přesně tak, zlato. Z filmů v televizi.“ Marjorie se otočila k Philovi a dodala: „A Arthur taky umí toho nemravu Johnnyho Carsona, dokonce ještě líp než ten chlápek, co ho napodoboval kdysi.“

„Jaký chlápek?“

„No, však víš. Rich tak nějak.“

„Jak tak nějak?“

„Ten, který napodoboval našeho skvělého prezidenta Nixona. No tak, Phile, musíš přece vědět, koho myslím.“

Její manžel prohlásil, že neví, zato já jsem si byl naprosto jistý, že toho chlápka znám.

„Wellington.“

„Bernie, tady je John Cuddy.“

„Propána, Johne,“ ozval se na druhém konci linky hlas. „Kde jste byl?“

„Měl jsem trochu napilno, Bernie.“

„Vy jste měl napilno? Stát předpokládá, že zítra skončí s výslechem svědků, což znamená, že v pondělí budu muset zahájit obhajobu, takže se vás snažím…“

„Je to dlouhá historie a možná bude líp, když si ji nevyslechnete celou.“

Zaváhání. „Je to moc zlé, Johne?“

„Nejdřív se vás chci na něco zeptat.“

„Na co?“

„Když jste za Michaela Monettiho jmenoval porotu, nepřihodilo se něco divného?“

„Divného? Myslíte kromě těch otázek, které mě nechal potenciálním porotcům položit?“

„Přesně tak. A myslím konkrétně s Arthurem Durandem.“

„No, ano.“ Další zaváhání. „Ale řekl bych, že zas tak divné to nebylo. Spíš taková náhoda.“

„Povězte mi o tom.“

Wellington jako by si na druhém konci linky třídil myšlenky. „Jakmile jsem panu Durandovi položil poslední z Michaelových voir dire otázek, vrátil jsem se k našemu stolku obhajoby, abych se s klientem poradil, zda ho chce vetovat. V tom okamžiku jeden člen Michaelovy rodiny v obecenstvu za námi dost hlasitě kýchl a celá soudní síň se rozesmála.“ Bernieho hlas nabral na ostražitosti. „Věřte mi, Johne, že tohle byl pro mě v celém procesu zatím jediný komický prvek.“

„A v tom okamžiku vám Monetti řekl, že máte Duranda v porotě nechat?“

„Ano, tehdy mi Michael poručil, abych ho nevetoval. A můžu vám rovnou říct, že mi ten chlápek v porotě pořád nějak nesedí. Advokáti obhajoby jsou dneska neustále žalováni za ,neúčinný výkon právní pomoci‘, pokud plně nevyužijí svého práva vetovat porotce a ti pak vynesou rozsudek ,vinen‘, a tady mi můj vlastní klient naopak poručí, abych…“

„Bernie?“

„Co je?“

„Hned jsem u vás.“

„Johne…“

VI

Druhého dne, tedy v pátek, jsem vstal v šest hodin ráno a solar plexus mě už skoro nebolel. Oblékl jsem se do starých šatů, nasedl jsem do hondy a znovu vyrazil přes most na Western Avenue a přes cambridžské Centrální náměstí na začátek ulice, v níž bydlel Arthur Durand. Nikde jsem dnes neobjevil žádné signály, že by někdo sledoval dvoupatrový levandulový dům, ale to ještě neznamenalo, že celkový plán nepokračuje nerušeně dál.

Vystoupil jsem z auta, zamířil k ústí nejbližší boční uličky a po dalších deseti krocích jsem si dřepl za popelnici.

Vyčkával jsem.

O půl osmé jsem zaslechl charakteristické klapání polobotek, které vycházelo od domu Rhondy Stralickové. Znovu jsem se přesunul k ústí boční uličky, a jakmile štíhlý muž, který se v soudní síni neustále škrábal na nose a vrtěl na židli, prošel kolem mě, nastavil jsem mu levé předloktí.

Muž se ztěžka skácel, ale stále se držel.

Popadl jsem ho za klopu saka a rychle ho odvlekl za popelnici, než se opět zkoncentruje. Zlomil jsem ho v pase, posadil ho k cihlové stěně uličky a podřepl jsem k němu. Jeho oči mě před sebou pomalu začaly registrovat.

„Co se… to, ksakru, děje?“

„Milý příteli, musíme si trochu promluvit, než dneska začne soud.“

Muž se pokusil uvolnit ruce, položit si dlaně na zem a vzepřít se na nich, jenže já mu přitiskl ruce na ramena, aby se uklidnil.

„Ocitl ses v pěkné kejdě, hošánku. V moc pěkné kejdě.“

„Kdo, kurva…“

„Hele, nejdřív budu mluvit já a potom možná přijde řada na tebe. Rozumíš?“

Muž na to nic neřekl.

„Zločinecká kariéra Michaela Monettiho se chýlí ke konci. Ještě jedno usvědčení ze zločinu a už nikdy neuvidí slunce s výjimkou rozcviček na vězeňském dvoře. Jenže ho teď jako na potvoru soudí z pokusu o vraždu, a tak s tím musí něco udělat. Mikey už jednou poslal svoji gorilu, aby trochu popíchla státem chráněného svědka, ale moc dobře to pro něj tehdy nedopadlo. A tak zkusil dát hlavy dohromady a vyřešit nějak současnou patálii.“

Pohlédl jsem muži do očí a vzpomněl si, jak se Bernie Wellington zmiňoval o tom, že je Monetti „z dobré rodiny“. „Nakonec se rozhodl využít tebe. Svého talentovaného bratrance z druhého kolena.“

„Já nevím, co…“

„Buď trpělivý, ještě jsem neskončil. Mikey ti to usnadnil. Minulý týden během prvního dne procesu tě hezky posadil ke zbytku rodiny podle úsloví ,pod svícnem je tma‘. A tys pak přihlížel jmenování porotců. Pokud některý z chlapů odpověděl na Mikeyho otázky správně, pozorně sis ho prohlédl, jestli je ,správný‘ taky v dalších ohledech. Musel měřit a vážit přibližně tolik co ty a pokud možno mít i nějaké charakteristické manýry, které by se daly snadno napodobit.“

Nyní jsem si již získal mužovu soustředěnou pozornost.

„Chlapík jménem Arthur Durand do tohoto schématu téměř dokonale zapadal, zvláště když jeho obličejové rysy byly díky rozcuchaným vlasům a plnovousu dost těžko zapamatovatelné. Takže když přišel čas rozhodnout, zda tohohle člověka z poroty vyhodit, nebo ne, vyslal jsi Mikeymu smluvený signál, aby ho v ní ponechal. Třeba zakašlání. Nebo kýchnutí?“

Bratranec trhl očima.

„A teď se přesuňme k onomu večeru přesně před týdnem. Poskoci tvého bratrance sledovali Duranda domů, do toho dvoupatrového baráku Rhondy Stralickové tady za rohem. Mikeyho sestra-kosmetička tě mezitím ostříhala, aby nikomu nepřipadalo divné, že si Durand oholil jen plnovous. O zbytek už se postarala tvoje přibližná podoba s tím člověkem a tvůj pozoruhodný imitátorský talent, zvláště když ostatní porotci toho odpoledne viděli Duranda poprvé.“

„Ale já… já jsem Arthur Durand.“

„Ty mě neposloucháš, příteli. Gorily zatím odvlekly skutečného Duranda z domu, odstranily odtamtud veškeré jeho fotky a místo něj tam nastrčily tebe. Hotovka. Takže se na druhý den — tedy v pondělí ráno — objevil mezi dvanácti porotci u soudu jeden, který se měl nakonec postarat o ,nerozhodnou‘ porotu tím, že bude hlasovat pro nevinu vlastního bratrance. A možná by ses během procesu stihl s pár porotci i skamarádit díky těm svým uštěpačným poznámkám a talentu pro napodobování slavných lidí. Úplně jako to dělával ten proslulý komik Rich Little. Sice to tak úplně neodpovídalo Durandově osobnosti, ale mohl jsi tímhle způsobem získat na svou stranu pár dalších hlasů, zvláště pokud jsi věnoval dobrou pozornost důkazům a snesl bys během rokování poroty dobré argumenty. Okresní státní zástupce by si dobře rozmyslel, zda má usilovat o další proces, kdyby při prvním procesu hlasovalo tolik porotců pro Mikeyho nevinu. Zatraceně, a kdybys padl do oka většině porotců, dalo by se dokonce uvažovat i o úplném zproštění obvinění.“

„Už jsem vám to řekl. Jsem Arthur Durand.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Už seš trochu nervózní, viď?“

Žádná odpověď.

„Viď?“ zopakoval jsem.

„Jo,“ utrousil chlapík záštiplně.

„No dobře. Jediný problém je v tom, že se zapomínáš drbat na nose, jako to dělá Durand. Nebo přesněji řečeno dělal.“

Za nervozitou se objevil záblesk čehosi dalšího. „O čem to mluvíte?“

„Nech mě hádat. Mikey ti řekl, že Duranda jenom unesou a budou ho zadržovat po dobu konání procesu, načež ho vrátí zpátky do jeho života a tebe do tvého, že jo?“

„Já už nic neřeknu.“

„Nevadí. Stačí, když budeš poslouchat. Dotazník pro potenciální porotce zahrnuje věci, jako je zaměstnání, rodina a tak dále. A víš co? Durand nikoho neměl. Na první pohled se skvěle hodil pro Mikeyho plán, protože bylo zřejmé, že ho nikdo nebude postrádat, když během procesu ,zmizí‘. Mikey dokonce nechal své gorily tábořit před Durandovým domem — snad jako tvoje chůvy, které měly dohlídnout, aby tvoje neodolatelná osobnost po nocích moc nevyváděla a neudělala někde nějaký průšvih. Ale proč tvůj bratranec chtěl, abys v Durandově bytě tenhle poslední týden i bydlel?“

Žádná o¨dpověď.

„Mikey ti to přece vysvětlil, nebo ne? ,Hele, kámo, potřebujem, aby se tam někdo hejbal a dělal trochu hluku, ať bytná svýho nájemníka hezky slyší.‘ Jistě, na první pohled to vypadá věrohodně. Jenže to obnáší strašlivé riziko. Co kdyby na tebe Rhonda Stralicková narazila třeba na schodišti? Nebo kdyby Durandovi zaklepala na dveře a chtěla zaplatit nájemné? Ona svého nájemníka moc dobře zná a nenechala by si nabulíkovat, že ty jsi on. Což mi připadá jako mnohem větší riziko než pár dní neslyšet, jak Durand nahoře chodí.“

Bratranec z druhého kolena o tom zřejmě přemýšlel, protože jeho oči začaly nervózně těkat zleva doprava a zpět.

„Takže tu záležitost prozkoumejme podrobněji,“ pokračoval jsem. „Mikey ti řekl, že budou Duranda jen chvíli držet u ledu. Jenže je tu háček: jak si může být tvůj bratránek jistý, že Durand nebude o své drobné ,mezihře‘ později nikomu vykládat?“

Stále žádná odpověď.

„A naopak: kdyby Durand neměl v plánu mluvit — třeba proto, že dostal velkorysý úplatek nebo nůž na krk —, proč by se Mikey vůbec obtěžoval s jeho výměnou za tebe? Proč jednoduše nezastrašil skutečného Arthura Duranda a nenařídil mu, aby hlasoval pro ,nevinen‘, čímž by Mikeymu nehrozilo nic horšího než opakovaný proces?“

Odpovědí mi nebylo nic než těkání očí, jako dvě světlušky chycené do sklenice.

„Nemusíš si připadat hloupě, příteli. Taky mi chvíli trvalo, než jsem na to přišel. Nejdřív si připomeň, jak si to tvůj bratránek odskákal, když se před časem pokusil kontaktovat chráněného svědka. A pak zkus chvíli přemýšlet nad otázkami, které nechal Mikey svého advokáta položit mužským porotcům během jejich jmenování. Ozbrojené složky, zatčení, zaměstnání v citlivém sektoru. Durand odpověděl na všechny zmíněné dotazy záporně. A ty mi teď hezky pověz, co by znamenalo, kdyby byl na ně odpověděl kladně.“

Bratranec zavrtěl hlavou.

„No dobrá, stejně už nemáme moc času. Znamenalo by to, že se tomu člověku snímaly otisky prstů, hošánku. Durand odpověděl záporně, takže se mu otisky zřejmě nikdy nesnímaly. Počítám, že ty seš stejný případ.“

Bratranec ztěžka polkl — možná začínal tušit, kam tím mířím.

„A teď ti dám chyták: jestli Mikeyho gorily parkovaly před Durandovým barákem a…“

„Jenže včera se tam už nikdo neobjevil.“

První opravdové přiznání. „To mě nepřekvapuje. Ve středu si totiž všimli, že čmuchám kolem, zjistili si mou totožnost a večer mi chtěli dát nakládačku v baru.“

Bratranec z druhého kolena znovu zavrtěl hlavou. „Ale… vy nevypadáte jako…“

„Podařilo se mi je odradit.“

Chlapík na mě jen vytřeštil oči.

„Ale vraťme se k mé otázce, dobře? Jestliže ti gorily tvého bratrance dělaly od chvíle únosu skutečného pana Duranda chůvu a zbytek Monettiho klanu — dokonce včetně tebe — poslušně seděl v soudní síni, nezbývá už nikdo, kdo by se staral o tu nebohou oběť únosu zavřenou někde v kobce, nebo snad ano?“

Oči v bratrancově lebce poskakovaly jako jojo. „Ježíšmarjá.“

„Obávám se, že máš pravdu, příteli. Arthur Durand je mrtvý, Mikeyho gorily ho pravděpodobně zabily hned první večer před týdnem. Jenže až tenhle soud skončí — řekněme ode dneška za týden —, jakékoliv nápadné ,zmizení‘ porotce, který ještě nedávno zasedal u velkého případu, bude policie velmi pečlivě prošetřovat, což tvému bratranci nebude zrovna po chuti. Zvláště když bude Durandova bytná tvrdit, že její nájemník je ,tichý jako kostelní myš‘, zatímco ostatní porotci ho označí za ,prvotřídního komika‘. Takže bude lepší, když se pak Durandovo tělo rychle někde objeví, nejlépe jako oběť nějaké tragické ,nehody‘. Jenže i to má jeden zádrhel. Bylo by dost těžké podstrčit soudnímu patologovi zhruba dva týdny starou mrtvolu a tvrdit, že ,Arthur Durand‘ se měl až do konce rokování poroty čile k světu. Takže si myslím, že Mikey bude potřebovat čerstvější tělo, které by nahradilo skutečného Duranda.“

„Ale… ale…“

„Což nás přivádí zpátky k otázce, proč tvůj bratránek chtěl, abys v tom bytě ve druhém patře i bydlel. Pravděpodobně měříš a vážíš přibližně tolik co Durand, ale zřejmě máš na chrupu jiné dentistické zákroky. Takže řekněme po nějaké bouračce, která tě znetvoří k nepoznání, bude soudní patolog požádán, aby porovnal otisky nešťastné oběti s otisky pohřešovaného Arthura Duranda, a co se nestane? Otisky sejmuté z těla budou souhlasit s otisky nalezenými v Durandově bytě.“

„Chcete říct…, chcete říct, že mě Michael zabije?“

„Podívej se na to z jeho hlediska. Jakmile proces skončí, staneš se pro něj nejslabším článkem řetězu, a navíc potenciálně zničujícím. Co by se třeba stalo, kdyby se tvoje kariéra jevištního komika začala slibně rozvíjet a některý z porotců, kteří dva týdny seděli s ,Arthurem Durandem’, by tě náhodou poznal? Možná by se pak s touhle informací obrátil na úřady.“

„Ale Michael… Vždyť jsem jeho vlastní krev.“

„Vsadil bych se, že v tobě bratránek vidí spíš svou vlastní budoucnost. Na druhé straně, ty ho znáš líp než já. Pro jaké řešení se podle tebe v tomhle případě rozhodne?“

Pochybnosti se z bratrancových očí začaly vytrácet, ale stejně nebyl důvod je nerozptýlit úplně.

„A na třetí straně,“ dodal jsem, „i kdybychom předpokládali, že se v Mikeyho názorech na rodinné pouto pletu, tak jsem tu ještě já, příteli. Zapískám na píšťalku, prásknu tě a ty budeš mít na krku přinejmenším spoluúčast na vraždě skutečného Arthura Duranda.“

Bratranec sklopil oči, chvíli jimi opětovně těkal a pak pohlédl zpátky na mě. „Tak co mám, sakra, dělat?“

„Dneska ráno spolu půjdeme k soudu a ty si upřímně pohovoříš se soudcem a státním zástupcem.“

Chlapík vytřeštil oči tak, že mu bylo vidět bělmo i nad panenkami. „Zbláznil ses? Kdybych chtěl umřít, tak neexistuje spolehlivější způsob, než podrazit Michaela.“

„Řekneš úřadům, jak to ten tvůj bratránek zpunktoval, a oni tě Strčí do programu ochrany svědka.“

„Jo, a jak ten je podle tebe bezpečnej? Michaelovi hoši ho už jednou prolomili.“

„Jenže teď jsou dolámaní oni.“

„Cože?“

„V tom baru předevčírem. Oba dva už jsou dávno v sádře.“

„Tak za mnou Michael pošle další dva. A jaké vyhlídky budu mít pak?“

„Lepší než teď.“

Bratranec z druhého kolena znovu sklopil hlavu. „V podstatě…“ Dvakrát zakašlal. Husté slzy mu kanuly po nose, na kterém se již neškrabal. „V podstatě mi říkáš, že tam musím jít a vyklopit pravdu.“

„Oficiálně se tomu říká voir dire.“

Bratranec opět zvedl hlavu. „Ha?“

„To je jedno,“ řekl jsem.

*

CHEEŮV ČARODĚJ (1986)

Tony Hillerman

Svým románem The Blessing Way (Cesta požehnání) z roku 1970 vytvořil Tony Hillerman zcela nový podžánr detektivní literatury — podžánr věnovaný domorodé americké kultuře. Přestože se potomci amerických Indiánů objevovali v detektivkách již dříve, Hillerman propůjčil svým Navahům hloubku i šíři. Sám totiž mezi nimi vyrostl, a když ho později rodiče zapsali na internátní školu provozovanou domorodými Američany, strávil Hillerman mezi těmito lidmi i většinu pozdějšího života. Díky tomu píše své romány s ryzí autenticitou a porozuměním pro jednotlivé postavy, jakému se žádní jiní autoři nevyrovnají. Je těžké vybrat z Hillermanových románů nějakého favorita — všechny jsou dobré —, ale mezi nejpovedenější díla zřejmě patří Listening Woman (Naslouchající žena) a Skinwalkers (Vlkodlaci). Hillerman byl rovněž editorem knihy The Best American Mystery Stories of the Century (Nejlepšíamerické tajemné povídky století), retrospektivního pohledu na vývoj žánru mystery ve dvacátém století.

Sníh je pro Eskymáky tak důležitý, že pro označení jeho různých podob používají devět podstatných jmen. Desátník Jimmy Chee z Navažské kmenové policie se to kdysi dozvěděl jako student antropologie na Novomexické univerzitě a dnes si na tuto perličku opět vzpomněl. Napadlo ho totiž, kolik slov se v jazyce Navahů používá pro popis různých forem čarodějnictví. Stará Tso ovšem použila výraz „antil“, který označuje nejzazší, absolutně nejhorší formu. Koneckonců právě takový byl i skutek, který zde zřejmě někdo spáchal. Pravděpodobně šlo o vraždu a zcela jistě o zmrzačení, tedy pokud se stará Tso nepletla. A věřil-li člověk v čarodějnickou mytologii, jež se šířila mezi padesáti klany tvořícími Lid, pak tyto jevy musel provázet kanibalismus, incest, a dokonce i nekrofilie.

V rádiu na palubní desce Cheeova pickupu právě mladý Navaho dočetl reklamu na Gallupův autobazar a vystřídala ho píseň Willieho Nelsona o trápení a soužené duši. Tahle balada přesně vystihovala Cheeovu náladu. Byl unavený. Měl žízeň. Byl zmáčený lepkavým potem. Byl ustaraný. Jeho pick-up kodrcal ve vyježděných kolejích a zanechával za sebou v bezvětrném parnu bílý oblak prachu, který přesně vyznačoval jeho klikatou trasu po Rainbow Plateau. Auto bylo od prachu celé šedé. Jimmy Chee rovněž. Od svítání urazil dobrých dvě stě mil po napůl uválcovaném štěrku a neoznačených dopravních stezkách na pomezí Arizony, Utahu a Nového Mexika. Zpočátku se jednalo o běžnou rutinu — ověření a vyvrácení jedné čarodějnické historky v osadě Tsossiů severně od Teec Nos Pos, dříve než vypuknou problémy. Rutinní a logická záležitost. Po kruté zimě a jaru plném písečných bouří přišlo bezdeštné léto se sálajícími vedry. Naděje zmíraly, věci se vymykaly z rukou, zloba narůstala a šup — objevila se čarodějnická historka. Úplně logické. Po kruté zimě a rozbouřeném jaru se léto vždycky zvrtne. V letní osadě Tsossiů šlo konkrétně o problém jednoho nemocného dítěte a jedné studny, jejíž voda se ukázala jako příšerně zásaditá — nic nečekaného. Výskyt tak specifického čaroděje však člověk čekat nemohl. Tsossiové se shodovali, že vlkodlakem je v tomto případě Městský Navaho, muž, který bydlel v jednom ze státních domů v Kayentě. A proč právě Městský Navaho? Protože všichni věděli, že je to čaroděj. A kde se to doslechli poprvé? Řekli jim to lidé, kteří navštěvovali tržiště v Mexican Water. A tak Chee vyrazil na západ přes Tohache Wash, kolem Red Mesa a Rabbit Ears do Mexican Water. Celé hodiny seděl na stinné verandě a dával lidem, kteří sem přišli nakoupit a naplnit si soudky léčivou vodou, příležitost, aby jej dobře poznali a třeba se nakonec odvážili promluvit se zcela neznámým člověkem o čarodějnictví. Byli zde příslušníci Blátivého klanu, Lidu mnoha koz i Klanu vztyčené skály — Cheeúv Pomalu hovořící lid byl pro ně sice naprosto cizím kmenem, ale některým z nich se nakonec přece jen trochu rozvázal jazyk.

Na Rainbow Plateau působilo nějaké kouzlo. Klisně Adeline Etcittyové se narodilo dvouhlavé hříbě. Hosteen Mušket to kouzlo viděl. Viděl muže, který vstoupil do topolového hájku, ale když se za ním sám vydal, vyletěla ze stromů pouze sova. Synové Rudolpha Bistiho přišli o tři berany, když hnali stádo na vysoké pastviny v Chusce, a jakmile jejich mrtvoly nalezli, spatřili kolem nich hluboké stopy vlkodlaka. Dcera Rosemary Nashibittiové zase zahlédla velkého psa, který obtěžoval její koně, a když pak po něm vypálila z dvaadvacítky, proměnil se pes v muže s vlčí kůží a střelhbitě zmizel, přičemž napůl běžel a napůl letěl. Stařec, jemuž říkají Bojí se svých koní, zaslechl hlas čaroděje na střeše své zimní chajdy a viděl, jak kouřovým otvorem padá do místnosti hlína, neboť vlkodlak se zřejmě pokoušel vhodit dovnitř mrtvolný prášek. Příštího rána se stařec vydal po stopách tohoto navažského vlkodlaka a sledoval je plnou míli v naději, že vlkodlaka zabije. Stopy se však náhle rozplynuly. Na všech těchto historkách nebylo nic zvlášť neobvyklého, snad s výjimkou jejich počtu a stále se vracejících náznaků, že Městský Navaho je čaroděj. Jenže pak se stalo něco, co Chee nečekal. Čaroděj zabil člověka.

Policejní dispečerka ve Window Rock přerušila Willieho Nelsona svým lehce breptavým hlášením. Poté oslovila přímo Cheea a ten potvrdil příjem. Dispečerka se dotázala na Cheeovu polohu.

„Asi patnáct mil jižně od Dennehotso,“ řekl Chee. „Vracím se domů do Tuba City. Jsem špinavý a unavený a mám hlad a žízeň.“ „Mám tady hlášení.“

„Jedu do Tuba City,“ zopakoval Chee, „kam, jak doufám, dorazím zhruba za dvě hodiny, což bude právě včas, abych nemusel vykázat další přesčas, za které stejně nedostávám zaplaceno.“

„Potřebuje s vámi mluvit agent FBI Wells. Můžete se sejít v osm hodin večer v kayentském Holiday Inn?“

„A o co jde?“ zeptal se Chee. Dispečerka se jmenovala Virgie Endecheenieová, měla velice krásný hlas, a když se s ní Chee poprvé setkal v sídle Navažské kmenové policie ve Window Rock, okamžitě se do ní zamiloval. Naneštěstí se Virgie narodila v Klanu slaného cedru, což byl klan Cheeova otce, takže bylo okamžitě po nadějích. Dokonce i myšlenky na tento vztah by byly porušením složitého krvesmilného tabu kmene Navahů.

„O tom nemám žádné zprávy,“ řekla Virgie striktně pracovním tónem. „Píše se tu jen, abych potvrdila čas a místo schůzky s Cheeem, anebo navrhla jiný čas.“

„Znáte křestní jméno toho Wellse?“ dotázal se Chee. Jediným agentem FBI Wellsem, kterého znal, byl Jake Wells a Chee doufal, že ten to nebude.

„Křestní jméno neznám,“ odpověděla Virgie. „No dobrá,“ řekl Chee. „Budu tam.“

Silnice se nyní svažovala do neúrodné podemleté rokle, které Navahové říkali Krásné údolí. Daleko na západě se dolní okraj slunce smáčel v oblaku — nad San Francisco Peaks a Cococino Rim se ve večerním parnu vytvářela linie bouřkových mračen. Indiáni z kmene Hopi pořádali tance Niman Kachina, při nichž vzývali mračna a žehnali jim.

Chee dorazil do Kayenty jen s drobným zpožděním. Pomalu se smrákalo a oblaka v západu slunce zlehka černala. Vánek byl prosycen slabými vůněmi, které stoupající vlhkost roznáší po celé pouštní krajině — aromatem šalvějů, kreozotu a zvířeného prachu. Recepční v Holiday Inn Cheeovi sdělila, že Wells čeká na pokoji 284 a jeho křestní jméno zní Jake. Cheeovi už to bylo jedno. Jake Wells se choval neomaleně, ale alespoň byl chytrý. Na speciální akademii FBI, kam docházel i Chee, měl ze všech nejlepší výsledky a oplýval pohotovou a pronikavou inteligencí. Chee byl proto ochoten snášet chvíli Wellsovu osobnost, pokud se dozví, jak agent s jeho čarodějnickou záhadou naloží.

„Je odemčeno,“ ozval se Wells. „Vstupte.“ Opíral se o čalouněnou pelest postele, měl svlečenou košili, obuté boty a sklenici v ruce. Pohlédl na Cheea a pak zpátky na televizor. Byl přesně stejně vysoký, jak si ho Chee pamatoval, a jeho oči byly přesně stejně modré. Mávl sklenicí na Cheea, aniž by odtrhl zrak od obrazovky. „Namíchejte si taky,“ řekl a kývl k lahvi vedle umyvadla v přístěnku.

„Jak se vede, Jakeu?“ zeptal se Chee.

Teprve nyní si Wellsovy modré oči Cheea pořádně prohlédly a tázavý výraz z nich rychle vyprchal. „A jo,“ řekl agent. „Ty jsi ten z akademie.“ Opřel se o levý loket a natáhl ruku. „Jake Wells,“ řekl.

Chee mu podal pravici. „Chee.“

Wells přesunul váhu zpátky a podal Cheeovi sklenku. „Nalij mi ještě trochu, když už tam stojíš,“ poručil, „a vypni zvuk.“

Chee vypnul zvuk.

„Asi třicet procent chlastu,“ upřesnil Wells a naznačil správný poměr rukama. „Takže tohle je tvůj rajón? Ty máš pod palcem Kayentu? Ve Window Rock mi říkali, že bych si měl promluvit s tebou. Že prý se dneska proháníš pouští. Na čem zrovna děláš?“

„Nic zvláštního,“ odpověděl Chee, natočil si sklenici vody a žíznivě ji vypil. Obličej měl v zrcadle celý umouněný — vrásky kolem úst a očí se mu bělaly prachem. Nálepka na sklenici připomínala hostům, že podle zákonů Navažské kmenové rady se v rezervaci zakazuje držení a požívání alkoholických nápojů. Chee si napustil další sklenici a namíchal Wellsovi drink. „Po pravdě řečeno dělám na jednom případu čarodějnictví.“

„Čarodějnictví?“ zeptal se Wells. „Vážně?“ Převzal od Cheea pití a prohlédl si je. „A jak to funguje? Myslíš jako klatby a tak?“

„To ani ne,“ řekl Chee. „Podle situace. Před pár lety dole u Burnt Water onemocněla jedna malá holčička. Její otec zabil tři lidi brokovnicí. Tvrdil, že na jeho dceru foukli mrtvolný prášek a ona z něj onemocněla.“

Wells ho pozorně sledoval. „U takových případů se můžeš vymluvit na nepříčetnost.“

„Někdy,“ upřesnil Chee. „Ať je to, jak chce, řeči o čarodějnictví člověka znervózňují. A když je špatný rok, jako třeba letos, slyšíš je o dost častěji. Proto se snažíš zjistit jejich příčinu, než se ti věci vymknou z rukou.“

„Takže ty vlastně nečekáš, že najdeš čaroděje…“

„Obvykle ne,“ přitakal Chee.

„Obvykle?“

„Tak posuď sám,“ řekl Chee. „Povím ti, co jsem zjistil dneska, a ty mi pak řekneš, co si o tom myslíš. Máš čas?“

Wells pokrčil rameny. „Já s tebou chci jenom mluvit o chlápkovi jménem Simon Begay.“ Potutelně se zadíval na Cheea. „Slyšels někdy to jméno?“

„Ano,“ odvětil Chee.

„Á, doprdele,“ ulevil si Wells. „Tos neměl. Co o něm víš?“

„Objevil se tu možná před čtvrt rokem. Nastěhoval se do jednoho z těch domů Služby veřejného zdraví nedaleko kayentské kliniky. Je to cizák. Chová se uzavřeně. Pochází odněkud mimo rezervaci. Myslel jsem si, že jste ho sem před někým uklidili.“

Wells se zamračil. „Jak dlouho už o něm víš?“

„Docela dlouho,“ odpověděl Chee. O Begayovi se dozvěděl do týdne po jeho příjezdu.

„Je to svědek,“ vysvětlil Wells. „V Los Angeles rozbili gang specializovaný na krádeže aut. Ohromná událost. Ten gang měl konexe po celé zemi. Fungoval tak, že najatý pěšák ukradl drahé auto a odjel s ním rovnou na loď směřující do Jižní Ameriky. A Begay je jedním jz těchhle pěšáků. Žádná velká ryba. Trestní rejstřík popsaný už od doby, co byl mladistvý, ale vesměs samé prkotiny. Podle mě viděl něco, co by mohlo do případu namočit pár velkých zvířat, a tak s ním ministerstvo spravedlnosti uzavřelo obchod.“

„A ukrylo ho až do procesu sem?“

V Cheeově otázce se zřejmě ozvalo cosi podezíravého. „Když chceš ukrýt jablko, zamícháš ho mezi jiná jablka,“ vysvětlil Wells. „Existuje snad lepší místo?“

Chee si chvíli prohlížel Wellsovy boty, které se blyštěly leštidlem. Poté se zadíval na vlastní obuv, která se rozhodně neblyštěla. Přemýšlel, jak je ministerstvo spravedlnosti hloupé. Příchod jakéhokoliv nového člověka do tak liduprázdného kraje, jako je navažská rezervace, vzbudil okamžitý zájem. A pokud byl oním cizákem navíc Navaho, pak i okamžité otázky. K jakému klanu patří? Kdo je jeho matka? K jakému klanu patří jeho otec? Jaké má příbuzné? Městský Navaho neměl na žádnou z těchto klíčových otázek uspokojivou odpověď. Choval se (jak se Chee opakovaně dozvídal) nepřátelsky.

Komunita proto brzy usoudila, že jde o „vysídleného Navaha“, který se narodil některé z několika set navažských rodin, jež se federální vláda pokusila před čtyřiceti lety přemístit do Chicaga, Los Angeles a dalších městských center. Byl to zkrátka cizinec a v roce čarodějů nemohl než vzbuzovat podezření. Chee seděl, prohlížel si vlastní boty a kladl si otázku, zda je tato skutečnost jediným důvodem pro obvinění, že Městský Navaho je vlkodlak. Anebo někdo skutečně něco viděl? Stal se snad někdo svědkem vraždy?

„Jenže jablka nedělají drby,“ prohlásil Chee nakonec.

„Ty jsi slyšel o Begayovi nějaké drby?“ Wells nyní seděl způsobně s nohama na podlaze.

„Jasně,“ odvětil Chee. „Slyšel jsem, že je to čaroděj.“

Wells se zdvořilostně uchechtl. „Vyprávěj mi o tom,“ utrousil. Chee přesně věděl, jak mu chce svou historku vylíčit. Wells bude muset chvíli počkat, než se Chee k Begayovi dopracuje. „Eskymáci mají pro sníh devět podstatných jmen,“ začal a rozvyprávěl se o nejrůznějších formách čarodějnictví v rezervacích a okolí: o zuřivém čarodějnictví užívaném při sexuálních výbojích, o pokřivujícím čarodějnictví, o léčitelských obřadech, o exotickém dvousrdcovém čarodějnictví Klanu nadějné mlhy, o Zufiiském kouzelnickém bratrstvu, o navažském „chindi“, které je spíše duchem než čarodějem, a nakonec i o navažském vlkovi, o čarodějnictví anti’l a o vlkodlacích, kteří porušují všechna tabu Navažské cesty a vraždí své oběti pomocí mrtvolného prášku.

Wells zachrastil ledem ve sklenici a pohlédl na hodinky.

„Ale abych se dostal k tomu tvému Begayovi,“ pokračoval Chee, „zhruba před dvěma měsíci se k nám začaly donášet zkazky o čarodějnictví. Nic zvláštního, podobné věci člověk během sucha očekává. Jenže v poslední době se to začalo vymykat normálu.“ Chee se agentovi zmínil o některých historkách i o tom, jak se po celé náhorní plošině šíří neklid a strach. Popsal mu, jak se dnes dozvěděl, že Tsossiové označili Městského Navaha za čaroděje, a svěřil se mu i se svým výletem do Mexican Water, kde se dozvěděl, že onen čaroděj zavraždil člověka.

„Říkali, že se to stalo na jaře — přede dvěma měsíci. Ti, kteří o tom vědí, prý patří ke kmeni Tso.“ Cheeovi neuniklo, že zmínka o vraždě probudila Wellsův zájem. „Zajel jsem tam,“ pokračoval, „a vyhledal starou ženu, která ten kmen vede. Emmu Tso. Ta mi řekla, že její zeť nedávno hledal zatoulané ovce, když vtom něco ucítil a v růžových keřích ve vyschlém mokřadu pak nalezl mrtvolu. Zabil ji nějaký čaroděj.“

„A jak…“

Chee jeho otázku přerušil. „Taky jsem se ptal, jak věděl, že je to čarodějná vražda. A Tso mi řekla, že oběť měla takhle roztažené ruce.“ Chee rozpřáhl ruce a obrátil dlaně vzhůru. „Z dlaní a prstů měla odřezanou kůži.“

Wells zvedl obočí.

„Přesně tak čaroděj vyrábí mrtvolný prášek,“ vysvětlil mu Chee. „Odejme kůži s vráskami a papilárními liniemi, které charakterizují osobnost oběti — kůži z dlaní, polštářků prstů a chodidel. Přisvojí si ji a pak oběti odebere ještě kůži z žaludu a malé kůstky z místa, kde krk přechází v lebku. To všechno usuší, rozemele na prášek a pak používá jako jed.“

„Takže se na Begaye každým okamžikem chystáte,“ prohodil Wells. „Nemám pravdu?“

„Už se stalo,“ odpověděl Chee. „Všichni si o něm myslí, že ten čaroděj je on. Je to Městský Navaho.“

„Myslel jsem si, že to řekneš,“ poznamenal Wells a přejel si hřbetem ruky přes oko. „Městský Navaho. To je to opravdu tak nápadné?“

„Ano,“ přitakal Chee. „A navíc je to cizák. Lidé cizáky podezírají.“

„Chodí za ním? Obviňují ho? Vyhrožují mu? Myslíš, že se něco takového děje?“

„Ne, takhle by to nefungovalo — jedině kdyby měl někdo zavražděného v rodině. Proti čarodějům se bojuje tak, že si najmeš zpěváka — a uspořádáš zvláštní druh léčitelského obřadu. Tím se kouzlo obrátí a zabije čaroděje.“

Wells netrpělivě mávl rukou. „To je jedno,“ řekl. „Myslím, že ten Begay se něčeho polekal.“ Zadíval se do sklenice a jako by rozmlouval s bourbonem. „Já nevím.“

„Chová se snad nějak neobvykle?“

„Háček je v tom, že netuším, jak se chová obvykle. Tohle nebyl můj případ. Jenže agent, který na něm dělal, šel do důchodu, nebo co já vím, takže jsem tu skončil jako jeho poslíček.“ Odtrhl oči od sklenice a upřel je na Cheea. „Ale kdybych byl na jeho místě, kdybych tady byl celou dobu zalezlej a musel čekat na proces a pak pro mě přijel chlápek s tím, že mě odveze domů, tak bych byl určitě rád, že ho vidím. Plesal bych štěstím, že to budu mít za sebou. A tak.“

„A on neplesal?“

Wells zavrtěl hlavou. „Připadal mi podrážděný. Ale možná je to přirozené. Natropí spoustu potíží pár docela tvrdým lidem.“

„Já bych tedy nervózní byl,“ připustil Chee.

„Ale myslím, že na tom stejně zas tak moc nezáleží,“ utrousil Wells. „Je to malá ryba. Chlápek z nejvyššího státního zastupitelství, který má tenhle případ pod palcem, se nechal slyšet, že si museli hodit mincí, jestli se s ním vůbec mají obtěžovat. Nakonec prý nějaký asistent rozhodl, že ho pro všechny případy přece jen ukryjí.“

„Takže Begay toho zas tolik neví?“

„Asi ne. A navíc mají lepší svědky.“

„Tak proč se vůbec obtěžovali?“

Wells se zasmál. „To je tak: já toho ňoumu přivezu zpátky, oni ho posadí na svědeckou lavici a on na všechny otázky odpoví, že neví. Celé státní zastupitelství pak bude vypadat jako stádo hňupů. A když státní zastupitel vypadá jako hňup, najde si agenta FBI, na kterého to všecko svalí.“ Agent zívl. „A proto,“ řekl skrz zívnutí, „se tě chci zeptat, co si o tom všem myslíš. Tohle je tvůj rajón. Ty jsi tady šéfem. Myslíš, že k mému svědkovi někdo pronikl?“

Chee nechal otázku chvíli viset ve vzduchu. Trvalo mu zlomek vteřiny, než dospěl k odpovědi, jež zněla tak, že kdyby se o to někdo chtěl pokusit, nejspíš by se mu to zdařilo. Jenže pak ho napadl skutečný důvod, proč ho Wells zpovídá tak pozdě večer, aniž mu dopřál trochu jídla nebo sprchu. Šlo mu o dvě věty do protokolu. První by konstatovala, že FBI ověřila u místní navažské policie možnost, že svědka někdo kontaktoval. A druhá by přesně citovala to, co Chee nyní řekne Wellsovi. Ten by se pak jednoduše držel federálního pravidla číslo jedna — kryj si vlastní zadek.

Chee tedy pokrčil rameny. „Chceš si poslechnout zbytek té čarodějné historky?“

Wells postavil sklenici na noční stolek a rozvázal si tkaničku. „Souvisí to s tím?“

„Kdo ví? Každopádně už toho moc nezbývá. Takže to posuď •sám. Jde o to, že jsme tu mrtvolu, kterou našel zeť Emmy Tso, měli už dávno zaevidovanou. Někdo její nález ohlásil před mnoha týdny. Sebrali jsme ji a odvezli k pitvě. Načež jsme se dozvěděli, že se pravděpodobně jednalo o navažského muže ve věku třiceti až čtyřiceti let. Bez bližší identifikace.“

„A jak byl tenhle ptáček zabit?“

„Nenašly se žádné známky násilí,“ prohlásil Chee. „Jenže v době, kdy jsme to tělo vezli do pitevny, z něj už hniloba a mrchožrouti mnoho nenechali. Vlastně to byl jen shluk kostí a chrupavky. Stalo se to dlouho po tom, co ho zeť Emmy Tso zahlédl.“

„Tak proč si všichni myslí, že ho zabil Begay?“ Wells si zul druhou botu a zamířil ke koupelně.

Chee zvedl telefon a vytočil číslo kayentské kliniky. Požádal o službu konajícího patologa a čekal, až patolog najde příslušný spis. Wells mezitím vyšel z koupelny se zubním kartáčkem v ruce. Chee přikryl rukou mluvítko. „Řekl jsem, ať mi přečtou pitevní zprávu,“ vysvětlil agentovi, který si začal čistit zuby nad umyvadlem v přístěnku. Po chvíli Cheeovi zazněl v uchu patologův hlas.

„A to je všechno?“ zeptal se Chee nakonec. „Nikdo tam nic nepřipsal? Žádné údaje o totožnosti? Žádná příčina smrti?“

„Přesně tak,“ odvětil hlas.

„A co boty?“ zeptal se Chee. „Měl na nohách boty?“

„Momentíček,“ řekl hlas. „Jo. Číslo deset D. Měl taky klobouk a…“

„Takže žádná zmínka o krku nebo lebce, viďte? Neuniklo mi to, že? Nechyběly mu žádné kosti?“

Ticho. „O krku ani lebce tady nic není.“

„Aha,“ řekl Chee. „Dobře. Děkuji vám.“ Cítil se skvěle. Cítil se báječně. Konečně do sebe věci zapadaly. Čaroděj byl zařeknut. „Jakeu,“ oslovil Chee agenta. „Povím ti o tom případu ještě něco.“

Wells si právě vyplachoval ústa. Vyplivl vodu a pobaveně na Cheea pohlédl. „Do této chvíle mě to nenapadlo,“ řekl, „ale vy ve skutečnosti nemáte žádný problém s čarodějem. Když budete tvrdit, že šlo o přirozenou smrt, není na tom co vyšetřovat. A jestli usoudíte, že to byla vražda, stejně nad ní nemáte pravomoc. Vražda v indiánské rezervaci, to je věc pro FBI.“ Wells se zašklebil. „Vpadneme sem a najdeme vám toho čaroděje.“

Chee si prohlédl vlastní boty, které byly stále celé zaprášené. Ztratil veškerou chuť, což se mu stávalo vždy zhruba hodinu po tom, co vynechal pravidelné jídlo. Pořád však zoufale toužil po sprše. Sebral klobouk a postavil se.

„Pojedu domů,“ řekl. „Jediné, co o tom případu ještě nevíš, je to, co jsem se právě dozvěděl z pitevní zprávy. Mrtvola měla na nohou boty a na krku jí nechyběly žádné kosti.“

Chee otevřel dveře, postavil se do nich a ohlédl se. Wells si právě vytahoval z kufru pyžamo. „Takže jakou radu mi dáš? Co mi o tom mém čarodějném případu povíš?“

„Abych byl úplně upřímný, Chee, já na čáry moc nevěřím,“ prohlásil Wells. „Přestal jsem na ně věřit už jako kluk.“

„Jenže tady vůbec nejde o případ čarodějnictví,“ opáčil Chee vážně. „Ten člověk měl na nohou boty, takže mu nikdo nemohl odřezat z chodidel kůži. Na krku taky žádné kosti nescházely. A ty jsou k výrobě mrtvolného prášku potřeba.“

Wells si právě natahoval přes hlavu tílko.

„Jenže tím pádem před sebou máme další drobnou hádanku,“ pokračoval Chee spěšně. „Pokud nesbíráš ingredience pro mrtvolný prášek, tak proč mu odřezáváš z rukou kůži?“

„Půjdu se osprchovat,“ řekl Wells. „Zítra musím dopravit Begaye zpátky do L. A.“

Venku se mezitím ochladilo. Od západu vanul jemný větřík a nesl s sebou vůni deště. Nad hranicí s Utahem, nad Cococino Rim i nad Rainbow Plateau sršely a žhnuly blesky a obloha byla zčernalá blížící se bouřkou. Chee vyšel do tmy, poslouchal mumlavé hromobití, vdechoval vůně a plesal štěstím.

Nasedl do auta a nastartoval motor. Jak to všechno narafičili — a hlavně proč? kladl si v duchu otázku. Možná se agent FBI, který Éegaye znal, opravdu chystal do důchodu. A možná mu připravili „nehodu“. Zbavit se asistenta prokurátora, který svědka znal, by bylo ještě jednodušší — stačilo ho přeložit na jinou práci. Tím pádem nezůstal nikdo, kdo by věděl, že tímto bezvýznamným svědkem ve skutečnosti není Simon Begay. A kdo to vlastně je? Nejspíš pro ně kradli auta i další Navahové z losangeleské komunity. Možná právě tahle okolnost jim vnukla celý plán. Pro většinu bělochů vypadají všichni Navahové přibližně stejně — ostatně i Chee viděl v prvních letech na univerzitě na všech běloších jen růžovou kůži, pihy a světlé oči. A co měl tento falešný svědek za úkol vypovědět? zašklebil se v duchu Chee. Pravděpodobně vše potřebné k tomu, aby znevěrohodnil tvrzení obžaloby, vrhl do celého případu smrtící „důvodnou pochybnost“ a učinil ze státního zástupce — jak to lapidárně vyjádřil Wells — úplného hňupa.

Chee odjel v dešti dvacet mil západně od Kayenty. Do střechy pickupu bubnovaly obrovské chladné kapky a měnily silnici v souvislý pás vody. Zítra budou všechny venkovské silnice neprújezdné. Ale jen co vyschnou a silniční služba opraví výmoly, vrátí se Chee do osady Tsossiů a navštíví Tso i všechna ostatní místa, z nichž se ta zpráva rychle rozkřikne. Oznámí lidem, že čaroděje zadržela FBI, takže již navždy zmizel z Rainbow Plateau.

*

INTERPOL: PŘÍPAD NOVODOBÉ MEDUSY (1973)

Edward D. Hoch

Edward D. Hoch je mezi autory v žánru mystery ojedinělým zjevem, neboť se v posledních třech desetiletích věnoval téměř výhradně krátkým povídkám. Během kariéry publikoval téměř 850 kriminálek, detektivek a napínáků, z nichž mnohé vyšly v časopise Ellery Queen Mystery Magazíne, kde se stal od poloviny sedmdesátých let velice známým autorem. Je bývalým prezidentem společnosti Mystery Winners of America, od níž v roce 1968 obdržel Edgarovu cenu za nejlepší povídku a v roce 2001 mu stejná společnost udělila titul velmistra. Kromě toho sestavil některé významné antologie a sbírky, a dokonce si našel čas i na napsání jednoho či dvou románů. Každoročně je čestným hostem Boucherovské konference, která mu udělila Anthonyho cenu za nejlepší krátkou povídku a v roce 2001 jej poctila Cenou za celoživotní úspěchy. V roce 2000 pak Hoch obdržel Očko, cenu za celoživotní dílo, udělovanou společností Private Eye Winners of America. Ve všem, co dělá, je ztělesněním elegance, inteligence a ostrovtipu. Edward D. Hoch žije s ženou Patricií v Rochesteru ve státě New York.

Na přesvědčivou Medusu byla Gretchen příliš pohledná, a to i v té příšerné paruce s kroutícími se plastovými hady. Když se na sebe podívala do zrcadla, mohla se jen podivovat prapodivnému řetězci událostí, na jehož konci ji zde Dolliman angažoval. Jenže pak se ozval zvonek a byl čas na jevištní výstup.

Začala se sunout vzhůru přes propadlo v podlaze, přičemž ji zahaloval mrak umělé mlhy. Když se chuchvalec rozptýlil natolik, aby ji obecenstvo spatřilo, ozvaly se obvyklé polekané výkřiky. Toby, který hrál roli Persea vyzbrojeného mečem a štítem, poté vykročil směrem k ní, aby ji zabil. Nebylo to přesně podle bájesloví, ale publikum složené z turistů to zřejmě uspokojovalo.

Když Toby napřáhl meč k úderu, myslela Gretchen na zcela jiné věci. Vzpomínala na charterové lety na Dálný východ, na večírky a zábavu. Ze všeho nejvíce však vzpomínala na zlato. Věděla, že přichází o obrovský obchod, ale jednou už se rozhodla.

Toby se přesně držel scénáře, který již sehráli snad stokrát: zatlačil Gretchen do převalující se mlhy a sebral gumovou hlavu Medusy, kterou tam měli ukrytou. Pohled na zkrvavenou hlavu vždy vyvolal v hledišti vlnu úleku a ani dnešek nebyl výjimkou. Gretchen nahmatala propadlo a otevřela ho. A zatímco dav tleskal a Toby se ukláněl, ona slezla po žebříku do dolního patra.

A právě tam ji o hodinu později našli. Ležela zkroucená u paty žebříku a její paruka Medusy se válela o pár metrů dál. Její hrdlo pak bylo rozseknuté prudkou ranou — jakoby úderem meče.

Inzerát v pařížském vydání anglicky psaného Herald-Tribune zněl velmi prostě: Hledáme novou Medusu pro Bájeslovnou pouť. Zájemci pište na Box X-45.

Laura Charmeová si inzerát dvakrát přečetla a zeptala se: „Sebastiane, co je to Bájeslovná pouť?“

Sebastian Blue se otočil v křesle a odpověděl: „Zajímavá otázka. Generální tajemník by na ni taky rád znal odpověď. Předloni pouť založil v Ženevě švýcarský občan jménem Otto Dolliman. Na povrchu je to jen pouhá turistická atrakce, ale uvnitř se toho může ukrývat víc.“

Seděli v Sebastianově kanceláři v nejvyšším patře ústředí Interpolu na pařížském předměstí Saint-Cloud. Byl to jeden z těch dní, kdy děvčata v překladatelském oddělení zapomenou na kalendář a naposledy si na sebe vezmou letní šaty. Také Laura začínala právě na překladatelském, než ji generální tajemník přiřadil k Sebastianovi, Angličanovi středního věku původem ze Scotland Yardu, a pověřil je vyšetřováním celosvětové trestné činnosti související s aeroliniemi.

„A co se stalo se starou Medusou?“ zeptala se Laura Sebastiana.

„Byla to západoněmecká letuška jménem Gretchen Spenglerová. Zdá se, že byla před dvěma týdny zavražděna.“

„No to je skvělé, a já se vsadím, že tam mám nastoupit za ni! Tohle už jsem párkrát zažila!“

Sebastian se na ni přes stůl usmál. „To řekni generálnímu tajemníkovi. Byl to jeho nápad. Zdá se, že slečna Spenglerová představovala klíčový článek v operaci pašování zlata, která je zase součástí celosvětové sítě obchodu s narkotiky.“

„Radši mi to hezky vysvětli,“ řekla Laura a pohodila dlouhými světle nazrzlými vlasy. „Zvlášť když mám v té Bájeslovné pouti zaujmout její místo.“

„Zdá se, že hezká část mafiánských peněz — ulitých v podobě nepřiznaných příjmů kasin — končí ve švýcarských bankách. Používají se k nákupům na mezinárodních trzích se zlatem, které se pak pašuje ze Švýcarska na Dálný východ, kde se za ně nakupuje morfiová báze a syrové opium pro výrobu heroinu. Ten se poté pašuje do Spojených států, čímž se tento celosvětový kruh uzavírá.“

„A jak to zlato pašovala Gretchen Spenglerová?“

„Interpol má podezření, že zlato putovalo ve velké kovové přepravce na jídlo spolu s ohřátými pokrmy pro pasažéry. Takový úkryt samozřejmě vyžadoval spolupráci letušky, aby někdo nedopatřením zlato neobjevil. Gretchen ve volném čase mezi lety působila v Bájeslovné pouti Otto Dollimana v Ženevě, a tak se Interpol domnívá, že ji Dolliman nebo někdo jiný s vazbami na Bájeslovnou pouť najal na pašování zlata. Dost možná byla zavražděna proto, že jsme se k ní dostali příliš blízko.“

Laura přikývla. „Umím si představit, jak mě uvítají, až zjistí, že pracuji pro Interpol. A co hodláš dělat ty, zatímco já budu třepetat hady?“

„Budu se držet nablízku,“ slíbil jí Sebastian. „Jako vždycky, však víš.“

Ženeva je městem kontrastů — je malá i na švýcarské poměry, a přesto jde o významnou celosvětovou křižovatku a sídlo Mezinárodního červeného kříže, Mezinárodní rady církví a dobrého půltuctů specializovaných organizací OSN. Shon na letišti tuto kosmopolitní atmosféru velmi dobře odrážel a Lauru Charmeovou téměř pohltila delegace přiletivších ministrů.

Nakonec si probojovala cestu k taxíku a uvedla řidiči adresu Bájeslovné pouti. „Vozím tam hezkou řádku turistů,“ informoval ji řidič ve francouzštině. „Jste tu jako turistka?“

„Ne. Hledám práci.“

Jeho oči se setkaly v zrcátku s jejími. „Francouzka?“

„Francouzkoangličanka. Proč se ptáte?“

„Jen mě to zajímá. Ta druhá dívka byla Němka.“

„A co se s ní stalo?“

Řidič pokrčil rameny. „Zabili ji. Taková hanba — byla to nádherná dívka. Stejně jako vy.“

„A kdo ji zabil?“

„To policie neví. Bezpochyby nějaký šílenec.“

Nato se řidič odmlčel až do chvíle, kdy zastavil před velkým starým domem s výhledem na Ženevské jezero. Velká část předního dvora byla vydlážděna a označena pro parkování. Vedle vchodu stál prázdný velký zelený turistický autobus. Laura řidiči zaplatila a vyšla po schodech k otevřeným dveřím.

Prvním člověkem, kterého potkala, byla prošedivělá žena štíhlé postavy, jež zde zřejmě prodávala vstupenky. „Čtyři franky, prosím,“ řekla francouzsky.

„Odepsala jsem na inzerát, ve kterém hledáte novou Medusu. Řekli mi, abych přijela k pohovoru.“

„A, vy jste určitě Laura Charmeová. Tak pojďte tudy, prosím.“ Žena Lauru provedla kolem prodejního pultu do dlouhé chodby ozdobené zarámovanými portréty nejrůznějších bájeslovných hrdinů. Laura poznala Dia, Jásona a okřídleného koně Pegase, avšak pokud jde o ženy, byla úplně v koncích.

Šedovlasá pokladní se k ní otočila a opožděně se představila: „Já jsem Helen Dollimanová. Tohle patří mému muži.“ Zvedla ruku a gestem zahrnula i dům a celé okolí.

„Je to nádherné místo,“ pronesla Laura. „Opravdu doufám, že zde budu moci pracovat.“

Žena se zlehka usmála. „Ottovi se líbila vaše fotografie. A je dost těžké sehnat přesně takovou dívku, jakou chceme. Myslím, že tu práci dostanete.“ Zastavila před zavřenými dveřmi z těžkého dubového dřeva. „To je jeho kancelář.“

Jedenkrát zaklepala a otevřela dveře. Samotná místnost byla docela malá a obsahovala jediné okno zakryté hustým drátěným mřížovím. Rovněž nábytek byl poměrně malý a obyčejný. Charakter místnosti tak vytvářela především dva a půl metru vysoká socha Neptuna, která naprosto dominovala protější zdi a jako by pohlcovala i pracovní stůl, za nímž právě úřadoval muž středního věku s prořídlými vlasy.

„Otto,“ oznámila jeho choť, „toto je slečna Charmeová z Paříže.“

Muž odložil pero, zvedl hlavu a usmál se. Obličej měl napjatý a pleť křídově bílou, ale jeho úsměv celkový dojem poněkud vylepšoval. „A, jste moc milá, že jste sem přijela z takové dálky, slečno Charmeová! Myslím, že z vás bude dokonalá Medusa.“

„Děkuji, snad ano.“ Odtrhla oči od jeho tváře a upřela je na sochu.

„Obdivujete mého Neptuna.“

„Je rozhodně… obrovský.“

Dolliman vstal a postavil se vedle sochy. „Patří do série římských bohů, kterou v minulém století vysochal Ital Compoli ve stylu Michelangelova Mojžíše. Trojzubec, který Neptun drží, je velmi skutečný a docela ostrý.“

Vymanil trojzubec z Neptunova sevření a přidržel ho před Laurou. Ta spatřila tři špičaté bodce namířené na své břicho a v duchu se otřásla. „Moc hezký,“ vypravila ze sebe a Dolliman vrátil zbraň zpátky Neptunovi. „Ale povězte mi, co znamená pojem Bájeslovná pouť?“

„Je to vlastně taková výstava, moje drahá — výstava s živou akcí, chcete-li. Jsou v ní zastoupeni všichni bohové, hrdinové a démoni bájesloví — řeckého, římského, a dokonce i severského a orientálního. Naše pracovny a šatny se nacházejí v dolním patře, zatímco toto patro a podlaží nad námi jsou za malý poplatek přístupné veřejnosti. Návštěvníci si zde prohlížejí obrazy a sochy představující mytologické postavy — a co víc, baví se živými obrazy zachycujícími slavné scény z bájesloví. A tak tu máme Odyssea, který se vrací zabít své žalobce, dřevěného koně u trojských hradeb, Persea vraždícího Medusu, Kupida a Psýché, krále Midase, Venuši a Adonise, Herkulovo strádání a mnoho dalších.“

„Některé z těch výjevů jsou docela násilné.“

Otto Dolliman pokrčil rameny. „Obecenstvo na násilí letí. A pokud některá z našich bohyň trochu odhalí záňadří, letí publikum i na to.“

„Přemýšlela jsem, jak může někdo jako já roli Medusy dostat. Vždycky jsem si myslela, že byla dost ošklivá.“

„To hadi v jejích vlasech měnili lidi v kámen, moje drahá. A o hady se vám postaráme.“ Dolliman sáhl do spodní zásuvky pracovního stolu a vytáhl z ní tmavou paruku s dvanácti plastovými hady. Když paruku přidržel před Laurou, dali se hadi do pohybu, jako by znenadání oživli. Laura hekla a uskočila.

„Vždyť oni jsou živí!“ zapištěla.

„Ale nejsou,“ řekla paní Dollimanová, vykročila kupředu a sebrala paruku manželovi z rukou. „V hadích hlavičkách jsou umístěny drobné magnety, které jsme orientovali tak, aby se hlavičky navzájem odpuzovaly. Někdy to vytváří docela realistické efekty. Vidíte?“

Laura se zhluboka nadechla a přijala paruku. Zdálo se, že jí na hlavě sedí dobře, přestože magnetičtí hadi byli nepříjemně těžcí. „Jak dlouho budu muset tuhle věc nosit?“ zeptala se.

„Ne víc než pár minut za představení,“ ujistil ji Dolliman. „Vylezete přes propadlo ukryté v chemické mlze a Toby vás skolí mečem.

Upadnete do chuchvalců mlhy, Toby se sehne a zvedne před užaslé diváky falešnou hlavu z papírové drti. Vím, že to není přesně podle báje — Medusa například v čase své smrti spala —, ale publikum to má takhle rádo.“

„A kdo je Toby?“

„Cože?“

„Kdo je Toby?“ zopakovala Laura otázku. „Ten člověk s mečem.“

„Toby Marchant,“ vysvětlil jí Dolliman. „Je to Angličan, opravdu příjemný hoch. Hraje Persea a hraje ho docela dobře. Pojďte, rovnou vás s ním seznámím.“

Laura následovala Otta a jeho manželku z kanceláře. Prošli chodbou do jednoho křídla velkolepého domu, přičemž minuli skupinu turistů, pravděpodobně ze zeleného autobusu vepředu — domem je provázel pohledný mladík v černém blejzru, který se při jejich průchodu zlehka uklonil.

„To je Frederick, jeden z našich průvodců,“ vysvětlila Helen Dollimanová.

„S průvodci, herci a několika řemeslníky tady zaměstnáváme celkem třicet čtyři lidí. Mnoho herců z živých obrazů pro nás pochopitelně pracuje jen na částečný úvazek a jinak mají vlastní zaměstnání.“

Zastavili před jedním jevištěm a zařadili se zhruba za dvanáct vyčkávajících turistů. Po chvíli se otevřela opona a Laura spatřila muže s obnaženým hrudníkem, který jako by měl nohy a tělo koně. Laura poznala, že trup je falešný, ale musela uznat, že jde o chytrý trik. „Kentaur,“ poznamenal Dolliman. „Mezi turisty velmi populární. A, tady je Toby.“

Ze služebních dveří vyšel svalnatý muž přibližně v Lauřině věku s kudrnatými černými vlasy a bradkou. Usmál se na Lauru a změřil si ji od hlavy až k patě. „Není to náhodou moje nová Medusa?“

„Právě jsme ji přijali,“ přitakal Dolliman. „Lauro Charmeová, seznamte se s Tobym Marchantem.“

„Těší mě,“ odvětila Laura a přijala Tobyho ruku. „Ale prozraďte mi: jak jste to teď s Medusou celé týdny dělali?“

Toby Marchant smutně zavrtěl hlavou. „Zaskakovala za ni Venuše, ale to je úplně něco jiného. Musí pobíhat mezi dvěma jevišti. Jenže už to tak dělala, když měla Gretchen nějaký let, takže to byla pro záskok logická volba.“ Pohlédl na Dollimana a natáhl ruku, kterou až dosud držel za zády. Měl v ní papírový pytlík. „Když už je řeč o Gretchen…“

„Ano?“ vybídl ho Dolliman.

Toby zdráhavě otevřel pytlík a vytáhl zkrvavenou hlavu mladé dívky. Laura na ni jedenkrát jukla a vykřikla.

Helen Dollimanová ji gestem umlčela a rozhlédla se kolem sebe, aby se podívala, zda její výkřik někdo neslyšel. „To je jen ta papírová hlava, o které jsme vám říkali,“ vysvětlila rychle. „Musíte se naučit více ovládat!“

„Co je tohle vlastně za místo — kabinet hrůzy?“ zeptala se Laura. „Ne, ne,“ řekl rozpačitě Toby ve snaze ji uklidnit. „Neměl jsem ji takhle vytahovat. Já jen, že ta hlava byla vyrobena tak, aby se podobala Gretchen, jenže ta je teď mrtvá. A Venušinu hlavu použít nemůžeme. Bude třeba vyrobit novou hlavu tady podle Laury, jinak se celá iluze rozplyne.“

„Postarám se o to,“ ujistil ho Dolliman. „Dej mi ten sáček.“ Laura se zhluboka nadechla. „Taxikář mi říkal, že Gretchen byla zavražděna. Našla policie pachatele?“

„Ještě ne,“ přiznal Toby. „Ale musel to být nějaký sexuální maniak z některého zájezdu. Podle všeho proklouzl dolů a čekal tam, až Gretchen sleze propadlem. Já stál přímo nad ní a neslyšel jsem ani ň.“ „Toby měl právě napilno s děkovačkou,“ prohodila Helen Dollimanová. „Nemohl slyšet vůbec nic.“

Sešli dolů, ukázali Lauře šatnu, která jí měla patřit, žebřík vedoucí k propadlu i jeviště, kde bude pětkrát až šestkrát denně sťata, podle počtu návštěvníků. „Myslíte, že to zvládnete?“ zeptal se Toby na závěr rychlé obhlídky.

„Jistě,“ řekla Laura statečně. „Proč ne?“

Kolem prošla vysoká rusovláska s příliš silným nánosem líčidla na tváři a pohlédla na jeviště. „Radši ho zase zavřete. Právě dorazil další autobus.“

„To je naše Venuše a zaskakující Medusa,“ řekl Toby a seznámil obě dívky. „Hilda Aaronsová.“

Hilda zabručela cosi, co měl být zřejmě pozdrav, a odšourala se. Laura rychle dospívala k závěru, že Bájeslovná pouť není právě nejpřátelštějším pracovištěm.

Sebastian Blue dorazil dva dny poté, co se Laura začala pinožit v roli Medusy. Přicestoval se skupinou italských turistů, ale nakonec se mu podařilo se od nich oddělit a odšourat se do jedné z postranních chodeb.

„Přejete si?“ zeptal se ho příjemný mladík v černém blejzru. „Jen se tu rozhlížím,“ odpověděl Sebastian.

„Já jsem Frederick Braun, jeden z průvodců. Pokud jste se oddělil od skupiny, s radostí vás zde provedu.“

Sebastianovi se zdálo, že mladíkovy pohledné rysy mají silně germánský charakter. Hotový člen Hitlerjugend narozený o třicet let později. „Hledal jsem ředitele. Myslím, že se jmenuje Dolliman.“

„Zajisté. Tudy.“

Otto Dolliman se Sebastianovi představil, schlíple mu podal ruku a řekl: „Doufám, že nejde o nějakou stížnost.“

„To ani ne. Zastupuji zde Mezinárodní organizaci kriminální policie se sídlem v Paříži.“

Dollimanův obličej ještě více zbělal, bylo-li to vůbec možné. „Interpol? Snad nejde o vraždu té dívky?“

„Ano, jde,“ připustil Sebastian. „Měli jsme ji pod omezeným dohledem v souvislosti s účastí na pašování zlata.“ „Gretchen a pašování zlata? Tomu nevěřím!“

„Nicméně se zdá, že je to pravda. Copak vám nikdy nepřišlo zvláštní, že pokračovala v práci letušky i poté, co jste ji přijal do své Bájeslovné pouti?“

„Vůbec ne, pane Blue. Pro obě zaměstnání v podstatě stačí částečný úvazek. Létala s charterovými a nelinkovými lety, zejména na Dálný východ. Zatímco těžiště její práce zde spočívalo ve víkendech a prázdninovém období.“

„Už jste za ni na pouti našli náhradu?“

Dolliman přikývl. „Onehdy jsem přijal jednu Francouzku. Ostatně za chvíli začne další vystoupení. Nechtěl byste se podívat?“

„Velmi rád.“

Sebastian se vydal s Dollimanem chodbou k řadě malých jevišť, na nichž se odehrávaly rekonstrukce nejslavnějších bájeslovných událostí. Po zhlédnutí vousatého Dia, kterak vrhá lepenkový hrom, se přesunuli k jevišti s Medusou.

„To je Toby Marchant. Hraje Persea,“ vysvětlil Dolliman návštěvníkovi. Mladý muž v tóze držel v rukou meč a štít, přesně podle tradice. Opatrně se sunul umělou mlhou, jež se zvedala od neviditelných trubek, a předstíral, že pátrá po nestvůře s hlavou plnou hadů. Ta se náhle vynořila z propadliště zahaleného mlhou. Sebastian si pomyslel, že Laura vypadá ve strohém kostýmu mimořádně líbezně. Hadi v jejích vlasech se docela realisticky svíjeli, ale jinak byla Laura jen stěží přesvědčivou nestvůrou.

Toby Marchant vystrčil štít opatrně před sebe a divoce se ohnal mečem. Bylo zcela zřejmé, že Lauru ani zdaleka nezasáhl, ale ta přesto docela přesvědčivě zasténala a upadla do mlhy. Toby se sklonil, zvedl zkrvavenou hlavu a vyvolal v hledišti vlnu úleku.

„Právě po této scéně byla Gretchen zavražděna,“ vysvětlil Dolliman šeptem. „Slezla propadlem dolů a na konci žebříku na ni někdo čekal. Asi po hodině ji tam našla Hilda.“

„Je možné, aby ji před zraky diváků skutečně zabil Toby?“ Dolliman zavrtěl hlavou. „Tohle už prověřovala policie. Ta rána na hrdle ji zabila téměř okamžitě. Nikdy by se jí nemohlo podařit slézt propadlem a pak po žebříku dolů. Kromě toho by to viděli lidé. Na jevišti by byla krev — Gretchen hodně krvácela. A ten meč je navíc falešný.“

„Tu krev mohla zakrýt mlha.“

„Ne. Ať už ji zabil kdokoliv, Toby to nebyl. Udělal to někdo, kdo na ni čekal dole.“

„Podle policejní zprávy byl vražedným nástrojem pravděpodobně meč.“

„Naneštěstí se v tomto objektu nachází téměř padesát mečů nejrůznějších tvarů a velikostí. Některé jsou falešné jako ten Tobyho, ale jiné opravdové.“

„Pokud je to možné, rád bych mluvil s vaší novou Medusou,“ řekl Sebastian.

„Zajisté. Zavolám ji.“

Po několika okamžicích se objevila Laura, bez hadů a v županu přehozeném přes kostým Medusy. Sebastian jí ukázal do chodby, kde si mohli pohovořit v soukromí. „Tak jak to jde?“

„Příšerně,“ přiznala se Laura. „Musím ten pitomý výstup absolvovat pětkrát denně. Když jsem včera slézala propadlem dolů, čekal tam průvodce Frederick a popadl mě za nohu. Chvíli jsem si myslela, že budu další oběť.“

„Cože?“

„Ale jinak mi připadá docela neškodný. Odehnala jsem ho a on šel. Jak dlouho tady ještě musím být?“

„Dokud něco neobjevíme. Neoslovil tě někdo ohledně pašování — zlata?“

Laura zavrtěla hlavou. „A to jsem se včera u snídaně zmínila, že jsem taky kdysi bývala letuškou. Myslím, že si ti pašeráci zlata našli nějakou jinou fintu, jenže zatím nevím jakou.“

Dorazili už téměř ke kanceláři Otta Dollimana, když vtom se odtamtud vyřítil Toby Marchant. „Nevidělas Otta?“ zeptal se Laury. „U sebe není a nikde ho nemůžu najít.“

„Před necelými pěti minutami byl ještě s námi dole u jeviště.“

„Dík,“ řekl Toby a vyrazil tím směrem.

„Vypadal docela rozrušeně,“ poznamenal Sebastian.

„To on obvykle bývá,“ řekla Laura. „Ale jinak je to dobrý chlap.“

Zastavili se u otevřených dveří Dollimanovy kanceláře a Sebastian se zeptal: „Myslíš, že tím pašerákem je Dolliman? Je vůbec možné, aby se tohle všechno dělo bez jeho vědomí?“

„Zdá se to nepravděpodobné,“ připustila Laura. „Ale jestli za tím vším stojí on, copak by Gretchen zabíjel přímo v téhle budově a riskoval špatnou publicitu?“

„V dnešní době může být i špatná publicita dobrá. Vsadím se, že mu po té vraždě přibylo návštěvníků.“

V tu chvíli se objevil sám Otto Dolliman a spěchal chodbou ke kanceláři. „Promiňte,“ řekl. „Musím si naléhavě zavolat.“

Toby šel za ním a zřejmě jej chtěl následovat i do kanceláře, jenže Dolliman za sebou zabouchl velké dubové dveře. Toby pohlédl na Sebastiana a Lauru, pokrčil rameny a šel si po svých.

„Co to mělo znamenat?“ uvažovala Laura nahlas.

„Je na tobě, abys to zjistila, moje drahá,“ připomněl jí Sebastian.

Právě odcházeli od zavřených dveří kanceláře, když vtom zaslechli zevnitř jakýsi zvuk. Zněl jako zalapání po dechu následované umlčeným výkřikem.

„Co to bylo?“ zeptala se Laura.

„Pojď, něco se tam děje!“ Sebastian se natáhl po dveřích kanceláře a otevřel je.

Otto Dolliman ležel rozpláclý uprostřed nevelké místnosti. Oči měl otevřené a civěl do stropu. V jeho žaludku vězel trojzubec ze sochy krále Neptuna. Bylo jen pramálo pochyb, že je mrtev.

„Probůh, Sebastiane!“ hlesla Laura.

Sebastian vytasil z pouzdra na opasku pistoli. „Zůstaň tady ve dveřích,“ varoval kolegyni. „Jeho vrah musí být stále v této místnosti.“

Začal těkat očima od pootevřeného okna k drátěnému mřížoví a od přeplněného stolu k Neptunově soše za ním. Nakonec opatrně ustoupil a nakoukl za dveře. Nikdo tam nebyl.

Místnost byla prázdná s výjimkou těla Otta Dollimana…

„To je zhola nemožné,“ prohlásil Sebastian Blue později, když se do budovy Bájeslovné pouti znovu dostavila policie s fotoaparáty a otázkami. „Stáli jsme celou dobu za dveřmi a nikdo nešel dovnitř ani ven. Vrah se mohl ukrývat za stolem, když tam Dolliman vstoupil, jenže jak se pak dostal ven?“

„Oknem?“

Sebastian přešel k oknu, aby ho ještě jednou prozkoumal, ale dobře věděl, že tudy nikdo nemohl uniknout. Přestože totiž samotné okno bylo o pár centimetrů pootevřené, drátěná mříž byla pevně přišroubována na místo a naprosto nedotčená. Sebastian sotva dokázal otvorem prostrčit dva prsty. Z okna se nabízel výhled na zadní trávník s dlážděnou stezkou, která se vinula asi o metr a půl níže. Mříž tedy očividně chránila místnost před zloději.

„Nic tu není,“ uzavřel Sebastian. „Tohle je neskutečný zločin — je to záhada zamčeného pokoje — až na to, že tenhle pokoj vlastně zamčený nebyl.“

„Takové případy jste museli mít na Scotland Yardu pořád.“

„Ty jsou jenom v knihách, má drahá.“ Sebastian přimhouřil oči, zadíval se na podlahu, kde před časem leželo Dollimanovo tělo, a pak zvedl hlavu k vysmívající se Neptunově soše.

„Přes tu mříž by mohl proletět šíp,“ poznamenala Laura, která stále zkoumala okno. „A ty se tu používají v parodii na Odyssea.“

„Jenže jeho nezavraždili šípem,“ připomněl jí Sebastian. „Zavraždili ho trojzubcem, který s ním byl tady v místnosti.“ Než si policie vražedný nástroj odvezla, podrobil ho Sebastian bedlivému zkoumání, avšak neobjevil nic s výjimkou lehkého škrábance na násadě. Na zbrani nebyly žádné otisky, což zcela vylučovalo již tak nepravděpodobnou možnost sebevraždy.

„Co takhle nějaké zařízení?“ navrhla Laura následně. „Nějaký pekelný stroj nastražený tak, aby ho zabil při vstupu do kanceláře.“

„Myslíš něco jako obří prak?“ pronesl Sebastian se suchým uchechtnutím. „Jenže nezapomeň, že on byl v kanceláři několik minut, než jeho vrah udeřil. A kromě toho, co se v tom případě s tím strojem stalo? V kanceláři po něm není ani stopy.“

„Takže nějaký tajný vchod? Víme, že ve zdejších podlahách jsou propadla.“

„Policie kancelář prohledala centimetr po centimetru. Ne, nic takového tam není.“

„Tak jak to tedy provedl?“

Sebastian se zahleděl na Neptunovu poklidnou tvář. „Jestli ta socha neoživla a nevraždila ho ona, tak jiné řešení nevidím.“ Otočil se a zamířil ke dveřím. „Ale ještě si chci promluvit s Tobym Marchantem.“

Zastihli jej při rozhovoru s Frederickem, Hildou a několika dalšími herci v šatně v přízemí. Zatímco se Laura stále snažila předstírat, že ji Sebastian Blue pouze vyslýchal, její kolega upřel pozornost na Tobyho a odvedl ho stranou.

„Takže, Toby, je čas skoncovat s hrátkami. Dva lidé jsou mrtví, a když teď zemřel i Dolliman, je dost možné, že tak jako tak přijdete o práci. Takže co o tom všem víte?“

„Nic, přísahám!“

„Ale hledal jste přece Dollimana těsně předtím, než ho zabili. Řekl jste mu něco, co ho přimělo spěšně vyrazit do kanceláře, aby si zavolal.“

Toby Marchant zaváhal. „Ano,“ řekl nakonec. „Myslím, že se vám s tím budu muset svěřit, pane Blue. Víte, narazil jsem na nějaké informace ohledně Gretcheniny smrti — na informace, o nichž jsem si myslel, že by je měl znát.“

„Jenže on je teď mrtvý, takže bych je měl znát já.“

Další zaváhání. „Týká se to Hildy Aaronsové. Přistihl jsem ji, jak se prohrabávala v Gretcheniných věcech a očividně něco hledala.“

Sebastian se ohlédl přes rameno na vysokou rusovlásku. Upřeně je sledovala. „Takže jste o tom řekl Ottu Dollimanovi?“

Toby přikývl. „Požádal nás, abychom si všímali čehokoliv podezřelého. To, co jsem mu řekl o Hildě, zřejmě potvrdilo nějaké informace, kterými už sám disponoval. Říkal, že si musí okamžitě zavolat.“

„Ovšem na policii zjevně nevolal. Prošel kolem mě rovnou do své kanceláře.“

„Možná vám jako cizímu člověku nevěřil. Někdy se choval, jako by důvěřoval pouze vlastní manželce.“

„A viděl jste v poslední době Helen Dollimanovou?“ zeptal se Sebastian. Před příjezdem policie s ní prohodil pouze pár slov.

„Pravděpodobně je ve svém pokoji. V protějším křídle v prvním patře.“

Helen Dollimanovou zastihl Sebastian v pokoji samotnou — právě si pilně balila jediný kufr. Oči měla zarudlé, zřejmě od slz.

„Vy odjíždíte?“

„Je tu snad ještě něco, kvůli čemu bych měla zůstat?“ opáčila. „Policie to tady teď zavře. A i kdyby ne, nemám zájem trávit další noc ve stejném domě s dvojnásobným vrahem. Zavraždil Otta a další položkou na seznamu jsem nejspíš já.“

„Máte tušení, proč byl váš manžel zavražděn?“

Drobná žena si odhrnula z očí pramínek vlasů. „Předpokládám, že ze stejného důvodu jako ta holka.“

„Což je…?“

„Zlato.“

„Ano, zlato. Co o tom víte?“

„Asi před rokem přistihl Otto jednoho muže s nějakými malými zlatými pruty. Na hodinu ho vyhodil, ale vždycky jsme měli podezření, že jsou do toho zapleteni i další.“

„Třeba Gretchen Spenglerová?“

„Ano. Než zemřela, oznámila Ottovi, že s tím končí.“

„Toby tvrdí, že přistihl Hildu Aaronsovou, jak po Gretchenině vraždě prohledává její věci. A řekl o tom Ottovi.“

Helen přikývla. „Manžel se mnou o tom mluvil. Chystali jsme se dát Hildě výpověď.“

„Mohl to pro ni být důvod, aby ho zavraždila?“

„Mohl, pokud je až takhle zoufalá.“

„Podle všeho se těsně před vraždou snažil v této souvislosti někomu zavolat.“

„Možná,“ řekla Helen, pokrčila rameny a zaujala pózu povolného srozumění.

Sebastian viděl, že se toho od ní už více nedozví. Omluvil se a odešel zpátky hledat Lauru.

Ta právě pod schodištěm hovořila s Frederickem Braunem, ovšem když se k nim Sebastian přiblížil, světlovlasý průvodce se omluvil. „Co to mělo znamenat?“ zeptal se Sebastian.

„Pořád po mně jede,“ odvětila Laura s pokrčením ramen. „Vážně si myslím, že je to frustrovaný Pan, abych to vyjádřila bájeslovným příměrem.“

Sebastian se na vzdalujícího se mladíka zamračil a díval se, jak vychází zadními dveřmi z domu. Nakonec řekl: „Budeme muset jednat rychle. Helen Dollimanová se to tu chystá zavřít a odjet. A jakmile se všichni rozprchnou, nikdy už téhle věci nepřijdeme na kloub.“

„A jinak jí na kloub přijdeme, Sebastiane? Máme tu dvě vraždy, z toho jednu naprosto neproveditelnou.“

„Ale máme taky stopu. Gretchen byla zavražděna a pašování leteckou cestou podle všeho ustalo. Vrah ovšem setrval v Bájeslovné pouti. Víme to, protože zabil i Dollimana. Prozatím zavrhuji myšlenku, že šlo o dva na sobě nezávislé vrahy. Takže co tu máme? Pašeráky zlata, kteří stále fungují, ale nepoužívají už letadla. Našli si pro zlato novou pašeráckou stezku — a my ji musíme najít taky.“

„Nech mě na tom pracovat,“ řekla Laura Charmeová. Zadívala se na blížící se skupinu turistů a náhle ji něco napadlo.

V tuto roční dobu se smrákalo brzy — večerní slunce zapadalo za vzdálené Alpy již krátce po šesté hodině. Jedna skupina turistů byla ještě stále uvnitř velkého domu, když Laura vyklouzla ze zadních dveří a prošla po dlážděném chodníčku kolem okna Dollimanovy kanceláře. Chodníček ústil na vzdálenějším konci vydlážděného parkoviště, nedaleko od jediného zeleného turistického autobusu, který zde stále čekal.

Laura věděla, že pokud se má Bájeslovná pouť skutečně zavřít, musí pašerák jednat rychle, aby se stačil zbavit veškerého zbývajícího zlata. A jestli se v těchhle turistických autobusech nepletla, možná s příchodem soumraku zahlédla něco velice zajímavého.

Postávala asi dvacet minut ve stínu, když vtom se zpoza rohu budovy vynořil řidič autobusu a v obou rukou nesl cosi těžkého. Zastavil se u boku autobusu a otevřel jeden zavazadlový prostor. Žádná zavazadla však do něj neukládal. Místo toho se zdálo, že zvedá část podlahy a odsunuje zavazadla stranou.

Laura rychle vykročila ze stínu a postavila se za něj. „Co to tam máte?“ zeptala se.

Muž uslyšel její hlas a rychle se otočil. Tiše zaklel a popadl železnou tyč, která podepírala otevřená dvířka zavazadlového prostoru. Dveře se zabouchly a Laura viděla, jak řidič vyráží proti ní a zvedá tyč vysoko nad hlavu. Sklonila se, udeřila řidiče do žaludku, popadla ho za zápěstí a rychlým judistickým chvatem ho odhodila do křoví u domu.

A zatímco se řidič pokoušel vyprostit a popadnout dech, odtrhla obal z předmětu, který muž před chvílí nesl. I přes téměř úplnou tmu jí neunikl zlatý záblesk.

Vtom zaslechla kroky a zpoza rohu se vyhoupl další muž. Byl to Toby Marchant. Laura se postavila a spěchala k němu. „Toby, ten řidič autobusu nesl zlatý prut. Snažil se ho ukrýt pod zavazadlový prostor.“

„Co se tu děje?“ Toby s ní spěchal ke křoví.

„Toby, já ho tu pohlídám. Ty běž zatím najít toho Angličana, Sebastiana Bluea.“

Toby se od ní částečně odvrátil, zatímco se řidič namáhavě škrábal na nohy. „No, já myslím, že Bluea nepotřebujeme.“

„To víš, že ho potřebujeme! Je od Interpolu — a já taky.“

„To je zajímavé zjištění,“ utrousil Toby. „Ale já už jsem to tušil.“ Otočil se zpátky k ní a Laura viděla, že drží v ruce pistoli. „Ani nepípni, moje milá, jinak skončíš jako Gretchen a Otto.“

„Já…“

„Spoutej ji, Giintere,“ poručil Toby řidiči. „A dej jí roubík. Hodíme ji do zavazadlového prostoru a pro jistotu ji vezmeme s sebou.“

Laura cítila, jak jí za zády cukají zápěstími dvě hrubé ruce. Vtom však celé parkoviště zničehonic zaplavilo světlo. Toby se otočil a bez míření vypálil ránu. Ozval se další výstřel, řidič autobusu pustil Lauře zápěstí a dal se na útěk. Vzápětí se však zapotácel a ztěžka se svalil k zemi.

„Odhoďte zbraň, Toby,“ vykřikl Sebastian za reflektorem. „Chceme vás živého.“

Toby Marchant zaváhal, zvážil své vyhlídky a nechal si pistoli vypadnout z prstů.

Teprve za drahnou dobu dokázala Laura vymáčknout ze Sebastiana veškerá fakta. Toby Marchant byl předán místní policii, řidič autobusu spěšně hospitalizován a oni se nyní vraceli na letiště.

„Jak se ti povedlo se tam tak rychle přesunout?“ zeptala se Laura. „Já se ti přece se svým podezřením ohledně těch autobusů nesvěřila.“

„Ne, ale tos ani nemusela. Já měl svá vlastní podezření — týkala se Tobyho, a tak jsem ho sledoval. Viděl jsem, jak se setkává s tím řidičem a bere ze skrýše zlatý prut. Když jsem pak viděl, jak na tebe míří pistolí, rozsvítil jsem reflektory a začala přestřelka. Naštěstí pro nás oba Toby netušil, kolik zbraní proti sobě má, a tak se rozhodl vzdát.“

„Ale jak jsi věděl, že je do toho pašování zapleten Toby?“

„Já to nevěděl, ale byl jsem si naprosto jist, že spáchal obě vraždy, takže to byl v mých očích nejpravděpodobnější kandidát.“

„Takže Otta Dollimana zabil v tom zamčeném pokoji on? Ale jak?“

„Existuje jen jeden způsob, jak se to dalo provést, když vyloučíme tajné chodby a neviditelné mužíčky. Vzpomínáš na ten škrábanec na násadě trojzubce? Toby vešel do Dollimanovy kanceláře před jeho příchodem, sebral z Neptunovy sochy trojzubec a zasunul násadu skrz mřížoví na okně. Nezapomeň, že samotné okno bylo o pár centimetrů pootevřené. Bodec trojzubce se tak nacházel v kanceláři, ale násada trčela z okna.

Toby si pak našel záminku, pod níž přilákal Otta do kanceláře — nejspíš mu řekl, že má někam zavolat kvůli nějakým naléhavým dodávkám —, vyšel z domu, dorazil po dlážděné stezce těsně pod okno a postavil se k němu. Dolliman si možná všiml, že trojzubec trčí z mřížoví ven, a přistoupil k němu, aby ho prozkoumal. Případně ho k oknu zavolal zvenčí sám Toby, který předstíral, že ten trojzubec takhle našel. Každopádně když Dolliman přistoupil k oknu, Toby mu vrazil trojzubec do žaludku a zabil ho. Nato prostrčil násadu přes mřížoví zpátky dovnitř, aby trojzubec zůstal v Dollimanově těle a budil dojem, že vrah musel být v kanceláři s Dollimanem.“

„Ale proč ho chtěl zabít v uzamčeném pokoji?“

„To on nechtěl. Pouze se snažil získat alibi, protože jsme viděli, jak od Dollimana odchází. Nemohl tušit, že zůstaneme za dveřmi a zaslechneme Dollimanovo smrtelné sténání. Víš, a když jsem přišel na způsob vraždy, bylo mi jasné, že pachatelem musí být Toby. Sami jsme viděli, jak z té kanceláře vychází. A vrah před vraždou v kanceláři být musel, aby mohl prostrčit trojzubec přes mříž. Zároveň ho však nemohl nechat trčet z okna příliš dlouho, protože by riskoval prozrazení, a tak mu nezbývalo než Dollimana do kanceláře nějak přilákat.

A právě zde se Toby dopustil velké chyby. Když jsme ho překvapili při odchodu z kanceláře, musel se chovat, jako že zoufale shání Dollimana, aby mu něco důležitého řekl. A když jsem se ho později ptal, oč se jednalo, musel si vymyslet důvěryhodnou lež. Prý Dollimanovi oznámil, že přistihl Hildu, jak prohledává Gretcheniny věci. Předpokládám, že to byla pravda a že do toho byl zapleten i ten tvůj průvodcovský přítel Frederick, jenže… jenže Helen Dollimanová mi později sdělila, že její manžel už s ní o téhle věci hovořil.“

„Což znamenalo,“ dodala Laura, „že se Toby s tímto zjištěním musel Dollimanovi svěřit už mnohem dříve.“

„Přesně tak. O tolik dříve, že o tom Dolliman ještě stačil hovořit se svou ženou. A pokud Toby lhal ohledně důvodu, proč přivábil Otta do kanceláře, pak bylo zřejmé, že právě on nastražil i ten trojzubec a zavraždil ho s ním.“

„A co Gretchen?“

„Ta chtěla z toho pašování zlata vycouvat, takže ji Toby musel zabít — věděla toho příliš mnoho. Předpokládám, že Dolliman pojal podezření, že vrahem je právě Toby, a tak musel zemřít i on. Případně Dolliman zjistil, že Toby nyní pašuje zlato ze Švýcarska v turistických autobusech.“

„Jenže já měla za to, že jsme dospěli k závěru, že Toby nemohl Gretchen zabít, protože byl stále na jevišti, když Gretchen slézala propadlem vstříc smrti. Neříkej mi, že máme co dělat s dalším neproveditelným zločinem.“

Sebastian zavrtěl hlavou. „To vůbec ne. Udělali jsme chybu, když jsme rovnou předpokládali, že pachatel na Gretchen čekal. Ve skutečnosti Toby slezl po představení dolů a zabil ji až pak. Domnívám se, že se po ní jakoby v legraci ohnal mečem, jenže tentokrát to bylo doopravdy. Díky tomu Gretchen ani nevykřikla, když proti sobě viděla meč.“

„To je příšerné!“

„A co ty? Jak jsi dospěla k závěru, že se teď k pašování používaly zájezdové autobusy?“

Laura pokrčila rameny. „Myslím, že to byla zčásti intuice. Předpokládali jsme, že zlato stále opouští zemi, ale už ne letadlem. Takže mi to připadalo jako pravděpodobná metoda. Turistické autobusy neustále přejíždějí přes hranice a celníci je obvykle příliš pečlivě neprohledávají.“

Ocitli se na dohled letiště a Sebastian řekl: „Umím si představit, jak ti po tomhle bude Paříž připadat hezká. Nebo jsi tu Medusu hrála ráda?“

Laura se zašklebila a zvedla paruku se svíjejícími se hady. „Vzala jsem ji s sebou jako suvenýr. Abychom věděli, že to všechno nebyla jenom báje.“

*

ODVYKAČI a. s. (1976)

Stephen King

Při vyslovení jména Stephena Kinga se téměř vždy jedním dechem zmiňují i další věci. Kolik knih již prodal. Co dnes dělá v literatuře a pro literaturu. Případně (zejména v poslední době) jak strašnou nehodu utrpěl, když kráčel po silnici nedaleko svého domu ve státě Maine. Jedna věc však nebývá zmiňována — a vnímána — téměř nikdy: totiž skutečnost, že on samojediný dokázal pozvednout celý žánr populární beletrie. Samozřejmě že před ním existovalo mnoho výborných a skvěle prodávaných spisovatelů, ale King více než kdokoliv jiný od dob Johna D. MacDonalda vnesl do svých žánrových románů prvek reality. On sám často tvrdil, že román Salem’s Lot (ProkletíSalemu, česky 1994) z roku 1977 byl „směsicí Peyton Place a Draculy“. Čímž také byl. Bohaté charakterizace, pečlivé a citlivé sociální postřehy, souhra dějových linek i vývoj jednotlivých postav hlásaly do světa, že pisatelé mohou uchopit i otřepaná témata jako vampýrismus a pozvednout je na novou, svěží úroveň. Mnoho populárních autorů před Kingem zjišťovalo, že jejich úsilí učinit knihu serióznější naráží na nemilosrdnou červenou tužku redaktora. Tyhle věci překážejí zápletce, dozvídali se. Jenže právě „tyhle věci“ zajistily Kingovi obrovskou popularitu a pomohly vysvobodit slovo „populární“ z okovů prostého žánrového psaní. King je mistrem nad mistry.

Morrison čekal na kohosi, kdo právě trčel v letecké zácpě nad Kennedyho mezinárodním letištěm, když vtom zahlédl na konci baru povědomou tvář a vyrazil za ní.

„Jimmy? Jimmy McCann?“

Byl to on. O něco silnější, než když jej Morrison zahlédl loni na výstavě v Atlantě, ale jinak se zdál až děsivě ve formě. Na univerzitě přitom býval drobným, vychrtlým a mrtvolně bledým chronickým kuřákem, který se ztrácel za obrovskými brýlemi s rohovinovými obroučkami. Teď podle všeho přešel na kontaktní čočky.

„Dick Morrison?“

„Jo. Vypadáš skvěle.“ Morrison natáhl ruku a oba muži si potřásli pravicemi.

„Ty taky,“ řekl McCann, ale Morrison věděl, že je to lež. Příliš mnoho pracoval, příliš mnoho jedl a příliš mnoho kouřil. „Co piješ?“

„Bourbon a žaludeční likér,“ odpověděl Morrison. Omotal nohy kolem barové stoličky a zapálil si cigaretu. „Čekáš tu na někoho, Jimmy?“

„Ne. Letím do Miami na schůzku s důležitým klientem. Investuje šest milionů. A já ho mám držet za ruku, protože jsme přišli o jednu velkou zakázku na příští jaro.“

„Pořád jsi u Cragera s Bartoňem?“

„Jsem teď výkonným viceprezidentem.“

„To je fantastické! To blahopřeji! A kdy se to všechno stalo?“ Morrison se snažil sám sebe přesvědčit, že onen drobný červíček žárlivosti v jeho žaludku je pouze projevem jeho překyselení. Vytáhl tubu s tabletami antacidu a rozchroupal jednu v ústech.

„Loni v srpnu. Stalo se něco, co změnilo celý můj život.“ Zadíval se hloubavě na Morrisona a usrkl pití. „Možná by tě to zajímalo.“

Prokristapána, pomyslel si Morrison a v duchu se zašklebil. Jimmy McCann se dal na náboženství.

„Jasně,“ prohodil a lokl si nápoje, který mu barman postavil na stůl.

„Nebyl jsem v moc dobré formě,“ řekl McCain. „Osobní problémy se Sharon, táta mi zemřel na infarkt a navíc na mě sedl suchý kašel. Bobby Crager se jednoho dne zastavil u mě v kanceláři a udělal mi menší otcovské kázání. Pamatuješ, jak tyhle věci probíhají?“

„Jo.“ Morrison pracoval pro firmu Crager and Bartoň osmnáct měsíců, než odešel do Morton Agency. „Buď si srovnej zadek, nebo tě do něj kopnem.“

McCann se zasmál. „Takže jsi v obraze. No a k dovršení všeho mi doktor oznámil, že mám začínající žaludeční vřed. Doporučil mi, abych přestal kouřit.“ McCann se zašklebil. „To je, jako by mi řekl, abych přestal dýchat.“

Morrison přikývl v dokonalém porozumění. Nekuřáci si tuhle blazeovanost mohli dovolit. Znechuceně pohlédl na vlastní cigaretu a zamáčkl ji s vědomím, že si za pět minut bude zapalovat další.

„Takžes toho nechal?“ zeptal se.

„Ano, nechal. Nejdřív jsem si myslel, že to nedokážu — podváděl jsem jako blázen. Ale pak jsem potkal chlápka, který mi řekl o jedné agentuře na Šestačtyřicáté. Prý nějací specialisti. Tak jsem si řekl, že nemám co ztratit, a zašel jsem tam. Od té doby nekouřím.“

Morrisonovi se rozšířily zorničky. „A co s tebou provedli? Nacpali do tebe nějaké prášky?“

„Ne.“ McCann během hovoru vytáhl náprsní tašku a nyní se v ní prohraboval. „Tady je to. Věděl jsem, že se mi tu ještě jedna povaluje.“ Položil na barový pult obyčejnou bílou navštívenku.

ODVYKAČI, a. s.

Přestaňte se proměňovat v kouř!

Východní 46. Street 237 terapie na objednání

„Jestli chceš, tak si ji nechej,“ dodal McCann. „Oni tě vyléčí. Zaručeně.“

„Jak?“

„To ti nemůžu říct,“ pravil McCann.

„He? A proč ne?“

„Je to součást smlouvy, kterou ti dají podepsat. Ale při prvním pohovoru ti prozradí, jak to funguje.“

„Tys s nimi podepsal smlouvu?“

McCann přikývl.

„A na základě toho…“

„Jo.“ McCann se usmál na Morrisona, který si pomyslel: A je to tady. Jim McCann se spojil se samolibými parchanty.

„Jestli je ta firma tak fantastická, tak proč to velké utajování? Jak to, že jsem nikdy neviděl žádné spoty v televizi, žádné poutače, reklamy v časopisech…“

„Všechny klienty, které zvládnou obsloužit, získávají na ústní doporučení.“

„Ty pracuješ v reklamě, Jimmy. Tomu přece sám nevěříš.“

„Věřím,“ řekl McCann. „Mají osmadevadesátiprocentní úspěšnost léčby.“

„Počkej, počkej,“ zarazil ho Morrison. Mávl si pro další drink a zapálil si cigaretu. „Nejsou to takoví ti, co tě někam přivážou a nutí tě kouřit tak dlouho, dokud se nepozvracíš?“

„Ne.“

„Nebo ti dají něco, z čeho je ti špatně pokaždé, když si zapálíš?“

„Ne, nic takového. Běž a přesvědč se sám.“ Ukázal na Morrisonovu cigaretu. „Tobě to ve skutečnosti nechutná, viď?“

„Néé, ale…“

„Když jsem přestal, spousta věcí v mém životě se změnila,“ zasnil se McCann. „Předpokládám, že to u každého probíhá jinak, ale v mém případě to připomínalo padání domina. Začal jsem se cítit líp, takže se zlepšil i múj vztah se Sharon. Měl jsem více energie a v důsledku toho vzrostl i můj pracovní výkon.“

„Hele, probudil jsi ve mně zvědavost. Opravdu bys mi nemohl…“

„Je mi líto, Dicku. Fakticky o tom nemůžu mluvit.“ Jeho hlas zněl neochvějně.

„Nepřibral jsi pak na váze?“

Na okamžik se Morrisonovi zdálo, že se McCann zatvářil téměř pochmurně. „Ano. Vlastně jsem přibral dost hodně. Ale pak jsem to zase shodil. Teď mám zhruba optimální váhu. Předtím jsem byl vychrtlý.“

„Pasažéři letu 206 nechť se dostaví na stojánku 9,“ oznámil hlas Z reproduktoru.

„To jsem já,“ řekl McCann, postavil se a hodil na pult pětidolarovku. „Dej si ještě jednu, jestli chceš. A přemýšlej o tom, co jsem ti říkal, Dicku. Vážně.“

Odešel z baru a začal si prodírat cestu davem k eskalátorům.

Morrison sebral navštívenku, zamyšleně se na ni zadíval, strčil si ji do náprsní tašky a za chvíli už o ní nevěděl.

O měsíc později mu navštívenka vypadla z náprsní tašky na jiný  barový pult. Toho dne odjel z kanceláře o něco dříve a zastavil se zde, aby zapil odpoledne. V Morton Agency se věci nevyvíjely správným směrem. Vlastně se vyvíjely úplně příšerně. Zaplatil Henrymu za drink desetidolarovkou, sebral malou navštívenku a přečetl si ji ještě jednou — Východní Šestačtyřicátá Street 237 se nacházela pouhé dva bloky odtud; venku byl svěží, a slunečný říjnový den a možná, jen tak z legrace…

Když mu Henry přinesl nazpátek, Morrison dopil a vyrazil na procházku.

Firma Odvykači, a. s. sídlila v nové budově, v níž se měsíční pronájem kancelářských prostor pravděpodobně blížil Morrisonově ročnímu platu. Podle adresáře ve vestibulu se Morrisonovi zdálo, že kanceláře firmy zabírají celé jedno patro, což znamenalo peníze. Spousty peněz.

Vyjel výtahem nahoru a ocitl se ve vstupní hale pokryté bohatým kobercem. Odtud zamířil do elegantně vybavené přijímací místnosti se širokým oknem, z něhož se nabízel výhled na prťavé hemžení dole na ulici. V křesílkách podél stěn seděli tři muži a jedna žena a četli časopisy. Vesměs lidé z obchodní branže. Morrison vyrazil k přepážce.

„Tohle mi dal jeden můj přítel,“ řekl a podal navštívenku recepční. „Zřejmě byste ho nazvali ,bývalým absolventem‘.“

Recepční se usmála a zasunula do psacího stroje formulář. „Jak se jmenujete, pane?“

„Richard Morrison.“

Klap-klapity-klap. Ťukání však znělo velmi tlumeně; psací stroj nesl značku IBM.

„Vaše adresa?“

„Maple Lane dvacet devět, Clinton, New York.“

„Jste ženatý?“

„Ano.“

„A děti?“

„Jedno.“ Pomyslel na Alvina a zlehka se zamračil. „Jedno“ bylo špatné slovo. Raději měl říct „půl“ — jeho syn byl mentálně postižený a bydlel na zvláštním internátu v New Jersey.

„Kdo vám nás doporučil, pane Morrisone?“

„Jeden starý přítel ze školy. James McCann.“

„Dobře. Neposadíte se? Dnes máme velmi mnoho práce.“

„Proč ne?“

Morrison se usadil mezi ženu ve střízlivém modrém kostýmu a mladého manažera v saku se vzorem rybí kosti a s módně tvarovanými kotletami. Vytáhl krabičku cigaret, rozhlédl se kolem sebe a všiml si, že nikde neleží žádné popelníky.

Znovu tedy krabičku schoval. To je v pořádku. Absolvuje tuhle malou hru a zapálí si až na odchodu. Případně by jim mohl klepat popel na ten huňatý kaštanový koberec, pokud ho nechají čekat příliš dlouho. Sebral výtisk časopisu Time a začal v něm listovat.

O čtvrt hodiny později ho zavolali, hned po ženě v modrém kostýmu. Jeho nikotinové centrum se tou dobou již velmi hlasitě ozývalo. Muž, který do čekárny přišel po něm, vytáhl z kapsy krabičku cigaret a otevřel ji, ale pak si všiml, že nikde neleží žádné popelníky, a tak krabičku opět schoval — Morrison měl dojem, že se přitom tváří trochu provinile, a sám se hned cítil lépe.

Konečně se na něj recepční zářivě usmála a řekla: „Běžte dál, pane Morrisone.“

Morrison vešel do dveří za jejím stolem a ocitl se v chodbě s nepřímým osvětlením. Podsaditý muž se sivými vlasy, které působily falešně, mu podal ruku, přívětivě se na něj usmál a řekl: „Pojďte za mnou, pane Morrisone.“

Provedl Morrisona kolem řady zavřených neoznačených dveří a asi v polovině chodby otevřel jedny z nich klíčem. Za dveřmi se rozkládala stroze zařízená nevelká místnost se stěnami obloženými bílým korkem. Jediný nábytek zde představoval pracovní stůl s jednou židlí po každé straně. Stěna za stolem zřejmě obsahovala malé podlouhlé okno, které však nyní zakrýval krátký zelený závěs. Na zdi po Morrisonově levici visel obraz vysokého muže s ocelově šedou hřívou. V jedné ruce držel arch papíru a vypadal docela povědomě.

„Já jsem Vic Donatti,“ řekl podsaditý muž. „Pokud se rozhodnete náš program absolvovat, budu mít váš případ na starosti.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ odpověděl Morrison. Zoufale toužil po cigaretě.

„Posaďte se.“

Donatti položil na stůl formulář, který mu vyplnila recepční, a vytáhl ze zásuvky další lejstro. Pohlédl Morrisonovi zpříma do očí. „Chcete přestat kouřit?“

Morrison si odkašlal, překřížil nohy a pokusil se vymyslet nějakou vytáčku. Nedokázal to. „Ano,“ zakuňkal.

„Podepíšete tohle?“ Donatti mu podal formulář a Morrison si ho rychle pročetl. Níže podepsaný souhlasí, že se nebude nikde zmiňovat o použitých metodách a technikách a tak dále a tak dále.

„Jistě,“ řekl a Donatti mu vložil do ruky pero. Morrison naškrábal na papír podpis a Donatti se podepsal pod něj. Vzápětí papír opět zmizel v zásuvce stolu.

„No,“ pomyslel si Morrison ironicky, „tak jsem  si dal předsevzetí.“

Tohle už znal z dřívějška. Jednou mu vydrželo celé  dva dny.

„Výborně,“ řekl Donatti. „S propagandou se tady neobtěžujeme, pane Morrisone. Nezajímá nás, zda to děláte kvůli zdraví, penězům nebo společenskému postavení. Je nám jedno, proč chcete přestat kouřit. Jsme pragmatici.“

„Dobře,“ řekl Morrison tupě.

„Nepoužíváme žádné léky. Nezaměstnáváme lidi školené podle Dalea Carnegieho, aby vám tady dělali přednášky. Nedoporučujeme žádné zvláštní diety. A nepřijímáme žádné platby až do doby, kdy jste jeden rok úplným nekuřákem.“

„Proboha,“ utrousil Morrison.

„To vám pan McCann neřekl?“

„Ne.“

„A jak se pan McCann mimochodem má? Dobře?“

„Velmi dobře.“

„Výborně. To je báječné. A teď… ještě několik otázek, pane Morrisone. Jsou poněkud osobního rázu, ale ujišťuji vás, že vaše odpovědi budou pokládány za nanejvýš důvěrné.“

„Prosím,“ řekl Morrison nezúčastněně.

„Jak se jmenuje vaše žena?“

„Lucinda Morrisonová. Za svobodna Ramseyová.“

„Milujete ji?“

Morrison ostře vzhlédl, ale Donatti se na něj díval naprosto bezelstně. „Ano, samozřejmě.“

„Měli jste někdy manželské problémy? Třeba pocity odloučení?“

„Jak to souvisí s odvykáním?“ zeptal se Morrison. Jeho odpověď vyzněla nabroušeněji, než zamýšlel, ale to bylo jen tím, že si chtěl — sakra, vlastně potřeboval — zapálit.

„Velice úzce,“ poznamenal Donatti. „Mějte se mnou strpení.“

„Ne. Nic takového jsme neměli.“ Přestože situace byla poslední dobou malinko napjatá.

„Vy máte jen jedno dítě?“

„Ano, Alvina. Je na soukromé škole.“

„Která škola to je?“

„To,“ odpověděl Morrison chmurně, „vám neřeknu.“

„No dobrá,“ řekl Donatti příjemně a odzbrojujícím způsobem se na Morrisona usmál. „Všechny vaše otázky zodpovíme zítra během první terapie.“

„To je od vás milé,“ prohodil Morrison a postavil se.

„Ještě poslední dotaz,“ zarazil ho Donatti. „Už jste více než hodinu bez cigarety. Jak se cítíte?“

„Dobře,“ zalhal Morrison. „Docela dobře.“

„Tím lépe pro vás!“ vykřikl Donatti, obešel stůl a otevřel dveře. „Tak si je dnes večer užijte. Protože po zítřku už nikdy kouřit nebudete.“

„Opravdu?“

„Pane Morrisone,“ řekl Donatti vážně, „za to vám ručím.“

Nazítří přesně ve tři hodiny seděl Morrison v předpokoji firmy Odvykači, a. s. Většinu dne strávil zvažováním, zda se vyhnout další schůzce, na niž jej cestou od Donattiho objednala recepční, nebo zda zvolit formu jakési paličaté spolupráce — Tak ukažte, co dovedete, zázrakové.

Nakonec jej k dodržení schůzky přimělo cosi, co mu řekl Jimmy McCain — Změnila celý muj život. A Bůh byl Morrisonovi svědkem, že jeho životu by nějaká změna docela přišla vhod. Jistou roli navíc při rozhodování sehrála jeho zvědavost. Než nastoupil do výtahu, vykouřil poslední cigaretu až po filtr. Jestli má být tahle opravdu úplně poslední, pomyslel si, tak je to dost blbý. Chutnala příšerně.

Čekání v předpokoji bylo tentokrát kratší. Když ho recepční vyzvala, aby šel dál, Donatti už na něj čekal. Podal mu ruku a usmál se, jenže Morrisonovi připadal jeho úsměv poněkud dravčí. Pocítil lehké napětí a opět zatoužil po cigaretě.

„Pojďte se mnou,“ řekl Donatti a odvedl ho do malé místnosti. Znovu se posadil za stůl a Morrison obsadil protější židli.

„Jsem velmi rád, že jste přišel,“ začal Donatti. „Obrovské procento potenciálních klientů se po úvodním rozhovoru již nikdy neukáže. Zjistí totiž, že nechtějí s kouřením přestat tak zoufale, jak si původně mysleli. Jsem si jist, že s vámi bude radost pracovat.“

„Kdy ta léčba začne?“ Hypnóza, pomyslel si Morrison. Určitě je to hypnóza.

„Ó, ta již začala. Začala ve chvíli, kdy jsme si na chodbě podali ruce. Máte u sebe cigarety, pane Morrisone?“

„Ano.“

„Můžete mi je dát, prosím?“

Morrison pokrčil rameny a podal Donattimu krabičku. Stejně v ní zbyly poslední dvě nebo tři cigarety.

Donatti položil krabičku na stůl. Usmál se Morrisonovi do očí, zaťal pravou ruku v pěst a začal jí bušit do krabičky, která se zkroutila a zploštila. Po chvíli vypadl ven zlomený kousek cigarety a drobky tabáku. Zvuk Donattiho pěsti se v uzavřené místnosti silně rozléhal. I přes sílu úderů však z jeho tváře nezmizel úsměv a Morrison pocítil z celého výjevu mrazení. Možná právě tento efekt tím chtějí vyvolat, pomyslel si.

Konečně Donatti přestal bušit do zmačkané a pokroucené krabičky a zvedl ji ze stolu. „Nevěřil byste, jakou rozkoš mi to dělá,“ řekl a odhodil krabičku do odpadkového koše. „I po třech letech v branži mě to stále uspokojuje.“

„Jako terapie však má tahle metoda jednu velkou mezeru,“ poznamenal Morrison mírně. „Přímo ve vestibulu této budovy stojí trafika. A prodávají tam všechny značky.“

„K tomu nemám co říct,“ odpověděl Donatti a sepjal ruce. „Váš syn, Alvin Dawes Morrison, je žákem Patersonovy školy pro handicapované děti. Narodil se s poškozením mozku. Testy u něj prokázaly IQ 46. Což ho řadí do kategorie nevzdělatelných dětí. Vaše žena…“

„Jak jste na to přišli?“ vyštěkl Morrison. Byl vyděšený a naštvaný. „Nemáte právo čmuchat kolem mého…“

„Víme toho o vás spoustu,“ řekl Donatti uhlazeně. „Ale jak už jsem předeslal, se všemi informacemi bude nakládáno s maximální diskrétností.“

„Odcházím odsud,“ oznámil Morrison tenkým hlasem a postavil se.

„Zůstaňte ještě chvíli.“

Morrison se na Donattiho bedlivě zadíval. Vůbec mu nepřipadal znepokojený. Vlastně se tvářil tak trochu pobaveně; jako člověk, který už podobných reakcí zažil desítky — a možná stovky.

„No dobrá. Ale ať to k něčemu vede.“

„O, to víte, že ano.“ Donatti se opřel o židli. „Už jsem vám říkal, že zde zaujímáme pragmatický přístup. A jako pragmatici nemůžeme než začít tím, že si uvědomíme, jak je léčba závislosti na tabáku obtížná. Pravděpodobnost recidivy dosahuje téměř pětaosmdesáti procent. U závislých na heroinu je toto procento nižší. Takže jde o mimořádně palčivý problém. Mimořádně.“

Morrison pohlédl do odpadkového koše. Jedna z cigaret, byť celá pokroucená, stále vypadala kouřitelně. Donatti se dobrosrdečně zasmál, sáhl do odpadkového koše a rozdrtil ji mezi prsty.

„Legislativní orgány různých států se občas setkávají s požadavkem, aby byly ve věznicích zrušeny týdenní příděly cigaret pro vězně. Podobné návrhy bývají vesměs smeteny ze stolu. V několika málo případech, kdy byly schváleny, propukly vzápětí prudké vězeňské vzpoury. Vzpoury, pane Morrisone. Představte si to.“

„Mne,“ řekl Morrison, „to nepřekvapuje.“

„Ale zkuste uvážit důsledky. Když vsadíte člověka do vězení, odejmete mu normální pohlavní život, alkohol, politiku, svobodu pohybu. Přesto k žádným vzpourám nedochází — anebo je jich jen málo v porovnání s počtem věznic. Ale jakmile se mu pokusíte odejmout cigarety — bum! bác!“ Donatti začal tlouci pěstí do stolu, aby svá slova zdůraznil.

„Když během první světové války nemohl na německé domácí frontě nikdo sehnat cigarety, stal se naprosto běžným pohled na německé aristokraty sbírající špačky v příkopech. A za druhé světové války se zase mnoho Američanek vzhledem k nedostatku cigaret přeorientovalo na dýmky. Fascinující problém pro skutečného pragmatika, pane Morrisone.“

„Mohli bychom přejít k léčbě?“

„Za okamžik. Stoupněte si sem, prosím.“ Donatti se vztyčil a postavil se k zelenému závěsu, kterého si Morrison včera všiml. Donatti ho odhrnul a odhalil obdélníkové okno s výhledem do prázdné místnosti. Vlastně ne tak docela prázdné. Na podlaze seděl králík a chroupal z misky granule.

„Hezký králíček,“ poznamenal Morrison.

„Zajisté. Sledujte ho.“ Donatti stiskl knoflík u římsy okénka. Králík přestal žrát a dal se do zběsilého hopkání. Zdálo se, že pokaždé, když se tlapkami dotkne podlahy, vyskočí ještě výše. Srst se mu ježila na všechny strany a v jeho očích se zračil divoký výraz.

„Přestaňte! Vždyť je jako na elektrickém křesle!“

Donatti uvolnil knoflík. „To ani zdaleka ne. Podlahou protéká jen velmi slabý elektrický proud. Sledujte toho králíka, pane Morrisone!“

Králík se choulil asi tři metry od misky s granulemi a krčil čumák. Pak se zničehonic sebral a odhopkal do rohu.

„Pokud králík dostane během krmení dostatečně často elektrický šok,“ prohlásil Donatti, „velice rychle se u něj vytvoří potřebná asociace. Krmení způsobuje bolest. A tak přestane jíst. Stačí několik málo dalších šoků a králík uhyne hladem přímo před miskou s jídlem. Říká se tomu averzní výcvik.“

Morrisonovi náhle svitlo.

„Děkuji, nechci.“ Vyrazil ke dveřím.

„Počkejte, prosím, pane Morrisone.“

Ten se však nezastavil. Natáhl se po klice… a ucítil, jak mu po ní bezvládně sjíždí ruka. „Odemkněte.“

„Pane Morrisone, kdybyste se jen na chvíli posadil…“

„Odemkněte ty dveře, nebo na vás pošlu policii dřív, než řeknete Marlboro Man.“

„Posaďte se.“ Donattiho hlas byl chladný jako seškrábaný led.

Morrison na něj pohlédl. Hnědé oči Vika Donattiho vypadaly zakaleně a děsivě. Proboha, pomyslel si Morrison, jsem tady zamčený s psychopatem. Olízl si rty. Nikdy v životě necítil větší chuť na cigaretu.

„Vysvětlím vám tu léčbu podrobněji,“ řekl Donatti.

„Vy to nechápete,“ odsekl Morrison s hranou trpělivostí. „Já si žádnou léčbu nepřeji. Rozhodl jsem se ji nepodstoupit.“

„Ne, pane Morrisone. Vy to nechápete. Nemáte na vybranou. Když jsem vám řekl, že terapie už začala, myslel jsem to doslova. Čekal bych, že vás to napadne samotného.“

„Jste blázen,“ procedil Morrison užasle.

„Ne. Pouhý pragmatik. Rád bych vám o té léčbě pověděl všechno.“

„Jistě,“ řekl Morrison. „Pokud vezmete na vědomí, že sotva odsud vypadnu, koupím si pět krabiček cigaret a všechny je vykouřím cestou na policejní stanici.“ Náhle si uvědomil, že si kouše nehet na palci a cucá si ho. Přinutil se přestat.

„Jak si přejete. Ale myslím, že změníte názor, až si uděláte úplný obrázek.“

Morrison neřekl nic. Znovu se posadil a složil ruce.

„Během prvního měsíce léčby vás budou nepřetržitě sledovat naši operativci,“ začal Donatti. „Některých z nich si všimnete. Jiných ne. Ale neustále vám budou nablízku. Neustále. A pokud uvidí, že kouříte cigaretu, zavolají mi.“

„Předpokládám, že vy mě pak přivedete sem a vyzkoušíte na mně ten trik s králíkem,“ řekl Morrison. Snažil se, aby jeho slova vyzněla chladně a sarkasticky, avšak náhle pocítil příšerné zděšení. Tohle byl zlý sen.

„Ale kdepak. Ten trik s králíkem nevyzkoušíme na vás, ale na vaší ženě.“

Morrison se na něj tupě podíval.

Donatti se usmál. „Vy,“ řekl, „se budete moci dívat.“

Jakmile ho Donatti pustil ven, chodil Morrison víc než dvě hodiny v naprostém ohromení. Venku byl i dnes nádherný den, ale on si toho ani nevšiml. Obludnost Donattiho usměvavé tváře mu zakrývala všechno ostatní.

„Víte,“ řekl mu Donatti na závěr schůzky, „pragmatický problém vyžaduje pragmatická řešení. Musíte si uvědomit, že jednáme ve vašem nejlepším zájmu.“

Firma Odvykači, a. s. byla podle Donattiho něco jako nadace — nezisková organizace založená člověkem z portrétu na stěně. Onen gentleman si počínal mimořádně úspěšně v několika rodinných podnicích — včetně hracích automatů, masážních salonů, číselných loterií a čilých (byť utajených) obchodních transakcí mezi New Yorkem a Tureckem. Mort Minelli alias „Tříprstý“ rovněž kdysi býval silným kuřákem, jenž občas vytáhl až tři krabičky denně. Arch papíru, který Mort držel na obraze v ruce, představoval lékařskou diagnózu konstatující rakovinu plic. Na tuto chorobu také Mort v roce 1970 zemřel, ale ještě předtím vložil rodinný majetek do firmy Odvykači, a. s.

„Usilovně se snažíme být v co nejmenší ztrátě,“ prohlásil Donatti. „Ale pomoc bližnímu je pro nás přednější. A samozřejmě jde také o skvělý nástroj k vydanění.“

Léčba byla až mrazivě jednoduchá. Při prvním prohřešku měla být Cindy uzavřena do — jak to Donatti nazval — „králičí místnosti“. Při druhém prohřešku měl dostat dávku Morrison. Třetí prohřešek znamenal pobyt v místnosti pro oba dva. Čtvrtý prohřešek by už byl pokládán za projev těžkého nedostatku kooperace a vyžádal by si přísnější opatření. Jeden z operativců by byl vyslán do Alvinovy školy, kde by si chlapce podal.

„Jen si představte,“ řekl Donatti s úsměvem, „jak hrůzné to pro toho hocha bude. Nepochopil by to, i kdyby mu to někdo vysvětlil. Bude pouze vědět, že mu někdo ubližuje, protože tatínek je špatný. Bude nesmírně zděšený.“

„Ty hajzle,“ sykl Morrison bezmocně. Neměl daleko k slzám. „Ty špinavý, prašivý hajzle.“

„Abyste mě správně pochopil,“ dodal Donatti a stále se sympaticky usmíval, „jsem si jist, že se to nestane. Čtyřicet procent našich klientů se nikdy nedopustí více než tří přestupků. To je přece povzbudivé číslo, ne?“

Morrisonovi příliš povzbudivé nepřipadalo. Připadalo mu děsivé.

„Pochopitelně, pokud se dopustíte prohřešku popáté…“

„Co tím chcete říct?“

Donatti se rozzářil. „Králičí místnost pro vás i manželku, druhé zbití vašeho syna a zbití vaší ženy.“

Morrison, jehož psychický stav již znemožňoval racionální uvažování, se na Donattiho vrhl přes stůl. Donatti však reagoval s ohromující rychlostí na člověka, který až dosud působil naprosto uvolněně. Odsunul se na židli, natáhl obě nohy nad stůl a vrazil je Morrisonovi do břicha. Morrison se s dávením a kašlem odpotácel zpátky.

„Posaďte se, pane Morrisone,“ řekl Donatti laskavě. „Promluvme si o tom jako rozumní lidé.“

Když Morrison opět popadl dech, udělal, co mu Donatti řekl. Každý zlý sen přece jednou musí skončit, ne?

Jak Donatti Morrisonovi dále vysvětlil, firma Odvykači, a. s. používá desetistupňový žebříček trestů. Stupně šest, sedm a osm znamenaly další pobyt v králičí místnosti (se zvýšeným napětím) a silnější bití. Devátý stupeň představovalo zlomení Alvinových rukou.

„A desátý?“ zeptal se Morrison s vyprahlými ústy.

Donatti smutně zavrtěl hlavou. „Pak to vzdáváme, pane Morrisone. Stanete se příslušníkem zarytých dvou procent.“

„Opravdu to vzdáte?“

„Svým způsobem.“ Otevřel jednu ze zásuvek stolu, položil na stůl pětačtyřicítku s tlumičem a usmál se Morrisonovi do očí. „Ale ani ona zarytá dvě procenta si už nikdy nezapálí. Za to vám ručíme.“

V pátek večer dávali Bullitta, jeden ze Cindyiných oblíbených filmů, ale po hodině Morrisonova mumlání a ošívání ztratila i ona potřebnou koncentraci.

„Co se s tebou děje?“ zeptala se během reklamy.

„Nic… všechno,“ zabručel Morrison. „Přestávám kouřit.“

Cindy se zasmála. „A kdy jsi s tím začal? Před pěti minutami?“

„Ve tři hodiny odpoledne.“

„Ty sis vážně od té doby nezapálil?“

„Ne,“ řekl Morrison a začal si kousat nehet. Měl ho již ohryzaný až do masa.

„No to je báječné! A co tě přimělo s tím přestat?“

„Ty,“ odpověděl Morrison. „A… a Alvin.“

Cindy vytřeštila oči, a když opět začal běžet film, ani si toho nevšimla. Její manžel se o mentálně zaostalém synovi zmiňoval jen zřídkakdy. Natáhla se, pohlédla na prázdný popelník po jeho pravici poté jemu do očí. „Ty se vážně snažíš přestat, Dicku?“

„Vážně.“ A když půjdu na policii, dodal sám pro sebe v duchu, místní hrdlořezové ti přijdou trochu upravit ciferník, Cindy.

„To jsem ráda. A i kdybys to nedokázal, oba ti za tu myšlenku děkujeme, Dicku.“

„No, já myslím, že to dokážu,“ řekl Morrison a vzpomněl si na onen kalný, vražedný pohled, který se objevil Donattimu v očích, když ho kopl do žaludku.

Té noci spal špatně a neustále balancoval mezi spánkem a dřímotou. Kolem třetí hodiny se úplně probudil. Jeho touha po cigaretě připomínala horečku. Sešel dolů a zamířil do pracovny. Místnost se rozkládala uprostřed domu. Byla bez oken. Morrison otevřel horní zásuvku pracovního stolu a fascinovaně se zadíval na tabatěrku. Rozhlédl se kolem sebe a olízl si rty.

Nepřetržité sledování během prvního měsíce léčby, říkal Donatti. Osmnáct hodin denně během dalších dvou — přičemž se klient nikdy nedozví, kterých osmnáct hodin to je. V průběhu čtvrtého měsíce, kdy má většina klientů největší sklon k recidivě, se „služba“ opět prodlouží na čtyřiadvacet hodin denně. Poté až do konce roku dvanáct hodin nepravidelného sledování. A pak? Namátkové sledování do konce klientova života.

Do konce života.

„Možná vás budeme kontrolovat každý druhý měsíc,“ tvrdil Donatti. „Možná každý druhý den. Nebo po dvou letech nepřetržitě jeden týden. Jde o to, že vy o tom nikdy nebudete vědět. Pokud si zapálíte, zahráváte si s ohněm. Nesledují mě? Nezmocňují se právě teď mé manželky nebo neposílají najatého hrdlořeza za mým synem? Nádherná představa, viďte? A i kdybyste si přece jen nějakého čmouda neodpustil, bude vám chutnat příšerně. Bude chutnat jako krev vašeho syna.“

Jenže ho přece nemůžou sledovat uprostřed noci v jeho vlastní knihovně. V domě bylo ticho jako v hrobě.

Morrison hleděl téměř dvě minuty na cigarety v tabatěrce a nedokázal od nich odtrhnout zrak. Poté zamířil ke dveřím pracovny, nakoukl do prázdné chodby, vrátil se a znovu chvíli civěl na cigarety. Vtom se ho zmocnila úděsná představa: začal se před ním odvíjet celý budoucí život, v němž nebylo místo pro jedinou cigaretu. Copak, proboha, může někdy uspořádat další náročnou prezentaci pro ostražitého klienta, aniž by mu mezi prsty nonšalantně hořela cigareta, když bude přistupovat k tabulkám a grafům? Jak dokáže bez cigarety přetrpět nekonečné Cindyiny zahradní slavnosti? Copak vůbec může ráno vstát a čelit náporu nového dne bez cigarety jako doplňku ke kávě a četbě novin?

Začal si v duchu spílat, že se na tenhle podnik vůbec dával. Proklel Donattiho. Ale ze všeho nejvíce proklel Jimmyho McCanna. Jak mu to mohl udělat? Ten zatracený hajzl to všechno věděl. Ruce se mu roztřásly touhou pěkně si toho Jidáše McCanna podat.

Znovu se kradmo rozhlédl po pracovně. Hmátl do zásuvky, vytáhl cigaretu a začal ji laskat a hýčkat. Jak zněl ten starý reklamní slogan? Tak kulatá, tak pevná, tak plná. Pravdivější slova nikdy nebyla vyslovena. Vsunul si cigaretu do úst, zarazil se a naklonil hlavu.

Neozval se v komoře nějaký slabounký hluk? Jakési tiché šoupání? Určitě ne. Ale…

Před očima se mu rozvinul další obrázek — králík zběsile hopkající v elektrickém sevření. Myšlenka na Cindy v králičí místnosti…

Morrison se zoufale zaposlouchal, ale neslyšel nic. Namlouval si, že stačí zamířit ke dveřím komory a zprudka je otevřít. Příliš se však obával toho, co by za dveřmi mohl nalézt. Vrátil se do postele, ale moc už toho nenaspal.

Na to, jak mizerně se ráno cítil, mu snídaně chutnala dobře. Po chvíli váhání si dal po obvyklé misce ovesných vloček ještě míchaná vajíčka. Právě když nevrle umýval pánev, sešla Cindy v županu dolů.

„Richarde Morrisone! Vajíčka jsi k snídani neměl už od doby, co byl Hector ještě štěně.“

Morrison zavrčel. Pokládal výraz co byl Hector ještě štěně za jednu z nejhloupějších Cindyiních frází, společně s to můžu rovnou políbit prase.

„Už jsi kouřil?“ zeptala se a nalila si pomerančový džus.

„Ne.“

„V poledne už na nich zase budeš,“ prohlásila nenuceně.

„Ty mi teda fakt pomáháš!“ odsekl jí Morrison. „Ty a všichni ostatní nekuřáci si prostě myslíte…, ále, to je fuk.“

Čekal, že se Cindy naštve, ale ta na něj jen hleděla s užaslým výrazem. „Ty to fakt myslíš vážně,“ řekla. „Fakt že jo.“

„To si piš, že jo.“ Nikdy se nedozvíš jak vážně. Doufám

„Chudáčku,“ řekla Cindy a přistoupila k němu. „Vypadáš jako ohřátá smrt. Ale jsem na tebe pyšná.“

Morrison ji pevně sevřel v objetí.

Výjevy z života Richarda Morrisona za období říjen až listopad: Morrison s kamarádem z Larkin Studios v baru Dempsey’s. Kamarád mu nabízí cigaretu. Morrison tiskne sklenici o něco pevněji a říká: Já s tím přestal. Kamarád se směje a odpovídá: Dávám ti týden.

Morrison čeká na ranní metro a dívá se přes horní okraj Timesú na mladého muže v modrém obleku. Vídá teď mladíka téměř každé ráno, tady i jinde. Třeba v Onde’s, kde má Morrison schůzku s klientem. Nebo v prodejně Sam Goody’s, kde si mladík prohlíží elpíčka, zatímco Morrison hledá album Sama Cookea. Případně na místním golfovém hřišti, kde se mladík pohybuje v čtyřčlenném hloučku za Morrisonovou skupinou.

Morrison se opíjí na večírku a touží po cigaretě — není však dost opilý na to, aby si jednu skutečně vzal.

Morrison navštěvuje syna a přináší mu velký míč, který po zmáčknutí piští. Syn mu věnuje nadšený uslintaný polibek. Z nějakého důvodu není Morrisonovi tak odporný jako dříve. Pevně syna objímá a uvědomuje si, co si Donatti a jeho kolegové tak cynicky uvědomili před ním: že láska je nejzhoubnější droga ze všech. O její existenci nechť debatují romantici. Pragmatici ji vezmou na vědomí a využijí.

Morrison postupně ztrácí fyzické nutkání po cigaretě, ale psychická touha jej stále neopouští, stejně jako potřeba mít stále něco v ústech — pastilku proti kašli, žvýkačku, párátko. Vesměs ubohé náhražky.

Nakonec Morrison vězí v kolosální dopravní zácpě v Midtownském tunelu. Tma. Houkající klaksony. Páchnoucí vzduch. Beznadějně zablokovaná doprava. Zčistajasna otevírá Morrison přihrádku na rukavice a vidí uvnitř napůl otevřenou krabičku cigaret. Chvíli se na ně dívá, pak jednu vytahuje a zapaluje ji zapalovačem na palubní desce. Jestli se něco stane, je to Cindyina vina, namlouvá si vzdorovitě. Říkal jsem jí, aby všechny ty zatracené cigarety vyhodila.

Po prvním potáhnutí zběsile vykašlává kouř. Po druhém mu do očí vyrážejí slzy. Po třetím se cítí zmámený a malátný. Chutná to příšerně, říká si.

A na pozadí myšlenka: probůh, co to dělám?

Za ním netrpělivě houkají klaksony. Auta před ním se opět dala do pohybu. Morrison zamačkává cigaretu v popelníku, stanuje obě přední okénka, otevírá větrací průduchy a bezmocně rozhání rukou vzduch jako uličník, který právě spláchl svého prvního špačka.

Trhavě se zařazuje do šňůry aut a míří domů.

„Cindy?“ zavolal. „Už jsem doma.“

Žádná odpověď.

„Cindy? Kde jsi miláčku?“

Zazvonil telefon a on se po něm vrhl. „Haló? Cindy?“

„Dobrý den, pane Morrisone,“ řekl Donatti. Hovořil s uspokojivou čilostí a věcností. „Zdá se, že musíme vyřídit jednu drobnou obchodní záležitost. Hodilo by se vám to v pět hodin?“

„Vy máte mou ženu?“

„Ano, zajisté.“ Donatti se blahosklonně zachechtal.

„Heleďte, pusťte ji,“ blábolil Morrison. „Už se to nestane. Byl to jen úlet, jen drobný úlet, nic víc. Jen jsem třikrát potáhl a ani mi to pořádně nechutnalo, proboha!“

„To je hanba. Takže budu počítat s pátou hodinou, ano?“

„Prosím vás,“ řekl Morrison a neměl přitom daleko k slzám. „Prosím…“

Ale to už mluvil do hluchého sluchátka.

V pět hodin odpoledne seděla v přijímací místnosti pouze sekretářka. Věnovala mu šibalský úsměv, který jako by zcela ignoroval Morrisonovu sinalost a neupravený zjev. „Pane Donatti?“ řekla do interkomu. „Přišel za vámi pan Morrison.“ Kývla na Morrisona. „Běžte dál.“

Donatti na něj čekal před neoznačenou místností ve společnosti muže, který měl na sobě tričko s nápisem SMILE a v ruce držel osmatřicítku. Postavou lehce připomínal lidoopa.

„Poslyšte,“ oslovil Morrison Donattiho. „Můžeme se přece nějak dohodnout, ne? Zaplatím vám. Já…“

„Drž hubu,“ řekl muž s nápisem SMILE.

„Rád vás opět vidím,“ poznamenal Donatti. „Mrzí mě, že to musí být za tak nepříznivých okolností. Pojďte se mnou, prosím. Pokusíme se to vyřídit co nejrychleji. Mohu vás ujistit, že to vaši ženu nebude bolet… tentokrát.“

Morrison se vzepjal a připravil se na Donattiho skočit.

„Ale, ale,“ řekl Donatti a zatvářil se pozlobeně. „Jestli to uděláte, tady Junk vás zbije pistolí a vaše žena se trestu stejně nevyhne. Takže co je pro vás výhodnější?“

„Kéž byste shnil v pekle,“ utrousil Morrison směrem k Donattimu.

Ten si pouze povzdechl. „Kdybych dostal niklák pokaždé, co někdo vysloví podobný názor, mohl bych rovnou odejít do penze. Berte to jako ponaučení, pane Morrisone. Když se romantik pokusí učinit správnou věc a neuspěje, dají mu medaili. Když pragmatik při tomtéž uspěje, pošlou ho do pekel. Půjdeme?“

Junk pokynul pistolí do místnosti.

Morrison vešel dovnitř jako první. Cítil zvláštní strnulost. Malý zelený závěs byl odhrnutý. Junk dloubl do Morrisona pistolí a nasměroval ho k závěsu. Takhle nějak si musí připadat svědek v plynové komoře, pomyslel si Morrison.

Nakoukl dovnitř. V místnosti stála Cindy a zmateně se rozhlížela.

„Cindy!“ zvolal Morrison zbědovaně. „Cindy, oni…“

„Ona vás nevidí ani neslyší,“ řekl Donatti. „Je to poloprúhledné zrcadlo. Tak se do toho dejme, ať to máme za sebou. Byl to opravdu jen velmi drobný úlet. Myslím, že třicet vteřin by mělo stačit. Junku?“

Junk stiskl jednou rukou tlačítko, zatímco druhou prackou stále zarýval pistoli do Morrisonových zad.

Bylo to nejdelších třicet vteřin v Morrisonově životě.

Když bylo po všem, položil Donatti Morrisonovi ruku na rameno a zeptal se: „Budete zvracet?“

„Ne,“ odpověděl Morrison chabě. Opíral se čelem o sklo a nohy se mu třásly jako rosol. „Myslím, že ne.“ Otočil se a viděl, že Junk je pryč.

„Pojďte se mnou,“ vyzval ho Donatti.

„Kam?“ zeptal se Morrison apaticky.

„Řekl bych, že manželce ještě máte co vysvětlovat, nemyslíte?“

„Jak se s ní můžu setkat? Jak jí můžu říct, že já… já…“

„Myslím, že budete překvapen,“ prohlásil Donatti.

Místnost byla prázdná s výjimkou jediné pohovky. Cindy na ní seděla a bezmocně vzlykala.

„Cindy?“ řekl Morrison jemně.

Manželka zvedla hlavu a oči měla zvětšené slzami. „Dicku?“ zašeptala. „Dicku? Ach… Ach Bože…“ Morrison ji pevně objal. „Byli to dva muži,“ řekla mu do prsou. „Čekali v domě — nejdřív jsem si myslela, že jsou to lupiči, a pak, že mě přišli znásilnit, jenže oni mi dali pásku přes oči a někam mě odvezli a… a… Bylo to příšerné…“

„Pššt,“ řekl Morrison. „Pššt.“

„Ale proč?“ zeptala se manželka a pohlédla na něj. „Proč mě chtěli…“

„Kvůli mně,“ odpověděl. „Musím ti něco vysvětlit, Cindy…“

Když domluvil, chvíli mlčel a poté dodal: „Předpokládám, že mě teď nenávidíš. A nedivil bych se.“

Zíral tupě do podlahy, ale Cindy mu vzala hlavu do obou rukou a otočila ji k sobě. „Ne,“ řekla. „Nezlobím se.“ Morrison na ni pohlédl v němém úžasu.

„Stálo to za to,“ řekla manželka. „Bůh těm lidem požehnej. Vysvobodili tě z vězení.“

„To si vážně myslíš?“

„Ano,“ dodala Cindy a políbila ho. „Můžeme teď jet domů? Už se cítím lépe. Mnohem lépe.“

Jednoho večera o týden později zazvonil telefon, a když Morrison poznal Donattiho hlas, řekl: „Tak tentokrát se vaši hoši pletou. K cigaretě jsem se ani nepřiblížil.“

„To víme. Ale musíme probrat jednu poslední záležitost. Můžete se zastavit zítra odpoledne?“

„Jeto…“

„Ne, není to nic vážného. Jde jen o jednu účetní operaci. Mimochodem, blahopřeji k povýšení.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Vedeme si záznamy,“ řekl Donatti vyhýbavě a zavěsil.

Když vešli do malé místnosti, Donatti se ujal slova: „Netvařte se tak nervózně. Nikdo vás nekousne. Stoupněte si sem, prosím.“

Morrison spatřil obyčejnou osobní váhu. „Víte, trochu jsem sice přibral, ale…“

„Ano, na váze přibírá třiasedmdesát procent našich klientů. Postavte se na ni, prosím.“

Morrison poslechl. Jazýček se zastavil na osmdesáti sedmi kilogramech.

„Dobře. Můžete slézt. Kolik měříte, pane Morrisone?“

„Sto sedmdesát osm.“

„Dobrá, takže to máme…“ Vytáhl z náprsní kapsy malou kartičku zatavenou v plastu. „No, to není tak zlé. Předepíšu vám jedny vysoce nezákonné prášky na hubnutí. Užívejte je střídmě a přesně podle pokynů. A vaši maximální váhu stanovuji na… momentíček…“ Znovu se zadíval do kartičky. „Na devadesát jeden kilogram, co vy na to? A protože je dnes prvního prosince, očekávám vás vždy prvního k danému měsíci na převážení. Pokud se nebudete moci dostavit, nevadí — za předpokladu, že to včas oznámíte.“

„A co se stane, když budu vážit víc než jednadevadesát?“ Donatti se usmál. „Pošleme k vám domů člověka, který uřízne vaší manželce malíček,“ prohlásil. „Můžete odejít těmihle dveřmi, pane Morrisone. Přeji hezký den.“

O osm měsíců později:

Morrison se v baru Dempsey’s náhodou setkává s kamarádem z Larkin Studios. Morrison je v té době plně zabrán do toho, co Cindy hrdě nazývá bojem s nadváhou: váží osmdesát tři a půl kilogramu. Třikrát týdně cvičí a je štíhlý a ohebný jako proutek. Kamarád z Larkin Studios proti němu vypadá jako zdechlina, kterou přinesla kočka.

Kamarád: Panejo, jak jsi s tím dokázal přestat? Já se v tom zatraceném zlozvyku ráchám jako beznohý. S opravdovým odporem zamačkává cigaretu a dopíjí skotskou.

Morrison si ho chvíli měří pohledem, vytahuje z kapsy malou bílou navštívenku a pokládá ji na pult. Víš, říká, tihle lidi mi změnili život.

O dvanáct měsíců později:

Morrisonovi přichází poštou účet. Stojí na něm:

ODVYKAČI, a. s.

Východní 46. Street 237 New York, N. Y. 10017

1 x terapie

Poradce (Victor Donatti)

Elektřina

Celkem (prosíme, zaplaťte tuto částku)

$250000

$250000

$050

$500050

Zatracení zkurvysyni! vybuchuje Morrison. Oni mi naúčtovali i elektřinu, kterou použili na… na…

Prostě jim zaplať, říká jeho žena a líbá ho.

O dvacet měsíců později:

Morrison s manželkou se čirou náhodou setkávají v divadle Helen Hayesové s Jimmym McCannem a jeho chotí. Všichni se navzájem seznamují. Jimmy vypadá stejně dobře, ne-li lépe, jako onehdy na letištním terminálu. Morrison dnes vidí jeho ženu poprvé. Oplývá onou zvláštní krásou, která někdy vyzařuje z obyčejných dívek, když jsou velmi, velmi šťastné.

Podává Morrisonovi ruku a ten ji tiskne. Na jejím stisku je však cosi zvláštního a v polovině druhého dějství si Morrison uvědomuje, co to je. Na pravé ruce jí chybí malíček.

*

TAK MLADÁ, TAK HEZKÁ, TAK MRTVÁ (1973)

John Lutz

Postava staromódního soukromého očka v sedmdesátých letech zčistajasna vyšla z módy. Pršiplášť se začal třepit, z neustálého nasávání se stal závažný zdravotní problém a žen se kolem soukromých oček točilo tolik, že člověk potřeboval viagru, která v té době bohužel ještě nebyla vynalezena. Právě tehdy se několik talentovaných spisovatelů jako právě John Lutz podívalo na detektivní žánr z nadhledu a řeklo: „Tohle se musí změnit.“ Lutzovým prvním příspěvkem do plejády soukromých oček nového ražení se stal Alo Nudger a nutno přiznat, že to byl příspěvek opravdu parádní. Alo nepřekonává rány osudu světáctvím a alkoholem, nýbrž pouze doufá, že se mu je podaří přežít — s pomocí neomezeného přísunu prášků proti pálení žáhy. Ze stejného těsta je také „joyceovský“ Fred Carver, jako vystřižený z Portrétu očka ve středním věku. Je přesně takový, jakým by soukromý detektiv být neměl: veskrze zmatený, mnohdy vytočený a neustále bažící po sladkých koláčcích, soucitu a nejrůznějších medicínách na své nejrůznější fyzické bolístky. To vše je zabaleno do velmi krásné prózy a světonázorového postoje, jenž mnohdy působí jako František z Assisi s kocovinou. Kromě toho je Lutz opravdovým mistrem povídky. Na důkaz toho se může pochlubit Edgarovou cenou, ale i kdyby ji neměl, tato próza — stejně jako desítky jiných — hovoří neméně jasnou řečí.

Člověk se může sebevíce snažit prožít slušný život, ale trable si vás někdy stejně najdou. Nějak takhle to bylo zřejmě i se mnou. Moje konkrétní trable přitom nikdy nebyly přímým důsledkem mého vlastního jednání, nýbrž produktem jiných. Zejména sousedů. Jestli vám můžu radit, nikdy se příliš nesčuchávejte se sousedy. Já musel za tuhle zkušenost tvrdě zaplatit.

Adelaide a já jsme v neděli dokončili stěhování do nového domu. V pondělí se mi podařilo odejít z práce dřív, takže jsem mohl Adelaide pomoci s tříděním obsahu lepenkových krabic a přesouváním nábytku. Oba jsme toho dne byli velmi šťastní, protože jsme hodně dlouho pracovali a spořili, abychom si mohli dovolit tento vlastní dům zasazený v nádherných svazích jižně od kouřem zahaleného města. Zdejší vzduch byl naopak křišťálově průzračný a lepší výhled nám příroda ani nemohla nabídnout.

Dům samotný navíc ideálně splňoval naše odvěká přání. Nebyl příliš velký, ale postavený z nádherných materiálů a uspořádaný s vkusným nádechem střízlivé elegance. Toho dne před setměním jsme se s Adelaide procházeli po našem travnatém pozemku a žasli, jak se ta dřevěná stavba pokrytá šindelem nádherně slévá s okolní lesnatou krajinou.

Nejlepší na celém domě i pozemku však byla pochopitelně skutečnost, že patří nám. Musel jsem tvrdě pracovat, abych svou zásilkovou službu Smathers Enterprises někam dotáhl, a jen díky tomu jsme dnes byli poměrně dobře zajištění — alespoň na dva novopečené třicátníky, kteří po sňatku začínali prakticky z ničeho.

Adelaide se náhle přestala procházet a zadívala se na úzkou černou silnici před naším pozemkem. Já stál opodál a obdivoval jsem její jemné rysy, třpytivé světlé vlasy a půvabné pružné tělo spočívající nyní na jediné útlé nožce. Také Adelaide dobře zapadala do zdejšího prostředí. Byla to přirozená kráska, kterou žádné líčidlo nemůže zdokonalit.

„Přemýšlím o našem sousedovi,“ řekla.

Přivinul jsem se k ní a chytil ji kolem pasu. Z místa, kde jsme stáli, byl v záseku hustých stromů vidět nejbližší dům. Velká cihlová stavba s bazénem byla jediným domem v okruhu půldruhého kilometru od nás. Nedaleko od bazénu se rýsoval vršek malého plážového domku a přímo před námi stál vedle garáže pro dvě auta luxusní modrý kabriolet.

„Ať je to, kdo chce,“ řekl jsem, „rozhodně má peníze.“ „Vypadá to tak.“

„Na druhé straně se může po krk topit v hypotéce.“ Ještě chvíli jsme na ten velký dům shlíželi a pak jsme se vrátili dovnitř. Říkám shlíželi, protože náš dům byl situován vysoko v jednom ze svahů a asfaltová silnice se od našeho domu’ostře svažovala ještě dobré tři až čtyři kilometry a vinula si přitom jako nehybný přítok řeky Red Fox.

Připouštím, že já jsem byl poslední, kdo mohl trousit poznámky o sousedovi a jeho hypotéce. Sami jsme se totiž museli notně zadlužit, abychom na náš dům vůbec dosáhli. Živnost však šla dobře a vyhlídky byly slibné, takže nebyl důvod, proč bychom si neměli užít štěstí hned a splácet za ně průběžně.

Dluhy na domě byly navíc svým způsobem přínosné. Jakmile jsme se zadlužili, bylo mi jasné, že v práci nepolevím, pokud to nebude absolutně nezbytné, takže dluh pro mě vlastně představoval jakousi ostruhu, která mě nutila pracovat ještě tvrději.

Toho dne mě však náš dům motivoval jen k tomu, abych odjel z kanceláře dřív a užil si nového bydlení s Adelaide. Když jsem k němu vyjížděl po klikaté příjezdové silnici, přemýšlel jsem, kdy se konečně zbavím dojmu, že se právě blížím k okouzlujícímu domovu někoho jiného.

Adelaide věděla, že přijedu dřív, a měla už oběd v troubě. Během čekání nám namíchala panáka a oba jsme se pak posadili v neuklizeném obývacím pokoji.

„Já nevím, jestli někdy ty věci uspořádáme tak, jak chceme,“ řekla Adelaide a rozhlédla se po okolním nepořádku.

Zaculil jsem se na ni, usrkl skotské s vodou a obdivoval manželčinu svěží krásu v obyčejném domácím úboru, o který vždy tolik stála. „Vždyť máme spoustu času.“

„Asi ano.“ Adelaide si spokojeně povzdechla a usadila se v křesle. „Dneska jsem viděla souseda,“ řekla.

„Byl se tady představit?“

„Ne, ale z okna v ložnici nahoře je vidět jeho dům. Když jsem z něj odpoledne vykoukla, všimla jsem si, že v bazénu plave muž. Měl zrovna návštěvu — dívku v nachových bikinách, která tam zůstala skoro celý den a pak odjela v malém sportovním autě.“

Musel jsem se smát. Pokud měla Adelaide vůbec nějaké chyby, pak čestné místo mezi nimi zaujímala její drobná slídivost. „Založíš si na ně fascikl?“ zeptal jsem se škádlivě.

„Ještě ne,“ odpověděla s úsměvem. „A ne na ,ně‘, nýbrž na ,něj. Zdá se, že tam ten chlap bydlí sám.“

„Na jednoho člověka je ten dům dost velký,“ poznamenal jsem, „i když podle toho, co říkáš, tam má o zábavu postaráno.“

V kuchyni zazvonil minutník, Adelaide odložila pití a postavila se. Držel jsem se za ní, když spěchala do kuchyně zkontrolovat oběd.

„Dohlídni na něj a informuj mě,“ řekl jsem a dovádivě jí přejel rukou po zátylku. Manželka neodpověděla a já už také mlčel. Zkušenost mě naučila, že v otázce Adelaideiny ženské zvědavosti smím vtipkovat jen do určité míry.

Jenže ona mi bez pobízení naservírovala druhý den po mém příjezdu z práce další informační lahůdku.

„Zdá se, že náš soused je něco jako swinger,“ prohlásila. „Dneska u něj byla dívka v červených bikinách.“

„Stejná dívka, jen jiné bikiny,“ odvážil jsem se spekulace. Adelaide zavrtěla hlavou. „Včera to byla vysoká bruneta. A dneska menší blondýnka.“

Usmál jsem se a pokrčil rameny. „Jeho sestra?“ „To pochybuju,“ řekla Adelaide a vytáhla z lepenkové krabice miniaturního bronzového kohouta.

„Určitě o něm zjistíme více,“ ujistil jsem ji. „Pravděpodobně se nám co nevidět objeví u dveří, aby se představil. Možná si vůbec neuvědomuje, že tady už někdo bydlí.“ V duchu jsem přemýšlel, jestli soused zasadí mezi námi a svým bazénem strom, až se o nás dozví. Pak jsem několik hodin pomáhal Adelaide dokončit vybalování a na nic jiného jsem prakticky nemyslel.

Když jsem však šel večer zatáhnout v ložnici závěsy, moje zvědavost směrem k sousedovi opět ožila.

Sotva jsem se totiž dotkl zatahovací šňůrky, zahlédl jsem koutkem Oka v dálce blikající červené světlo. Předklonil jsem se, přimhouřil oči do tmy a spatřil policejní auto, které parkovalo na sousedově příjezdové cestě vedle jeho dlouhého modrého kabrioletu.

Zatímco jsem se díval, dorazil za policejním autem další vůz. V odrazu jeho reflektorů jsem viděl, že je to obyčejný šedý sedan. Vystoupili z něj dva muži a bez zaklepání zamířili do domu. Vtom se mého ramene dotkla ruka a za mnou stála Adelaide. „A pak kdo je tu slídil,“ utrousila.

Neodpověděl jsem a společně jsme pak chvíli stáli a pozorovali, jak se v dálce za zataženými závěsy míhají stíny. Nakonec vyšli z domu dva muži v doprovodu uniformovaného policisty. Nasedli každý do svého auta, majáček policejního vozu pohasl a oba automobily odjely. O několik minut později zhasla v sousedově domě světla a Adelaide i já jsme zírali do prázdna.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se mě manželka, když jsme se odvrátili od okna.

„Mohla to být spousta věcí,“ řekl jsem. „Třeba přivolal policii, protože je někdo nemocný. Třeba byli ti dva muži v neoznačeném autě lékaři. A třeba se mu zdálo, že zahlédl zloděje. Myslím, že jestli to opravdu chceme zjistit, pak bude nejlepší se ho rovnou zeptat.“

Druhý den večer jsem nasedl do auta a odjel po silnici udělat právě to.

„To proto, že jsem lupič,“ odvětil soused přívětivě.

Zarazil jsem se a dvakrát zamžoural. Když mi po mém příjezdu otevřel dveře, představil jsem se mu, on mi odpověděl, že se jmenuje Jack Hogan, pozval mě dál a nabídl mi panáka. Po několika minutách oťukávací konverzace s tímto osmahlým a pohledným mužem se mi naskytla příležitost zeptat se ho na včerejší rozruch u jeho domu, kterého jsme byli svědkem, a nabídnout mu pomoc v případě jakýchkoliv nesnází.

„Policie mě sem přijela jen obtěžovat,“ pokračoval Jack Hogan. „Poručík Faber a přátelé. Mám s poručíkem strpení, protože chápu, že jedná z beznaděje.“

„Ale jestli jste nevinný…,“ řekl jsem poněkud omráčeně.

„Jenže já nejsem nevinný,“ odvětil Hogan nenuceně a šedé oči měl stejně upřímné jako hlas. „I když pokud někomu řeknete, že jsem se vám s tím svěřil, tak to pochopitelně popřu. Poručík Faber dobře ví, že jsem vinen, ale nemůže s tím nic dělat, protože jsem na něj příliš mazaný. V tom je ten vtip.“

Nevěděl jsem, jestli si Hogan dělá legraci, nebo ne. Když jsem pak usrkl pití, trochu jsem si vybryndal na ruku.

„Před pár dny se tady v noci stala loupež,“ vysvětlil Hogan a nabídl mi úhledně složený kapesník, abych si osušil prsty. „Oni vědí, že jsem ji spáchal já, ale nevědí jak a co jsem udělal s lupem. Jasně, čas od času sem přijedou a prohledají mi dům, ale my oba víme, že tady nic nenajdou. A pokud je navíc nějaká mladá dáma připravena svědčit, že jsem celou dobu spáchání loupeže strávil v její přítomnosti, jaký je celý poručík Faber?“

„Asi takový jako teď já,“ řekl jsem. „Zmatený.“

„No, ale vy nemusíte být zmatený. Já prostě jen zastávám názor, že pokud se nikdo nedozví, že se vám něco podařilo, nemá to žádný smysl. To jistě chápete. A pak je tu i otázka zisku. Loupeže jsou prosperující byznys. Jak jinak bych si mohl dovolit tohle všechno? Bydlení na samotě v desetipokojovém domě s bazénem, noci strávené ve městě, oslnivé ženy, nablýskaná auta? Je to báječný život. Přiznám se vám, že to všechno potřebuju.“

„V tom případě je to svého druhu hra,“ řekl jsem pomalu.

„Samozřejmě je to hra. Každý hraje nějakou svou hru. A já se k té své přiznávám, protože jsem dost dobrý na to, aby mi procházela, i když je nezákonná.“

„Ale to je nesprávné,“ namítl jsem ve snaze odrazit jeho průzračně formulovanou logiku.

„Jistěže je to nesprávné,“ připustil Hogan, „ale stejně tak je nesprávné podvádět v daňovém přiznání, účtovat si přemrštěné ceny, pokud jste velká korporace, nebo nechávat spropitné za noviny, když jste na tom doma špatně. Abych pravdu řekl, je mi úplně jedno, jestli je něco správné nebo nesprávné.“ „To asi ano.“

„Víte,“ vysvětlil Hogan vážně, „beru to jako výzvu. Mám rád hezké věci, a tak si je dopřávám. Když spatřím něco cenného, vezmu si to. Řekl bych, že si to prostě musím vzít.“ „Takže kleptomanie ve velkém, co?“

„No vida, teď jste na to kápl!“ Hogan zvedl skleničku a zašklebil se.

Dopil jsem a postavil se na odchod. Hogan mě doprovodil ke dveřím. Na terase jsem si všiml, že onen dlouhý modrý kabriolet zmizel a nahradil ho ještě delší a dražší kabriolet béžový. Hoganovi neuniklo, že se na auto dívám.

„Žádný strach,“ řekl. „Není kradené a nepatří dívce, kterou jsem ukryl v domě. U ničeho jste mě nevyrušil a já si mohu dovolit vyměňovat auta, kdykoliv se mi zlíbí. Řekněte,“ dodal a ukázal na dlouhý vůz, „jak se vám vůbec líbí?“

„Je nádherné,“ konstatoval jsem.

„Jasně, taky mě stálo fůru prachů. No jo, tak se zas někdy zastavte. Vezměte s sebou i paničku a vyčvachtáme se v bazénu.“

Sešel jsem po příjezdové cestě ke svému autu. Nevěděl jsem, co si mám o našem novém sousedovi myslet. Byl jsem si jistý, že si nedělá legraci, a musím přiznat, že jsem nejspíš reagoval tak, jak by reagovala spousta lidí. Cítil jsem v duchu rozmrzelost, že věci, na které jsem já musel tak tvrdě pracovat, si tenhle člověk jednoduše vezme. Ale zároveň jsem zjišťoval, že mi tenhle Jack Hogan není tak úplně odporný. Zamával jsem mu, nastartoval motor a odjel.

Když jsem o své návštěvě řekl Adelaide, nevěřila mi. Vlastně jsem se jí nedivil.

„Musela bys s ním mluvit, abys pochopila, jak přemýšlí,“ řekl jsem jí. „Nejspíš by se dal označit za poctivého lumpa.“ „Za poctivého lumpa?“ „Poctivého v tom, že je to lump.“

To Adelaide zmátlo stejně jako předtím mě, takže jsem něco zakousl, udělal nějakou práci, kterou jsem si vzal s sebou domů, a zamířil do postele.

Adelaide ani já jsme se pak o sousedovi nějakou dobu nezmiňovali, protože jsme měli spoustu práce na novém domě. Všiml jsem si ale, že si Adelaide pořídila do ložnice dalekohled, a kromě toho nyní také často opouštěla dům, pomalu projížděla kolem Hoganovy rezidence a bedlivě si ji prohlížela, snad aby zkontrolovala návštěvy v bikinách a sportovní auta. I tak si ovšem myslím, že mým řečem o Jacku Hoganovi nikdy tak úplně neuvěřila, dokud se u nás jednou v sobotu odpoledne nezastavil poručík Faber.

Pracovali jsme právě na záhonu, který Adelaide osázela, když za námi poručík přijel ve svém šedém sedanu. Opřel jsem se o motyku a díval se, jak se blíží. Byl to zmučeně vyhlížející muž, který působil dojmem pětačtyřicátníka. Rovné prošedivělé vlasy měl nad čelem vyčesány na pěšinku a vánek mu je lehce čuchal. Dorazil až k nám a nasadil bezvýrazně profesionální úsměv. Ani se nestačil představit a už jsem věděl, s kým máme tu čest.

„Doufám, že jsme neprovedli nic špatného,“ řekla Adelaide a opětovala jeho nemastný neslaný úsměv úsměvem zářivým.

„Špatného? Ne,“ odvětil poručík Faber. „Kromě toho jsem městský policista, takže tady na venkově stejně nemám žádné pravomoci.“

„A přesto jste přijel až sem, abyste si s námi promluvil,“ poznamenal jsem zamyšleně.

„Já tady nejsem služebně, pane Smathersi,“ pronesl Faber unaveným chraplavým hlasem. „Všechno, co vám teď povím, vám povím neoficiálně.“ Vytáhl doutník a odborně si ho ve větru zapálil. „Jak vycházíte tamhle se sousedem?“

„Myslíte s tím lupičem?“ Usoudil jsem, že je čas přestat chodit okolo horké kaše.

„To jste řekl vy, ne já,“ podotkl poručík Faber.

„Po pravdě řečeno mi to sdělil sám pan Hogan. Navíc se ani trochu nezdálo, že mu takové přiznání dělá problémy.“

„Jo, to on se zase přizná rád,“ řekl poručík hlasem, do něhož se náhle vkradla beznaděj, „bohužel nikdy ne člověku, který s tím může něco udělat nebo dokázat, že to vůbec řekl. Mohl bych vám o něm vyprávět věci, které by vás opravdu překvapily.“

„Chcete říct, že on je opravdu lupič?“ zeptala se Adelaide zčistajasna.

„Zeptejte se ho,“ odpověděl poručík Faber. „On vám to poví. Akorát na něj neumíme nic vytáhnout. Víme to, ale nemůžeme to dokázat.“

„Říkal mi, že je chytrý,“ připustil jsem.

Poručík Faber hořce přikývl. „Až dosud opravdu chytrý byl. Víme přesně, jak pracuje — vlastně si dokonce vždycky dává záležet, abychom se dozvěděli, že tuhle práci provedl on, ale dopadnout ho je něco úplně jiného. Lupu se zbavuje tak rychle a utajeně, že na tomhle ho nenachytáme, a navíc obvykle ví, kde sehnat velké částky v nevystopovatelných bankovkách. A pokud jde o alibi, vždycky se najde nějaká holka, která je ochotna dosvědčit, že dobu loupeže trávil u ní v domě nebo v bytě, případně v nějakém hotelu. Nemůžeme ho hlídat čtyřiadvacet hodin denně.“ Poručík se odmlčel a dodal s nepopiratelným nádechem závisti: „Zdá se, že má těch holek neomezený přísun.“

„Je docela pohledný,“ poznamenala Adelaide, a když jsme se na ni podívali, lehce zčervenala. „Chci říct, že na něj určitý typ žen asi letí.“

„Bohužel na něj letí ten typ žen, který je pro něj ochoten lhát,“ utrousil Faber. „Musí mít v sobě nějaké kouzlo.“

„Peníze,“ řekl jsem. „Při správném používání si za peníze koupíte téměř všechno a Hogan mi připadá jako člověk, který se svým bohatstvím umí nakládat.“

„To by bylo v pořádku,“ pronesl poručík Faber, „až na to, že je to bohatství jiných. Víme, že zrovna minulý týden — to vám samozřejmě říkám neoficiálně — ukradl tři tisíce dolarů v hotovosti a předměty v hodnotě dalších pěti tisíc z domu J. Grestoma, prezidenta firmy Grestom Chemical.“

„Není to ta továrna asi sedm kilometrů odsud?“ zeptala se Adelaide. „Ta, která vypouští všechny splašky do řeky Red Fox?“

„Přesně ta,“ odvětil poručík Faber, „je to jedna z největších firem svého druhu ve státě.“

„To zní trochu jako Robin Hood,“ poznamenal jsem.

„Jo,“ přitakal poručík bez známky pobavení, „Hogan bere bohatým, až na to, že nikomu nedává.“

„Podle toho, co mi říkal,“ podotkl jsem, „to všechno bere jako jednu velkou hru.“

„Jenže při té hře se ubližuje jiným lidem a mě už její hraní unavuje. Hogan je stejný gauner jako všichni ostatní. Jeden z nejlepších chmatáků vůbec. Připomíná dítě, pro které je svět jen jednou velkou cukrárnou s natvrdlým majitelem.“

Dobré vychování mi bránilo rozebírat, kdo oním natvrdlým majitelem asi v Hoganových očích je.

„Myslíte, že ho někdy dopadnete?“ zeptala se Adelaide.

Poručík Faber přikývl. „Každého vždycky nakonec dopadneme. Však on udělá chybu, a až ji udělá, my si toho všimneme.“

„Zdál se mi příšerně sebejistý,“ řekl jsem.

„Sebejistý?“ Faber se znechuceně uchechtl. „To není správné slovo. Spíš drzý! Asi před půl rokem vyloupil výplatní místnost jedné společnosti ve městě zrovna ve chvíli, kdy byl sejf plný…“

„Chcete říct, že vykrádá i sejfy?“ přerušil jsem poručíka.

„Ne, on si ho jednoduše odvezl celý. Byla to taková ta malá bedna, která správně měla být přišroubovaná k podlaze, jenže nebyla. Nejhorší na tom je, že o dvě noci později se ten sejf objevil prázdný uprostřed továrny, která vyrábí poplašná zařízení — přišroubovaný k podlaze!“

„Pro něj to je vážně jenom hra, že jo?“ řekl jsem.

Adelaide se neskrývaně smála. „A musíte přiznat, že je v téhle hře dobrý.“

„A my zase v té naší!“ Poručíkův obličej byl celý brunátný.

„Ale vy jste sem určitě nepřijel jen proto, abyste nás informoval, že bydlíme vedle policejně hledané osoby,“ řekl jsem. V tu chvíli už Jsem věděl jistě, že znám pravý důvod poručíkovy návštěvy. Nepletl jsem se.

„Byl bych rád,“ řekl, „kdybyste občas mrkli na Hoganův dům. Ne abyste špehovali, chraň Bůh, jen abyste na něj mrkli.“ Potáhl z doutníku a čekal na odpověď.

Lenivě jsem kopl motykou do hlíny. „Nevidím žádný důvod, proč bychom vám neměli oznámit, kdyby se tam dělo něco podivného,“ řekl jsem, „za daných okolností.“

Faber vyfoukl kouř a podal mi bílou vizitku se svým jménem a telefonní linkou. „Hogan není zvyklý na přítomnost sousedů,“ řekl. „Proto si koupil právě tenhle dum. Mohl by na vás zapomenout a zaškobrtnout. Máte doma dalekohled?“

Pohlédl jsem na Adelaide a mrkl tak, aby to poručík neviděl. „Myslím, že někde nějaký starý kousek máme.“ Ono „někde“ ve skutečnosti znamenalo Adelaidein prádelník, kde měla výkonný binokulár okamžitě po ruce.

„Tak jo. Rád jsem vás poznal, lidičky,“ řekl poručík Faber, „a je od vás hezké, že nám pomůžete. Vaše policie vám děkuje.“ Znovu na nás vrhl mechanický úsměv, otočil se a zamířil k autu.

Adelaide a já jsme zůstali stát na zahradě, dokud neodbočil z příjezdové cesty a neztratil se z dohledu.

„Teď si můžeš hrát na opravdovou Matu Hari,“ poznamenal jsem a vrátil se ke kopání.

Adelaide neodpověděla — sklonila se a zarazila rýč do rozorané půdy.

Veškeré špehování — jak jsem tomu říkal — jsem prakticky nechával na Adelaide. Ta jím naopak trávila spoustu času: seděla u okna v ložnici, opírala se lokty o římsu a upřeně civěla přes dalekohled do dálky. Ani po dvou týdnech si však nevšimla ničeho skutečně zaznamenáníhodného, pouze běžných příchodů a odchodů zámožného starého mládence žijícího na vysoké noze.

Jednou odpoledne, když se právě soustředěně dívala do zvětšovacích skel, zazvonil v domě zvonek. Vstal jsem z postele, kde jsem si právě četl, a sešel dolů otevřít.

Za dveřmi stál Jack Hogan v plavkách. Kolem krku měl přehozený pestrobarevný pruhovaný ručník a usmíval se na celé kolo.

„Co kdybyste dneska přijali to moje pozvání do bazénu?“ zeptal se. „Venku je přes třicet, tak jsem si říkal, že teď je možná správná doba.“

Byl jsem trochu překvapen, že ho vidím, a trochu mě to vyvedlo z rovnováhy. „Eh, jasně, pokud to nebude vadit Adelaide.“ Ustoupil jsem. „Pojďte dál a já se jí zeptám.“

Když jsem vyšel nahoru, Adelaide stále seděla u okna s dalekohledem přitisknutým na oči.

„Jack Hogan je dole,“ řekl jsem. „Chce vědět, jestli si s ním půjdeme zaplavat do bazénu.“

Adelaide se zprudka otočila a pohlédla na mě. Její vytřeštěné oči vypadaly ještě větší kvůli červeným kruhům od okulárů. „Ale já myslela, že je v tom plážovém domku! Čekala jsem, až vyjde ven!“

„Tak to se ještě načekáš, miláčku. Je u nás v obýváku. Chceš jít?“

„Zaplavat si? A ty chceš?“

„Nevidím důvod, proč bychom neměli. Je pěkné vedro.“ Rychle jsem si oblékl plavky a odešel dolů sdělit Jacku Hoganovi, že s ním půjdeme, jen co se manželka převlékne.

Když Adelaide sešla dolů, měla na sobě nejspořejší černé bikiny. Viděl jsem, jak si Hogan v momentálním šoku prohlíží její opálené a dobře tvarované tělo.

Bylo to jejich první setkání, tedy alespoň zblízka. Po vzájemném seznámení jsme nasedli do Hoganova dlouhého béžového kabrioletu a odjeli k němu domů. Vedle něj seděla bohatě obdařená blondýna, která vypadala, že by mohla předvádět tohle auto v televizi. Hogan nám ji představil jako Prudence, což k ní podle mě moc nesedělo, a vyrazili jsme.

Když jsme se pak ráchali v bazénu, popíjeli whisky se sodou a sbližovali se, přistihl jsem se, že se mi Jack Hogan líbí, přestože musím přiznat, že mě stále užírala jistá žárlivost a znechucení, že zatímco on k tomu všemu přišel tak snadno, já musel tvrdě dřít na mnohem méně. Překvapovalo mě ale, že Adelaide se Hogan zřejmě také líbí. Mívala otce, který ji opustil a který do značné míry Hogana připomínal — taky to byl rozhazovačný darebák. Adelaide ho nenáviděla až do jeho smrti a dost možná dodnes nenáviděla vzpomínku na něj. Přesto jsem občas v Adelaide jejího otce spatřoval, protože se tu a tam rýsoval pod povrchem pečlivé, šetrné a milující ženy, jakou ve skutečnosti byla. Rozeznával jsem v ní jeho divokost a smělost, když nyní stála na Hoganových opálených ramenou a nechávala se odhazovat do hluboké vody.

Když jsme vylezli z bazénu a zamířili do domu něco zakousnout, všiml jsem si na nízkém stolku ve vstupní hale draze vyhlížející stříbrné sošky Dionýsa. Jen stěží mohla mé pozornosti uniknout, protože do ní Jack Hogan cvrnkl prstem, když kolem ní procházel.

„Tu jsem ukradl letos,“ poznamenal, „nebo přesněji řečeno stejný kousek. Ta kradená měla na dně podstavce vyryté jméno majitele, a tak jsem ji prodal a za stržené peníze si koupil přesný duplikát. Poručík Faber si vážně myslel, že už mě má na lopatě, když tady tu sochu objevil, ale jakmile jsme chtěli zkontrolovat vyryté jméno, žádné jsme nenašli a já ho jen stěží mohl odstranit beze stopy. Poručík se mohl zbláznit vzteky.“ Hogan se zachechtal a odvedl nás do velké kuchyně s připojenou jídelnou.

„Myslím, že jsem nikdy nepoznala člověka, jako jste vy,“ řekla Adelaide Hoganovi se zmateným tichým smíchem.

Prsatá blondýna Prudence si strčila do úst hranolek se sýrovou omáčkou. „Jo jo, žádnej druhej Jackie prostě není!“

Míchal jsem si právě další skotskou a nemohl jsem než souhlasit. Ode dne této spontánní bazénové party jsem si začal všímat různých věcí. Připadalo mi, že Adelaide tráví stále více času u okna špehováním pro poručíka Fabera. Kromě toho si stále častěji nacházela záminky, aby mohla jezdit do města. Když jsem se občas vrátil domů, všiml jsem si, že její vlasy jsou u kořínků vlhké. A že by ten slabý závan chloru, když mi večer podávala večeři, byl pouhým výplodem mé zjitřené představivosti?

Navíc jsem měl pocit, že se s Adelaide stále častěji hádáme, přičemž jsme se až do nynějška hádali jen zřídka. Obvinila mě, že jsem si jí celá léta nevšímal a všechen volný čas a víkendy věnoval práci. Netrvalo dlouho a byl jsem si na devadesát procent jistý, že Adelaide a Jack Hogan si za mými zády užívají románek. Budu si však někdy jistý i na více než devadesát procent? Hogan přistupoval ke svému milostnému životu stejně jako k loupežím, tedy s tak dovednou zběhlostí, že oběti jeho bezcitnosti jej mohly pouze podezírat, ale nikdy nic dokázat nejen jemu, ale možná ani samy sobě. Dlouho jsem si proto vše rozmýšlel, než jsem se odhodlal k akci.

Nikdy jsem ani na okamžik nezapochyboval, že se nakonec k nějaké akci rozhoupu. Nemohl jsem připustit, aby se věci dále ubíraly tímto směrem, a byl jsem přesvědčen, že je v mých silách s nimi něco provést. Člověk, který je dostatečně tvrdý, aby se prosadil v byznysu, se přece musí prosadit i v jakékoliv jiné sféře života.

Nakonec jsem to vyřešil návštěvou poručíka Fabera.

Poručíkova kancelář byla malá, špinavá a přecpaná haraburdím. Místnost postrádala okna a za poručíkovým oprýskaným pracovním stolem stály zprohýbané šedé spisové skříně. Když jsem vstoupil dovnitř, věnoval mi neklidný a ostražitý pohled — načež se mu podařilo se na mě usmát.

„Posaďte se, pane Smathersi,“ řekl a ukázal žlutou tužkou s okousaným koncem na židli. „Předpokládám, že jste za mnou přišel, protože víte něco o Jacku Hoganovi.“ Nemohl jsem si nevšimnout naděje v jeho hlase.

„Svým způsobem jsem opravdu přijel kvůli tomu,“ řekl jsem a sledoval, jak se poručík opírá v křesle a do jeho úzkých očí opět proniká ostražitost.

„A čeho jste si všiml?“ zeptal se.

„Ničeho, co by se týkalo jeho loupeží, poručíku. Po pravdě řečeno pro vás nemám nic, co by vám mohlo být nějak k užitku.“

Faber upustil tužku s rachotem na stůl. „Co kdybychom spolu mluvili na rovinu, pane Smathersi? Ušetříme tím čas, ten váš i ten můj.“

„No dobrá. Přišel jsem vás požádat o laskavost.“

„O laskavost?“ Jeho šedé obočí se lehce nadzvedlo.

„Ano,“ řekl jsem. „Chtěl bych vědět, jestli byste mi byl schopen opatřit infračervený dalekohled. Myslím, že většina významných věcí se v jeho domě odehrává po setmění, a docela by mi pomohlo, kdybych dokázal tu temnotu prohlédnout.“

Poručík Faber překulil jazyk na jednu stranu úst a zatvářil se zamyšleně. „Zní to jako docela dobrý nápad,“ připustil. „Seženu vám ho během pár dní.“

„Dobře. Mám si ho vyzvednout tady?“

„Kdybyste byl tak hodný.“ Poručík Faber se zatvářil ještě zamyšleněji. „A co tam podle vás v noci uvidíte?“ zeptal se.

Pokrčil jsem rameny. „Kdo ví? Proto přece ten dalekohled chci.“ Postavil jsem se a obrátil na odchod.

„Ozvu se vám, až ho tu pro vás budu mít,“ řekl poručík a vstal za stolem.

„Zavolejte mi do práce,“ řekl jsem mu, „kdykoliv v průběhu dne.“

„A proč ne domů?“

„Do práce je to vhodnější.“

Faber obešel stůl a doprovodil mě ke dveřím. „Pane Smathersi,“ řekl důvěrným hlasem, „chci Jacka Hogana jakýmkoliv způsobem dopadnout. Rozumíte mi?“

„Tušil jsem, jak moc ho chcete dostat,“ dodal jsem na odchodu.

Když jsem se toho večera probudil z dřímoty u televize, našel jsem pod matracemi pohovky zlatý zapalovač. Ve spánku se mi totiž ruka zaklínila mezi matrace, a když jsem ji vytahoval, zavadil jsem konečky prstů o cosi hladkého a tvrdého.

Když jsem pak matraci odsunul, spatřil jsem zapalovač s vyrytýjni iniciálami J. H. Věděl jsem, že na zapalovači budou i Hoganovy otisky prstů, takže jsem ho jemně uchopil za rohy a strčil si ho do náprsní kapsy, než se Adelaide vrátí do pokoje.

V polovině týdne mi zavolal poručík Faber do kanceláře a oznámil mi, že se u něj můžu zastavit pro infračervený dalekohled. Nechtěl jsem plýtvat drahocennou pracovní dobou, a tak jsem za ním zajel během přestávky na oběd.

Dalekohled ležel v malém pouzdře na okraji jeho stolu. Posadil jsem se, prohlédl si přístroj a Faber mi poté přes stůl přistrčil k podpisu doklad o převzetí.

„Vy máte podezření, že vám Jack Hogan chodi za manželkou, viďte?“ pronesl zkusmo.

Ani jsem se na něj nepodíval a spěšně jsem naškrábal na růžovou stvrzenku podpis. „Ano, a chci to vědět s jistotou.“

„A co uděláte, jestli zjistíte, že se ti dva scházejí?“

Podal jsem mu stvrzenku a položil si dalekohled na klín. „Co by se stalo, kdyby byla někde spáchána loupež a na místě činu nalezen důkaz usvědčující Hogana?“

„Pak by už jen stačilo prolomit jeho obvyklé alibi.“

„A kdyby žádné neměl? Kdyby byl v době loupeže ve skutečnosti sám doma, ale nemohl to dokázat, a navíc by proti němu stála výpověď svědka, který ho viděl odjíždět a poté se vracet domů?“

Poručík Faber si olízl suché rty. „Na něco takového čekám, jenže Hogan nikdy v životě nezanechal stopu.“

Rázně jsem sáhl do kapsy a položil na Faberův stůl zlatý zapalovač s iniciálami Jacka Hogana. Poručík po něm natáhl ruku, ale já mu ji chytil.

„Myslím, že zjistíte, že na něm jsou Hoganovy otisky.“

Poručík Faber se od zapalovače odvrátil, jako by to bylo něco, co může vybuchnout. Všiml jsem si, jak zabloudil pohledem ke dveřím kanceláře, aby se přesvědčil, že jsou zavřené, a v tu chvíli jsem si jím byl naprosto jistý.

„Kde jste k němu přišel?“ dotázal se.

„Našel jsem ho doma pod pohovkou.“

„A vy mi ho dáváte?“

Přikývl jsem. „A nevyžaduji stvrzenku.“

Poručík Faber pomalu odtrhl celofánový obal z jednoho ze svých doutníků. Přidržel u doutníku zápalku a díval se na mě přes bafající plamínek. Nato celofánový obal uhladil, zručně ho vsunul pod zlatý zapalovač a obojí uložil do zásuvky stolu.

„Během příštích tří víkendů,“ řekl jsem, „mám v plánu oznámit manželce, že musím být od čtvrtka odpoledne do pondělka ráno služebně mimo město. Místo toho se ubytuji v jednom motelu za městem a každý večer budu ze svahu sledovat Hoganův dům.“

„Od čtvrtka odpoledne do pondělka ráno,“ zopakoval poručík Faber pomalu.

„Jakmile narazíte na nějakou vhodnou loupež, zavolejte mi do motelu a já vám povím, jestli byl Hogan tu noc sám doma. Vy pak na místě činu ,objevíte‘ zapalovač a já vám dosvědčím, že jsem Hogana viděl odjíždět a že byl v době spáchání loupeže mimo domov.“  „Ještě jedna věc,“ řekl poručík Faber. „Co když…?“

„To je možné,“ předešel jsem ho, „ale Adelaide jen sotva bude moci vypovědět, že byla celou noc v Hoganově domě, nemyslíte? Zvláště když si i ona dobře uvědomuje, že je Hogan lupič a zaslouží si dopadení. Nemůže si dovolit být stejná jako ty povětrné holky, které mu poskytují alibi.“

Poručík Faber přikývl, já se postavil a opatrně si vložil pouzdro s dalekohledem do podpaží.

„Dám vám vědět, ve kterém motelu budu,“ řekl jsem a vyrazil ze dveří.

„Smathersi,“ oslovil mě poručík. „Chci, abyste věděl, že to všechno dělám jen kvůli tomu, co si o Hoganovi myslím. On je…“

Načež mi poručík nastínil nejbarvitějším jazykem, jaký jsem kdy slyšel, co si o Jacku Hoganovi doopravdy myslí.

Musím říct, že to Adelaide sehrála přesvědčivě. Když jsem ji informoval o blížících se služebních cestách, tvářila se navýsost otrávená představou, že zůstane sama doma. Dokonce se pak postavila do dveří a roztouženě mi mávala na cestu, když jsem nasedl do taxíku a nechal se odvézt na letiště.

Až na to, že jsem na žádné letiště nejel. Řekl jsem taxikáři, ať mě hodí k nějaké půjčovně aut, kde jsem si pronajal malý sedan. Odjel jsem do motelu Sleepy Dan’s a ubytoval se. Kdyby všechno klaplo, mohl bych si to všechno odepsat jako cestovní výlohy. Navíc jsem svůj plán sestavil natolik chytře, že za celé tři týdny zameškám v práci pouhé tři pátky. Dokonce bych v případě nutnosti mohl v neděli vyšetřit čas, zajet do kanceláře a něco tam udělat, pokud tam nikdo jiný nebude. Poblahopřál jsem si k mazanosti a ještě před setměním jsem si dopřál krátký spánek.

Místo, které jsem vybral, bylo naprosto dokonalé: malá mýtina na úbočí kopce, odkud jsem měl výhled přímo na Hoganův velký dům a pozemek. Výkonný dalekohled mi všechno krásně přibližoval a pro infračervené čočky nepředstavovala tma sebemenší problém. Noc byla teplá, a tak jsem si rozepnul košili a usadil se k celonočnímu sledování.

První týden nepřinesl žádný výsledek. Poručík Faber působil zklamaně, když jsem ho telefonicky informoval o Hoganových aktivitách. Ve městě byla spáchána loupež, která se pro naše účely dokonale hodila, ale já mu musel oznámit, že Hogan v té době nebyl doma a já netuším, kam mohl odjet. Poručík Faber pln naděje naznačil, že třeba odjel k nám domů, ale já mu rychle sdělil, že tuto eventualitu může rovnou vyloučit. Z mé pozorovatelny byl totiž výhled i na náš dům. Rozhodli jsme se tedy, že vyčkáme na příležitost, kterou si budeme moci být absolutně jistí.

Druhý týden mého pobytu na úbočí se již něco stalo. Románek mé ženy s Jackem Hoganem se potvrdil nade vší pochybnost.

Něco kolem půlnoci jsem si všiml, že se na silnici vyhouply reflektory a odbočily na Hoganovu příjezdovou cestu. Když jsem si přitiskl dalekohled k očím a zaostřil ho, viděl jsem, jak Adelaideino auto vjíždí do Hoganovy velké dvojgaráže a parkuje vedle jeho kabrioletu. Hogan mezitím vyšel na terasu, přivítal ji a oba se pak až trapně dlouho líbali, než konečně vešli dovnitř. O několik hodin později jsem zahlédl, jak se oba vynořili z domu a šli si dopřát trochu nočního koupání v bazénu. Na tohle jsem se dívat nechtěl, a tak jsem sklopil dalekohled a posadil se. Cítil jsem, jak moje strnulost postupně ustupuje doutnajícímu vzteku.

Následující noc se nestalo nic. Hogan ji celou strávil sám doma a asi v deset hodin se odebral do postele. Předpokládám, že byl utahaný.

Následující odpoledne mi do motelu zavolal poručík Faber. V noci někdo vyloupil vilu na západním konci města, hladce a profesionálně. Nikde nenechal žádné stopy.

Sdělil jsem poručíkovi, že Hogan strávil předešlou noc doma. K loupeži muselo dojít někdy časně ráno, takže jsme se dohodli, že vypovím, že jsem viděl Hogana odjíždět v kabrioletu o půl třetí ráno a vracet se v pět. A až se poručík Faber nazítří vrátí do vyloupeného domu k výslechu poškozeného a druhému ohledání místa činu, „najde“ v domě zlatý zapalovač a past na Jacka Hogana tím definitivně sklapne.

Neexistoval nejmenší důvod vracet se na svah ještě třetí noc, ale k dušenému vzteku, který jsem pociťoval, se přidávala ještě zvědavost. Připouštím, že mi možnost sledovat tyhle dva bez jejich vědomí navíc dodávala alespoň drobný pocit nadvlády, protože jinak bych si musel připadat jako naprostý ťulpas. A kromě toho: Hogan to ještě netušil, ale zbývala mu poslední noc na svobodě.

Během celé tmavé a horké noci se Adelaide v Hoganově domě neobjevila. Okna velkého stavení zůstávala temná a pozemek tichý. Všude kolem mě zběsile vrzali cvrčci, jako by protestovali proti horku, zatímco já seděl na zemi a upřeně zíral do dalekohledu.

Pak se v jednom z oken rozsvítilo světlo — věděl jsem, že je to Hoganova ložnice. Po chvíli se rosvítilo další světlo v přízemí a obě už rozsvícená zůstala. Podíval jsem se na hodinky. Půl páté.

Musel jí telefonovat, protože v půl a deset minut odbočilo Adelaideino auto na Hoganovu příjezdovou cestu. Když zajelo do garáže, vyšel Hogan tentokrát ven a zatáhl za autem dveře, protože mělo zanedlouho vysvitnout slunce. Díval jsem se, jak ji chytá kolem ramen a oba míří do domu.

Na obzoru začalo skrz oranžové pruhy prosakovat slunce a měnit horkou noc v ještě žhavější den.

Vtom jsem v dálce zaslechl bouchnutí dveří. Zadíval jsem se tím směrem a pak zaostřil dalekohled na Adelaide ve sporých černých bikinách. Hogan šel vedle ní a přes rameno měl přehozený ručník. Dovádivě ji ručníkem šlehl, ona se zasmála a vklouzla do bazénu. I on se zasmál a skočil za ní.

Sledoval jsem je asi dvacet minut a pak jsem dospěl k rozhodnutí.

Jack Hogan se vždy bez vytáček přiznával, že je lupič. Napadlo mě, že bych i já mohl přistoupit na jeho hru — otevřeně mu řeknu, co ho čeká, aby věděl, že ho konečně někdo přechytračil. Ať se trýzní vědomím, že tentokrát nebude schopen prokázat svou nevinu. Ať trpí stejně, jako kvůli němu trpěl poručík Faber, jako trpěly oběti jeho loupeží. A jako jsem kvůli němu trpěl já. Zasunul jsem dalekohled do pouzdra, postavil jsem se a odplazil se ze svahu k místu, kde jsem měl zaparkované auto.

Mezitím mě napadlo, že by mi Hogan mohl chtít dát nakládačku, jakmile si uvědomí, že jsme ho zahnali do kouta, a tak jsem se cestou nejdřív zastavil doma a vzal si z prádelníku revolver ráže pětačtyřicet.

Když jsem tam přijel, oba právě seděli v křesílkách vedle bazénu. Adelaide byla předkloněná a Hogan jí mazal záda opalovacím krémem.

„Jaká je voda?“ zeptal jsem se klidně.

Oba se překvapeně otočili a pak se Hogan usmál. „Skvělá,“ pravil bodře. „Už jsem zval Adelaide na časně ranní koupání několikrát, ale tohle je poprvé, co přijela.“

„Já vím svoje,“ řekl jsem a sledoval, jak se Adelaide snaží ovládnout strach a provinilost, které se jí objevily na tváři. Nakonec se jí povedla jakási napodobenina pokerového obličeje.

„Víte svoje?“ Hogan si stále hrál na neviňátko.

„Ano, a existuje pár věcí, které byste měl vědět i vy. Na západním konci města byla včera v noci spáchána loupež. Zatím žádné stopy.“

Hogan se zatvářil zmateně. „No a co? Já byl včera celou noc doma v posteli.“

„Několik posledních víkendů vás sleduji z tamhletoho svahu,“ řekl jsem. „Poručík Faber mě za tím účelem vybavil infračerveným dalekohledem s nočním viděním. Hodlám odpřisáhnout, že jsem vás viděl odjíždět v době, kdy k té loupeži došlo.“

„To nemůžeš!“ řekla Adelaide vysokým hlasem.

„Buď zticha, miláčku.“ Opět jsem se podíval na Hogana. Řehnil se.

„To je tvrzení proti tvrzení, starouši. Z toho už jsem se vykroutil mockrát.“

„Jenže mám takový dojem, že jste ztratil svůj zlatý zapalovač s iniciálami,“ řekl jsem. „Jsou na něm vaše otisky prstů a ten zapalovač bude nalezen na místě činu.“

Na Hoganově švihácké tváři se nyní objevil vztek. „Tipl bych si, že poručíkem Faberem.“

„Váš odhad je správný. Chytíme vás za límec a posadíme do vězení, abych to řekl bez obalu.“

„Stejně jako jsem to vždycky říkal já, co?“

Přikývl jsem a neubránil se slabému škodolibému úsměvu. Tohle byla Hoganova hra, a přesto v ní dostával na frak. „Poručík Faber mi sdělil, že jste jedním z nejlepších chmatákú vůbec,“ řekl jsem. „No, a já jsem jeden z nejlepších strážců. Toho, co mám, se nevzdávám snadno.“

„V tom měl Faber pravdu,“ odvětil Hogan upřímně. „Jsem chmaták. Když uvidím něco cenného, musím to mít.“

„Něco jako Adelaide?“

„Přesně tak.“

„Jenže jste udělal chybu,“ řekl jsem posměšně, „když jste se pokoušel ukrást něco mně. Až budete ve vězení, občas si na vás vzpomenu.“ Otočil jsem se, abych vyrazil domů — Adelaide jsem tady chtěl nechat, ať se vrátí, kdy uzná za vhodné.

„To ti nevyjde,“ ozval se za mnou hlas.

Znovu jsem se otočil a viděl, že z manželčiny tváře úplně zmizely strach i překvapení a nahradil je odhodlaný pohled.

„A proč mi to nevyjde?“ zeptal jsem se.

„Protože u soudu odpřisáhnu, že jsem celou noc strávila s Jackem.“

Začal jsem se jí nevěřícně smát, jenže ze mě žádný smích nevypadl. „Ale tys byla doma.“

„Sama,“ doplnila Adelaide. „Ty mi to nikdy nedokážeš. Takže můžu odpřisáhnout, že jsem byla tady.“

„Tohle odpřisáhneš u soudu? Pod přísahou?“ Vytřeštil jsem na ni oči a cítil, jak se mi slunce na zádech opírá do vlhké košile. „Ale proč?“

„Myslím, že bys tomu nerozuměl.“

„Tak poslouchej!“

„Už není co poslouchat — a ani říkat,“ odsekla Adelaide a ve snaze mi zmizet se otočila a zamířila ke skokanskému prknu.

Hogan vklouzl do mělké vody s úsměvem, který mě přiváděl ke vzteku. „Už není co říkat, starouši. Je mi líto.“ Přičemž vypadal, že by mu to coby šlechetnému vítězi opravdu mohlo být líto.

Slunce jako by pražilo ještě více. Udělalo se nesnesitelné vedro, z něhož mi pod košilí stékaly po kůži krůpěje potu. Zvedl jsem hlavu a viděl, jak se opálená a nádherná Adelaide v mrňavých plavkách půvabně pohupuje na konci skokanského prkna a pečlivě se přitom vyhýbá pohledu mým směrem.

Po pravdě řečeno vůbec netuším, jak se ten revolver dostal z mé kapsy do mé ruky. Nevzpomínám si na to — jako by to byl nějaký kouzelnický trik. A taky si nepamatuju, jak jsem zmáčkl spoušť.

Adelaide právě zvedala ruce a chystala se ke skoku, když revolver v mé ruce jakoby z vlastní vůle zaštěkal. Viděl jsem, jak sebou Adelaide škubla, viděl jsem spršku krve a slyšel křik, s nímž napůl nemotorně skočila a napůl se skácela ze skokanského prkna. Když sebou s rozhozenýma rukama plácla do vody, ozval se dusivý zvuk, po němž se její tělo přestalo mrskat a nehybně vyplulo na hladinu obličejem vzhůru.

Hogan začal mocnými tempy plavat ke schůdkům. V obličeji neměl výraz šoku ani hrůzy, spíše se zdálo, že je mu asi dost špatně od žaludku. „Proboha, Smathersi!“ vykřikl a začal šplhat po chromovaném žebříku. Nechal jsem ho vystoupit na druhý schůdek a pak jsem ho výstřelem poslal zpátky do vody.

Stál jsem na okraji bazénu, bezmyšlenkovitě mačkal spoušť a vyprazdňoval revolver do jejich těl.

Vzhledem k velikosti bazénu bylo doopravdy úžasné, jak rychle všechna voda zčervenala.

A tak tu teď sedím, čekám na proces a píšu tohle, abych nějak ,zabil‘ čas, přestože jsem si jistý, že jednou přijde hodina, kdy se budu modlit, abych to všechno mohl vrátit zpátky. Ani trochu nepochybuji, že mě odsoudí. Mají moje úplné doznání a teď budou mít i tohle.

Nejvíc mě na tom trápí, že jsem se celý život snažil žít jako slušný člověk, pracovitý a přičinlivý. Nejsem moc pobožný, ale snažil jsem se žít podle desatera, přestože jsem ho pochopitelně tu a tam porušoval stejně jako kdokoliv jiný. Jenže když se teď vrátíte na začátek, přečtete si tenhle text ještě jednou a budete přitom počítat na prstech, nakonec si uvědomíte, že já, Adelaide, Jack Hogan i poručík Faber jsme tak či onak společně porušili úplně všechna přikázání.

Řekl bych, že zlo se šíří stejně rychle jako krev v Hoganově bazénu.

*

KDYŽ MŘÍŽE NESTAČÍ (1947)

John D. MacDonald

Někdy spisovatele proslaví nesprávné knihy. Romány Johna D. MacDonalda (1916-1986) s Travisem McGeem jsou dokonalým příkladem dobrodružných příběhů, které oprašovaly a rozváděly osvědčená schémata románů se soukromými očky z třicátých a čtyřicátých let. Jsou plné moudrosti, půvabu a pořádné dávky zvláštního chlapáckého humoru. Pro mnoho čtenářů však nepředstavují vrchol MacDonaldova díla. Mezi jeho nejlepší práce podle nich patří romány Cry Hard, Cry Fast (Plač silně, plač rychle) z roku 1955, Murdering the Wind (Zavraždit vítr) z roku 1956, Slam the Big Door (Práskni dveřmi, česky 1994) z roku 1960, A Flash of Green (Záblesk zeleně) z roku 1962 a oslnivě dobrý The End of the Night (Konec noci) z roku 1960. Kromě toho napsal MacDonald úchvatnou řadu dalších paperbacků, které se rovněž řadí mezi prvotřídní detektivní příběhy, přestože ve Spojených státech nikdy nevyšly ve vázaném vydání — sem patří díla Dead, Low Tide (Mrtvý odliv) z roku 953 a One Monday We Killed Them All (Jednou v pondělí jsme je všechny zabili) z roku 1961. Jeho nejlepší práce nesou pečeť Johna O’Hary a Johna P. Marquanda. MacDonald věděl, že zločin přestavuje neoddělitelnou součást století Ameriky (ať už jde o zločin ve správních radách firem nebo o vražedné jízdy ve stylu Charlese Starkweathera), a dal si za cíl seznámit čtenáře s tím, jak tento zločin ve skutečnosti funguje. Byl to nejlepší vypravěč své doby.

Vzhled ruky šerifa Commera, když seděl ve vězeňské kanceláři, vypovídal o tomto muži více, než se o něm kdy dozvěděla většina lidí žijících celý život v tomto malém jižanském městě. Byla to těžká hranatá ruka s chomáčem vlnitých hnědých chlupů na hřbetě a krátkými, silnými a sukovitými prsty osmahlými od slunce, ošlehanými od větru a zažloutlými od nepostradatelných cigaret. Šerif seděl za stolem a poslouchal hluk vzteklého davu, ječení na Burtona a křik z parku naproti věznici. Ukazováčkem přitom tiskl krátký oharek tak silně, že se jeho vlhký konec proměnil v pouhou tenkou hnědou čárku.

Pohlédl na svou ruku opřenou o okraj dubového stolu a žasl, že se mu nechvěje prst; potají se této okolnosti odedávna podivoval. Uznával a obdivoval bezděčnou vyrovnanost svého těla — způsob, jakým se jeho mozkové závity dokázaly protáčet i přes mlhu šíleného strachu, při němž se mu vždy sevřelo hrdlo a srdce se mu zběsile roztlouklo. Jeho obrovité, těžkopádné a silné tělo však v takových chvílích vždy nerušeně pokračovalo v plnění příslušného úkolu; jeho ruce zůstaly pevné, oči klidné a hlas tichý.

Přitom však šerif odedávna choval myšlenku — bezpečně zasutou kdesi v tajném zákoutí své duše —, že jednoho dne se jeho tělo zlomí, šílená mysl převládne a on se sesype ve velkou roztřesenou hromadu, která bude sténat nad blížícím se utrpením a smrtí.

Stále silnější hřmot lynčechtivého davu na okamžik vyprchal z jeho vědomé mysli a on si vzpomněl na ono dávné jasné odpoledne, kdy vystoupil ze skupiny obklopující Otisovu stodolu, rázně zamířil po tmavé prkenné podlaze k žebříku, po kterém pak pomalu a ztěžka šplhal tak dlouho, až se jeho hlava ocitla nad podlahou půdy, pomalu se otočila a pohlédla s mrazivou netečností do zděšených očí Dannyho Renety. Jediné, co bylo na celé téhle potemnělé a senem provoněné půdě vidět, byly jeho planoucí bulvy a kulaté prázdné oko pušky, která na něj zírala s bezmeznou zlověstností.

Celá kancelář jako by se začala točit v závratném kruhu připomenutého strachu, když si šerif vybavil, jak tehdy Renetoví s ledovým klidem řekl: „Hele, Danny. Radši mi tu pušku dej,“ pomalu natáhl ruku pevnou jako kámen a uchopil hlaveň zbraně.

Dvě šílené oči zíraly během několika nezměrně tichých vteřin do dvou klidných, až Commera přepadl pocit, že s křikem spadne z žebříku.

Jenže pak se z Dannyho hrdla vydralo silné chraplavé vzlyknutí a Commer vytrhl pušku z jeho bezmocných prstů.

Nyní odhodil nedopalek na poskvrněnou podlahu a zašlápl ho těžkým podpatkem, zatímco se vzpomínka na tento incident rozplynula spolu s ostatními z temného nitra jeho duše.

Pomalu se postavil, přešel k oknu a chvíli se díval do parku. Matně rozeznával přesouvající se a stále početnější dav a slyšel náhle zesílené burácení, když lidé zahlédli ve světle kanceláře jeho siluetu. Napůl se zašklebil, neboť si uvědomil, kdo proti němu asi tak stojí. Komanda z místního hokynářství. Holkaři z místní herny. A amatérští tvrďáci z celého města.

Zároveň však cítil, jak v něm pomalu narůstá strach, řeřavý uhlík hrozící podpálením troudu v jeho mysli. Uvědomil si, co takové lynčování bude znamenat pro něj a pro město. Zavraždí jeho hrdost a sebeúctu mnohem spolehlivěji, než mohl náraz olova zavraždit jeho nepoddajné tělo.

Povzdechl si, pokusil se potlačit strach, přešel ke stolu a vytáhl dvě velké služební osmatřicítky. Sebral do každé ruky jednu a prohlédl si je. Nakonec je hodil zpátky do zásuvky a zavřel ji robustním kolenem. Chvíli si hrál se skříní u stěny, aby z ní posléze vytáhl samopal. Podržel ho v rukou, sklopil hlavu a zadíval se na jeho leskle naolejovaný vzhled, z něhož čišela úsporná výkonnost. Pohrál si s kompenzátorem, vyzkoušel závěr, mlčky se postavil a otestoval svou sílu v souboji s doutnajícím uhlíkem strachu.

Se zabručením se sklonil a vytáhl ze dna skříně dva těžké bubny po padesáti nábojích. Jeden nasadil na samopal a vyrazil k celám — z jedné ruky mu trčela hlaveň zbraně, ve druhé svíral zásobník.

U dveří Burtonovy cely odložil samopal i zásobník na podlahu, odemkl celu a vešel dovnitř. Žárovka zavěšená pod stropem vrhala v cele pronikavé světlo a hranaté stíny. Burton sklouzl z kavalce a učinil několik rychlých kroků dozadu, až se ocitl na protější zdi. Obrovské černé ruce s roztaženými dlaněmi a prsty držel přitisknuty na vybíleném betonu a jeho obličej se proměnil v lesknoucí se jednolitou masku, kterou narušovaly pouze jeho vytřeštěné oči — tmavé duhovky obklopené bělmem. Burton byl vzpřímený a vysoký muž s širokými rameny a útlým pasem, pohledný živoucí tvor, jenž se nyní otřásal šokem a bezmocí z hrozby náhlé násilné smrti.

Commer stál v cele a několik minut si ho s klidným výrazem a přátelskýma očima prohlížel. „Mám dojem, žes to neudělal, Burtone,“ řekl. „Připadáš mi jako hodnej kluk.“

Burton si olízl rty a strach mu nepatrně vymizel z očí, když odpověděl: „Přísahám k Bohu, šerife, že jsem to neudělal. Já nejsem vrah. Slyším, jak tam venku řvou, že sem už brzo vpadnou a podaj si mě. Nedovolte jim to. Nedovolte jim to!“ Posledních pár slov se rozplynulo ve vzlykání.

„Jestli sem vpadnou, nebo ne, záleží jen na tobě, Burtone.“

„Na mně, pane? Na mně?“ Jeho hlas zněl nevěřícně.

„Přesně tak. Můžu ti důvěřovat?“

„Ano, pane. Udělám všechno, co mi řeknete.“

„Utekl bys, kdybys k tomu měl příležitost a zároveň věděl, že já si to nepřeju?“

Burton chvíli mlčky stál a poté řekl: „Ne, pane.“ Commer mu uvěřil — uvěřil mu právě díky té odmlce, během níž Burton zvažoval svou loajalitu na pozadí strachu, který mu teď šerif téměř viděl v očích. Ten člověk neodpověděl přespříliš rychle.

Commer vyšel ven, sebral samopal se zásobníkem a vrátil se do cely. Hodil zásobník na kavalec a přistrčil samopal k Burtonovi. Ten na něj mlčky a užasle zíral, načež se natáhl a uchopil jej do třesoucích se rukou.

„A teď opatrně! Tohleto je pojistka. Nastavil jsem samopal tak, že pokaždé, když stiskneš spoušť, vyjde rána. Zásobník se sundává takhle. Vidíš? Jakmile se vyprázdní, závěr zůstane vzadu a ty pak tímhle způsobem nasadíš druhý zásobník.“ „Ano, pane, ale…“

„Já tě teď opustím, ale nechám ti otevřené dveře, abys viděl dole na chodbu. Jestli sem přijdou, budou procházet tamhletěma dveřma — to jsou dveře mé kanceláře. Nejdřív střílej do stropu. Jestli je to nezastaví, vystřel pár ran do podlahy. Když půjdou dál, rychle se zamkni v cele. Tady máš klíč. Zalez si za roh kavalce a střílej skrz mříž dolů na jejich nohy. Rozumíš?“

„Ano, pane.“ Burton stál se samopalem v rukou, v očích se mu třpytila naděje a celý obličej měl tak naplněn vděčností, že mu na spodní straně víček vyrazily slzy. „Udělám to přesně tak, jak říkáte, pane. Po tomhle vás přece nemůžu zklamat, šerife.“ Natáhl zbraň a pochoval ji v náručí, jako by to byl královský dar.

Commer cosi zabručel, otočil se na podpatku a vyšel z cely, aniž za sebou zavřel dveře. Pevně a pomalu kráčel chodbou, prošel vlastní kanceláří k hlavnímu vchodu a vystoupil na terasu. Tam se zastavil a sledoval dav — naslouchal jeho zvířeckému úpění a každá nitka jeho mysli na něj přitom zoufale křičela, aby se otočil a pádil se ukrýt. Přesto zůstal stát. Zvedl ruce, jako by parodoval požehnání, a vyzval dav ke klidu. Dlouhé minuty se nic nedělo, ale poté ryk konečně zmrtvěl v pouhé mumlání a ozvalo se několik posledních výkřiků: „Chceme Burtona!“ a „Vyveďte ho, jinak si pro něj dojdeme sami!“

Commerúv hluboký hlas pomalu zahřímal do temnoty: „Vy všichni si pro něj okamžitě můžete dojít. Já mu dal jen samopaly a spoustu nábojů. Už tam na vás čeká. Tak do toho, hoši! Je jenom váš!“ V davu to vztekle zašumělo. Commer si uměl představit, že ti, kteří nahrazovali nedostatek kviráže kukuřičnou pálenkou, nyní náhle pocítili střízlivějící mrazení. Měl radost, že v minulosti vždy podepíral svá tvrzení argumenty a nikdy neblafoval. Přesto teď jen velmi špatně viděl, neboť mu hlavou závratně vířil strach.

Nakonec vystoupil ze stínu ramenatý muž s chomáčem světlých vlasů na hlavě a postavil se do kalného světla pouliční lampy. Commer mu ztěžka vyrazil ze schodů naproti. Poznal v něm Hama Albertse, potulného nádeníka, křiklouna a potížistu, který navíc připomínal býka v rozpuku síly.

Oba na sebe dlouze zírali. Commer i přes clonu vlastního strachu viděl, že se Ham chvěje po celém těle spravedlivým rozhořčením. Uražená čest daňového poplatníka, který v životě žádné daně neplatil.

„Commere,“ řekl hrubě, „ty nemáš právo vyzbrojovat vraha. Platíme si tě, abys stál na straně zákona. Co to, sakra, vyvádíš?“

„Jen chráním člověka před tlupou pouličních flákačů. Proč?“ Commerúv hlas zněl suše a bez zájmu, ale přesto šerifa docela zajímalo, zda Alberts slyší bušení jeho srdce.

„Jestli na něj vpadnem a někdo z nás přitom přijde o život, bude to tvoje vina!“

„Myslíš, že si s tím lámu hlavu, hochu? Svoje povinnosti si plním po svém. A vy mi nebudete říkat, jak to mám dělat. No tak si pro něj běžte. Na co ještě čekáte? Že byste se podělali?“

„Ty proradnej poldo…“ Alberts napřáhl masitou pěst a podržel ji půl metru od Commerovy čelisti. I přes hučení v uších si Commer jeho pěst klidně prohlédl a pak se zadíval do Albertsových přimhouřených očí.

„Já ti nevím, jestli je tohle zrovna nejlepší nápad, hochu. Teď si zajdu tamhle na roh pro kafe a vy zatím můžete tu věc vyřídit, chlapci.“ Otočil se od Albertse a cestou pro kávu vytáhl z pomačkané krabičky cigaretu.

Uvnitř se sice svíjel hrůzou, ale v jeho duši přesto zůstal kousek volného místa, v němž mohl žasnout, jak střízlivě a klidně ho jeho pevné nohy nesou po ulici. Na rohu se zastavil a silnými a pevnými prsty si zapálil cigaretu. Oheň z dřevěné sirky osvětlil jeho tupé lícní kosti a jemné čelo.

Nakonec se ohlédl a spatřil pod světlem Hama Albertse. Hulákal do stínů a paže měl široce roztažené v žadonivém gestu. Commer žádná slova nezaslechl, ale z dálky viděl, jak matné postavy mužů, kteří se ještě před chvílí mačkali v parku, postupně odcházejí od vězení, od k smrti vyděšeného Burtona, a jak okázale ignorují rozlíceného Albertse.

Ten nakonec bezmocně svěsil ruce a odšoural se za nimi.

Commer zhluboka natáhl do plic kouř a vyfoukl do jemného nočního vzduchu dlouhý sloup modravého dýmu. Otočil se a vyrazil pro kávu s vědomím, že jeho silné tělo tentokrát přemohlo démony strachu v jeho duši. Ale příště…

*

BLONDÝNA STŘÍKNUTÁ VINOU (1954)

Ross Macdonald

Žánr mystery dlouho potřeboval svého Prousta a dostal ho v osobě Kennetha Millara (1915-1983), který psal pod pseudonymem Ross Macdonald Konečně zde byl spisovatel, který věřil, že většinu pravd o přítomnosti lze nalézt v minulosti, a který tuto myšlenku ve svých románech rozvíjel s neuvěřitelnou elegancí a stylem Jeho soukromé očko Lew Archer byl svým způsobem obchodníkem se starožitnostmi, pouze místo předmětů obchodoval s dušemi Macdonaldovo líčení jižní Kalifornie padesátých a šedesátých let je plně srovnatelné s tím, čeho Nathaniel West a Horace McCoy dosáhli v letech třicátých Archer byl jemný muž ve vulgární době, avšak člověk z něj měl dojem, že i přes zdánlivý vnějškový klid jej v nitru sužují stejná trápení jako osoby, které pronásleduje Mezi mimořádně povedené Macdonaldovy romány patří The Way Some People Die (Jak někteří umírají) z roku 1951, The Ivory Gnn (Mrtvý úsměv, česky 1970) z roku 1952 a The Far Side of the Dollar (Protější strana dolaru) z roku 1965 Jeho mistrovským dílem je však zřejmě The Chill (Zamrazení, česky 1994) z roku 1964 Chcete-li se o tomto fascinujícím autorovi dozvědět více, vřele vám doporučuji jeho životopis Ross Macdonald z pera Torna Nolana.

U stojánku na konci příletové dráhy na mě čekal muž. Rozhodně nevypadal jako člověk, kterého bych tu očekával. Měl na sobě umazanou béžovou větrovku, pytlovité kalhoty a klobouk stejně zmačkaný a pochybný jako obličej Podle prošedivělých vlasů a vrásek kolem očí mu muselo být dobrých čtyřicet Jeho tmavé vyhýbavé oči neustále těkaly sem a tam, jako by se chtěly vyhnout ublížení. Usoudil jsem, že tomuhle člověku ubližovali hodně a škaredě

„Vy jste Archer?“

Řekl jsem, že ano, a podal mu ruku, jenže on nevěděl, co si s ní počít. Podezíravě si ji prohlížel, jako bych se mu pokoušel nasadit judistický chvat, a ruce stále nechával v kapsách větrovky.

„Já jsem Harry Nemo,“ zakňoural nevraživě. Musel vynaložit docela slušné úsilí, aby ze sebe to jméno vymáčkl. „Bratr mi říkal, že se tu mám pro vás zastavit. Můžem teda jet?“

„Jen co si vyzvednu zavazadla.“

U přepážky v prázdné čekárně jsem si vyzvedl cestovní brašnu. Na svou velikost byla velice těžká. Kromě kartáčku na zuby a náhradního povlečení totiž obsahovala i dvě zbraně s municí. Osmatřicítku pro nenadálou práci a záložní automatickou dvaatřicítku.

Harry Nemo mě venku odvedl ke svému autu. Byl to na míru dělaný vůz pro sedm lidí, dlouhý a černý jako smrt. Čelní okno i boční okénka byla velice silná a měla nažloutlý nádech neprůstřelného skla.

„Čekáte, že po vás budou střílet?“

„Po mně ne.“ Nemo se zasmušile usmál. „Tohle je Nickovo auto.“

„A proč Nick nepřijel sám?“

Nemo se rozhlédl po opuštěném poli. Letadlo, jímž jsem přiletěl, se nyní změnilo v blýskavou tečku na obloze nad rudým sluncem. Jediným člověkem v dohledu byl dispečer v řídicí věži. Nemo se ke mně přesto důvěrně naklonil a zašeptal:

„Nick je vystrašený jako zajíc. Má strach vyjít z domu. Už od dnešního rána.“

„A co se dnes ráno stalo?“

„On vám to neřekl? Vždyť jste s ním mluvil telefonem.“

„Moc mi toho neprozradil. Říkal jen, že si chce na šest dní najmout tělesného strážce, než vypluje jeho loď. Neřekl mi proč.“

„Protože ho chtějí zastřelit, proto. Dneska ráno si vyšel na pláž. Má za rančem takovou soukromou pláž a ráno si tam o samotě vyrazil se trochu vykoupat. Jenže po něm z vršku útesu začal někdo střílet. Pětkrát nebo šestkrát. On byl zrovna ve vodě, víte, takže neměl při ruce žádnou bouchačku. Říkal, že kulky šplouchaly všude kolem něj jako nějaké kroupy. Potopil se a plaval pod vodou na volné moře. Naštěstí je dobrý plavec, protože jinak by se z toho nedostal. Není divu, že je vyplašený. Znamená to totiž, že už ho vyšťárali, víte?“

„Kdo ,oni’, jestli to není rodinné tajemství?“

Nemo se otočil od volantu a zadíval se mi do očí. Dech měl kyselý a pohled nevěřícný. „Prokrista, vy nevíte, co je Nick zač? On vám to neřekl?“

„Pěstitel citronů, ne?“

„To je až teď.“

„A čím býval předtím?“

Zatrpklý zbědovaný obličej se opět stáhl. „Neměl bych tolik mlít hubou. Jestli bude chtít, poví vám to sám.“

Dvě stovky koní nás se škubnutím odlepily od obrubníku. Během celé jízdy jsem držel těžkou koženou brašnu na klíně. Nemo jel tak, jako by pro něj řízení automobilu představovalo jedinou věc v životě, kterou si doopravdy užívá — jako by ve svém zaujetí téměř splynul s motorem. Řítili jsme se po silnici, po nějaké době jsme odbočili a začali stoupat mezi pravidelně osázenými citronovníkovými háji. Zapadající slunce se rudě lesklo na úpatí svahu.

Než jsme dorazili na místo, sjeli jsme z asfaltové silnice na soukromou příjezdovou cestu, která se táhla rovně jako pěšinka mezi tmavě zelenými stromy. Asi po kilometru jsme přijeli k nízkému domu na mýtině.

Dům z betonu a kamení měl plochou střechu a připojenou garáž. Všechna okna byla zatažená těžkými závěsy. Celý dům obklopovaly dobře udržované keře a trávník obehnaný třímetrovým drátěným plotem s ostnatým drátem na vrcholu.

Nemo zastavil před zavřenou branou zajištěnou visacím zámkem a zatroubil. Když se nic nedělo, zatroubil ještě jednou.

Asi v polovině cesty mezi domem a branou se cosi vyplazilo z křoví. Byl to muž, který se velmi pomalu sunul po rukou a kolenou. Hlavu měl přitom svěšenou téměř až k zemi a na jedné straně sytě červenou, jako by upadl do barvy. Na štěrkové příjezdové cestě se za ním táhla nepravidelná rudá stopa.

„Nicku!“ vykřikl Harry Nemo a vyškrábal se z auta. „Co se stalo, Nicku?“

Plazící se muž zvedl těžkou hlavu a podíval se na nás. Nemotorně vstal a vyrazil naším směrem — nohy se mu přitom klátily a podlamovaly jako nějakému obrovskému nemluvněti, které se učí chodit. Hlasitě a ztěžka oddechoval a díval se na nás pohledem plným strašlivé beznaděje. Nakonec zemřel na nohou a v chůzi. Než stačil dopadnout na štěrk, viděl jsem, jak se mu proměnila tvář.

Harry Nemo přelezl plot jako nějaká znuděná opice a roztrhl si přitom o ostnatý drát kalhoty. Poklekl vedle bratra, otočil ho a přiložil mu dlaň na prsa. Po chvíli se postavil a zavrtěl hlavou.

To už jsem měl otevřenou brašnu a v ruce držel revolver. Vyrazil jsem k bráně. „Otevřete, Harry.“

Jenže ten stále dokola opakoval: „Dostali ho,“ a několikrát se přitom pokřižoval. „Špinaví bastardi.“

„Otevřete,“ řekl jsem znovu.

Nemo našel v kapse mrtvého bratra kroužek s klíči a odemkl visací zámek. Naše plíživé kroky na štěrku tiše chroupaly. Pohlédl jsem na úlomky štěrku v očích Nickyho Nemá a na průstřel v jeho spánku.

„Kdo ho dostal, Harry?“

„Já nevím. Fats Jordán nebo Artie Castole nebo Faronese. Musel to být někdo z nich.“

„Purpurový gang.“

„Přesně tak. Nicky jim ve třicátých letech dělal pokladníka. On byl tím, kdo se nikdy nedostal do novin. Měl pod palcem výplaty. A když policie celý gang rozprášila, zůstaly mu nějaké peníze v bezpečnostní schránce. Byl jediný, kdo jim unikl.“

„Kolik to bylo peněz?“

„To mi Nicky nikdy neřekl. Já jen vím, že sem přišel už před válkou a koupil tu tisíc akrů pozemků s citronovníky. Trvalo jim patnáct let, než ho vyslídili. Ale on vždycky věděl, že se jim to nakonec podaří. Věděl to.“

„Artieho Castolu pustili loni na jaře z Rocku.“

„To mi povídejte. Přesně v té době si Nicky koupil tohle neprůstřelné auto a postavil tu plot.“

„Jdou taky po vás?“

Nemo se rozhlédl po potemnělých keřích a zadíval se na oblohu. Táhly se po ní pruhy červánků, jako by i slunce zemřelo násilnou smrtí.

„Já nevím,“ odpověděl nervózně. „Nemají důvod. Jsem čistej jako lilie. Ve vydírání jsem nikdy nejel. Aspoň ne od mládí. Žena mě donutila sekat dobrotu, víte?“

„Radši pojďme dovnitř a zavolejme policii,“ řekl jsem.

Hlavní dveře byly o pár centimetrů pootevřené. Podle hrany jsem poznal, že jsou opancéřovány čtvrtcoulovým ocelovým plátem. Harry přetavil moje myšlenky ve slova.

„Proč, ksakru, chodil ven? Uvnitř byl přece absolutně v bezpečí.“

„Bydlel tady sám?“

„Víceméně sám.“

„Co to znamená?“

Harry předstíral, že mě neslyší, ale já se k odpovědi dobral i bez něj. Když jsem se podíval přes obloukové dveře do obývacího pokoje, zahlédl jsem plášť z leopardí kůže přehozený přes opěradlo klubovky. Kromě toho ležely v popelnících kromě vykouřených doutníků také nedopalky cigaret s načervenalým koncem.

„Byl Nicky ženatý?“

„To zrovna ne.“

„Vy tu ženu znáte?“

„Ne-é.“ Viditelně lhal.

Kdesi za silnými stěnami domu se ozvalo zavrzání pér, dunivá rána, zlomené zakašlání chladného motoru a zachroupání pneumatik ve štěrku. Dorazil jsem ke dveřím právě včas, abych viděl, jak se po příjezdové cestě řítí od domu třešňově červený kabriolet. Měl staženou střechu a za volantem upjatě seděla drobná dívka se světlými vlasy. Strhla řízení kolem Nickova těla a se skřípějícími brzdami dorazila k bráně. Mířil jsem na pravou zadní pneumatiku, ale netrefil jsem. Vtom se za mnou objevil Harry a strhl mi ruku s revolverem dolů, než jsem stačil vystřelit znovu. Kabriolet zmizel směrem k dálnici.

„Nechte ji,“ řekl Harry.

„Kdo to je?“

Harry se nad mou otázkou zamyslel a jeho pomalý mozek přitom téměř slyšitelně cvakl. „Já nevím. Jedna šlápota, kterou Nicky někde sbalil. Jmenuje se Flossie nebo Florrie nebo tak nějak. Nemusíte si s ní lámat hlavu, ona Nickyho nezastřelila.“

„Vy ji znáte docela dobře, že jo?“

„Houbeles. Já se Nickymu do ženských nepletu.“ Harry se pokusil předstírat vztek, který by jeho silná slova doprovázel, ale neměl na to materiál. Jediné, co dokázal vykouzlit, byla nevrlost. „Poslyšte, pane, proč tu vlastně ještě okouníte? Chlap, který si vás najal, je mrtvý.“

„Tak například jsem ještě nedostal zaplaceno.“ „O to se postarám.“

Odklusal přes trávník k tělu a vrátil se s peněženkou z aligátoří kůže. Byla naditá penězi. „Kolik?“

„Stovka bude stačit.“

Podal mi stodolarovou bankovku. „A teď koukejte odprejsknout, Usámo, než sem dorazí zákon.“

„Potřebuju odvoz.“

„Vezměte si Nickyho auto. On už ho nebude potřebovat. Můžete ho zaparkovat na letišti a klíč nechat na přepážce.“

„Můžu, jo?“

„Jasně. Říkám vám, že můžete.“

„A nenakládáte s bratrovým majetkem trochu lehkovážně?“

„Teď je to můj majetek, kámo.“ Vtom ho napadla zářná myšlenka a rozhodila mu tvář. „A kromě toho, jak jinak byste chtěl z mého pozemku zmizet?“

„Já tady zůstávám, Harry. Líbí se mi tu. Vždycky tvrdím, že je to člověk, kdo utváří charakter místa.“

V ruce jsem stále držel revolver. Harry na něj pohlédl. „Běžte k telefonu, Harry. A zavolejte policii.“

„Kdo si myslíte, že jste, že mi tady poroučíte? Mně už nikdo rozkazovat nebude, rozumíte?“ Zadíval se přes rameno na tmavý beztvarý objekt na trávníku a jedovatě si odplivl.

„Jsem občan, který pracuje pro Nickyho. Ne pro vás.“

Harry velmi náhle změnil tón. „A kolik bych musel přidat, abyste dělal pro mě?“

„To záleží na druhu práce.“

Nickyho bratr začal probírat aligátoří peněženku. „Tady je další stovka. Když už tu musíte okounět, pomlčte laskavě o té dámě, eh? Platí?“

Neodpověděl jsem. Pouze jsem převzal peníze a strčil si je do zvláštní kapsy. Harry mezitím zavolal okresnímu šerifovi.

Před příjezdem šerifových lidí ještě vysypal popelníky a nacpal plášť z leopardí kůže do dřevěné bedny. Já seděl opodál a pozoroval ho.

Následující dvě hodiny jsme strávili ve společnosti velkohubých šerifových lidí. Byli naštvaní na mrtvého, protože jeho minulost přitahovala kulky. Byli naštvaní na Harryho, protože je jeho bratr. A v duchu byli naštvaní i na sebe, protože byli nezkušení a neschopní. Dokonce neobjevili ani ten plášť.

Harry Nemo nejdříve odjel na soud. Počkal jsem, až odtamtud vyjde, a pěšky jsem ho sledoval domů.

V místě, kde šikmá palma skláněla svou střapatou hlavu nad chodník, se rozkládal dvůr lemovaný narychlo postavenými hrázděnými chajdami. Harry zamířil tím směrem a vešel do první z nich. Světlo zevnitř mu ozářilo obličej. Zároveň jsem slyšel, jak mu cosi říká neznámý ženský hlas. Pak se ovšem zavřely dveře a světlo i zvuk ustaly.

Na protější straně dvora se tyčil starý domek se sedlovou střechou a zatlučenými okny. Přešel jsem přes ulici a usadil se ve stínu jeho verandy, abych odtud sledoval chajdu Harryho Nema. O tři cigarety později vyšla z chajdy vysoká žena v tmavém kloboučku a světlém plášti, hbitě zamířila za roh a ztratila se z dohledu. Když jsem vykouřil další dvě cigarety, objevila se na rohu na mé straně ulice a stále docela chvátala. Všiml jsem si, že nese pod paží velkou slaměnou kabelku. Její obličej vypadal pod pouličním osvětlením protáhle a kamenně.

Sešla z ulice a vyrazila po rozbitém chodníku k verandě, kde jsem se právě ve stínu otíral o stěnu. Schody pod jejími rozhodnými kroky hlasitě vrzaly. Strčil jsem ruku do kapsy, položil ji na revolver a čekal. Se strnulou sebejistotou desátnice pochodující v čele ženské pomocné čety pak žena přešla přes verandu až ke mně. Její tělo vrhalo ve světle nárožní lampy vysoký tenký stín. Ruku držela ve slaměné kabelce, jejíž konec mířil na můj žaludek. Její zastíněný obličej se leskl slzami a vyceněnými zuby.

„Na vašem místě bych nic nezkoušela,“ oslovila mě. „Mám tady pistoli s odjištěnou pojistkou a rozhodně z ní umím střílet, pane.“

„Blahopřeji.“

„Nedělám si legraci.“ Její hluboký kontraalt se o krapánek zvedl. „Rychlá střelba bývala mou specialitou. Tak radši vytáhněte ty ruce z kapes.“

Ukázal jsem jí prázdné ruce. Žena velice rychlými pohyby zbavila mou kapsu zátěže v podobě revolveru a zběžně mě prošacovala.

„Kdo jste, pane?“ zeptala se, když konečně ustoupila. „Arturo • Castola být nemůžete, na to nejste dost starý.“ ;„Vy jste policistka?“

„Otázky tady budu klást já. Co tady děláte?“

„Čekám na jednoho přítele.“

„Jste lhář. Už hodinu a půl sledujete můj dům. Dívala jsem se na vás z okna.“

„A tak jste šla a koupila si pistoli?“

„Přesně tak. Sledoval jste Harryho domů. Já jsem jeho žena a chci vědět, proč jste to dělal.“

„Harry je ten přítel, na kterého čekám.“

„V tom případě jste dvojnásobný lhář. Harry se vás bojí. Nejste jeho přítel.“

„To záleží na Harrym. Jsem detektiv.“

Žena si odfrkla. „To zrovna. Kde máte odznak?“

„Já jsem soukromý detektiv,“ řekl jsem. „Identifikační průkaz mám v náprsní kapse.“

„Ukažte mi ho. A nezkoušejte žádné triky.“

Vytáhl jsem fotokopii. Žena si ji přidržela na světle z ulice a pak mi ji vrátila. „Takže jste detektiv. Ale se svou sledovací technikou byste měl něco udělat. Jste strašně nápadný.“

„Netušil jsem, že mám co dělat s policistkou.“

„Byla jsem policistka,“ řekla žena. „Už nejsem.“

„V tom případě mi vraťte tu osmatřicítku. Stála mě sedmdesát dolarů.“

„Nejdřív mi řekněte, proč vás můj manžel zajímá. Kdo si vás najal?“

„Váš švagr Nick. Dnes mi volal do Los Angeles, že potřebuje na týden tělesného strážce. To vám Harry neřekl?“

Žena neodpověděla.

„Ale než jsem k Nickovi dorazil, už žádnou ochranku nepotřeboval — ostatně ani nic jiného. A tak jsem si řekl, že tu ještě zůstanu a zjistím o jeho smrti, co se dá. Koneckonců to byl můj klient.“

„Měl byste si vybírat klienty pečlivěji.“

„A co vy švagry?“

Žena škrobeně zavrtěla hlavou. Vlasy, které se jí vysmekly zpod kloboučku, byly téměř bílé. „Já nenesu zodpovědnost za Nicka ani za nic, co s ním souvisí. Mou zodpovědností je Harry. Poznala jsem ho při výkonu služby a udělala z něj poctivého člověka, rozumíte? Vytrhla jsem ho z detroitských vyděračských kruhů a přivedla ho sem. Od bratra jsem ho sice úplně odříznout nedokázala, ale od té doby, co jsme se vzali, se nedostal do problému. Ani jednou.“

„Až teď.“

„Harry v žádných problémech není.“

„Zatím ne. A ne oficiálně.“

„Jak to myslíte?“

„Vraťte mi bouchačku a schovejte tu svou. Nemůžu mluvit do železa.“

Paní Nemová zaváhala. Vypadala jako sklíčená a znepokojená žena pod tlakem. Přemýšlel jsem, jaká hříčka osudu nebo psychický úlet ji přiměly ke sňatku s gangsterem, a usoudil jsem, že to musela být láska. Jedině láska vyšle ženu do potemnělé ulice na schůzku s neznámým ozbrojeným chlapem. Paní Nemová měla koňskou hlavu, stárla a nebyla nijak pohledná, ale rozhodně měla odvahu.

Podala mi revolver. Dotek pažby mě konejšivě pohladil na dlani. Zastrčil jsem zbraň do kapsy. Na ulici se objevila tlupa poflakujících se černošských kluků, kteří hulákali a bezcílně na sebe pohvizdovali.

Paní Nemová se ke mně naklonila — byla téměř stejně vysoká jako já — a hlubokým sykavým hlasem procedila mezi zuby:

„Harry nemá s bratrovou smrtí nic společného. Jste blázen, jestli si to myslíte.“

„Jak si můžete být tak jistá, paní Nemová?“

„Harry by to jednoduše nedokázal. Já ho znám, mám ho přečteného jako knihu. I kdyby k tomu měl dost odvahy, což nemá, neodvážil by se na Nickovu vraždu ani pomyslet. Pochopte, Nick byl jeho starší bratr, to on byl v rodině úspěšný.“ Její hlas pohrdlivě zachraptěl. „Přes všechno, co jsem dělala nebo mu říkala, Harry Nickyho uctíval až do úplného konce.“

„Tyhle bratrské city jsou někdy dost dvousečné. A Harry mohl hodně získat.“ „Ani cent. Nic.“ „Je to přece Nickův dědic, ne?“

„Dokud zůstane ženatý se mnou, tak není. Nedopustím, aby se špinavých peněz Nicka Nema třeba jen dotkl. Je to jasné?“ „Mně to jasné je. Ale je to jasné i Harrymu?“

„Dala jsem mu to mnohokrát velmi zřetelně najevo. A i tak je to i úplně směšné. Harry by na svého drahocenného bratra nikdy nevztáhl ruku.“

„Třeba to neudělal on sám. Mohl si na to někoho najmout. Vím,  že někoho kryje.“

„Koho?“

„Jednu blondýnu, která odjela z domu po našem příjezdu. Ujela v třešňovém kabrioletu. Harry ji znal.“

„V třešňovém kabrioletu?“

„Ano. Říká vám to něco?“

„Ne. Nic konkrétního. Určitě šlo o některou z Nickových holek.“

„Vždycky měl nějakou holku.“

„Ale proč by ji Harry kryl?“

„Jak to myslíte, že ji kryl?“

„Nechala v domě plášť z leopardí kůže. Harry ho ukryl a zaplatil mi, abych to neříkal policii.“

„To že udělal?“

„Ledaže bych měl vidiny.“

„To jste možná měl. Protože jestli si myslíte, že Harry té holce zaplatil, aby Nicka zastřelila, nebo že…“

„Já vím. Nemusíte to říkat. Jsem blázen.“

• Paní Nemová mi položila na rameno tenkou ruku. „Ať je to, jak chce, Harryho vynechte. Prosím vás. Už tak mám plné ruce práce, abych ho zvládla. Je horší než můj první manžel. Ten byl pro změnu opilec, věřte nebo ne.“ Pohlédla na osvětlenou chajdu na druhé straně ulice a já spatřil polovinu jejího hořkého úsměvu. „Docela by mě zajímalo, co nutí ženu jako já letět na takové ztroskotance.“

„To já nevím, paní Nemová. Ale dobře — Harryho vynechám.“ Neměl jsem však v úmyslu Harryho vynechávat. Když se paní Nemová vrátila do chajdy, vyrazil jsem po ulici a ve třech čtvrtinách bloku jsem zaujal novou polohu ve vchodu jedné čistírny. Tentokrát jsem nekouřil. Dokonce jsem se ani nehýbal s výjimkou občasného pohledu na hodinky.

Zhruba kolem jedenácti světla za žaluziemi Nemovy chajdy pohasla. Krátce před půlnocí se otevřely hlavní dveře a vyklouzl z nich Harry. Rozhlédl se po ulici a vykročil. Prošel asi dva metry kolem mého potemnělého vchodu a pohyboval se přitom rychle a kradmo.

Velice opatrně jsem ho s dostatečným odstupem sledoval až do města, kde zmizel v osvětleném vjezdu do celonoční garáže. O pár minut později z ní vyjel v předválečném chevroletu.

Moje peníze hlídače oslovily. Vybral jsem si předválečného buicka, který to ještě vytáhl na sto dvacet, což jsem si ověřil ihned po výjezdu na dálnici. K odbočce na soukromou příjezdovou cestu Nicka Nema jsem dorazil právě včas, abych viděl, jak se k potemnělému ranči blíží reflektory Harryho auta.

Zhasl jsem světla a zaparkoval vedle cesty asi sto metrů pod odbočkou tak, že jsem stál čelem k ní. Za pár minut se chevrolet objevil znovu. Harry stále seděl na předním sedadle sám. Sledoval jsem ho naslepo až na dálnici a teprve poté jsem se odvážil rozsvítit světla. Jeli jsme po dálnici na okraj města.

Uprostřed čtvrti skládající se z motelů a zábavních podniků odbočil Harry na boční silnici a projel pod neonovým nápisem oznamujícím do tmy KARAVANOVÝ KEMP. Karavany stály podél vyschlého koryta potoka. Chevrolet zastavil před jedním z nich, v němž se stále ještě svítilo. Harry vystoupil z auta a pod paží nesl skvrnitý raneček. Došel ke karavanu a zaklepal na dveře.

Dojel jsem na další roh, otočil auto a znovu čekal. Když Harry opět nasedl do chevroletu, projel pod neonovým nápisem a zamířil na dálnici, nechal jsem ho jet.

Vystoupil jsem z auta a vyrazil podél koryta k osvětlenému karavanu se zataženými okny. U vzdálenější strany parkoval třešňově červený kabriolet. Zaklepal jsem na hliníkové dveře.

„Harry?“ ozval se dívčí hlas. „To jsi ty, Harry?“

Zamumlal jsem cosi nesrozumitelného. Dveře se otevřely a vykoukla z nich světlovlasá dívka. Byla velice mladá, ale její kulaté modré oči byly ztěžklé a zastřené kocovinou, případně výčitkami. Měla na sobě pouze nylonové kombiné.

„Co je?“

Pokusila se zavřít dveře, ale já je přidržel otevřené.

„Zmizte odsud. Nechte mě být. Budu křičet.“

„Tak dobře. Křičte.“

Dívka otevřela ústa, ale žádný zvuk z nich nevyšel, a tak je opět zavřela. Její ústa byla masitá a vzdorovitá. „Kdo jste? Policajt?“

„Jste docela blízko. Půjdu dovnitř.“

„No tak pojďte dovnitř, zatraceně. Já nemám co skrývat.“

„To vidím.“

Protáhl jsem se kolem ní. V jejím dechu bylo suché martini. Drobná místnost se skládala z hromady ženských svršků — hedvábných, kašmírových, tvídových a lehounkých nylonových. Některé se válely na podlaze, jiné se sušily na šňůře. Na kavalci ležel plášť z leopardí kůže a civěl na mě bezpočtem smělých očí. Dívka ho sebrala a přehodila si ho přes rameno. Její nervózní ruce začaly bezděčně vybírat z kožešiny kousíčky dřeva.

„Harry vám prokázal laskavost, že jo?“ řekl jsem.

„Možná ano.“

„A vy mu taky prokazujete laskavosti?“

„Jaké například?“

„Například že jste oddělala jeho bratra.“

„Tak to jste úplně vedle, pane. Já měla strýčka Nicka moc ráda.“

„Tak proč jste ujela z místa vraždy?“

„Propadla jsem panice,“ řekla dívka. „To se stane každé holce. Když to koupil, tak jsem zrovna spala, víte, přesněji řečeno jsem byla v opici. A pak jsem zaslechla výstřel. Probudilo mě to, ale přesto mi chvíli trvalo, než jsem se vzpamatovala a vystřízlivěla natolik, abych se dokázala obléct. A než jsem se pak doštráchala k oknu v ložnici, byl už Harry zpátky s nějakým chlápkem.“ Pohlédla mi do tváře. „Ten chlápek jste byl vy?“

Přikývl jsem.

„Myslela jsem si to. V tu chvíli jsem si říkala, že jste policajt. Viděla jsem, jak Nick leží celý zkrvavený na příjezdové cestě, dala jsem si dohromady dvě a dvě a vycítila průšvih. Těžký průšvih pro mě, jestli okamžitě nevypadnu. A tak jsem vypadla. Nebylo to ode mě hezké, zvlášť po tom, co pro mě Nick znamenal, ale byla to jediná rozumná věc. Musím myslet na kariéru.“

„Co je to za kariéru?“

„Modeling. A herectví. Strýček Nick mě chtěl poslat na školy.“

„Jestli se mnou nebudete mluvit, završím vaše vzdělání ve věznici v Coroně. Kdo Nicka zastřelil?“

V jejím hlase se ozval slabý nádech zděšení. „Říkám vám, že nevím. Ležela jsem v bezvědomí v ložnici. Nic jsem neviděla.“

„Proč vám sem Harry vezl ten plášť?“

„Nechtěl, abych se do toho namočila. Je to přece můj otec.“

„Harry Nemo je váš otec?“

„Ano.“

„Musíte to na mě zkoušet líp. Jak se jmenujete?“

„Jeannine. Jeannine Larueová.“

„Jestli je Harry váš otec, jak to že se nejmenujete Nemová? A proč mu říkáte Harry?“

„Totiž, on je můj nevlastní otec.“

„Jasně,“ řekl jsem. „A Nick byl opravdu váš strýc a vy jste u něj byla jen na takové rodinné sešlosti.“

„Nebyl to můj pokrevní příbuzný. Ale vždycky jsem mu říkala strýčku.“

„Jestli je Harry váš otec, jak to že u něj nebydlíte?“

„Kdysi jsem u něj bydlela. Opravdu. Vážně vám teď říkám pravdu. Jenže jsem musela vypadnout kvůli té jeho staré. Jeho stará mě nenávidí. Je strašně slušňácká, strašně suchopárná. Nesnese, aby se holka trochu pobavila. A jenom proto, že můj táta byl ochmelka…“

„Jaká je vaše představa zábavy, Jeannine?“

Pohodila mým směrem natupírovanými vlasy. Vyvanul z nich těžký parfém, který mohl stát tolik co stejné množství krve. Odhalila perleťové rameno a usmála se umělým úsměvem šlápoty. „A jaká tvoje? Možná bychom to spolu mohli rozjet.“

„Myslíš tak, jako jsi to rozjížděla s Nickem?“

„Ty seš hezčí než on.“

„Doufám, že jsem taky chytřejší. Je Harry vážně tvůj nevlastní táta?“

„Klidně se ho zeptej, když mi nevěříš. Zeptej se ho. Bydlí v domku na Tule Street — číslo si nepamatuju.“

„Já vím, kde bydlí.“

Jenže Harry nebyl doma. Klepal jsem na dveře hrázděné chajdy, ale nikdo mi neodpovídal. Otočil jsem koulí a zjistil, že dveře jsou odemčené. Za nimi svítilo světlo, zatímco ostatní domky na dvoře byly potemnělé. Půlnoc odbila už hezky dávno a ulice byla liduprázdná. Vešel jsem do chajdy, ale ještě před sebou jsem raději nechal jít svůj revolver.

Žárovka u stropu vrhala světlo na sporý a otlučený nábytek a notně sešlapaný koberec. Kromě obývacího pokoje obsahoval domek také ložnici o velikosti kumbálu a vestavěnou kuchyňku. Vše v tomto chudobném bytě však bylo až dojemně čisté. Na stěnách visela mravní ponaučení a jediný obrázek — fotografie vlasaté dívky v dívčích společenských šatech. Byla to Jeannine v době, kdy ještě nechápala, že pohlednou tváří a elegantním tělem si může vydělat na věci, které chce. Které si myslí, že chce.

Z nějakého důvodu se mi udělalo špatně. Vyšel jsem ven. Kdesi v dálce se ozval zvuk starého motoru. Jeho brumlání v nočním městě postupně sílilo a zanedlouho se pod pouliční lampou na rohu ulice objevil vypůjčený chevrolet Harryho Nema. Přední kola sebou smýkala sem a tam, jedno z nich těsně před chajdou vyjelo na obrubník a auto zastavilo v mírně opilecké poloze.

Přešel jsem přes chodník a otevřel dveře. Harry seděl za volantem a zoufale se ho držel, jako by bez něj ztratil rovnováhu. Hrudník měl celý zkrvavený a také jeho ústa byla zalitá sytou krví. Otevřel je a mokvavě přes ně utrousil:

„Dostala mě.“

„Kdo vás dostal, Harry? Jeannine?“

„Ne. Ta ne. Ale kvůli ní se to stalo. Říkali jsme si o to.“

Tohle byla jeho poslední slova. Zachytil jsem jeho tělo právě ve chvíli, kdy bokem padalo ze sedadla. Položil jsem je na chodník, aby je zde našel místní pochůzkář.

Nato jsem odjel přes celé město do karavanového kempu. V Jeannine karavanu stále svítilo světlo, které pronikalo skrz závěsy v oknech. Rozrazil jsem dveře.

Jeannine si právě na kavalci balila kufr. Ohlédla se na mě přes rameno a ztuhla. Světlovlasou hlavu měla sklopenou na stranu jako bázlivý pták hypnotizovaný revolverem v mé ruce.

„Kampak máš namířeno, holka?“

„Pryč z tohohle města. Padám odsud.“

„Nejdřív mi musíš něco vysvětlit.“

Dívka se napřímila „Už jsem ti řekla všechno, co vím. A tys mi to nevěřil. Tak co je, copak jsi s Harrym nebyl?“

„Byl. Harry je mrtvý. Celá tvoje rodina hyne jako mouchy.“

Jeannine se napůl otočila a schlíple se posadila na neustlanou postel. „Mrtvý? A ty myslíš, že jsem to udělala já?“

„Myslím, že víš, kdo to byl. Harry mi před smrtí řekl, že se to všechno stalo kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“ Vytřeštila oči v předstírané naivitě, ale kdesi za nimi se ukrývala rychlá a zoufalá myšlenka. „Chceš říct, že jsem Harryho smrt zavinila já?“

„Harryho i Nickovu. Zastřelila je jistá žena.“

„Probůh,“ ulevila si Jeannine. Zoufalá myšlenka za jejíma očima se přetavila v jistotu. Kterou jsem s ní sdílel.

Bolestné ticho přerušil hluk velkého naftového motoru, který se plahočil po dálnici.

„Ta potrhlá stará ropucha,“ řekla Jeannine do jeho burácení. „To ona zabila Nicka.“

„Mluvíš o své matce. O paní Nemové.“

„Jo.“

„Tys viděla, jak ho zastřelila?“

„Ne. Byla jsem pod obraz, jak už jsem ti říkala. Ale tento týden jsem ji tam zahlídla, jak pozoruje dům. Vždycky mě sledovala jako ostříž.“

„To proto ses chystala odjet z města? Protože jsi věděla, že Nicka zabila ona?“

„Možná jo. Nevím. Zakázala jsem si na to myslet.“

Její modravý pohled se přesunul ode mě na cosi za mnou. Otočil jsem se a viděl, že ve dveřích stojí paní Nemová a na neduživých prsou drží slaměnou kabelku.

Její pravá ruka zajela do kabelky, ale to už jsem ji střelil do pravé paže. Opřela se o zárubeň a levou rukou si chytila bezvládně visící končetinu. Její obličej vypadal jako žulový masiv, v jehož puklinách jsou uvězněny dvě živoucí oči.

Nakonec k zemi upustila laciný revolver ráže dvaatřicet. Niklové pokovování bylo ošoupané a zrezivělé. Otočil jsem válcem. Z revolveru byla vypálena jediná rána.

„Tím se vysvětluje Harry,“ poznamenal jsem. „Nicka jste z téhle zbraně nezastřelila, rozhodně ne na takovou vzdálenost.“

„Ne.“ Paní Nemová sklopila pohled ke krvácející paži. „Na Nicka Nema jsem si vzala starou služební pistoli. Jakmile jsem ho zabila, hodila jsem ji do moře. Netušila jsem, že se mi nějaká zbraň ještě bude hodit. Tenhle malý sebevražedný revolver jsem si koupila až dnes večer.“

„Na Harryho?“

„Na vás. Myslela jsem, že po mně jdete. Dokud jste mi to neřekl, netušila jsem, že Harry o Nickovi s Jeannine něco ví.“

„Jeannine je vaše dcera z prvního manželství?“

„Moje jediná dcera.“ Otočila se k dívce. „Udělala jsem to pro tebe, Jeannine. Už jsem toho viděla příliš mnoho — jaké strašlivé věci se mohou stát.“

Dívka neodpověděla.

„Už chápu, proč jste zabila Nicka,“ řekl jsem. „Ale proč musel zemřít i Harry?“

„Nick mu platil,“ vysvětlila paní Nemová. „Nick mu za Jeannine platil. Před hodinou jsem našla Harryho v jednom baru a on se přiznal. Doufám, že jsem ho zabila.“

„Zabila jste ho, paní Nemová. Ale co vás přivedlo sem? Byla snad Jeannine třetí položkou na vašem seznamu?“

„Ne. Ne. Vždyť je to moje dcera. Přišla jsem jí říct, co jsem pro ni udělala. Chtěla jsem, aby to věděla.“

Pohlédla na dívku na posteli. Její oči překypovaly bolestí a láskou. Po chvíli Jeannine pípla užaslým hlasem:

„Mami. Jsi zraněná. Omlouvám se.“

„Pojďme, paní Nemová,“ vyzval jsem ji.

*

RUDÝ JÍL (1996)

Michael Malone

Dingley Falls (Dingley Falls), Handling Sin (Snesitelný hřích), Uncivil Seasons (Neuctivé roční doby) a Time’s Witness (Svědek času) jsou romány, jejichž popularita a věhlas přetrvávají dodnes. Autor Michael Malone jimi názorně ukázal, že beletrie může oslovovat nejen obvyklý okruh čtenářů, ale najít si příznivce i mezi čtenáři populárních románů — včetně těch, kteří v knihkupectvích tráví nejvíce času v oddělení detektivek. Následující povídka získala v roce 1996 Edgarovu cenu a je vrcholnou ukázkou Maloneova stylu.

Nahoře na krátkém svahu se sloupovím podepřená čelní strana soudní budovy tetelila v srpnovém slunci, jako by stála na jezeře. Okolní javory se zelenaly bohatým listím a na kovové tyči schlíple visela vlajka státu Severní Karolína. Na celém okrese Devereux již několik týdnů ležela nelítostná deka sálajícího horka. Podobnému počasí se říkalo „psí dny“ — prý podle hvězdy Sirius, ale to nikdo z nás nevěděl. Mysleli jsme si, že to znamená, že by v takových dnech žádný pes nevylezl ze stínu na ulici — žádný pes s výjimkou poblázněného. Mně bylo toho pozdního srpna roku 1959 deset let. Pamatuji si na to léto právě díky dlouhé vlně veder — a také díky Stelle Doyleové.

Když se otevřely dveře, policisté i advokáti si rychle zakryli rukama obličeje před sluncem a zůstali stát na prahu, jako by je rozpálené světlo zatlačilo zpátky dovnitř. Stella Doyleová vyšla ven jako poslední — po obou stranách ji doprovázeli policisté, kteří ji odvedli k policejnímu vozu, oranžovému jako svíce o Halloweenu. Vůz ji poté odvezl pryč až do doby, než si porota ujasní, co se vlastně před dvěma měsíci v Red Hills přihodilo. Red Hills byl jediný dům v celém okrese, který byl dost velký na to, aby mohl nést vlastní jméno. Právě tam Stella Doyleová — možná — zastřelila svého muže Hugha Doylea.

Rozruch kolem Doyleovy vraždy hýbal celým městem a probudil k životu i nás. Až do atentátu na Johna F. Kennedyho ho žádná jiná senzace nevystřídala. Stáli jsme před soudní budovou, do bot nás pálil žár z rozžhaveného chodníku a trpělivě jsme čekali, až uslyšíme, že paní Doyleová byla shledána vinnou. S námi tam stáli i novináři, protože tato žena nebyla pouze možnou vražedkyní nejzámožnějšího člověka, jakého jsme znali; byla to Stella Doyleová. Filmová hvězda.

Táta mi stiskl dlaní rameno a kolem úst se mu vytvořila napjatá vráska, když mě zatáhl do davu a řekl: „A teď mě poslouchej, kamaráde: až budeš dospělý a někdo se tě zeptá: ,Viděl jsi někdy nejnádhernější ženu, jakou Bůh za tvého života stvořil?’ tak ty, hochu, odpovíš: ,Ano, to štěstí jsem měl, a jmenovala se Stella Dora Doyleová.’“ Jeho hlas zněl zvučněji, aby to všichni v davu slyšeli. „Řekneš jim, že její krása byla tak oslnivá, že spálila všechnu hanbu, kterou se snažili snést na její hlavu — spálila ji tak, až jim sežehla tváře.“

Když táta vyslovoval tato podivná slova, díval se na schody na téměř otylou ženu v černém, kterou drželi dva policisté. Ruce měl přitom složené na modrobílé vestě a prsty zaryté do rukávů košile. Lidé kolem nás se k němu otáčeli a někteří se mu pošklebovali.

Bylo mi za něj trapně, a tak jsem zašeptal: „Ale táti, vždyť je to jen stará vražedkyně. Každý ví, že se opila a zabila pana Doylea. Jednoduše mu prostřelila hlavu pistolí.“

Táta se zamračil. „To nevíš.“

Jenže já jsem pokračoval: „Každý říká, že byla celou dobu tak zlá a opilá, že nenechala ve svém domě bydlet ani jeho rodiče. Přinutila ho vyhodit z domu vlastní mámu a tátu.“

Otec na mě zavrtěl hlavou. „Neslyším rád, když z pusy vypouštíš takové škaredé pomluvy, jasné, Buddy?“

„Ano, pane.“

„Ona Hugha Doylea nezabila.“

„Ano, pane.“

Jeho zachmuření mě vystrašilo, protože bylo tak vzácné. Přistoupil jsem k němu, vzal ho za ruku a zaujal jeho postoj směrem k ostatním. Necítil jsem žádnou oddanost vůči ženě, kterou táta pokládal za tak nádhernou. Ale prostě jsem nikdy nedokázal unést představu, že budu připraven o bezpečí jeho upřímného názoru. Myslím, že od tohoto okamžiku jsem vůči Stelle Doyleové cítil část toho, co cítil táta, a přestože pro mě vposledku možná znamenala méně, hájil jsem ji o to více. Táta nikdy nesdílel mou náklonnost k symbolům.

Schodiště soudní budovy představovala řada širokých a nerovných kamenných desek. Když po nich paní Doyleová scházela dolů, šumění davu ztichlo. Lidé společně ustoupili jako trénovaní tanečníci a utvořili kolem oranžového policejního vozu půlkruh. Reportéři vystrčili dopředu fotoaparáty. Policisté vedli paní Doyleovou tak rychle, že se jí na drolivém kamenném schodišti zachytila bota a herečka upadla přímo na jednoho z nich.

„Je opilá!“ zahulákala vedle mě jakási venkovská žena v pestrobarevných šatech převázaných kouskem nabarveného provázku. Ona i dítě, které kolébala v náručí, byli celí nateklí chudinskou odulostí. „Koukněte na ni,“ poukazovala žena. „Koukněte na ty šaty. Myslí si, že je pořád někde v Hollywoodu.“ Žena vedle ní přikývla a přimhouřila oči pod kšiltem hučky, jaké nosívají rybáři na molech. „Kdybych já šla a zabila manžela, žádnej zazobanej právník by se mě z toho vysekat nesnažil.“ Ohnala se po bzučící mouše.

Nato obě ženy zmlkly stejně jako okolní dav a celý náš půlkruh upřel sluncem oslněné oči na ženu v černém. Ve všech pohledech se přitom zračil úžas, že někoho, kdo stál tak vysoko jako paní Doyleová, může osud strhnout tak nízko.

Paní Doyleová se přidržela pevného opáleného ramena mladého policisty, sehnula se a zkontrolovala podpatek své boty. Černé boty, černý kostým i kabelka a široký černý klobouk — to vše se vůči nám proviňovalo svou módností, okázalou bohatostí a také smrtí. Paní Doylová chvíli stála zaklíněná v horké nehybnosti srpnového vzduchu a pak náhle vyrazila k otevřeným dveřím oranžového policejního vozu a strhla s sebou i oba policisty. Táta vykročil kupředu tak rychle, že se mezera za ním zaplnila dříve, než jsem ho stačil následovat. Prodíral jsem se davem a rozrážel si cestu lokty, až jsem konečně uviděl, že táta drží v jedné ruce slaměný klobouk, zatímco druhou ruku natahuje k vražedkyni. „Stello, jak se máš? Clayton Hayes.“

Když se Stella otočila, spatřil jsem pod jejím kloboučkem jahodově zlatavé vlasy. Rukou prozářenou velkým diamantem si poté sňala tmavé brýle a já pochopil, co měl táta na mysli. Byla nádherná. Její oči měly barvu šeříků, snad jen o něco tmavší. A její pokožka v sobě zadržovala světlo jako vnitřek lastury. Nebyla jako ostatní krásné ženy, protože její krása měla úplně jinou kvalitu. Nikdy jsem neviděl nikoho podobného.

„Jé, Claytone! Proboha živého, to už je let.“

„Ano, opravdu už je to docela dávno,“ řekl táta a podal jí ruku.

Paní Doyleová ji uchopila do obou dlaní. „Vypadáš úplně stejně jako tehdy. Tohle je tvůj syn?“ zeptala se a upřela na mě šeříkové oči.

„Ano, tohle je Buddy. Ada a já máme šest dětí, tři kluky a tři holky.“

„Šest? To už jsme tak staří, Claytone?“ Usmála se. „Říkali mi, že ses oženil s Adou Hackneyovou.“

Jeden z policistů si odkašlal. „Promiň, Claytone, už budeme muset jít.“

„Ještě minutku, Lonnie. Poslyš, Stello, jen jsem ti chtěl říct, že mě strašně mrzí, žes ztratila Hugha.“

Do očí jí vyhrkly slzy. „Udělal si to sám, Claytone,“ řekla.

„Já to vím. Vím, žes to neudělala.“ Táta pomalu pokyvoval hlavou, jak to obvykle dělal, když někoho upřeně poslouchal. „Vím to. Tak hodně štěstí.“

Stella si otřela slzy. „Děkuji ti.“

„Všem říkám, že jsem si tím jistý.“

„Děkuji ti, Claytone.“

Táta znovu přikývl, zaklonil hlavu a věnoval jí pomalý a pokojný úsměv. „Zavolej mně a Adě, když ti budeme moct s něčím pomoct, slyšíš?“ Stella ho políbila na tvář a táta se se mnou uchýlil zpátky do davu plného nepřátelských a lačných obličejů. Stella nasedla do policejního auta, které si pomalu jako slunce začalo prodírat cestu zástupem přihlížejících. Na všechna okénka se lepily fotoaparáty. Po schodech sešel neduživý muž okusující dýmku a zamířil k reportérům vedle nás. „Porotci si poslali pro jídlo,“ oznámil jim. „U těchhle křupanů jeden nikdy neví. Může to dopadnout jakkoliv.“ Svlékl si sako, zmuchlal ho a chytil pod paží. „Ježíši, to je vedro.“

Mladý reportér s řídnoucími vlhkými vlasy s ním nesouhlasil. „Všichni si myslí, že Hollywood je Babylon a ona jeho nevěstka. Hugh Doyle byl místní princ — jeho táta nechal mlýny běžet i ve špatných časech, nebo si to aspoň půlka zdejších záhumenkářů myslí. Usmaží ji. Už za ten klobouček, kdyby za nic jiného.“

„Může to dopadnout jakkoliv,“ zašklebil se muž s dýmkou. „Narodila se v jedné chatrči šest mil odtud. Klobouček neklobouček, pořád je jednou z nich. A i kdyby svého muže skutečně zastřelila, stejně umíral na rakovinu, proboha. Podle mě její hraní nikdy nestálo ani za balíček popcornu, ale že se teda bylo na co koukat, to se musí nechat!“

Když nyní Stella Doyleová odjela, lidé znovu začali cítit horko, a tak se vrátili do stínů, kde mohli až do večerního vánku vyčkávat na rozhodnutí poroty. Táta a já jsme odešli zpátky do našeho nábytkářství na Main Street. Tátovi taky patřilo jedno řeznictví, ale masný průmysl mu příliš nevoněl a ani v něm nebyl nijak zvlášť dobrý, takže podnik provozoval můj nejstarší bratr, zatímco táta sedával ve velkém houpacím křesle mezi mahagonovým ložnicovým nábytkem a jídelními stoly z červeného javoru a četl, případně klábosil s přáteli, kteří se zastavili cestou kolem. Houpací křeslo bylo po pravdě řečeno také na prodej, ale táta v něm už sedával tak dlouho, že to vlastně bylo jeho křeslo. Tři stropní větráky nyní vrněly v teplém stojatém vzduchu a on mi odpovídal na otázky o Stelle Doyleové.

Podle něj se narodila jako Stella Dora Hibbleová u silnice 19 v třípokojovém domku s cínovou střechou, který stál na rudém jílu překrytém betonovými kvádry. Byla to jedna z těch borových barabizen s prohnutou terasou, jejíž majitelé mívají ve zvyku vystavovat na zaneřáděném dvorku rozbité artefakty svých dávných ambicí a sutiny svých nenapravitelně zničených životů jako nějaké vzácné sochy: tu lednici bez dveří, onde rezavé auto nebo spíš hromadu kovu a plastu, která všem řidičům projíždějícím po dálnici oznamuje, že sny nemají dlouhé trvání.

Stellina matka Dora Hibbleová však z nějakého důvodu přesto ve sny věřila. Bývala to pohledná dívka, která se provdala za farmáře a pracovala tvrději, než jí dovolovalo zdraví, protože tvrdá práce byla nezbytnou podmínkou pouhého přežití. Po večerech si paní Hibbleová prohlížela filmové magazíny. Uvěřila, že v této branži je místo pro romantickou lásku, a zatoužila po ní — když už ne pro sebe, tak pro své děti. V sedmadvaceti letech zemřela při pátém porodu. Stelle bylo v té době osm a od dveří ložnice přihlížela, jak matčinu tvář zakrývají tenkým prostěradlem. Ve čtrnácti letech jí zemřel i otec, když se mu v Doyle Mills zasekl stroj. A v šestnácti letech se do ní zamiloval Hugh Doyle mladší, který byl tehdy stejně starý jako ona — a jako můj táta.

„Tys ji taky miloval, táti?“

„To víš, že ano. Všichni kluci ve městě byli ve své době do Stelly Dory zbláznění. I já tomu podlehl, jako všichni ostatní. V sedmé třídě jsme spolu chodili. Na svatého Valentýna jsem jí koupil obrovský pytlík Whitmanových bonbonů. Vzpomínám, že jsem za něj utratil všechny svoje peníze, do posledního centu.“

„A proč jste do ní byli všichni zbláznění?“

„Myslím, že kdybys ke Stelle v určité době nic podobného necítil, musel by ses strachovat, jestli ti v životě něco důležitého neuniklo.“

Pocítil jsem nával příšerné emoce, kterou jsem později definoval jako žárlivost. „Ale copak jsi nemiloval mámu?“

„No, to bylo ještě předtím, než jsem měl to štěstí potkat tvou mámu.“

„Seznámil ses s ní, když přicházela do města po kolejišti, a řekl jsi kamarádům: ,Tohle je holka pro mě a s tou se ožením,’ že jo?“

„Přesně tak, a v obojím jsem měl pravdu.“ Táta se zhoupl ve velkém křesle a ruce si pokojně položil na opěrky.

„A byla do tebe Stella Dora ještě pořád zabouchnutá, když jsi poznal mámu?“

Jeho obličej se zmačkal do okamžitého smíchu. „Kdepak, pane, nebyla. Sotva se podívala na Hugha Doylea, zamilovala se do něj a u něj to bylo stejné. Jenže Stella si vzala do hlavy, že se prosadí ve filmové branži. Hugh ji nedokázal zadržet a myslím, že ona se marně snažila, aby pochopil, co ji tak zoufale nutí odejít.“ „A co ji k tomu nutilo?“

Táta se na mě usmál. „To já nevím, hochu. Co nutí tebe, abys chtěl tak zoufale odejít? Ty přece vždycky říkáš, že půjdeš tamhle nebo onam, že procestuješ celý svět a dojdeš až na Měsíc. Mám dojem, že se Stelle podobáš víc než já.“

„Myslíš, že bylo špatné, když chtěla hrát ve filmech?“ „Ne.“

„A myslíš, že ona ho nezabila?“ „Ano, pane, to si myslím.“ „Někdo ho ale musel zabít.“

„Víš, Buddy, někdy lidé ztratí veškerou naději a odvahu a podlehnou dojmu, že už nemohou žít dál.“ „Jo, já vím. Sebevražda.“

Tátovy boty pravidelně pleskaly do podlahy, jak se jeho křeslo kolébalo sem a tam. „Přesně tak. A teď mi pověz: proč tu vlastně sedíš? Proč nesedneš na kolo a nezajedeš se podívat do parku, jestli tam někdo není?“

„Chci poslouchat o Stelle Doyleové.“

„Tak ty chceš poslouchat. No dobrá. V tom případě nám přines koka-kolu. Nepředpokládám, že by měl někdo v tomhle vedru v plánu koupit si u nás prádelník a pak ho vláčet domů.“

„Měl bys prodávat taky klimatizace, táti. Klimatizace by lidi kupovali.“ „Asi jo.“

A pak mi táta převyprávěl celý příběh. Nebo alespoň svou verzi příběhu. Říkal, že Hugh a Stella se k sobě hodili jako stvoření. Už od začátku celému městu připadalo jasné jako facka, že spousta peněz a spousta krásy k sobě jednoduše patří, a jedině Hugh Doyle se svým dlouhým, uvolněným a lehce bezstarostným krokem byl natolik bohatý, aby tím vyvážil krásu Stelly Dory. Ani Hugh Doyle ji však nedokázal udržet. Byl právě v polovině studií státní univerzity, na která ho jeho otec poslal, než se bude moci se Stellou oženit a přivést ji do vlastního domu, když Stella sekla s prací v salonu krásy Coldsteam a odjela autobusem do Kalifornie. Vydržela tam šest let, než to Hugh konečně nevydržel a vyrazil za ní.

V té době si již všechny dívky v okrese vystřihovaly Stelliny fotografie z filmových žurnálů a četly, jak se na ni usmálo štěstí, jak se provdala za významného režiséra, rozvedla se s ním, jak se poté provdala za velkou filmovou hvězdu a jak se toto manželství rozpadlo ještě dříve. Fotografové bez mrknutí oka vážili cestu až do Thermopylae, aby vyfotografovali místo, kde se narodila. Lidé se jim snažili vysvětlit, že její dům už tady nestojí, protože spadl a místní ho rozebrali na otopové dříví, ale oni místo toho vyfotografovali dům reverenda Ballistera a klidně tvrdili, že Stella vyrostla v něm. Netrvalo dlouho a dokonce i místní dívky postávaly před Ballisterovým domem jako před oltářem a někdy mu i kradly ze dvora květiny. V tomtéž roce, kdy se Stellin nejlepší film Horečka dostal i do místního kina na Main Street, odletěl Hugh Doyle do Los Angeles a získal si ji zpátky. Odvezl ji do Mexika, aby se tam rozvedla se slavným baseballovým hráčem, kterého si vzala po filmové hvězdě. Následně se s ní oženil sám, posadil ji na zaoceánský parník a projel s ní celý svět. Plné dva roky se nikdo z nich v Thermopylae neobjevil. O jejich dvouletých líbánkách si vyprávěl celý okres a Hughův otec se před přáteli nechal slyšet, že je synovým způsobem života znechucen.

Když se ovšem mladý pár konečně vrátil domů, Hugh zamířil rovnou do mlýnů a začal vykazovat zisk. Jeho otec se pak před stejnými přáteli nechal slyšet, jak ho ohromuje, že to Hugh v sobě má. Po jeho smrti však Hugh začal pít a Stella se k němu přidala. Jejich večírky byly stále divočejší a hádky hlasitější. Nebylo tedy divu, že si o nich lidé začali vyprávět. On prý má jiné ženy a Stellu prý zavřeli do léčebny. Manželství Doyleových se údajně rozpadá.

A když pak jednoho červnového rána kráčela služebná do práce na Red Hills, než vypukne dopolední horko, cestou ke stájím o cosi zakopla. Byl to Hugh Doyle — na sobě měl jezdecký oblek a ve spánku dírku. Nedaleko od jeho ruky opatřené rukavicí nalezla policie Stellinu pistoli, již nyní tak rozpálenou od slunce, že se vůbec nedala uchopit. Kuchař vypověděl, že se Doyleovi celou předešlou noc hádali jako pes s kočkou, a Hughova matka policii sdělila, že se Hugh chtěl se Stellou rozvést, ale ona mu to nedovolila. A tak Stellu zatkli. Trvala sice na své nevině, ale byla to její zbraň, byla manželovou dědičkou a navíc neměla alibi. Její proces trval skoro stejně dlouho jako sprnová vlna veder.

Kolem terasy, kde jsme čekali, až se zvedne večerní dusno, prošel soused. „Porota stále zasedá,“ oznámil. Máma na něj mávla, posadila se se mnou na velkou zelenou dřevěnou houpačku, která visela na dvou řetízcích upevněných ve střeše terasy, a zodpověděla mi otázky o Stelle Doyleové. „Ano, ano,“ řekla, „všichni tvrdili, že Stella je mimořádně krásná. Já ji nikdy neznala, takže nemůžu mluvit za sebe.“

„Ale jestli ji táta měl tolik rád, jak to že vás nikdy nepozvali do svého domu a tak?“

„Ona s tvým tátou jenom chodila do školy, nic víc. Navíc je to už docela dávno. Doyleovi nezvali na Red Hills obyčejné lidi, jako jsme my.“

„Proč ne? Tátova rodina přece mívala strašnou spoustu peněz. Aspoň jsi mi to říkala. A táta navíc dneska u soudu přede všemi vykročil přímo k paní Doyleové a řekl jí, aby se vám ozvala, když jí budete moct s něčím pomoci.“

Máma se zasmála způsobem, jakým se tátovým nápadům smála vždycky: jako když holub sedí v hnízdě a je trochu podrážděný, že musí tak dlouho zůstat bez hnutí. „Náš táta by přece nabídl pomoc každému, o kom by si myslel, že se ocitl v nesnázích — bělochovi i černochovi. On je prostě takový; vůbec mu nejde o Stellu Doru Doyleovou. Náš táta je prostě hodný. Zapamatuj si to, Buddy.“

Dobrota představovala tátův provozní kapitál; používal ji místo peněz i ctižádosti a máma nám to často připomínala. Bezpečně v něm uchovávala veškerou laskavost, kterou si sama podle svého názoru nikdy nemohla dovolit. Ona, která neuměla číst ani psát, která od devíti let až do onoho dopoledne, kdy se s ní táta oženil, stála celý den na nohou v továrně na cigarety, byla rozená bojovnice. Chtěla, aby to její děti dotáhly dál než táta. Přesto celá léta po jeho smrti snášela z podkroví zažloutlé a zplesnivělé účetní knihy, ve kterých byly zaevidovány staré faktury v celkové hodnotě přesahující sedmdesát pět tisíc dolarů, jejichž zaplacení táta odmítal vymáhat od lidí v nesnázích. Máma vždy přejela opáleným prstem po hnědých jménech a dlužných částkách, povzdechla si oním hrdě podrážděným holubím způsobem a zavrtěla hlavou nad tátovou bláznivou velkomyslností.

Přes čelní okno jídelny jsem slyšel, jak sestry cvičí na klavír úryvek z Apartmánu. Někdo na druhé straně ulice rozsvítil světlo a pak už jsme zaslechli pleskání tátových bot o chodník, které dnes znělo o něco rychleji než obvykle. Vynořil se za živým plotem a v ruce nesl balíček lesklého papíru z řeznictví, ve kterém každý večer přinášel domů maso. „Právě vynesli rozsudek!“ zavolal šťastně. „Nevinná! Porota to oznámila asi před čtyřiceti minutami. Už ji odvezli domů.“ Máma převzala balíček a posadila tátu na houpačku vedle sebe. „Jo, jo,“ řekla. „Takže ji pustili.“

„Především ji vůbec neměli soudit, Ado, jak jsem to celou dobu každému říkal. Bylo to přesně tak, jak tvrdili její právníci. Hugh odjel do Atlanty, vyhledal lékaře, zjistil, že má rakovinu, a vzal si život sám. Stella vůbec netušila, že je nemocný.“

Máma se poplácala po koleně. „Nevinná; jo jo.“

Táta vydal znechucený zvuk. „Věřila bys, že pár lidí na Main Street se může zbláznit vzteky, protože Stellu pustili?! Adele Simpsonová je celá bez sebe rozhořčením!“

„A tebe to překvapuje?“ zeptala se máma a zavrtěla přede mnou hlavou nad tátovou nevinností.

Při rozmluvě o procesu se stíny rodičů slévaly na dřevěné podlaze terasy, zatímco uvnitř přehrávaly sestry na klavír nekonečné „variace na čínské jídelní hůlky“, jak je napsali dávno zesnulí strašidelní skladatelé.

Za několik týdnů obdržel táta pozvání do Red Hills a dovolil mi, abych šel s ním. Na uvítanou jsme s sebou vzali košík masových taštiček, které máma pro paní Doyleovou upekla.

Jakmile táta projel širokou bílou branou, zjistil jsem, že peníze dokážou změnit i počasí. V Red Hills bylo chladněji než jinde a zdejší tráva byla nejzelenější v celém okrese. Černoch v černém úboru nás uvedl dovnitř a zamířil s námi prostornou chodbou obloženou světle žlutým dřevem do velké místnosti se zavřenými okenicemi. Stella seděla v křesle téměř stejné šeříkové barvy, jakou měly její oči. Na sobě měla volné kalhoty a právě si nalévala do sklenice whisky.

„Díky, že jsi přišel, Claytone. Nazdárek, Buddy. Doufám, že jsem tě nevyrušila z práce.“

Táta se zasmál. „Stello, mohl bych být pryč celý týden a nepřišel bych o jediného zákazníka.“ Cítil jsem rozpaky, když jsem slyšel, jak se jí táta přiznává k takovému nezdaru.

Stella prohlásila, že na mně pozná, že mám rád knížky, takže mi prý určitě nebude vadit, když mě tady nechají, abych si četl, zatímco ona si na chvíli půjčí mého tátu. V místnosti stály bílé police plné knih. Řekl jsem, že mi to nevadí, ale ve skutečnosti mi to vadilo; chtěl jsem se na ni pořád dívat. I když měla na sobě špinavou, zmuchlanou a plandavou košili, kterou se snažila zakrýt svůj pas, i když byl její obličej nateklý z horka, alkoholu a zármutku, přesto se na ni chtěl člověk dívat tak dlouho, jak je to jen možné.

Nechali mě o samotě. Na bílém klavíru stály v stříbrných rámečcích desítky Stelliných fotografií a z velkého obrazu nad krbem mě po místnosti pronásledovaly její pozoruhodné oči. Díval jsem se, jak po obraze přebíhají paprsky zapadajícího slunce, až se táta se Stellou konečně vrátili. Stella si držela u nosu kapesník a v ruce nesla další skleničku. „Omlouvám se, drahoušku,“ řekla mi. „Tvůj táta je hodný, že mě nechal takhle blábolit. Potřebovala jsem se někomu vypovídat se vším, co se mi přihodilo.“ Políbila mě na hlavu a já ucítil na pěšince její teplé rty.

Vyšli jsme za ní přes širokou chodbu na terasu. „Claytone, odpusť vypasené staré ochmelce, že tě ubíjí svým žvaněním a brečí jako malé dítě.“

„Nic takového, Stello.“

„Ty sis nikdy nemyslel, že jsem ho zabila — ani když ses o tom poprvé doslechl. Strašně ti děkuji.“

Táta ji vzal znovu za ruku. „Dávej na sebe pozor,“ řekl.

Vtom ho Stella zničehonic objala a houpala s ním ze strany na stranu. Z úst jí přitom vylétávala slova jako ze dveří, které náhle  rozrazí vítr.

„Mohla jsem ho kopnout do prdele, parchanta! Proč mi to neřekl? Abych odešla, abych prostě odešla, a místo toho použil mou pistoli, takže mě málem zavřeli do plynové komory, parchant jeden zasraný, a neřekl mi ani slovo!“

Její rouhavost musela tátu šokovat stejně jako mě. Nikdy podobná slova nepoužíval, natož aby je někdy slyšel od ženy. Přikývl však a řekl: „No, tak asi sbohem, Stello. Zřejmě už tě nikdy neuvidím.“

„Propána, Claytone, já se vrátím. Vždyť svět je tak zatraceně malý.“

Postavila se na vrcholek terasy a ve fialových očích, o kterých filmové časopisy tak rády debatovaly, se jí objevily slzy. Komáří bodnutí na jedné tváři jí planulo jako stopa po políčku. Přidržovala se velkého bílého sloupu a mávala nám, když jsme v prašném horku odjížděli. V ruce stále držela sklenici s ledem, který se třpytil jako diamanty.

Táta měl pravdu, už se pak nikdy nesetkali. Kvůli cukrovce přišel o obě nohy, ale ani předtím vlastně nikam pořádně nechodil. Po amputaci mu zůstala už jen dvě místa — dům a prodejna. V prodejně nábytku sedával ve velkém dřevěném houpacím křesle, ruce měl pokojně složené na opěrkách a klábosil s kýmkoliv, kdo šel právě kolem.

Zato já jsem se se Stellou Doyleovou ještě setkal; poprvé to bylo o dvanáct let později v Belgii. Dostal jsem se dál než táta.

V Bruggách je spousta malých restaurací, které se sklánějí jako elegantní opěradla nad kanály a je z nich krásný výhled na projíždějící výletní lodě. Stella Doyleová seděla jednoho večera u stolu v koutě poblíž železného zábradlí, které křivilo její odraz ve vodě. Když jsem ji zahlédl, seděla sama. Postavila se, vyklonila se přes zábradlí a spustila kostky ledu ze sklenice do kanálu. Já právě seděl v motorovém člunu plném turistů, který projížděl pod ní. S úsměvem nám zamávala a my jí odpověděli. Od jejího posledního filmu uplynula už spousta let, ale pravděpodobně lidem mávala ze zvyku. Pro turisty proplouvající kolem představovala Stella v bílých šatech na pozadí tmavé restaurace pouze jednu z mnoha momentek z Brugg. Pro mne ztělesňovala domov a vzpomínky. Ohlížel jsem se za ní tak dlouho, jak to jen šlo, a při nejbližší zastávce jsem vyskočil ze člunu.

Když jsem našel příslušnou restauraci, ječela právě na dobře oblečeného mladého muže, který se k ní nakláněl přes stůl a snažil se ji francouzsky ukonejšit. Zdálo se, že se hádají kvůli jeho pozdnímu příchodu. Zničehonic ho Stella udeřila — její diamantový prsten se zableskl na jeho tváři. Muž začal vztekle gestikulovat, otočil se a s bílým kapesníkem na tváři opustil restauraci. To, co jsem viděl, mě velice vyplašilo — onen mladík byl jen o málo starší než já. Stál jsem tam neschopen slova, dokud mě její upřený pohled nevybídl k činu. „Paní Doyleová?“ řekl jsem. „Já jsem Buddy Hayes. Jednou jsem byl u vás v Red Hills se svým otcem Claytonem Hayesem. Nechala jste mě číst ve svých knížkách.“

Stella se znovu posadila a nalila si sklenici vína. „Ty jsi ten malý klouček? Všemohoucí Bože, jak jsem pak asi stará já? Už mi bylo sto?“ Víno její smích poněkud uvolnilo. „Další tulák od rudého jílu, stejně jako já. To je tedy něco. Posaď se. Co tady děláš fy?“

Sdělil jsem jí s co největší nenuceností, že tady cestuji za peníze získané za univerzitní novinářskou cenu. Napsal jsem vítěznou esej o jednom procesu s obviněnou z vraždy.

„Se mnou?“ zeptala se Stella a zasmála se.

Vedle ní přistoupil buclatý číšník, který měl co dělat, aby se vešel do elegantního černého obleku, a zavrtěl hlavou nad nedotčenými talíři. „Váš přítel tedy odešel, madame?“

„Trochu jsem mu pomohla, pane,“ odvětila Stella. „A navíc se ukázalo, že to žádný přítel není.“

Číšník upřel smutné a vyčítavé oči na pstruha na talíři.

„A co takhle další láhev tohohle vína a velký kyblík s ledem?“ zeptala se Stella.

Číšník začal mávat vypasenýma, leč rychlýma rukama kolem hlavy a naléhal na nás, abychom šli dovnitř. „Komáři, madame“

„Jen ať si nás koušou,“ utrousila Stella a číšník ztrápeně odešel.

Stella teď byla štíhlejší a elegantně oblečená. A přestože její ruce a krk vypadaly starší, oči ani zlatavě rudé vlasy se jí ani trochu nezměnily. Stále to byla nejnádhernější žena, jakou Bůh za mého života stvořil, žena, o níž můj otec tvrdil, že mužům, kteří po ní ve své době netoužili, v životě něco důležitého uniklo, žena, kvůli jejíž cti se táta otočil k celému městečku Thermopylae zády. Díky tátovi jsem vstoupil do období adolescence s živým snem, v němž bojuji za čest Stelly Doyleové, v němž spolu hrajeme v desítkách filmů, v němž oslňuji porotu a léčím Hugha Doylea, přičemž umně skrývám vznešenou lásku k jeho manželce. A teď jsem tu s ní náhle seděl u vína na verandě restaurace v Bruggách; já, první Hayes, který kdy získal univerzitní cenu — který se vůbec kdy dostal na univerzitu. Seděl jsem tady s filmovou hvězdou.

Stella dokouřila cigaretu a odhodila ji ve vývrtce do černého kanálu. „Vypadáš úplně jako on,“ řekla. „Jako tvůj táta. Mrzí mě, že se dozvídám o jeho cukrovce.“

„Vypadám jako on, ale nepřemýšlím jako on,“ řekl jsem jí.

Stella obrátila víno v kyblíčku vzhůru nohama. „Když chceš poznat svět,“ řekla, „musíš si pro něj jít, drahoušku.“

„To je přesně to, co otec nechápe.“

„Je to dobrý člověk,“ odpověděla a pomalu se postavila. „Myslím, že by teď Clayton chtěl, abych tě odvezla do tvého hotelu.“

Všechny nárazníky jejího mercedesu byly pomačkané. „Když si dám pár skleniček,“ řekla, „potřebuju mít mezi sebou a zbytkem šilhavého světa nějaké silné auto.“

Velký vůz kodrcal po měsícem osvětlené silnici. „Víš co, Buddy? Svůj první mercedes jsem dostala od Hugha Doylea jednou ráno v Paříži. U snídaně. Natáhl ke mně ruku s klíčkem, jako by to byl nějaký pitomý narcis, který utrhl na dvorku. A věnoval mi i tuhle pitomou věcičku.“ Zamávala prstem s obrovským diamantem. „Tenhle pitomý diamant jsem měla jednoho vánočního rána uvázaný na palci u nohy!“ Usmála se na hvězdy, jako by Hugh Doyle právě vázal diamanty i na ně. „Uměl se nádherně křenit, Buddy, ale byl to mizera.“

Auto doskákalo až k obrubníku před mým hotýlkem. „Ať ti zítra neujede vlak,“ prohlásila Stella. „A poslouchej mě: ne aby ses vracel domů — jeď do Říma.“

„Nejsem si jistý, jestli mám na to čas.“

Stella na mě pohlédla. „Tak si ho udělej. Prostě si ho udělej. A nenechej se vyplašit, drahoušku.“

Strčila mi ruku do kapsy saka a zpoza vlasů jí vykoukl měsíc. Moje srdce propadlo bláznivé panice a téměř mi vyskočilo z košile v domnění, že by mě Stella mohla políbit. Její ruka se však vzápětí odtáhla a Stella se omezila na pouhé: „Pozdravuj ode mě Claytona, až se vrátíš domů, dobře? I když přišel o nohy a vůbec, tak má tvůj táta štěstí, víš o tom?“

„To nechápu,“ odpověděl jsem.

„Ó, já to taky nechápala, dokud jsem nebyla mnohem starší než ty. A dokud se mě tchán s tchyní nepokusili šoupnout do plynové komory. Běž do postele. Sbohem, rudý jíle.“

Její stříbrné auto odplulo. Sáhl jsem si do kapsy a našel velkou ruličku francouzských franků — dost na to, aby mi to stačilo na cestu do Říma — a také drobnou krabičku převázanou stužkou, očividně dárek, který se Stella nakonec rozhodla nevěnovat onomu prchlivému mladému muži v nádherném obleku, který dorazil příliš pozdě. Na černém sametu ležely pánské hodinky načervenale zlaté barvy.

Jsou mimořádně krásné a dodnes mi ukazují čas.

Domů do Thermopylae jsem jezdil pouze na pohřby. Uprostřed nejhoršího srpnového psího dne zemřel táta na nemocničním lůžku, které mu postavili vedle velké manželské postele s nebesy v ložnici mých rodičů. Hromádky rudého jílu na jeho hrobě již byly seschlé do prachově mdlé barvy, když jsme je na něj házeli a jeden po druhém se přitom střídali u lopaty. Okvětní lístky padající z růží se zvolna snášely na červenou zeminu, schlíplé jako dav lidí stojících u hrobu a naslouchajících reverendu Ballisterovi, který nám sděloval, že Clayton Hayes byl „dobrý muž“.

Ihned po obřadu jsem vyrazil na cestu, ale v okrese Devereux jsem tátově památce nemohl ujet. Muž, který mi na benzinové pumpě myl čelní sklo, dlouze vyjmenovával všechny tátovy ctnosti. Žena, která mi prodávala láhev bourbonu, zase tvrdila, že tátovi od roku 1944 dlužila dvě stě patnáct dolarů, a když mu je v roce 1966 splácela, on už na ně dočista zapomněl. Jel jsem po silnici, podél níž byly základy chatrčí s cínovou střechou dávno překryty parkovacími plochami miniaturních nákupních středisek. Kdesi pod jejich asfaltem se nacházelo rodiště Stelly Doyleové. Stelly Dory Hibbleové, tátovy první lásky.

Za bílými’ branami byl trávník Red Hills stejně vyprahlý jako ve zbytku okresu. Na velkých bílých sloupech se loupala a oprýskávala malba. Čekal jsem notnou chvíli, než mi postarší černoch, s nímž jsem se setkal před dvaceti lety, podrážděně otevřel dveře.

Ze stinné haly jsem vzápětí zaslechl zaječet její hlas: „Jonasi! Pozvi ho dál!“

Na bílých policích ležely stejné knihy a také fotografie na klavíru ji zachycovaly stále stejně mladou. Když jsem vešel do pokoje, podivně se zamračila, takže mě napadlo, že zřejmě čekala někoho jiného a vůbec mě nepoznala.

„Já jsem Buddy Hayes, Claytonův…“

„Já vím, kdo jsi.“

„Viděl jsem vás, jak odjíždíte z hřbitova…“

„Já vím.“

Zvedl jsem láhev.

Na otcovu památku jsme společně vypili bourbon, zatímco zavřené žaluzie odrážely slunce a zakrývaly několik špinavých sklenic rozházených po podlaze a také samotnou Stellu Doyleovou v šeříkovém křesle. Jeho opěrky byly spálené od cigaret, stejně jako dubová podlaha. Za Stellou stále visel její velký portrét, tentokrát však s nápisem: „Tomu bezcitnému parchantovi konečně vypršel čas“. Vlasy měla Stella ostříhané nakrátko a šedé. Pouze barva jejích očí se nezměnila: vypadaly v jejím oteklém obličeji stejně pozoruhodně jako kdykoliv předtím.

„Něco jsem vám přinesl.“

„Co?“

Podal jsem jí tenkou, lacinou a zažloutlou obálku, kterou jsem našel v tátově stole spolu s jeho nejdůležitějšími dopisy a dokumenty. Úhledně plynulé tahy tužky jej adresovaly „Claytonovi“. Uvnitř se nacházelo hloupoučké přáníčko k svátku svatého Valentýna. Postava Betty Boop chroupala v našpulených ústech bonbony a volala: „Hmmmm, jsem na tebe tak sladká.“ Bylo to dětinské a necudné zároveň a místo podpisu se na přáníčku skvěl věkem zahnědlý otisk rtěnky se jménem „Stella“ v srdíčku.

„Musel si to schovávat už od sedmé třídy,“ poznamenal jsem.

Stella přikývla. „Clayton byl dobrý člověk.“ Cigareta jí spadla z popelníku na podlahu. Když jsem se pro ni sehnul, dodala: „Dobrota je štěstí, stejně jako peníze nebo hezký vzhled. A Clayton měl v tomhle směru štěstí.“ Zamířila ke klavíru a vytáhla pár kostek ledu z kbelíčku, který na něm stál. Otřela si jednou kostkou zátylek a vhodila ji do sklenice. Když se otočila, měla oči zvlhlé jako šeříkové hvězdy. „Víš, v Hollywoodu vždycky říkali: ,Hibbleová?! Co je to za křupanské jméno, to nemůžeme použít!’ A já na to: ,No tak mi říkejte Doyleová.’ Takže jsem používala Hughovo jméno plných šest let předtím, než si pro mě přijel. Protože jsem věděla, že jednou přijede.

Ten den, kdy jsem z Thermopylae odjela, na mě pořád ječel: Nemůžeš mít obojí!’ Hulákal po mně ještě ve chvíli, kdy múj autobus vyrážel ze zastávky. ,Nemůžeš mít mě a zároveň tamto!’ Chtěl mi vyrvat srdce z těla za to, že mu odjíždím, že mu vůbec chci odjet.“ Stella se přesunula podél křivky bílého klavírního křídla k fotografii Hugha Doylea v rozhalené bílé košili, jak se culí přímo do slunce. „Ale já mohla mít obojí,“ řekla. „Existovaly jen dvě věci, které jsem na tomhle malém světě musela mít: první byla hlavní role ve filmu Horečka a druhou Hugh Doyle.“ Opatrně fotografii odložila. „O jeho rakovině jsem nevěděla až do chvíle, kdy moji právníci zjistili, že navštívil toho lékaře v Atlantě. Pak už bylo snadné přesvědčit porotu, aby skočila na sebevraždu.“ Usmála se na mě. „No, vlastně to tak snadné nebylo. Ale zpracovali jsme je. Myslím, že tvůj táta byl jediným člověkem ve městě, kterého nikdy ani nenapadlo, že bych mohla být vinna.“

Chvíli mi trvalo, než jsem to pochopil. „No, mě tedy rozhodně přesvědčil,“ řekl jsem.

„Předpokládám, že přesvědčil spoustu lidí. Všichni si ho strašně považovali.“

„Takže jste svého muže přece jen zavraždila.“ Podívali jsme se na sebe a já zavrtěl hlavou. „Proč?“ Pokrčila rameny. „Pohádali jsme se. Byli jsme opilí. Chrápal s mou posranou služebnou. Byla jsem bez sebe vzteky. Měla jsem spoustu důvodů, a přitom žádný důvod. Rozhodně jsem to neplánovala.“

„A stejně rozhodně jste se nepřiznala.“

„Čemu by to prospělo? Hugh byl mrtvý. A já nehodlala připustit, aby mě ta jeho nafoukaná matka šoupla do plynové komory a shrábla všechny peníze.“

Znovu jsem zavrtěl hlavou. „Ježíšikriste. A nikdy jste nepocítila žádný náznak viny, že ne?“

Zaklonila hlavu, čímž napjala svraštělou kůži na krku. Zatlumené slunce pronikalo skrz okenice do pokoje a dopadalo na podlahu. Příchod večera tak vytvářel dokonalou zatmívačku a opět měnil Stellu Doyleovou ve filmovou hvězdu, která jako by vypadla z obrazu za ní. „Ále hochu, tomu nevěř,“ řekla a místnost oněměla.

Postavil jsem se a odhodil prázdnou láhev do odpadkového koše. „Táta mi vyprávěl, jak byl do vás zamilovaný,“ řekl jsem.

Soumračnou atmosféru prořízl její vřelý smích. „Ano, a myslím, že já jsem na něj taky byla sladká, ládydá, ládydá.“

„Jo, táta říkával, že žádný muž o sobě nemůže tvrdit, že žil, pokud vás někdy viděl a nepocítil něco podobného. Chtěl jsem vám jen říct, že vím, jak to myslel.“ Zvedl jsem ruku a zamával jí na rozloučenou.

„Pojď sem,“ odpověděla a já zamířil k jejímu křeslu. Natáhla se, přitiskla si mou hlavu k sobě a hluboce a dlouze mě políbila na ústa. „Sbohem, Buddy.“ Její ruka pomalu sjížděla po mém obličeji a její obrovský diamant se třpytivě leskl.

Ta zpráva se rozšířila telegraficky. Bulvární deníky si s ní několik dní pohrávaly na zadních stránkách a přidaly i pár fotek. Vedle načančaných starých studiových snímků nechyběly ani fotografie z procesu ohledně skonu Hugha Doylea. Dramatická smrt vysloužilé filmové hvězdy si zasluhovala vyslání fotoreportéra až do Thermopylae v Severní Karolíně, kde pořídil snímek zuhelnatělé ruiny, která kdysi bývala Red Hills. K tomu jedna momentka z obřadní síně a jeden snímek květin na rakvi.

Sestra mi telefonovala, že dokonce i zprávu soudního patologa o její smrti sledoval v soudní budově zástup lidí. Podle zprávy zemřela Stella Doyleová ve spánku, když hořící cigaretou zapálila matraci. Brzy však začaly kolovat zvěsti, že se její tělo našlo pod schodištěm, jako by se snažila před požárem uprchnout, ale nešťastně přitom upadla. Prý byla opilá. Pochovali ji vedle Hugha Doylea do rodinné hrobky, která byla nejokázalejší na celém metodistickém hřbitově a stála nedaleko od hrobu mých rodičů. Krátce po její smrti zařadila jedna kabelová televize do vysílání celonoční pásmo jejích filmů. Zůstal jsem vzhůru, abych se znovu podíval na Horečku.

„Promiň, Buddy,“ řekla moje manželka, „ale tohle je nejhorší snůška sentimentálních žvástů, jakou jsem kdy viděla. Ta coura prodá svoje klenoty, sežene lék a přemůže epidemii, ale sama přitom zemře, aby zaplatila za svou minulost, a celé město pak prozře a pochopí, že to ve skutečnosti byla světice. Nemám pravdu?“

„Máš pravdu.“

Manželka se posadila a chvíli se dívala se mnou. „Víš, nedokážu posoudit, jestli je to strašně mizerná herečka, anebo strašně dobrá. Je to zvláštní.“

„Já si upřímně řečeno myslím,“ odpověděl jsem, „že to byla mnohem lepší herečka, než si kdokoliv připouštěl.“

Manželka se odebrala do postele, ale já se díval celou noc. Posadil jsem se do tátova starého houpacího křesla, které jsem si po jeho smrti vzal s sebou na sever. Za svítání jsem konečně vypnul televizor — Stellin obličej se scvrkl do pouhé hvězdičky a pak vymizel docela. Příjem byl hrozný a obrazovka příliš malá. Poslední film byl navíc černobílý, takže jsem její oči neviděl tak dobře, jako když jsem je, naplněné šokem, poprvé spatřil tam pod schody soudní budovy, kde se ke mně poprvé otočila; onoho horkého srpnového dne, kdy mi bylo deset let, kdy můj otec odvážně vystoupil z davu, aby ji vzal za ruku, kdy se její šeříkové oči vpily do jeho obličeje a jeho slaměný klobouk se v letním slunci rozsvítil jako rytířova helmice.

*

POETICKÁ SPRAVEDLNOST (1998)

Steve Martini

Romány z právního prostředí se staly jedním z nejpopulárnějších literárních žánrů současnosti. Spisovatelé-advokáti jako by byli všude. Jedním z nejimpozantnějších je bezesporu Steve Martini, jehož bestsellery Compelling Evidence (Přesvědčivý důkaz) z roku 1992 a Undue Influence (Nepatřičný vliv) z roku 1994 zaznamenaly dlouhodobý pobyt na nejrůznějších žebříčcích po celých Spojených státech. Martini je spolehlivý stavitel komplikovaných zápletek a jeho přístup k látce byl sice mnohokrát napodobován, ale vždy bezvýsledně. Pracuje zkrátka po svém a romány píše jako nikdo jiný. Jeho nejnovější práce nese název The Jury (Porota).

Harvey byl právník líný, cynik, který škodí jiným.

Neřest poznal v raném mládí,

s ďáblem se chtěl kamarádit.

Úkoly psal vždy před výukou,

písemky zas cizí rukou.

Vždycky kašlal na ohledy, jako žák však špatný nebyl.

Leč pak mezi dávnými geny

objevil schopnost zázračné ceny.

Že zdědil talent k podvádění,

což je dar, nad nějž prý není.

A tak se v morku jeho kostí

usadil červík nečestnosti.

Neměl ho od táty, mámy,

tety, strýce ani žádných známých.

Příbuzní byli tupí dříči, jimž ve státní službě pšenka klíčí.

S nízkými platy účtů se báli,

Harvey je pokládal za brumbály.

On sám byl jiný. Žádný hýl.

Znal svět a věděl,

co je styl.

VZESTUP

Už ve dvanácti letech si získal Harvey odvěkou pohlednost dravce — byl vysoký a měl příjemně cizelované rysy — takže než začal chodit na střední školu, holky už za ním samy běhaly. Jenže pokud jde o něžné pohlaví, dával Harvey vždy přednost mozku. Hezké tělo a líbezná tvář pro něj představovaly příjemnou třešničku na dortu, ale jen dívčina chytrá hlava mu umožňovala opisovat od ní domácí úkoly a dívat se jí během písemek přes rameno, aniž by na něj žalovala. A stejně jako námořník v každém přístavu, měl Harvey dívku v každé třídě.

Ve stejném stylu pokračoval i na právnické fakultě, přestože tady to měl o něco těžší. Zdejší zkoušky se totiž neskládaly z jednoduchých otázek typu „ano-ne“ nebo testů, kde člověk vybírá z několika možností. Naopak vyžadovaly originální myšlení — dílo vytvořené vlastními slovy a přitom se natolik lišící od ostatních, že nevzbudí podezření.

Harvey však nepropadl panice. Nikdy nepropadal panice. Spolehl se na svůj odvěký talent a vrozený cit pro podvody, který jako by se v něm probouzel naprosto přirozeně a vyvěral odkudsi z hloubi jeho nitra.

A tak Harvey navázal vztah s děkanovou sekretářkou. Byla stejně stará jako on, ale bez vyhlídky na právnické vzdělání. Dívce se Harvey docela zalíbil a ona jemu také. Znala totiž kombinaci čísel děkanova trezoru. Ten obsahoval otázky ke všem zkouškám spolu s modelovými odpovědím připravenými profesory. Takže když už teď Harvey nemusel studovat, začal rychle hromadit kredity. Proč také ztrácet čas? Za necelé tři roky absolvoval fakultu s vyznamenáním, dal sekretářce vale a vyrazil po svých.

Nyní však musel překonat překážku v podobě advokátních zkoušek. Pro člověka, který na škole nikdy pořádně nestudoval a diplom získal nepoctivě, to představovalo dost obtížný úkol. Harvey o tomto problému přemýšlel už dlouho, vlastně dávno předtím, než odešel z fakulty. K čemu je člověku právnický diplom, když ho nemůže využít k vydělávání peněz? Pouze padesát procent uchazečů o advokátní zkoušky je složí hned napoprvé. Harvey však neměl v úmyslu ztrácet čas opakovaným skládáním zkoušky. Kromě toho byly opravné kurzy pořádané advokátní komorou dlouhé a únavné. Navíc stály dost peněz a nezajišťovaly úspěch u opravné zkoušky. Harvey potřeboval něco jistého.

Za tímto účelem si najal soukromého vyšetřovatele, odporného slizouna jménem Jersey Joe Janis. Jersey Joe měl vyzáblé nohy, pivní břicho a trojitou bradu. Jeho postavička skýtala Harveymu možnost pobavení — něco na způsob Ichaboda Cranea, jenže s puntíkovanou kravatou a úhledným panděrem přetékajícím přes opasek.

Specialitou Jerseyho Joea bylo sledování ženatých mužů do ošuntělých motelů a pořizování fotografií pro jejich znepokojené manželky. Jeho služby stály Harveyho pouhý zlomek ceny za případný opravný kurz a zaručovaly mu spolehlivé složení advokátních zkoušek.

Janis se vydával za zaměstnance plynárenské společnosti — měl uniformu i všechny ostatní náležitosti. Navštívil jednu malou tiskárnu v centru města a oznámil majiteli, že jeho firma má hlášen nebezpečný únik plynu. Majitel tiskárny i všichni zaměstnanci budou muset budovu opustit, byť by to bylo jen na pár minut. Zdroj úniku se pravděpodobně nachází dále na ulici, ale pro všechny případy…

Za pouhých deset minut se Jersey Joe zmocnil kompletní sady zkušebních otázek pro advokátní zkoušky, včetně modelových odpovědí na každou z nich. Harveymu se totiž podařilo odhalit slabé místo advokátní komory v tomto státě. Každoročně využívala služeb stejné tiskárny, neboť v ní pracoval příbuzný jednoho z vysoce postavených zaměstnanců. Koneckonců: nepomáhají si tímhle způsobem všichni?

Harvey tak složil advokátní zkoušky hned napoprvé, nadto s maximálním počtem bodů. V centru města si zřídil kancelář a začal se specializovat v oboru, ke kterému měl zřejmě přirozené sklony — k trestnímu právu. Upřímně řečeno nikdy tak úplně nepochopil, proč si vybral právě tento obor, ale zdálo se, že z nějakého důvodu sympatizuje s lidmi obviněnými ze zločinu a podvědomě k nim tíhne. Dokonale rozuměl jejich zvráceným motivům a pokřivené logice, i když se zároveň posmíval jejich neohrabanosti, která napomohla jejich dopadení. Právě kvůli ní si ostatně najali Harveyho.

Jersey Joe pro něj odvedl dobrou práci a Harvey brzy našel i další oblasti, v nichž mohl talentu tohoto muže využít. Konkrétně kanceláře okresního státního zastupitelství.

Podle zákona měl Harvey nárok na takzvané formální „odhalení“. Stát byl jinými slovy povinen zveřejnit veškeré dokumenty a důkazy, které hodlal použít proti Harveyho klientům v jakémkoliv trestním stíhání. Harvey však chtěl více. Chtěl získat rozhodující výhodu — něco, čím jeho konkurenti v oblasti trestního práva nedisponovali. Chtěl mít přístup ke stanoviskům státního zástupce k danému případu, chtěl mít přednostní informace, jež byly výsledkem činnosti protistrany, chtěl disponovat kopiemi jejích poznámek a důvěrné korespondence, jakož i jmény jejích svědků, a to dříve, než bude jejich verze událostí vytesána do kamene — jinými slovy chtěl Harvey tyto svědky vždy nejprve takříkajíc kontaktovat.

A tak si Jersey Joe hrál po nocích na domovníka. Do kanceláří asistentů státního zástupce instaloval odposlouchávací zařízení a prostřednictvím pohledných mladých mužů sváděl sekretářky v budově státního zastupitelství. Mezi steny na rozpálených pohovkách a vášnivých chundelatých kobercích pak Harvey pátral po nejstřeženějších úředních tajemstvích a kompromitováním personálu státního zastupitelství získával důvěrné informace.

A tak netrvalo dlouho a Harvey věděl, co si žalující strana myslí, dříve než ona sama. Díky tomu brzy dosáhl pozoruhodné bilance vítězných sporů, když znemožňoval státní zástupce v důkazních věcech a ubíjel jejich svědky pomocí předchozích nekonzistentních výpovědí.

Státní zástupci, kteří ho nedokázali porazit, s ním tedy začali uzavírat dohody: vzdávali se případů a váleli se před ním jako cvičení psíci na jevišti. Harvey se stal nejvýznamnější postavou trestních soudů a brzy svůj okruh působnosti rozšířil — začal brát lukrativní občanskoprávní spory. Ostatní právníci se před ním měli na pozoru. Někteří ho zkoušeli napodobit, ale splakali nad výdělkem. Prostřednictvím Jerseyho Joea a bez vědomí protivníků totiž Harvey drancoval jejich spisy a odposlouchával telefony.

S ohledem na Harveyho nadání, ale zejména na jeho úžasnou intuici během procesů mu soudci začali v soudní síni povolovat uzdu, jako by snad potřeboval další výhodu. Během advokátní praxe se Harvey naučil, že reputace vítěze dokáže proniknout hodně daleko. Právě ona — plus troška toho humbuku, jehož měl Harvey na rozdávání — srážela většinu jeho protivníků předčasně na kolena. Harvey proslul jako člověk, který nezanedbává domácí přípravu. Že mu ji píše Jersey Joe, to už ostatní nevěděli.

A tak se Harvey vyšvihl do bratrstva hedvábných ponožek. Dostal nabídku podílnictví v jedné významné advokátní kanceláři v centru města a získal celou řadu nových zámožných klientů, kteří na něj ochotně čekali v hypermoderním mrakodrapu na K Street.

Jakoby zničehonic se ocitl v obležení mocných lobbistů a podnikových marnotratníků. Harvey to dotáhl až do nejvyšších sfér.

S Jersey Joem k seznámení

měl důvod, jenž čestný není.

Však pro nový nóbl cíl

se Jersey už mu nehodil.

Proč se Harvey jinak chová?

dumal Joe, leč city schoval.

Uměl čekat na svou šanci,

i když neměl eleganci.

Celkem sedm let vedl Harvey kouzelný život: dovolenou trávil v nejvybranějších letoviscích, chodíval běhat s nejelegantnější smetánkou. Mezi své přátele mohl počítat mocné a bohaté tohoto světa, elitu mezi celebritami a stále častěji také vlivné politiky. Předcházeli si ho moderátoři televizních diskusních pořadů, v nichž mohl propagovat své knihy velebící vlastní advokátské schopnosti, aniž se přitom namáhal prozradit, že text mezi deskami ve skutečnosti napsali jiní.

Jmenovali ho do správních rad, stal se členem nejprestižnějších klubů. Právnická fakulta, kterou absolvoval magnum cum cheatum, jmenovala Harveyho čestným členem kolegia. Rovněž dostal nabídku usednout na soudcovskou stolici, kteroužto poctu však velkomyslně odmítl. Koneckonců, k čemu by tam byl Jersey Joe dobrý?

Reputace právnického esa jej předcházela na všech možných setkáních, až jednoho večera konečně stanul na vrcholu.

Na jakémsi předvolebním sponzorském večírku, kde docela velkoryse pustil chlup, se seznámil s prezidentským párem, aby se poté jedné noci přistihl, že zařezává přímo v Lincolnově ložnici — jako rodinný přítel.

To už mezi své ochránce mohl počítat nejvlivnější postavy v zemi. Byl jmenován do vysokých komisí a stal se poradcem mocných. Jeho proslulost dosáhla takového stupně, že byl požádán, aby připojil své jméno na seznam podílníků v ještě mocnější advokátní kanceláři, v níž bývalí ministři věšeli státnické ostruhy na hřebík a vykazovali mnohem vyšší zisky vykonáváním advokátní praxe. Když dorazil do firmy, našel na dveřích své kanceláře cedulku:

HARVEY, ADVOKÁT

Ze všech případů bral jen největší kusy se slavnými klienty a prima bonusy.

Lidé to byli vesměs zazobaní,

co je pro jistotu zlatý padák chrání.

I když však stoupal dál a dále,

na Jersey Joea spoléhal stále.

ZLOČIN

Nakonec se mu svět zhroutil kvůli obyčejné chybějící stvrzence z čínské čistírny.

V neděli krátce po poledni zazvonil Harveymu telefon. Vyvstal naléhavý problém. Volali z Bílého domu. Zdálo se, že prezident potřebuje Harveyho pomoc.

Sešli se za černým železným plotem s tyčemi zaostřenými do tvaru kopí, na pečlivě zastřiženém, leč kvůli sněhové pokrývce dávno zmrtvělém trávníku. Stáli těsně vedle sebe v onom slavném Bílém domě, Harvey a nejmocnější z mocných. Uvedli ho do prezidentovy soukromé pracovny a posadili ho na pohovku před praskající krb v oné slavné místnosti eliptického tvaru.

„Kávu nebo čaj?“

Harvey zdvořile odmítl.

„Nebo něco silnějšího?“ zeptal se prezident.

Harvey zavrtěl hlavou. Chtěl jít rovnou k jádru věci.

Pro každého, kdo sledoval domácí scénu, nebyly prezidentovy problémy žádnou neznámou. Potíže tohoto muže nezačaly s jediným konkrétním úkonem, ale rozpoutala je série různých událostí. Kterákoliv z nich by sama o sobě možná byla téměř směšná, ale všechny dohromady nahlodávaly prezidentovu důvěryhodnost, podobně jako postup ledovce vykrajuje kaňony.

V době, kdy byl Harvey povolán do Bílého domu, se v Kongresu vyskytovali tací, kteří hovořili o „závažných zločinech a přestupcích“ — jinými slovy chtěli iniciovat prezidentovo odvolání.

Že prý jen díky berňáku

dospěl ke svému cíli, když poručil proklepnout ty, kdo mu nejsou milí.

Podle jiných zas čmuchal

ve spisech, jež se všude střeží.

Ty jejich však prý v Bílém domě

na podlaze klidně leží.

Že prý kampaň zneužíval

a peníze pral pro své věci,

prezident však obvinění

označil za pouhé kecy.

Než se rok však sešel s rokem,

i ti bez zraku ostříže

zjistili, že prezident

měl a má s pravdou potíže.

Nyní tu byl skandál další.

Prezident prý kdesi lhal.

A tak chtěl právníka, aby

všemu přítrž udělal.

Když se to vzalo kolem a kolem, ocitl se prezident v pěkné bryndě. Stále však měl na své straně několik trumfů, které mu situaci poněkud ulehčovaly. Tak především byl nejmocnějším mužem nejmocnějšího státu na světě. Není špatné mít takového kamaráda, pomyslel si Harvey. Nebýt faktu, že prezident mistrně ovládal všechny mocenské páky, byl by již dávno ve vězení.

Tak například měl k dispozici ministra spravedlnosti, který ochotně vytvářel kouřovou clonu. Kdykoliv začal skandál řádit nebezpečně blízko a hrozilo riziko, že by s sebou mohl strhnout i prezidenta, objevil se na scéně nějaký spřátelený vládní právník a předložil veřejnosti jiného obětního beránka.

Servírovali obchodníky,

magnáty a jiná kvítka

a ještě měli drzost tvrdit,

že chrání naše drahá dítka.

S programy zbrusu novými

seznamovali reportéry,

a vymýšleli absurdity,

co odvedly by je od aféry.

A pokud by Harveyho schopnost kličkovat mezi zákony nestačila, mohl prezident využít mnoha svých osobních předností. Například byl ztělesněním přívětivosti. Oplýval chvástavou bodrostí chlapíka, který je všude vítán, odzbrojujícím úsměvem a mazaností člověka ošlehaného mnoha politickými bouřemi. Harveyho vždy oslňovala jeho nenapodobitelná schopnost vybruslit z jakéhokoliv skandálu, obvykle přes těla ostatních a vždy s pohyby připomínajícími břišní tanečnici.

Harvey ho zkrátka úžasně obdivoval! Upřímně řečeno si byli docela podobní — měřili přibližně stejně a měli podobnou postavu, jako by byli nevědomými bratry. Hned při prvním setkání mezi nimi přeskočila jiskra spřízněnosti a prezident jako by si na oné přeplněné recepci nevšímal nikoho jiného než pouze Harveyho. Jako by se v sále nikdo další nenacházel.

Harvey usoudil, že za to vděčí svému přirozenému magnetismu.

Prezident byl vysoký, pohledný a jeho pohyby byly prodchnuty nacvičenou majestátností. Vyzařovalo z něj duchovní fluidum papeže — až na to, že když se sám dopustil hříchu, nabízel rozhřešení jiným.

Bez ohledu na současná obvinění jeho popularita neustále stoupala. Důvěra veřejnosti k tomuto člověku kvetla jako jarní louka.

Harvey stál v onom obrovském domě a lapidárně hodnotil prezidentovu situaci.

Za celý život v úřadu finty zvládl a tak dál, fixlovat teď uměl, jak na housle by hrál.

Umel zamést skandál, ať pravý, či trik, a cokoli když předstíral, neměl v tváři tik.

Nač stahovat prý kalhoty, když daleko je brod, jakmile byl v koutě, přešel v trpný rod:

„Chyby byly učiněny, zákon neporušen žádný.“ I když si lhal do kapsy, hrdinou byl kladným.

„Probral jsem to s právníky, prý nestalo se nic. Měli jsme prý namále, ale stát se mohlo víc.“

Tyto úhybné manévry vymyšlené prezidentovými mediálními poradci a „žehliči“ se staly mottem jeho administrativy, podobně jako E Pluribus Unum a In God We Trust. Harveymu však připadalo mnohem podivnější, že to veřejnost hlavě státu baštila. Jenže kdykoliv prezident promluvil, výmluvy se z jeho úst linuly jako jemná rtuť. Harvey tedy pochopil, proč lidé prezidentovi zobou z ruky jako holubi v parku.

Kromě toho dokázal prezident nasadit výraz plný dobré nálady, jako by i nejzávažnější obvinění nebylo ničím než důvodem k zábavě. Když věci začaly přihořívat a okolnosti si to vyžádaly, vykouzlila hlava státu důvěryhodnou grimasu spravedlivého rozhořčení, jakousi variaci na téma:

„Dělaly se chyby, ale zákony jsme ctili.“ A pak zničím ty, co to zavařili.

Právníci a zaměstnanci předstírali, že řeší krizi, a začali denně žvanit v televizi.

Dokonce i Harvey věděl, že tu nepomůže ani mág. Prezident však odpřisáhl: Je to fakt — či nějak tak.

„Doutník?“ Prezident otevřel skříňku s kuřivem a nabídl jeden Harveymu. „Jsou kubánské a ručně válené. Dostávám je z Guantánama. Pod rukou, jak se říká.“

„Proč ne?“ odvětil Harvey, natáhl se do krabičky a jeden z ní vytáhl.

„Vezměte si jich víc. Jsou malé.“

Harvey se tedy obsloužil. Prezident už měl jeden v ústech; zapálil si ho a vyfoukl kouř. Právě tento muž se přitom nedávno postavil na tribunu a začal spílat tabákovým společnostem. Nyní pohlédl na Harveyho, jako by dokázal číst myšlenky.

„Doutníky se nepočítají,“ utrousil.

Oba se vědoucně rozesmáli, jak to dělají velcí mužové. Jen hrstka nejmocnějších.

Nad prezidentovu hlavu se vznesly jako svatozář dva pravidelné obláčky kouře a pomalu se rozplynuly. Kdyby byl Harvey v tu chvíli pozornější, mohl to pochopit jako výstrahu.

Konečně přešli k tématu. Prezident potáhl a vyfoukl kouř.

„Při všech svých současných potížích už žádné další nepotřebuji. Mimochodem, jste jako advokát vázán mlčením?“ Řekl to, jako by ho to napadlo až nyní, než si konečně očistí duši.

Harvey jej ujistil, že ano.

„Dobře. To je dobře. Jen jsem chtěl mít jistotu. Nechtěl jsem na tuhle práci využívat vládní právníky. Nevím totiž, komu mohu věřit. Jde o vážnou záležitost, která se dotýká otázek národní bezpečnosti a tak vůbec.“

Harvey zvedl obočí a zapálil si.

„Bude zapotřebí obrovské diskrétnosti. Naprostého utajení,“ dodal prezident.

„Rozumím.“

Po dlouhé pauze a několika dalších obláčcích hustého modrého kouře, jež dokazovaly značné psychické vypětí, prezident promluvil.

„Mám podezření, že jeden z členů mého kabinetu prodává státní tajemství. Nevím přesně, který to je. A tak potřebuji někoho zvenčí, kdo by fungoval jako moje oči a uši. Někoho, u koho budu mít záruku, že se rychle dostane té věci na kloub. Nevím, jestli už jste to slyšel, ale FBI je v rozkladu.“

„Já vím.“ Ostatně, kdyby tato agentura za něco stála, muž hovořící s Harveym už by byl pravděpodobně ve vězení.

„Ale proč já?“ zeptal se Harvey.

„Zdá se mi, že máte dar obstarávat důkazy, které vám u soudu zajistí vítězství. A přesně to teď potřebuji. Chápete. Člověka, který zaplní všechna prázdná místa správnými informacemi.“

Harvey to nevěděl jistě, ale na vteřinku se mu zdálo, že na něj prezident mrkl. Možná to bylo nějaké mýtické tajné znamení užívané mocnými, něco jako zednářský stisk ruky nebo klepání vyvolávaného ducha. Na druhou stranu to mohl být stejně dobře jen záškub víčka způsobený nervozitou. Harvey však rozhodně nechtěl být pokládán za ťulpasa, a tak učinil přirozenou věc. Opětoval mrknutí a rychle si protřel oko, jako by do něj dostal tik.

Prezident se okamžitě usmál. Bylo to znamení. Harvey byl zasvěcen.

„Takže mi pomůžete.“

Jako právník si Harvey celý život budoval jméno. Jak teď mohl odmítnout, aniž by svou slávu umenšil?

„Jsem rád, že jsem našel muže, který chápe, co je to povinnost.“ Prezident se zvedl ze židle, pevně položil levou ruku Harveymu na rameno a poté mu třikrát nebo čtyřikrát nadšeně zapumpoval pravicí, jako by se snažil vyčerpat vodu z prérie.

„Když spojíme síly, tak toho špiona vyšťáráme. A pokud budete úspěšný,“ dodal prezident, „můžete si napsat vlastní stvrzenku.“

Poslední slovo jako by vrátilo onoho slavného muže zpátky na zem — ke krizi, jež se před ním tyčila. Právě tento předmět totiž jeho nesnáze v prvé řadě způsobil: chybějící stvrzenka z čínské čistírny.

Všechno začalo jednoho letního dne, horkého a vlhkého dne, jimiž hlavní město proslulo, v chemické čistírně Too Fu Wauna.

Proužkovaný oblek z česané příze v hodnotě jednoho tisíce dolarů se nějakým způsobem oddělil od příslušné stvrzenky. Pracovník u žehlicího prkna spatřil jakousi stvrzenku na podlaze a veden nejlepšími úmysly ji připnul na klopu saka.

Oblek byl poté v souladu s údaji na stvrzence odeslán majiteli do Capitol Hill, kde jej převzal kongresový ceremoniář a promptně jej pověsil na háček v senátní šatně. Na sklonku dne si oblek bez dalších otázek vyzvedl jistý senátor Smooch. Odvezl si jej domů a pověsil ve skříni. Když si jej chtěl o plné dva týdny později poprvé obléci, zjistil, že mu oblek nepadne. Kalhoty byly příliš úzké a rukávy příliš dlouhé. Ze všeho nejvíce jej však znepokojil nález v kapse saka: byl to podepsaný šek na dva miliony dolarů, vystavený na jistou hongkongskou banku. K šeku byl připnut lístek s poznámkou:

VYPLŇ SPRÁVNÉ JMÉNO

A ZAPLAŤ JIM JISTINU.

KOLONKU JSEM NECHAL PRÁZDNOU,

ABYCH VYLOUČIL TVOU VINU.

Senátor Smooch se znovu pokusil nasoukat do saka, ale ať se snažil, jak se snažil, sako mu ne a ne padnout.

Tak moc se do něj cpal, až na rukávu roztrh steh, kalhoty sic zapnul, leč nemohl v nich chytit dech. Zmučeně se tvářil, sténal, bručel, chroptěl vzteky, jenže ani korzetem by nemohl si stáhnout špeky.

Pak čekala ho bomba, a ne ledajaká:

lesklá zlatá spona vespod levé klopy saka.

Mrákoty ho vzaly, když šek do ruky vzal,

pádil k telefonu a kamsi zavolal.

On nehodlá být pěšcem, on se jen tak nedá,

v Too Fu Waunovi pak odhalil Smooch zvěda.

Zemi chtěli zaprodat za cizáckou rentu,

pečeť na té sponě patřila totiž prezidentu.

Smooch byl naštěstí přítel a nezavolal nikam jinam než do Bílého domu. V tu chvíli se ukázalo, že prezident má opravdu teflonovou kůži. Bez uzardění slíbil Smoochovi, že nebude vetovat jeho od srdce jdoucí návrh zákona na výstavbu oceánského přístavu v jeho domovském státě — jmenovitě v Nebrasce —, a senátor výměnou za to odevzdal kalhoty, sako, sponu i šek do Bílého domu.

Prezident a jeho lidé nyní hodlali přijít celé záležitosti na kloub. Harveymu se dostalo ujištění, že s ním budou všichni plně spolupracovat.

„Pořád ale nechápu jednu věc,“ prohlásil Harvey. „Jak se tam ta spona dostala?“

„Prezidentské spony se rozdávají jako projev pozornosti přátelům a stoupencům. Ale tyto konkrétní spony,“ vysvětloval prezident, „obdrželi pouze členové mého kabinetu.“

„Ááá.“ Náhle se Harvey dovtípil.

„Too Fu Waun je agentem ve službách nějaké zahraniční vlády,“ dodal prezident.

„Jak to víte?“

„Věřte mi,“ pravil nejvyšší a znovu na něj zamrkal.

Tentokrát to Harvey pochopil ihned. Byla to otázka národní bezpečnosti. Podrobnosti byly dávkovány podle základních zásad utajení. Prezident usuzoval, že Harvey nemusí všechno vědět. Po pravdě řečeno prohlásil, že to neví ani on sám. Je to prý takhle lepší. Kdyby ho totiž někdy předvolali před federální porotu, argumentoval prezident, těžko očekávat, že by se rozpomněl na něco, co nikdy nevěděl. Harveymu to připadalo velice matoucí, ale přesto tomu nevěnoval žádnou zvláštní pozornost.

Harvey už měl v hlavě plány

na manévr klíčový. najít toho, kdo podobá se

Edgaru Hooverovi.

Podle některých by si Harvey

za tento čin zasloužil hanu.

On však věděl: když to vyjde,

nepostradatelným se stanu.

„Víme, že ten oblek patří některému z členů mého kabinetu. Problém je, že zatím nevíme kterému. Jistě tedy chápete mou situaci,“ řekl prezident. „Nemohu dost dobře chodit kolem stolu a vyptávat se, kdo z nich se dopouští velezrady.“

„Nějak se začít musí,“ poznamenal Harvey.

„Zalhali by mi.“

„Všichni?“

Prezident však otázku přešel a vytáhl trumf. „Jestli se to dozvědí novináři, budou mít hody.“

„To máte pravdu,“ připustil Harvey.

„Takže od vás chci, abyste nasadil veškeré své schopnosti a diskrétnost a zjistil, komu ten oblek patří.“ Ukázal na židli v rohu za Harveym. Na věšáku tam visel onen zlověstný háv zakrytý tmavým igelitem.

Prezident naposledy podal Harveymu ruku a doprovodil ho ke dveřím.

„Pro špičkového právníka, jako jste vy, by to neměl být žádný problém. Procházka růžovým sadem,“ řekl prezident. „Zla jeden den není o čem mluvit.“

Ten člověk je mimořádně uhlazený, pomyslel si Harvey. Využívá lidskou hrdost jako nejhrubší páčidlo.

Když odešel, až příliš pozdě nastal onen úkaz:

došlo mu, že o té schůzce nemá žádný důkaz.

Ten zločin však co nejdříve za hlavou chtěl mít,

a tak se zeptal Jersey Joea, zdali ho chce vyřešit.

ŠPÍNA

Pro ten případ stvořil Harvey scénář okamžitý, Jersey Joe ať lopotí se, a on zůstane skrytý.

Joe je hbitý, bystrý, všech vykuků král. Řekněte: proč by se s tímhle Harvey zdržoval?

V tomto konkrétním případě postupoval Jersey tak rychle, že to překvapovalo dokonce i Harveyho. Během několika hodin sestavil plán a byl připraven dát se do díla. Skoro to vypadalo, že už na Harveyho telefonát dlouho čekal. Když se to vzalo kolem a kolem, vlastně na tom nic tak překvapivého nebylo. Jerseyho lstivý mozek jako by neustále pracoval přesčas.

Jeho plán byl geniálně jednoduchý, dovedně promyšlený a nabitý licoměrností. Stručně řečeno to byla perla.

Jersey se vydával za fotografa, který připravuje časopis Čtvrtletník gentlemanů. Konkrétně mělo jít o článek s názvem „Lidé moci“, čemuž politici mohli jen stěží odolat. Jersey přitom vždy letmo zmínil jména několika filmových hvězd, která mu posloužila jako návnada (již dříve si ověřil, že mu tato vějička otevírá dveře), a začal si razit cestu celým vládním kabinetem — s fotoaparátem na krku navštěvoval ministry doma i v kanceláři.

Pochopitelně k nim přicházel vyzbrojen takzvaným „mocenským oblekem“. Nosí ho prý všichni významní světoví vůdci. Vy jste o tom neslyšel, pane ministře? Ten odtržený rukáv je nejnovější módní výstřelek z Itálie.

A i když oblek danému ministrovi nepadl, Jersey Joe chtěl zjistit, jestli mu sluší daná barva. Jakmile se pak ukázalo, že se ministr nemůže nasoukat do saka, Jersey vycouval s tvrzením, že si zapomněl film nebo potřebuje lepší světlo. Ohlásí se prý jindy a rovnou s sebou vezme štáb.

Uběhly dva týdny a Harvey neslyšel od Jerseyho Joea jediné slovo. Začal být trochu nervózní a rozhodl se, že mu zavolá. Jersey mu však nebral telefon, takže mu Harvey musel nechat vzkaz. Jersey ho přece nikdy nezklamal. Proč by s tím měl začínat zrovna teď?

Dny plynuly a Harveymu se stále nikdo neozýval. To už si Harvey začal dělat starosti. Celé dny se snažil s Joem spojit: nechával mu vzkazy a zkoušel to ve všech jeho doupatech. Byl stále znepokojenější. Prezident už koneckonců čekal první výsledky. Nechat ho čekat dál bylo zcela vyloučeno.

Až konečně jednou v pátek chytil Joea doma krásně.

Ten právě si lámal hlavu se skládáním jisté básně. Harvey ho zasypal dotazy a chtěl získat zprávy nové, zpovídáni však nebyli prý ještě všichni ministrové.

Dva z ministrů prý jsou ženy, štíhlé a docela pěkné.

Třeba nosí pánský oblek v domnění, že jim to sekne.

Harvey již věděl, že nemá nikdy zpochybňovat taktiku Jerseyho Joea. Ten člověk byl mistrem lsti, dokonale vycvičeným v nejrůznějších formách neetického počínání. Kromě toho na jeho slovech něco bylo. Samozřejmě mohla mít celou aféru na svědomí příslušnice něžného pohlaví. Koneckonců, špionáž patří ke zločinům, které více vyhovují ženskému naturelu — na rozdíl od v podstatě bezelstných a vysloveně mužských záležitostí, jako například zpronevěra.

Přestože však Harvey Jerseymu důvěřoval, cosi ho nutilo, aby se trochu porozhlížel sám. V pozdějších letech často přemýšlel, co ho vlastně přimělo navštívit čistírnu Too Fu Wauna. Snad to byl náhlý záblesk duševní telepatie. Harvey si sám nebyl jistý. Možná mu nějaký rýpavý hlas uvnitř našeptával, že se děje něco nekalého — nikoliv eticky, spíš že zde nesedí nějaký drobný detail.

Waunova čistírna byla tmavá a zapařená. Harveymu připomněla jeho poslední rande v autokině, když byl ještě cucák. Protože stejně jako tehdy neviděl pořádně do tváře dívce, kterou pozval, také dnes rozeznával jen hrubé obrysy člověka na druhé straně pultu — taková vlhkost v čistírně panovala.

Harvey se představil, prohlásil, že přišel kvůli chybějícímu oblečení, a do puntíku popsal proužkovaný oblek. Udělal to tak dokonale, že mohl rovnou vytáhnout jeho fotku.

„Já seženu šéfa,“ řekl muž na druhé straně pultu. Očividně tedy nešlo o majitele.

O chvíli později se pára rozplynula, když kdosi vypnul v zadní části čistírny jakési hlučné zařízení. Harvey byl překvapen. Muž, který se objevil za pultem, rozhodně nevypadal na Asiata. Harvey chtěl hovořit přímo s Waunem, zatímco tenhle člověk byl vysoký, rozložitý a stejně světlé pleti jako on. Opřel se o druhou stranu pultu, pohlédl na Harveyho a usmál se.

„Nazdar. Já jsem Harry Tool. Možná bych vám mohl pomoct.“

Harvey si ho změřil od hlavy k patě a odmítl mu dělat blázna. „Hledám jeden chybějící oblek. Rád bych mluvil s panem Waunem.“

Muž se usmál. „Žádný pan Waun není.“

„Jestli je pryč, můžu přijít později,“ řekl Harvey.

Muž se na něj zadíval a kolem očí se mu začal vytvářet lehce protivný výraz. „Už jsem vám řekl, že žádný pan Waun neexistuje.“

„Jasně,“ odvětil Harvey. „Tak proč se přes celou výlohu táhne jeho jméno? A taky na sáčcích na šaty?“ Harvey sebral z pultu jeden sáček, aby svá slova podtrhl.

„Povídám, že žádný pan Waun neexistuje. Jestli si chcete nechat vyčistit šaty, prima. Jestli ne, tak tam jsou dveře.“

Harvey strávil celý život u soudu. Poznal, když někdo lže.

„Poslyšte, já jen sháním nějaké informace. Pošlete pryč toho pomocníka a uvidíte, že nebudete litovat.“ Kývl směrem k Asiatovi za Toolem.

Tool na pomocníka pohlédl, ale neučinil žádný pohyb, jímž by ho odehnal.

Harvey vytáhl z vnitřní kapsy kabátu peněženku a na znamení dobré vůle šoupl Toolovi přes pult tři dvacetidolarové bankovky.

Tool se zdál zmatený, ale přesto Asiata neposlal pryč. „Nechápu, co chcete. Co vám tak asi můžu říct?“

„Prostě a jednoduše chci pár minut mluvit s panem Waunem.“ Tool sebral tři bankovky a ledabyle si je zastrčil do kapsy od košile. Učinil to naprosto nestydatě, přímo před očima asiatského pomocníka.

„Takže co chcete vědět?“

Harvey však nechtěl hovořit před pomocníkem. Krev se totiž nezapře. Zatímco Tool mohl svého šéfa podtrhnout, u Asiata si Harvey nebyl tak jistý.

Tool mu ovšem nedal na vybranou. „Dobrá, máte dvě minuty mého času.“

„Chcete mi namluvit, že vy jste pan Waun?“

„Ne. Ale za šedesát babek vám ho budu předstírat.“

„Zaplatil jsem vám slušné peníze za schůzku s panem Waunem.“

„A já jsem vám řekl, že žádný pan Waun neexistuje.“

„Tak co dělá jeho jméno na…“

„Je to prodejní trik. Copak to nechápete?“ vyhrkl muž. „Too Fu Waun.“

Harvey tomu stále nerozuměl.

„Two for one“ vysvětlil mu muž. „Dva za jeden. Za cenu jednoho obleku vám vyčistíme a vyžehlíme dva.“

Harvey se přinutil k úsměvu, ale zároveň cítil, jak se mu zvedá žaludek, jako by v něm měl něco zkaženého. Na okamžik ho napadlo, že Tool třeba lže. Ale „two for one“? To bylo na výmysl příliš pitomé. Ztěžka polkl a pokusil se vypadat nezařazeně. A pak udělal jedinou věc, která ho v tu chvíli napadla. Ještě jednou podrobně popsal proužkovaný oblek v naději, že si na něj Tool vzpomene.

„Chodí nám sem spousta proužkovaných obleků,“ prohlásil Tool. „musel byste být konkrétnější.“

Náhle se muž rozzářil pochopením, ale oním mužem nebyl Tool, nýbrž jeho asiatský asistent:

Á, ten od prezidenta nejvyššího, tajná služba hledat ho tu den po tom, co vyzvedli ho.

Harvey vytřeštil oči a současně mu vyschlo v hrdle. Celým jeho tělem projel elektrický výboj, jako když jelena náhle oslní reflektory těsně předtím, než do něj najede nárazník.

Bez dalšího slova odešel Harvey z čistírny a začal panicky utíkat ke svému autu. Musel odtud prchnout. Musel se spojit s Jerseym Joem.

Než však stačil doběhnout k vozu, vystoupili z boční uličky dva muži. Jeden z nich se blýskl služebním průkazem.

„FBI. Jste zatčen. Máte právo nevypovídat. Cokoliv řeknete, může být použito proti vám…“

Zatímco jeden muž četl Harveymu jeho práva, druhý mu spoutal ruce za zády. K obrubníku promptně přijelo tmavé auto a oba muži hrubě nastrkali Harveyho na zadní sedadlo.

Harveyho mozek se usilovně snažil to všechno pochopit. Seděl v němém úžasu na zadním sedadle auta a civěl z okna na dav lidí, kteří se srotili kolem vozu, aby se podívali, jak vypadá zločinec, jehož právě zatkla FBI.

Bylo to jako mimotělní zážitek — jako by se vznášel kdesi v prostoru nad tmavým neoznačeným autem. Harvey nemohl uvěřit, že se to opravdu děje.

Justice byla v Harveyho případě svižná a proces velmi rychlý. Vzhledem k tomu, že případ souvisel se špionáží a bezpečností státu, bylo jeho projednávání uzavřeno veřejnosti i tisku.

S ohledem na své postavení směl prezident vypovídat v živém přenosu vysílaném zvláštní televizí s uzavřeným okruhem. Byl to velmi zaneprázdněný muž. V jeho rukou spočíval osud národa.

Jeho křížový výslech byl přenášen z Camp Davidu a trval pouhých pětadvacet minut. Harvey na velké obrazovce sledoval, jak prezident vysvětluje, že má neodbytné povinnosti.

Harveymu se zdálo, že z prezidenta vypadl téměř zlověstný úsměv, když vyřkl slovo neodbytné. Měl se setkat s čínským premiérem a několika předními asijskými obchodníky na důležité partičce golfu, po níž hodlali prodiskutovat řadu významných otázek týkajících se zahraničního obchodu.

Harvey věděl, jaký „obchod“ mezi nimi bude probíhat. Věděl vše, ale chyběly mu důkazy.

Vládní žaloba proti němu byla přímočará a jasná. FBI tvrdila, že ho dopadla při činu — konkrétně když vycházel z načerno provozované čínské čistírny, která přijala onen nechvalně proslulý oblek s šekem v kapse. Podle obžaloby se Harvey v čistírně snažil zamést stopy. Jde prý totiž o hlavu hanebné špionážní sítě.

Prezident pak doplnil do mozaiky poslední díl: konkrétně proslulou sponu s prezidentskou pečetí. Ano, opravdu si na ni vzpomíná. Má značnou sběratelskou cenu. Víte, tohoto konkrétního druhu spony byly vyrobeny pouze čtyři kusy, pochopitelně na prezidentovy osobní náklady. Jejich držiteli se stali výlučně lidé, kteří významně přispěli na jeho předvolební kampaň — lidé, již spali v Lincolnově ložnici. Všechny tři ostatní spony už byly vypátrány. Chyběla pouze spona, kterou dostal Harvey.

Samozřejmě to byla lež. Harvey věděl, jak to bylo doopravdy, jenže jak to mohl dokázat? Prezident mu pečlivě nastražil past a zametl všechny stopy. Právě proto se během první recepce tolik upřel na Harveyho. Nebylo to kvůli Harveyho štědrosti nebo faktu, že byli duchovně spřízněni. Bylo to kvůli Harveyho velikosti a postavě. Prezident si uvědomil, že oblek, který jeho komorník tak hloupě odnesl do čistírny i s šekem v kapse a jenž byl poté omylem navrácen do senátní šatny, dokonale padne právě Harveymu.

A tak prezident našel svého hejla. Harvey mu stejně jako veřejnost poslušně zobal z ruky a teď měl za to zaplatit.

Poslední potupa nastala, když měla své svědky předvolat obhajoba. Harvey povolal na svědeckou lavici Jerseyho Joea. Byla to jeho jediná šance. Koneckonců byl Jersey jediný, kdo znal pravdu — totiž že to prezident na Harveyho nalíčil.

Jersey zaujal místo na svědecké lavici, položil ruku na bibli a přísahal, že bude mluvit pravdu.

„Už jste někdy viděl tento oblek?“ Obhájce zvedl oblek v čirém plastovém pytli.

„Ne.“ Jako by se nechumelilo. Naprosto bez váhání.

Harveyho advokát byl ohromen. Harvey přímo žasl.

„Znáte tohoto muže?“ Advokát ukázal na Harveyho usazeného na lavici obžalovaných.

Jersey přimhouřil oči a nadzvedl brýle, aby si mohl Harveyho pořádně prohlédnout.

„Vypadá jako někdo, kdo mě možná jednou kdysi dávno pozval k sobě do kanceláře, ale jistě to říct nemůžu.“

Jersey na okamžik zaváhal.

„Ne. Když o tom tak přemýšlím, mám dojem, že jsem ho nikdy neviděl. Vlastně jsem si tím úplně jistý.“

Harvey si na lavici vložil hlavu do dlaní. Byl ztracen.

Teprve o mnoho měsíců později — dlouho poté, co jej odsoudili — přišel Harvey konečně na to, jak to ve skutečnosti bylo. Jerseyho Joea jmenovali komisařem Federálního finančního úřadu.

Byla to jakási nová zápletka ve staré pohádce „Císařovy nové šaty“. Jenže v tomto případě načapali v nedbalkách Harveyho.

Za špionáž dává se dneska doživotí, léta ve vězení prý Harveyho už zkrotí. Vězni byli drsní, v cele zima ke zbláznění, 30. únor byl dnem jeho propuštění.

Prezident a Jersey dohromady se dali a Harveymu zradu hanebnou uchystali.

Harvey měl dost času přemýšlet o etice. Vězí problém v prostředí, anebo v genetice?

Harvey a prezident měli stejné míry,

taky stejné oči i podobné manýry.

Znát tak Harvey pravdu, trpkým by se nestal,

z boje neutíkal, byl z jiného těsta.

Prezident i on z adopce pocházeli,

pro podobné přátele tak oba slabost měli.

Měli také vlastnost, jež vedla činy obou dvou,

morálku po tátovi — jménem Jersey Joe.

*

MOC VESELÉ VÁNOCE (1957)

Ed McBain

Slovo „plodný“ bylo v souvislosti s Edem McBainem vysloveno již tolikrát, že se téměř stalo součástí jeho jména. Pan Ed „Plodný“ McBain. Nelze ovšem popřít, že McBain — který je rovněž znám jako Evan Hunter — napsal tolik románů, že kdyby si člověk sedl a chtěl je spočítat, brzy by se nestačil divit. Skutečnost, že tolik jeho děl je naprosto brilantních, že některá z nich se dají pokládat za vskutku geniální a že všechna do jednoho představují příjemnou četbu, je nejlepším dokladem autorova umu. Je to, jako když sledujete prvotřídního boxera ve vrcholné formě: také zná všechny fígly. Díky bestsellerům jako The Blackboard Jungie (Džungle před tabulí, česky 1976) a A Matter of Conviction (Otázka usvědčení) proslul McBain v počátcích kariéry klasickými detektivními romány. V pozdějších letech se však stal známějším díky sérii románů o policistech z 87. revíru. Vybrat z jeho „sedmaosmdesátkové řady“ nejlepší dílo je prakticky nemožné —

výborných jich je příliš mnoho. Rozhodně však lze doporučit romány He Who Hesitates (Nerozhodnost, česky 2001) z roku 1965, Blood Relatives (Příbuzenská krev, česky 1983) z roku 1975, Long Time No See (Dlouho jsme se neviděli, česky 1983) z roku 1977 a The Big Bad City (To veliké zlé město, česky 1999) z roku 1999. Kromě toho napsal pro Alfreda Hitchcocka scénář k filmu Ptáci a jeho silný román Last Summer (Minulé léto) se stal předlohou k jednomu ze zásadních filmů sedmdesátých let. Mezi jeho nejnovější romány patří další kniha o 87. revíru, The Last Dance (Poslední tanec, česky 2000).

Pete Charpens seděl u baru a díval se na vlastní odraz v zrcadle. Zašklebil se a řekl: „Veselé Vánoce.“

Pravda, Vánoce sice ještě nebyly, ale Pete Charpens to řekl i tak a jeho slova nezněla špatně. Pete se přihlouple zašklebil, zvedl sklenici, trochu z ní upil a znovu zopakoval: „Veselé Vánoce.“ Cítil se velmi dobře, bylo mu příjemně teplo a měl výjimečně dobrou náladu. Město dnes patřilo jen jemu. Dnes večer, poprvé za osm měsíců od doby, kdy přijel z Whiting Center, se cítil součástí tohoto města. Dnes večer jej město obklopovalo jako teplá lázeň, zatímco on si jen tak hověl a nechával se ovívat zčeřenými vlnami. Byl Štědrý večer, celý svět byl úplně v pohodě a Pete Charpens miloval děti všech matek, které putovaly po povrchu této planety, protože měl pocit, že se konečně ocitl doma, že konečně našel správné místo, že konečně našel sám sebe.

Nebyl to špatný pocit.

Sotva dnes odpoledne skončil podnikový večírek, zamířil do ulic. Výklady obchodů pableskovaly jako buclatá kamínka, rozpálená do třešňová a zahalená ostře mrazivým vzduchem. Na obloze se schylovalo ke sněžení a Pete kráčel po vyzdobených newyorských ulicích v tvídovém kabátě s límcem vyhrnutým ke krku a cítil hřejivé štěstí. V ulicích se to hemžilo prodavači, Santa Klausy se zvonečky, obřími věnci a ještě většími vánočními stromy, z reproduktorů se linuly rozverné písničky a nadčasové vánoční koledy. Ba co víc, Pete dnes zřetelně vnímal tep celého města. Poprvé za osm měsíců vnímal tep města, lidi, hluk, rámus, shon a ze všeho nejvíce teplo. To teplo ho naprosto pohltilo, a právě tomu se podivoval nejsilněji. Zprvu tomu jen přihlížel s přihlouplým úsměvem nezúčastněného diváka, ale pak si zčistajasna uvědomil, že i on se stal součástí tohoto dění. Během krátkého období osmi měsíců srostl s celým městem — a město srostlo s ním. Nalezl svůj domov.

„Barmane,“ řekl.

Barman se k němu přišoural. Byl to urostlý zrzavý chlapík s obličejem posetým pihami. Pohyboval se s elegantní úsporností a vypadal jako moc příjemný muž, jehož stejně příjemná manželka s rodinou právě teď někde v Queensu zdobí vánoční stromeček.

„Přejete si, pane?“ zeptal se.

„Pete. Říkej mi Pete.“

„Dobře, Pete.“

„Já nejsem opilý,“ řekl Pete, „věř mi. Vím, že to říkají všichni opilci, ale já to myslím vážně. Jsem jenom tak strašně šťastný, že bych mohl vybuchnout. Taky jsi někdy cítil něco podobného?“

„Jistě,“ odpověděl barman a usmál se.

„Dej si se mnou panáka.“

„Já nepiju.“

„Já vím, barmani nikdy nepijou, ale já bych ti ho stejně rád koupil. Prosím tě. Hele, já bych chtěl lidem poděkovat, víš? Chci poděkovat všem obyvatelům tohoto města. Za to, že tady jsou, že vytvářejí tohle město. Mluvím jako cvok?“

„Ano,“ připustil barman.

„Dobrá. No dobrá, tak jsem cvok. Ale taky jsem venkovský křupan, víš? Před osmi měsíci jsem sem přišel z Whiting Center. Z bot mi čouhala sláma. A ten zdejší zmatek mě málem zabil. Ale sehnal jsem práci, dobrou práci, poznal jsem spoustu báječných lidí, naučil jsem se oblíkat a… a našel jsem domov. Je to uhozené. Já vím. Mluví ze mě vesnickej balík. Ale já tohle zatracené město miluju. Fakt miluju. Chci chodit po ulicích a líbat všecky holky. Chci si podat ruku s každým, koho potkám. Chci všem říct, že se cítím jako osobnost, jako lidská bytost, že jsem naživu, naživu! Prokristapána, já jsem naživu!“

„To je příjemný pocit,“ souhlasil barman.

„Já to vím. Ach, příteli, já to vím! Ve Whiting Center jsem byl mrtvý, ale teď jsem tady a živý a… hele, dej si se mnou panáka, ha?“

„Já nepiju,“ trval na svém barman.

„Dobrá. Dobrá, nebudu se hádat. Dneska večer se nebudu hádat s nikým. Člověče, tohle budou skvělý Vánoce, že jo? Člověče, já jsem tak zatraceně šťastný, že bych mohl vybuchnout.“ Hlasitě se zasmál a barman se zasmál s ním. Jeho smích se však pomalu změnil v kuckání a poté v pouhý úsměv. Pete se zadíval do zrcadla, znovu zvedl sklenici a znovu zopakoval: „Veselé Vánoce. Veselé Vánoce.“

Ještě stále se usmíval, když do baru vešel muž a posadil se vedle něj. Byl velmi vysoký a jeho tělo se pod oblekem pnulo silou. Neměl kabát, neměl klobouk, prostě jen tak vstoupil do baru, posadil se vedle Petea a lehkým mávnutím ruky přivolal barmana. Ten se k němu přišoural.

„Čistou žitnou,“ objednal si muž.

Barman přikývl a odešel. Muž si sáhl do kapsy pro peněženku.

„Napiš to na mě,“ prohlásil Pete.

Muž se otočil. Měl široký obličej s tlustým nosem a malýma hnědýma očima, která vzhledem k jeho tělesným proporcím působila poněkud nepřirozeně. Chvíli si Petea zkoumavě prohlížel a pak řekl: „Seš buzík nebo co?“

Pete se zasmál. „Doprdele, to ne,“ řekl. „Akorát jsem šťastný. Je Štědrý večer a já mám chuť tě pozvat na panáka.“

Muž vytáhl peněženku, položil na barový pult pětidolarovou bankovku a řekl: „Svoje pití si platím sám.“ Na chvíli se odmlčel. „V čem je problém? Vypadám snad, jako že už nemám ani na frťana?“

„To určitě ne,“ odpověděl Pete. „Chtěl jsem jenom… hele, prostě jsem šťastnej. Chtěl jsem se o to jen s někým podělit, nic jiného v tom nehledej.“

Muž cosi zabručel a nic dalšího nedodal. Barman přinesl žitnou, muž ji do sebe kopl a objednal si další.

„Jmenuji se Pete Charpens,“ řekl Pete a natáhl ruku.

„A co má bejt?“ odsekl muž.

„Totiž… a jak se jmenuješ ty?“

„Frank.“

„Rád tě poznávám, Franku.“ Přistrčil ruku ještě blíže k muži.

„Odprejskni, šťastnej,“ odvětil Frank.

Pete se zašklebil, ale nenechal se odradit. „Měl by ses trochu uvolnit,“ řekl. „Ne, vážně. Musíš přestat s tím…“

„Neříkej mi, s čím musím přestat. Kdo vůbec seš, sakra?“

„Pete Charpens. Vždyť už jsem ti to říkal.“

„Běž někam na vzduch, Pete Charpensi. Já mám svých starostí dost.“

„Nechceš se mi s nimi svěřit?“

„Ne, nechci se ti s nimi svěřit.“

„Proč ne? Uleví se ti.“

„Běž k čertu a přestaň mě otravovat,“ řekl Frank.

Barman přinesl druhou skleničku. Frank ji vysrkl a postavil na barový pult.

„Vypadám jako venkovský balík?“ zeptal se Pete.

„Vypadáš jako zasranej buzík,“ odpověděl Frank.

„Ne, vážně.“

„Ptal ses mě, a tak jsem ti odpověděl.“

„Co tě trápí, Franku?“

„Seš snad kněz nebo co?“

„Ne, ale myslel jsem…“

„Hele, přišel jsem si sem dát frťana. Nepřišel jsem se koukat na kaplana.“

„Tys byl v armádě?“

„Jo.“

„Já sloužil u námořnictva,“ svěřoval se Pete. „Ale jsem rád, že už jsem odtamtud vypadl. Že jsem tam, kde jsem, v nejbáječnějším městě na celém božím světě.“

„Běž na Union Square a kázej si tam,“ utrousil Frank.

„Opravdu ti nemůžu pomoct, Franku?“ zeptal se Pete. „Opravdu ti nemůžu koupit panáka, vyslechnout tě a něco pro tebe udělat? Vždyť jsi tak zatraceně smutný, připadám si jako…“

„Já nejsem smutný.“

„Ale rozhodně tak vypadáš. Co se stalo? Vyhodili tě z práce?“

„Ne, nevyhodili mě z práce.“

„Čím se živíš, Franku?“

„Zrovna teď dělám řidiče náklaďáku. Ale býval jsem boxer.“

„Vážně? Ty jsi vážně boxoval? Neděláš si legraci?“

„Proč bych si z tebe měl dělat legraci?“

„Jak se jmenuješ příjmením?“

„Blake.“

„Frank Blake? Myslím, že tohle jméno jsem nikdy neslyšel. Jasně, box jsem nikdy moc nesledoval.“

„V ringu mi říkali Tiger Blake. Byla to moje přezdívka.“

„Tiger Blake. No, ve Whiting Center se moc neboxovalo. Když jsme se chtěli podívat na box, museli jsme až do Waterloo. Snad proto jsem o tobě nikdy neslyšel.“

„Jasně,“ řekl Frank.

„A proč jsi přestal boxovat?“

„Vykopli mě.“

„Proč?“

„V sedmačtyřicátém jsem zabil chlapa.“

Pete vytřeštil oči. „V ringu?“

„Jasněže v ringu. Bože, co ty seš za magora! Myslíš, že bych tu jen tak seděl, kdyby to nebylo v ringu? Prokrista!“

„A tohle tě teda trápí?“

„Mě nic netrápí. Jsem v pohodě.“

„Jedeš na Vánoce domů?“

„Já žádný domov nemám.“

„Musíš mít nějaký domov,“ řekl Pete jemně. „Každý má nějaký domov.“

„Jo? A kde máš domov ty? Ve Whiting Center, nebo kdes to, sakra, říkal?“

„Ne. teď je můj domov tady. V New York City. V New Yorku, v New Yorku. V nejskvělejším zasraném městě na celém světě.“

„Jasně,“ prohodil Frank kysele.

„Rodiče už umřeli,“ pokračoval Pete. „Jsem jedináček. Ve Whiting Center mě už nic nečekalo. Ale v New Yorku, no, mám dojem, že bych tady měl zůstat. Že se tu seznámím s nějakou hezkou holkou, ožením se s ní, založíme rodinu a… a bude tu můj domov.“

„Skvělý,“ utrousil Frank zatrpkle.

„Jak jsi toho chlápka zabil?“ zeptal se Pete náhle.

„Trefil jsem ho.“

„A zabil?“

„Trefil jsem ho přímo do ohryzku. Nešťastnou náhodou.“

„Byl jsi na něj naštvaný?“

„Byli jsme v ringu. Už jsem ti to říkal.“

„Jasně, ale byl jsi naštvaný?“

„Boxer nemusí být naštvaný. Je za boj placenej.“

„A boxoval jsi rád?“

„Miloval jsem to,“ řekl Frank suše.

„A co tu noc, kdys zabil toho chlápka?“

Frank dlouho mlčel a pak řekl: „Odprejskni, jo?“

„Já bych nikdy nemohl boxovat za peníze,“ poznamenal Pete. „Jsbut docela popudlivý a strašně rychle se namíchnu, ale nikdy bych to nemohl dělat za peníze. Navíc jsem zrovna teď příliš šťastný, než abych…“

„Odprejskni,“ zopakoval Frank a otočil se k Peteovi zády. Pete chvíli mlčky seděl.

„Franku?“ řekl nakonec.

„Ty už jsi tu zase?“

„Omlouvám se. Neměl jsem se s tebou bavit o něčem, co je pro tebe bolestné. Hele, je Štědrý večer. Co kdybysme…“

„Zapomeň na to.“

„Můžu ti koupit frťana?“

„Ne. Už jsem ti to řekl stokrát. Pití si platím sám, doprdele!“

„Jenže dneska je Štědrý ve…“

„Mně je fuk, co je. Mně už se z těchhle šťastlivců dělá husí kůže. Zmiz mi z očí, jo?“

„Omlouvám se. Já jen…“

„Šťastnej, šťastnej, šťastnej. Zubíš se jako pitomec. Kvůli čemu by měl být člověk šťastnej? Máš snad někde ropný vrt? Nebo zlatý důl? Co to s tebou je?“

„Já jsem jenom…“

„Ty seš jenom kretén, viď? Nejspíš jsem tě odhadl, sotva jsem tě zahlíd. Vsadím se, že seš posranej buzík.“

„Ne, ne,“ hájil se Pete mírně. „To se pleteš, Franku. Vážně, já jenom…“

„Tvůj tatík byl nejspíš taky buzík. A tvoje matka se nejspíš vyspala se všema námořníkama ve městě.“

Úsměv z Peteovy tváře vymizel a pak se na chvíli objevil znovu. „Ty to tak nemyslíš, Franku.“

„Já myslím všechno, co kdy řeknu,“ trval na svém Frank. V očích se mu podivně lesklo a bedlivě Petea sledoval.

„Myslím to s mou matkou,“ dodal Pete.

„Já vím, o čem mluvíš. A klidně to řeknu znovu. Nejspíš se vyspala se všema námořníkama ve městě.“

„To neříkej, Franku,“ varoval ho Pete. Už se neusmíval a čelo se mu zvrásnilo zmatenými chmurami, které po chvíli vymizely, opět se objevily a opět vymizely.

„Seš buzík a tvoje máma byla…“

„Přestaň, Franku.“

„S čím mám přestat? Jestli byla tvoje máma…“

Pete seskočil z barové stoličky. „Nech toho!“ zaječel.

Barman se na druhém konci baru otočil směrem k nim. Frank zachytil jeho pohyb koutkem oka. „Tvoje matka byla coura,“ zašeptal chladně a Pete se po něm ohnal.

Frank se sklonil a Peteova pěst ho jen zlehka lízla po hlavě. To už se k nim blížil barman. Stále však neviděl podivné světlo ve Frankových očích a neslyšel jeho opakovaný šepot: „Coura, coura.“

Pete se divoce odrazil od baru. Všiml si lahve od piva, popadl ji a vrhl se na Franka.

Policista klečel vedle jeho těla.

„No jo, je mrtvý,“ konstatoval. Postavil se a oprášil si kalhoty. „Co se stalo?“

Frank vypadal zmateně a ohromeně. „Popadl ho amok,“ prohlásil. „Seděli jsme a bavili se. Docela potichu. A on se pak na mě zničehonic vrhl.“ Otočil se k barmanovi. „Mám pravdu?“

„Dost popíjel,“ přitakal barman. „Možná byl opilý.“

„Já mu tu ránu ani nevrátil,“ pokračoval Frank, „dokud nesebral tu láhev od piva. Ksakru, vždyť je Štědrý večer. Nechtěl jsem žádné potíže.“

„Co se stalo, když sebral tu láhev?“

„Ohnal se s ní po mně. A tak jsem… tak jsem zvedl ruce, abych se bránil. Akorát jsem do něj strčil, přísahám.“

„Kam jste ho udeřil?“

Frank se odmlčel. „Myslím… myslím, že do hrdla.“ Znovu se odmlčel. „Byla to sebeobrana, věřte mi. Toho chlápka prostě popadl amok. Musel to být maniak.“

„Opravdu mluvil tak trochu divně,“ souhlasil barman.

Policista účastně pokýval hlavou. „Dneska je rozhodně víc cvoků v ulicích než v blázinci,“ prohlásil a otočil se k Frankovi. „Nic si z toho nedělej, synku. Dostaneš se z toho. Pro mě je to předem uzavřený případ. Akorát jim to takhle převyprávíš ve městě na stanici.“

„Amok,“ zopakoval Frank. „Popadl ho amok.“

„No…“ Policista pokrčil rameny. „Parťák se postará o pohřebák, jakmile sem dorazí. A my dva zatím zajedem do města. Mrzí mě, že ti kazím Vánoce, ale…“

„To on mi je zkazil,“ prohlásil Frank, zavrtěl hlavou a zadíval se na tělo na podlaze.

Společně vyrazili z baru. Ve dveřích policista zamával na barmana a řekl: „Veselé Vánoce, synku.“

*

JEDEN Z MÝCH SUVENÝRŮ (1997)

Sharyn McCrumbová

Absolventka Severokarolínské univerzity a Virginské technické univerzity Sharyn McCrumbová sice bydlí v Blue Ridge Mountains ve státě Virginia, ale jinak cestuje po Spojených státech i po světě a t pořádá přednášky o svém díle — v létě 2001 například vedla kurz tvůrčího psaní v Paříži.

Její „appalačská série“, kterou odstartoval román If I Ever Return, Pretty Peggy (Jestli se kdy vrátím, krásná Peggy) z roku 1990, jí získala celou řadu cen včetně ceny Asociace appalačských spisovatelů za mimořádný přínos appalačské literatuře. Deníky New York Times a Los Angeles Times kromě toho několikrát zařadily její knihy mezi zaznamenáníhodná díla. V předmluvě ke své povídkové sbírce Foggy Mountain Breakdown and Other Stories (Krach Foggy Mountain a další povídky) z roku 1997 se McCrumbová podrobně zmiňuje o rodinné minulosti strávené v Severní Karolíně a Tennessee, která se promítla do jejích románů z prostředí Appalačských hor. Jedna z postav, jež se v jejích dílech objevují pravidelně, šerif Spencer Arrowood, získala jméno po předcích z otcovy strany Sharyn McCrumbové, zatímco Frankie Silverová („první žena oběšená za vraždu ve státě Severní Karolína“), jejíž příběh McCrumbová vtělila do románu The Ballad of Frankie Silver (Balada o Frankie Silverové) z roku 1998, byla její vzdálenou sestřenicí. „Moje knihy jsou jako appalačské přikrývky,“ prohlašuje autorka. „Vezmu pestrobarevné kousky legend, balad, útržků venkovského života a místních tragédií a složím je do spletitého celku, který nesděluje pouze jediný příběh, ale zároveň také hlubší pravdu o povaze hornatého Jihu.“ Šestý a zatím nejnovější titul „appalačské série“ vyšel pod názvem The Songcatcher (Chytač písní) v létě roku 2001.

Ten obličej vypadal trochu rozmazaně, ale ona byla zvyklá jej takhle vídat. Určitě se na něj dívala nejmíň tisíckrát ve starých časopisech — na zrnitých černobílých fotografiích pořízených fotoreportérem v nějakém nočním klubu, na diletantských nearanžovaných siomentkách na zadní straně alb, na zamlžených propagačních snímcích, kde měl zaretušovány i póry na pokožce. Maggie tu tvář znala. Jedna verze v životní velikosti na ni kdysi shlížela z plakátu na stěně v ložnici — někdy před více než dvaceti lety. Bože, to už je to vážně tak dlouho? Tentokrát byl ten obličej rozmazaný alkoholem, únavou a poklesem čelisti, která již neměla tehdejší chlapecké rysy. Stále to však byl on: seděl v baru ve skutečné velikosti.

Maggie byla zvyklá přemýšlet, co by dělala, kdyby ho někdy potkala živého. V desáté třídě s Kathy Ryanovou o podobných otázkách filozofovaly na celonočních večírcích: „Co kdyby sis učesala vlasy jako Connie Stevensová? Který herec z The Manfrom U. N. C. L. E. se ti líbí nejvíc? Co bys dělala, kdybys někdy potkala Devlina Robeyho?“ Obvykle se pak začaly hihňat, až se válely po koberci, protože si vůbec nedokázaly setkání s živou rock’n’rollovou hvězdou představit. Devlin Robey tehdy vedl okázalý život plný limuzín a luxusních apartmá, zatímco ony trpěly v hodinách tělocviku a algebry s paní Cadyovou. Dospělost jim tehdy připadala sto let daleko.

Když byla Maggie v nejvyšším ročníku, bylo jí setkání s Devlinem Robeym skutečně dopřáno — bydlí-li člověk na Long Islandu, dříve či později se jeho princ objeví. Do New Yorku prostě jezdí všichni. Setkání s hvězdou však bylo stejně vzdálené a neskutečné jako vybledlý plakát na dveřích její skříně. Devlin Robey byl totiž jen zářící rozmazanou šmouhou mihotající se na dalekém pódiu, zatímco Maggie představovala drobnou tečku v moři hulákajících adolescentů. Ona i Kathy pištěly a křičely a házely na pódium papírové růže, ale rozhodně se nedalo říct, že by Devlina Robeyho skutečně viděly. Na televizní obrazovce v pořadu Americké jeviště byl Devlin o mnoho zřetelnější. Po koncertě si s Kathy proklestily cestu hordou fanoušků až ke dveřím pódia, odkud je však odehnali tři surovci v dlouhých kabátech — Robeyho „manažeři“ —, zatímco on sám se prodral tlačenicí k přistavené limuzíně, aniž věnoval sebemenší pozornost výkřikům protestu za sebou.

Celou cestu domů Maggie s Kathy probrečely.

Maggie byla bezcitným chováním svého idolu natolik rozčarována, že napsala dopis adresovaný jeho nahrávací společnosti, v němž si stěžovala na způsob, jakým se jeho lidé chovají k fanouškům. Do dopisu přiložila útržek vstupenky na koncert a jednu z třídních fotografií. O pár týdnů později obdržela fotku Devlina Robeyho s podpisem, jeho nejnovější album a ručně psanou omluvu na hlavičkovém papíře firmy Epic Records. pevlin se omlouval, že se tehdy kolem fanoušků tak rychle prohnal, ale že musel spěchat do hotelu a zatelefonovat matce, která byla ten den nemocná. Doufá prý, že mu Maggie tuto bezohlednost odpustí, a slibuje, že kdykoliv to bude možné, hodlá fanoušky po koncertech srdečně vítat.

Ten dopis obsahoval tolik kouzla, že z něj Maggie žila několik týdnů, a album si přehrávala tak dlouho, až bylo celé poškrábané. Kouzlo však nakonec pominulo, a zatímco se Maggie dál protloukala životem, vzpomínka na Devlina, alba i hudební časopisy skončily zabalené do hedvábného papíru ve skříni s dalšími předměty z mládí. Maggie se zapsala na obchodní kurzy a většinou je absolvovala s dvojkami. Myslela si, že po střední škole nejspíš skončí jako sekretářka. O univerzitě nemělo smysl uvažovat — její rodiče tolika penězi nedisponovali, a i kdyby je měli, rozhodně by je neinvestovali do Maggiina dalšího vzdělávání. Jelikož se stejně nakonec vdáš, argumentoval její otec, nemá smysl mrhat časem a úsporami na nějaké snobské vzdělání. Maggie si přála, aby se mohla vyučit automechanikem jako kluci, ale školní poradce sé jen usmál a rovnou její návrh vetoval. Ekonomika domácnosti a psaní na stroji, tohle si děvčata vybírají. Poradce si byl jist, že Maggie bude rozhodně šťastnější v kurzu, do kterého patří. Dnes, když bylo zapotřebí opravit kohoutek nebo opékač topinek, mohla Maggie jen litovat, že tehdy netrvala na nějakém praktickém kurzu, aby dnes nemusela utrácet peníze vydělané v prodejně smíšeného zboží za opravy spotřebičů. Vždy však nakonec usoudila, že nemá smysl se k tomu vracet. Co se stalo, stalo se.

V létě po střední škole se Maggie provdala za Leona Holtze, který sice nebyl tak pohledný jako Devlin Robey, ale zato byl skutečný. Říkal, že ji miluje, a když ji bral na závěrečný školní ples, půjčil si azurový smokink a jí koupil bílý gardéniový živůtek. Maggie neviděla žádný důvod, proč by se neměla vdát. Leon pracoval jako zedník ve firmě svého strýce, zatímco ona měla místo obchodní příručí v jedné prodejně fordů, což znamenalo téměř šest set dolarů čistého měsíčně. Mohli si dovolit malý byt a nějaký nábytek ze Sofa City, tak nač ještě čekat? Pokud měla Maggie návaly předsvatební nervozity a pochybností, zda je Leon ten pravý, nebo případně výčitky, že se sňatkem vzdává snů na jiný život, v němž by třeba mohla poznat lidi jako Devlin Robey, nedávala nic podobného najevo.

O čtrnáct měsíců později se narodil Richie. Manželství ztroskotalo, když mu byly dva roky. Richie byl vážný chlapeček s kulatou tvářičkou a hnědýma očima po matce, ale měl skoliózu — což je doktorský výraz pro křivičná záda —, takže ke všem dosavadním výdajům přibyly ještě účty za lékaře. Leon nakonec život omezený chudobou nevydržel a odešel. Maggie se přestěhovala na Manhattan, protože byla přesvědčena, že tam dostane lepší plat, zvláště když zapomene, že někdy pracovala jako obchodní příručí. Bylo jí teprve jednadvacet a vypadala pořád dobře.

Po několika špatných začátcích sehnala místo servírky v salonu Red Lion. Červená sametová uniforma do poloviny stehen ani černé síťované punčochy, které musela v práci nosit, se jí ani trochu nelíbily, ale spropitné bylo dobré a Maggie předpokládala, že její úbor na tom má značnou zásluhu. Dnes jí bylo sedmadvacet. Když ji někdy po šesti hodinách na jehlových podpatcích brněla chodidla a tváře ji bolely od nepřetržitých úsměvů na kretény, kteří s oblibou lovili servírky, vzpomněla si na hodiny pracovního vyučování na střední škole a přemýšlela, jak by asi vypadal její život, kdyby se tehdy byla naučila opravovat auta.

„Nechceš mi přinést panáka?“ Lenivě se na ni usmál jako muž, který si je jist svým magnetismem. Nechceš mi přinést panáka? Jako by jí propůjčoval nějakou výsadu. No, možná to tak opravdu bylo. Maggie se zadívala na rozmazané rysy Devlina Robeyho, který již dávno dosáhl středního věku, a překvapeně si pomyslela, že obsloužit tohoto muže by pro ni kdysi bylo ctí. Kdysi by o tuto příležitost urputně bojovala. Jenže to bylo někdy před půl životem. Dnes je jen unavenou servírkou, která se snaží odkroutit si šichtu a vydělat tolik, aby mohla zaplatit účet za telefon. Richie měl včera bolesti zad, takže byla skoro celou noc vzhůru, a dnes si připadala jako náměsíčná. Civěla na šedivějící kudrnaté chlupy na Robeyho prsou v rozhalence fialové košile, na váčky pod očima, které byly tmavší než jeho blednoucí opálení, na jeho plastový úsměv. A co má být?

„Jasně,“ řekla a omezila se přitom jen na obvyklou přívětivost. „Panáka. Jakého chceš?“

Když Robeymu přinesla skotskou s ledem, četl si právě stránku s dostihovými výsledky. Jakmile se však přiblížila, odložil noviny stranou a usmál se na ni. „Díky,“ řekl a po chvíli dodal: „Ty víš, kdo jsem?“

Způsob, jakým se na to zeptal, jí připadal poněkud smutný. Řekl to váhavě, jako by v poslední době častokrát slyšel „ne“ a jako by každé popření jeho slávy prohlubovalo vrásky v jeho obličeji. Maggii ho bylo líto. Litovala, že nejsou o dvacet let mladší. Ale nebyli. „Jo,“ odpověděla, položila na stůl skleničku a uhladila rukou ubrousek. „Jo, vzpomínám si. Ty seš Devlin Robey. Jednou jsem tě viděla zpívat.“

Jeho vrásky se vyhladily a oči rozšířily: kdesi za nimi byl náhle vidět idol dospívajících dívek. „Nekecej!“ zajásal se smíchem, který zněl jako ryzí úleva. „No, teda…“ Z toho by mohla být dvacka, pomyslela si Maggie, ale Devlin Robey jen vytáhl zpod skleničky koktejlový ubrousek a rozmáchle na něj naškrábal podpis.

„Díky,“ řekla Maggie a zasunula si ubrousek do kapsy s tuzéry. Možná se dvacka objeví později. Alespoň bude mít Maggie co vyprávět Kathy Ryanové, jestli se s ní ještě někdy uvidí. Začala se přesouvat k dalšímu stolu, ale Robey se dotkl jejího ramena. „Neodcházej ještě. Takže tys mě slyšela zpívat, jo? V Paradise Alley?“

Maggie mu sdělila místo konání koncertu a chvíli přemýšlela, že se mu zmíní i o svém dopisu, ale dva chlapi v obleku u stolku číslo devět na ni mávali tak zběsile, jako by jim měl každou chvíli uschnout jazyk, takže se z Robeyho sevření vymanila. „Za pár minutek se stavím,“ slíbila mu a připravila si úsměv pro žíznící obleky na devítce.

Po celý zbytek směny Maggie poletovala mezi skutečnými zákazníky a toužebně se tvářícím Devlinem Robeym, který si objednával pití jen kvůli nenucené konverzaci, jež jejich přísun doprovázela. „Kterou z mých písní jsi měla nejradši?“

„Tm Afraid to Go Home’,“ vyhrkla Maggie okamžitě, a když se Robey zatvářil zmateně, připomněla mu: „Byla to B strana singlu ,Tiger Lily’.“

„Jo! Jo! Za ten jsem skoro dostal cenu.“ Robeyho oči se zachvěly vzrušením.

Při další skleničce chtěl vědět, jestli ho viděla v tom plážovém filmu, který natočil pro společnost Buena Vista. Maggie si na film vzpomínala, ale už Robeymu neřekla, že si nedokáže vybavit, jakou v něm měl roli. Podle něj to byl jen takový štěk, který k ničemu nevedl. Po této filmové zkušenosti se prý zase vrátil ke zpívání, většinou ve Vegas. Momentálně vystupuje v Atlantic City. „V kasinech mě zbožňují.“ svěřil se jí. „Lidičky z předměstí se ze mě můžou zbláznit - prý jim připomínám staré dobré časy.“

Maggie se snažila si nějaké dobré časy vybavit, ale vyšly jí z toho jen záblesky vzpomínek, v nichž s Kathy Ryanovou poslouchají desky a baví se o budoucnosti. Maggie se hodlala stát modelkou a bydlet v Paříži, zatímco Kathy měla být zvěrolékařka v nějaké africké rezervaci. Dovolené měly trávit společně na Bahamách. „Nechceš k tomu pití arašídy?“ zeptala se Maggie.

Ve dvě hodiny ráno se v klubu Red Lion zavíralo, ale s Devlinem Robeym to ani nehnulo. Stále držel v ruce sklenici Dewar’s, v níž už měl více vody než skotské, a choulil se jako zaběhnutý pes, který nechce být vykopnut na ulici. Maggie přemýšlela, co se s tím chlapem děje. Je přece bohatý a slavný, ne?

„Nechceš už tu whisky dopít? Šéf říká, že končíme.“

„Jo, jo. Asi jsem noční pták. To mám z toho, že jsem celé roky vystupoval v kasinech od jedenácti. Připadá mi, že večer sotva začal.“ Pohlédl na hodinky a poté na Maggii: na tuniku z červeného sametu, na černé síťované punčochy, na výstřih. „Ty už tady končíš?“

Úsměv jí z tváře nevymizel, ale v duchu zasténala. Dnešní večer jí připadal jako celé dva dny a v provozuschopném stavu ji udržovala pouze myšlenka na horkou vanu s pěnou, ve které si namočí nohy, a na čisté hebké povlečení, do něhož se zaboří a vzápětí padne neskonalou únavou. Jenže teď ji chce někam pozvat Devlin Robey — dvacet let poté, co by to ještě chápala jako vyslyšenou modlitbu. Kde byl, když jí na tom záleželo?

„Omlouvám se,“ řekla. „Mockrát dík, ale dneska ne.“ Před deseti lety snad, ale dneska ne.

Jediná odpověď, kterou by nikdy nevyslovila v době, kdy byla ještě jeptiškou Devlina Robeyho, jako by nyní její kouzlo jen umocnila. Jeho polovičaté pozvání totiž náhle nabralo na naléhavosti. „Budu k tobě upřímný,“ řekl s očima připomínajícíma barevné sklo. „Dneska večer se cítím dost na dně, a tak mě napadlo, že by mi mohlo pomoct, kdybych strávil nějaký čas se starou kámoškou.“

My jsme opravdu byli kámoši? pomyslela si Maggie. Na tom koncertu jsem stála v pětadvacáté řadě; když hrál Cousin Brucie z rádia WABC tvoje desky, seděla jsem na opačné straně reproduktorů; a zatímco tys byl celý nablýskaný a vycíděný, já měla na sobě mast proti akné a v ruce jsem držela hudební časopis. My že jsme byli kámoši? Nakonec to však neřekla. Pokud se Maggie za sedm let práce v koktejlovém baru něčemu naučila, byla to zásada nereagovat na urážlivé výroky. Pokrčila rameny. „Je mi líto,“ pípla v domnění, že tím to skončilo. Napadlo ji, jestli se vůbec bude namáhat se s tímhle zážitkem někomu svěřovat. Rozhodně by nebyla žádná zábava vysvětlovat ostatním servírkám — vesměs mladým holkám —, co je Devlin Robey vůbec zač.

„Tak mi dej aspoň svoje číslo — eh —, Maggie.“ Její jméno bylo totiž natištěno na jeho účtence: Děkuje vám Maggie. „Jezdím do města docela často. Možná bych ti mohl zavolat, dát ti vědět předem. Můžeme něco vymyslet. Seš docela v pohodě. Nepřemýšlelas někdy o téhle branži?“

Ne. Šoubyznys vyznával stejnou pracovní dobu jako obsluha v nočním klubu a kromě toho neuměla Maggie zpívat ani tančit. Lanu Turnérovou ale objevili v lékárně, takže co když… Koneckonců, kdo vlastně jsi, Maggie Holtzová, že si dovoluješ odmítat nataženou ruku osudu? Odtrhla kousek účtenky klubu Red Lion a naškrábala na ni své jméno a telefonní číslo. „Jasně. Proč ne?“ řekla. „Zavolej mi někdy.“

Poplácala podepsaný koktejlový ubrousek v kapse na spropitné a přemýšlela, jestli se Richiemu bude hodit do sešitku s výstřižky. Možná by mohla ubrousek zařadit do alba Richieho fotografií: tohle je podpis pána, na kterého jsem myslela ve chvíli, kdy jsme tě počali. Dva cáry papíru; každý vyhodí jeden. Maggie předpokládala, že tímhle všechno skončilo.

Jenže neskončilo. O čtyři dny později — ve čtyři hodiny ráno, právě když advil konečně zabral a ona se pohroužila do spánku — ji vyrušil drnčící telefon. Zapomněla totiž zapnout ten zatracený záznamník. Popadla sluchátko, aby telefon opět umlčela, jenže to už se z něj začal linout lehce opilý zpěvavý hlas: „I’m Afraid to Go Home“. Maggie pochopila, že je to on.

„Devlin Robey,“ řekla a přemýšlela, proč se přání vždycky plní až tehdy, když už o to člověk nestojí.

„Panenka Maggie.“ Robey lehce zkomolil její jméno. „Jen jsem chtěl slyšet přátelský hlas. Tohle blues se mi teda nepovedlo.“ „Kocovina?“

„Ne. Ta přijde, až se probudím — teda jestli vůbec usnu. Říkal jsem si, že bych si mohl poslechnout pár ospalých řečí o starých časech, co ty na to?“

„O starých časech.“

„Dneska jsem v kasinu dost hodně prohrál. Dvanáctkrát jsem si v ruletě vsadil na sedmnáctku a nevyšla mi. Sedmnáctka — moje číslo!“

Maggie se přistihla, že pokyvuje hlavou, a přinutila se projet číslovku sedmnáct svými vzpomínkami. No jasně. „Seventeen, My Heaven Teen’,“ zamumlala. „To byl tvůj velký hit, že jo?“

„Dostal jsem za něj Zlatou pokladničku. Mám ji v pracovně ve Vegas. Možná ti ji někdy ukážu.“ „A nebude to tvé ženě vadit?“

Slyšela, jak si Robey povzdechl. „Prokrista, Trine? To je hrozná kráva. Když jsem si ji bral, dělala tanečnici. Osmačtyřicet kilo blondýny. Ale dneska se chová, jako by bylo vykouření nějakým aktem milosrdenství, a v soláriu je tak často, že vypadá jako nějaká kožená panenka Barbie. Stejně nejsem moc často doma. Spoustu času trávím na turné.“

„Jo. To je těžký život.“ Představila si ho v apartmá o velikosti celého jejího bytu. Třeba se zrovna válí v zapuštěné vaně uprostřed koupelny z černého mramoru.

„Chci jenom říct, že se mi domů zrovna moc nechce, víš? Mám dceru Claudii, ale když ji vidím, láme mi to srdce. Narodila se předčasně. Nejspíš proto, že se Trina pořád snažila vyblít každé jídlo, aby si udržela linii. Claudia nikdy nebyla tak úplně v pořádku. Při porodu utrpěla poškození mozku. Jenže když mě vidí, vždycky se na mě strašně směje a rozpřahuje ty svoje malé ručičky.“

„Kolik jí je?“

„Myslím, že dvanáct. Pořád si ji představuju, když byla ještě malá. Když jí byly tři, byla hezká po všech stránkách. Jenže teď má tři jen uvnitř. Narodila se sedmnáctého června. Moje šťastné číslo. Sedmnáct.“

„Ale dnes večer to neplatí, viď?“

„Ne. Dneska večer mě sedmnáctka stála spoustu peněz. Neměl bych sázet, když jsem nacpanej. Myslím jako nalitej, drogy mi nikdy nic neříkaly. Ale prostě jsem rád s lidmi. Rád bych byl s tebou. Ty mě nechceš využívat. Nejsi jako ty napudrované a natupírované šfabajzny, co tady pobíhají a svět pro ně začíná pětasedmdesátým rokem. Ty jsi dobrý člověk, Maggie. Hele, nemohl bych se někdy stavit?“

„Vsadím se, že máš spousty nabídek,“ řekla Maggie v naději, že se této cti dostane někomu jinému.

„Jenže mně se líbíš ty,“ odpověděl Robey. „Protože jsi opravdová. Jako moje dcera. Nejsi jen nějaká macatá sboristka s pepsodentovým úsměvem a záluskem na prachy. Takových už mám po krk.“

Maggie ho neměla nechat mluvit o své dceři. Nutilo ji to přemýšlet o Richiem a nutilo ji to k přesvědčení, že Devlinu Robeyovi se všechno v životě nevydařilo, jak si o něm až dosud myslela. Zničehonic už pro ni nebyl jen nablýskaným plakátem, který se dá kdykoliv strhnout ze stěny, jakmile ji začne nudit. Byl to normální chlap se svými city. A možná mu to Maggie dluží. Koneckonců tehdy před lety obstarával všechny její bujné představy. Možná nastal čas mu to všechno splatit.

„No dobře, tak co třeba v úterý? To mám volno.“ Richieho by mohla zavézt k rodičům do Rockaway. Bavili se tak dlouho, až se jeho hlas rozplynul ve spánek.

„Je tady tvůj monogamní John,“ prohlásil barman Cap a ukázal ke stolku číslo sedm.

„Jo,“ řekla Maggie. Všimla si, jak Devlin Robey vchází do baru a snaží se vypadat nenuceně. Momentálně sem docházel třikrát do měsíce, kdykoliv se mohl utrhnout z vystoupení v kasinu. Někdy měla Maggie zrovna volno a někdy ne; on pak seděl až do zavíračky u stolku sedm, žmoulal v ruce vodnatou skotskou a snažil se udržovat konverzaci, zatímco Maggie procházela kolem něj a obsluhovala platící zákazníky.

Když měla volno, dali si něco italského, což pro Devlina Robeyho znamenalo především víno, a odjeli se k ní domů věnovat sexu. Robey byl použitelný pouze jedenkrát za noc, a tak si to rád prodlužoval nejrůznějšími výstřednostmi, striptýzem a posloucháním partnerčiných oplzlých řečí, které Maggie — jak se přistihla — dokázala vést současně s plánováním nákupů na příští týden a sestavováním seznamu věcí, které je třeba odnést do čistírny. Bylo jí Robeyho líto, protože kdysi býval slavný, a rozmazlování, kterého se mu jako hvězdě tehdy dostávalo, ho dnes vyřazovalo z normálního života. Nedokázal si zvyknout, že už na něj nejsou všichni laskaví a že všichni normální lidé, kteří mu kdysi záviděli, si ho dnes ani trochu nevšímají. Zatímco Maggie měla na to, aby si na lhostejnost světa zvykla, vlastně celý život. Jenže Robey býval jejím idolem, který se jednou sklonil ze svých výšin a zachoval se k ní laskavě, když jí — úplné nule — poslal nádherný a vlastnoručně psaný dopis. Nyní zase někoho potřeboval on, takže to vlastně byla taková splátka. A splátka je matkou všeho. Když se na ní vzpínal a sténal, myslela Maggie na jeho slávu a představovala si onen nablýskaný plakát na stěně.

„Možná bys mu to měla naúčtovat,“ utrousil Cap, když se chystala vyrazit ke stolkům.

„V tomhle já nejedu,“ řekla Maggie.

„Já neřekl, že v tom jedeš. Ale poskytuješ mu nějakou službu. Psychiatři tě taky vždycky zkasírujou, ne? A ti mají mnohem víc peněz než ty, nejdražší Maggie.“

Maggie pokrčila rameny. „Některé věci nejsou o penězích.“

„No, jestli ti nejde o peníze, tak můžeš dneska odejít dřív. Vůbec nic se nestane. Stejně je tu mrtvo.“

Řekl to však příliš hlasitě. Devlin Robey ho zaslechl a Maggie viděla, jak se mu okamžitě rozjasnila tvář. Nemělo smysl mu namlouvat, že tu je dneska spoustu práce. Mockrát díky, Cape. Naštěstí Richie nebyl doma — dneska měl přespat u Kevina. Než došla Maggie k Robeyho stolku, už si oblékal kabát. „Holka, jak já jsem rád, že už odsud můžeme vypadnout! Obávám se, že bych dneska večer mohl mít společnost.“

Jeho obličej byl dnes ještě rosolovitější než obvykle a jeho oči se propadaly do tmavých váčků. „Jakou společnost?“ zeptala se Maggie a ohlédla se ke dveřím.

„Řeknu ti to později.“

Zamířili do jiné italské restaurace než obvykle, i když měla stejné ubrusy z voskovaného plátna a nabízela stejné víno, které pil Robey ve stejném množství jako kdykoliv jindy. Maggie si dala těstoviny s názvem „andělské vlasy“, jež byly o něco méně gumové než obvykle. Robey během jídla o své společnosti nemluvil, ale zato se neustále rozhlížel kolem sebe a šeptal, přestože mluvil pouze k ní. Maggie ho musela odvézt k sobě — taxíkem, protože jít pěšky se bál — a nalít do něj dva šálky kávy bez kofeinu, než se konečně rozpovídal.

„Tak mluv,“ řekla a tentokrát už si před ním nehrála na vysněnou dívku.

„Je to dobrý.“ Robey vytáhl z náprsní kapsy obleku tlustou hnědou obálku a položil ji na hromádku Redbookú a Enquirerů. „Sehnal jsem je, vidíš? Teda aspoň většinu. Myslím, že na odvolání psů to bude stačit.“

„Ty už zase sázíš,“ řekla Maggie.

„Hele, dřív nebo později mi sedmnáctka zase zazpívá, jasný?“

„Tak mám dojem, že dlužíš nějakým dost nesmlouvavým lidem.“

Robey pokrčil rameny a zvedl dlaně. „To je Atlantic City. Nejsou to žádní skauti. Měl jsem na ně dneska čekat s prachama, ale trochu mi jich chybělo. Musel jsem přijet sem a dát něco do frcu. Od jednoho kámoše jsem si půjčil, co se dalo, a doufám, že ty prachy schrastím dřív, než mě začnou hledat. Teď už jsem v pohodě. Klidně mě můžou najít. Není tam úplně všechno, ale rozhodně dost na to, aby mě pustili. Napsal jsem jim k tomu vzkaz, ve kterém jim slibuju další prachy příští týden. Mají mi poslat tantiémy za desku.“

Maggie přivřela oči. „Proč jsi mě chtěl vidět?“

„Kvůli prachům ne!“ Robey se zlehka zasmál. „Maggie, holka, tohle je úplně jiná finanční liga. Ty si klidně dál schraňuj úspory tamhle do krabice od cukroví a starosti s těmi gentlemany klidně nechej na mně. Přišel jsem za tebou jen proto, že tě miluju.“

To nejspíš jo, pomyslela si Maggie smutně, když vedla Robeyho do ložnice. Pořád vidí v mých očích odraz toho plakátu.

Bylo něco po druhé hodině, když Maggie vstala a odešla na toaletu. Robey už několik hodin spal, nasycený potem a oplzlými řečmi. Maggie zahlédla na konferenčním stolku obálku, a když kráčela kolem, sebrala ji. Aspoň se podívám, jak hluboko se v tom topí, pomyslela si. Je součástí dohody také záchrana padlého idolu? Třeba ho dokáže přesvědčit, aby se začal léčit. Ve spolku anonymních gamblerů nebo v něčem podobném. Přemýšlela, proč někteří lidé chtějí být jen slavní, anebo mrtví.

Do postele už se nevrátila. Když se Robey v devět hodin probudil, dala mu aspirin a Krvavou Mary na kocovinu a plastový kelímek s kávou bez kofeinu na cestu. Ovšem žádný polibek. Robey měl namířeno zpátky do Atlantic City a na laškování byl příliš ospalý a příliš nevystřízlivělý. Devlin Robey rozhodně nebyl ranní ptáče. Maggie Holtzová ostatně také ne, ale dnes ráno byla dokonale probraná. Seděla před televizorem a sledovala nějaké sportovní přenosy, ale přitom se celou dobu dívala na telefon. Zazvonil pět minut po deváté. Po chvíli se sepnul záznamník, a když řekl svoje, ozval se proslulý, byť již ne tak sametový hlas Devlina Robeyho. „Maggie!“ ječel do přístroje. „Jsi tam? Zvedni to! To jsem já. Poslyš, víš, jak jsem ti včera vykládal o té obálce? O té s penězi? Hele, musel jsem ji nechat u tebe. Je tu se mnou pár chlapíků, kteří potřebujou vědět, že jsem ji měl. Můžeš to zvednout, Maggie? Můžeš jim říct o těch penězích v obálce, prosím tě? Je to důležité.“

Maggie zaslechla druhý hlas: „Zatraceně důležité.“

Zvedla sluchátko. „Já nikdy žádnou obálku neviděla, Devline,“ řekla. „Nemůžeš to s těma chlapama prostě nějak skoulet, jak jsi mi říkal? Než nějaké peníze schrastíš?“

Když pokládala sluchátko, slyšela ještě, jak Robey vykřikl. Vstala a položila hnědou obálku zpátky na stůl. Byla v ní spousta stodolarovek, ale o to tu nešlo. Některé věci nejsou o penězích. Šlo o ten dopis — o ten, ve kterém Robey žádal sázkaře o poshovění, aby jim mohl splatit všechno. Jeho rukopis se ani trochu nepodobal rukopisu, který Maggie viděla na jiném dopisu. Na tom, který obdržela kdysi dávno a v němž se jí „Devlin Robey“ omlouval. Takže mu vlastně vůbec nic nedlužila. Naopak sobě dlužila spoustu let. Přemýšlela, kolik by asi stálo školné na obchodní škole a jestli by na to stačily bankovky v hnědé obálce. Maggie se chtěla naučit opravovat věci.

*

Z DRUHÉ STRANY KAŇONU (1962)

Margaret Millarová

Román How Like an Angel (Jako anděl) z roku 1962 je dokladem až přízračné předvídavosti Margaret Millarové (1915-1994): mnohé jeho postavy jsou totiž jakýmisi ranými verzemi stoupenců hnutí hippies, kteří měli za pouhých pár let zcela ovládnout společenské prostředí jižní Kalifornie. „Anděl“ je tak nejtemnějším a nejspletitějším autorčiným románem, přestože je zároveň pouze jedním z mnoha jejích mistrovských děl — mezi další patří třeba romány An Air that Kills (Atmosféra, která zabíjí) z roku 1957, A Stranger in my Grave (Cizinec v mém hrobě) z roku 1960 nebo The Murder of Miranda (Mirandina smrt) z roku 1979. Podle některých kritiků byla Millarová dokonalejší spisovatelkou než její manžel Ross Macdonald (Ken Millar), což ovšem ona sama vždy vehementně popírala. Navzdory její skromnosti ji však mnozí lidé pokládali za jednoznačně nejlepší autorku v žánru mystery. Škoda jen, že se žádné její dílo nikdy nestalo obrovským hitem. Vždy byla spíše kultovní spisovatelkou pro hrstku zasvěcených, kterým se za to odvděčila tím, že její knihy jsou dodnes stejně svěží jako v době vydání — přemýšlivé, děsivé a často plné humoru uprostřed největší hrůzy. Její sociální postřehy jsou vskutku nemilosrdné a autorce vždy činilo zvláštní rozkoš pranýřovat okázalost ve všech podobách. Millarová patří k těm nemnoha spisovatelům jakéhokoliv žánru, jejichž prózu lze s obrovským účinkem předčítat nahlas. Jen zkuste otevřít některou její knihu na libovolné stránce a začít číst. Brzy narazíte na něco, co se dá použít jako citát.

Že se do nového domu na druhé straně kaňonu konečně někdo nastěhoval, si Bortonovi poprvé uvědomili jednoho květnového večera, kdy ve velkém okně domu zahlédli obdélníkové světlo televizoru. Marion Bortonová věděla, že k tomu nakonec musí dojít, ale ani toto vědomí jí nijak neusnadňovalo představu, že si s Paulem budou muset zvykat na sousedy v kraji, který se naučili pokládat za výlučně svůj.

Kdysi dávno toto místo objevili, koupili zde šest akrů půdy a postavili na nich dům i přes námitky banky, která nechtěla půjčit peníze na stavbu domu na nezvelebeném pozemku, a i přes námitky přátel, podle nichž se Bortonovi zbláznili, když se stěhují tak daleko z města. Nyní toto místo objevovali další lidé a Marion stále častěji spatřovala za eukalypty a duby napůl dostavěné domy.

Dům přímo na druhé straně kaňonu ji však rozčiloval ze všech nejvíce; děsila se tohoto okamžiku už od loňského léta, kdy na tamní pozemek poprvé vyjel buldozer.

„Naše soukromí je v tahu,“ řekla, postavila se a vypnula televizor. Pro Paula to bylo znamení, že má manželka na srdci něco, oč se s ním hodlá podělit. Sdílení informací, které mělo problémy umenšit, však jejich velikost často spíše zdvojnásobovalo.

„No, tak to vyklop,“ řekl Paul a snažil se zakrýt znechucení.

„Co mám vyklopit?“

„Přestaň si dělat psinu. Obvykle nepřerušuješ Perryho Masona uprostřed věty.“

„Jen jsem řekla, že naše soukromí je v tahu.“

„Ještě nám ho zbývá spousta,“ podotkl Paul.

„Víš, jak se tady v kaňonu rozléhají zvuky.“

„Já žádné zvuky neslyším.“

„Ale budeš. Nejspíš mají deset až dvanáct dětí, vyjícího psa a sportovní auto.“

„Pár dětí by rozhodně na škodu nebylo — Cathy by si aspoň měla s kým hrát.“

Osmiletá Cathy nyní ležela v posteli a dělala, že spí. Lampičku však měla rozsvícenou a dveře do pokoje pootevřené.

„Ve škole má spoustu kamarádů,“ řekla Marion a zatáhla závěsy, aby se nemusela dívat na provokativní obdélník světla na protější straně kaňonu. „Podle učitelky vychází Cathy se všemi dětmi a nikdy nedělá žádné potíže. Mluvíš, jako by byla deprivovaná nebo něco.“

„Bylo by příjemné, kdyby měla více zájmů a kamarádů ve svém věku.“

„Spousta věcí by byla příjemných, kdyby. Já dělala, co jsem mohla.“

Paul věděl, že jeho žena má pravdu. Sám byl nesčetněkrát svědkem, jak Marion zve Cathyiny spolužačky na víkend k nim. Jen pramálo pozvání však dopadlo na úrodnou půdu. Matky Cathyiných kamarádek si nacházely nejrůznější výmluvy: jedovaté škumpy, hady, komáry v potoce na dně kaňonu, odlehlost domu od města v případě, že by se něco přihodilo a bylo by zapotřebí rychlého lékařského ošetření… Všechny tyto výmluvy, jakkoliv byly upřímné a opodstatněné, naplňovaly Marion hořkostí. „Prokristapána, ony mluví, jako bychom bydleli na měsíci nebo někde uprostřed džungle.“

„Myslím, že pár dětí by nevadilo,“ prohlásila Marion. „Ale sportovní auto ať, prosím, nemají.“

„Obávám se, že tohle není v našich rukách.“

„Vlastně by to nakonec mohli být docela příjemní lidé.“

„Proč ne? Většina lidí je příjemných.“

Marion i Paula přepadl příjemný pocit, že něco vyřešili, přestože si ani jeden z nich nebyl tak úplně jistý, co to vlastně je. Paul přistoupil k televizi a opět ji pustil. Přesně jak předpokládal, majitele nočního klubu zabil baseballovou pálkou tamní vyhazovač — nikoliv ta Světlovlasá tanečnice či její mladý choť či ten žárlivý zpěvák.

Hned příští týden v pondělí začala Cathy utíkat.

Marion v kuchyni žehlila a dívala se na jakýsi soutěžní pořad V přenosném televizoru, který jí k Vánocům koupil Paul, když vtom zaslechla na horním konci příjezdové cesty bafání školního autobusu. Čekala, až se otevřou venkovní dveře a Cathy oznámí svým vysokým tenkým hláskem: „Už jsem doma, mami.“

Dveře se však neotevřely.

Marion z kuchyňského okna viděla, jak žlutý autobus mizí za ostrou křivkou svahu jako cirkusová klec plná divokých lapených dětí žadonících o propuštění.

Čekala až do konce pořadu a snažila se sama sebe přesvědčit, že škola posílila obvyklou trasu o další autobus, který se zakrátko objeví, případně že se Cathy rozhodla nejdřív zastavit u kamarádky a každým okamžikem jí od ní zatelefonuje. Žádný autobus se však již nevynořil a telefon zůstal němý.

Marion si obula pohorky a vyrazila do kaňonu, přičemž se vyhýbala škrábavému trní a popínavým šlahounům jedovatých škump, které vypadaly jako kříženci malinovníku s ostružiníkem.

Dceru nakonec zastihla uprostřed můstku, který Paul kdysi postavil přes potok ze dvou padlých eukalyptů. Cathyiny krátké buclaté nohy visely nad kmenem a téměř se dotýkaly hladiny potoka. Byla absolutně nehybná a obličej měla ukrytý pod chomáčem slámově žlutých vlasů. Vtom jakási osamělá žába vydala kvákavou výstrahu před Marioninou přítomností a Cathy na ten zvuk reagovala, jako by byla s přírodou srostlejší než dospělí a také mnohem vnímavější vůči jejím projevům blížícího se nebezpečí.

Rychle se postavila, oklepala si zadní stranu šatů a odhrnula pravidelnou záclonu světlých vlasů, pod níž ukrývala oči modré jako kvítky barvínku, jež obklopovaly břehy potoka.

„Cathy.“

„Jenom jsem při tom čekání počítala vodomily. Čtyřicet jedna.“

„Při jakém čekání?“

„Na deset až dvanáct dětí a psa.“

„Na jakých deset až dvanáct dě…“ Manon se zarazila. „Aha. Tys onehdy v noci poslouchala, když jsme si mysleli, že spíš.“

„Já neposlouchala,“ namítla Cathy poctivě. „To jen moje uši slyšely.“

Marion potlačila úsměv. „V tom případě bych ráda, kdybys těm svým uším vyřídila, ať slyší pořádně. Já totiž neřekla, že noví sousedé mají deset až dvanáct dětí, ale že by jich tolik mohli mít. Ve skutečnosti je to silně nepravděpodobné. Jen málo dnešních rodin je takhle početných.“

„Musí být člověk starý, aby měl velkou rodinu?“

„No, rozhodně nemůže být příliš mladý.“

„Vsadím se, že lidi s velkou rodinou jezdí v kombících, aby se tam vešly všechny děti.“

„Ti šťastnější ano.“

Cathy se zadívala na tenký potůček unášející do moře drobné vypasené střevle. „Tihle jsou moc mladí,“ řekla nakonec, „a mají moc malé auto.“

I přes averzi vůči přítomnosti jakýchkoliv nových sousedů pocítila Marion sílící zájem. „Tys je viděla?“

Zdálo se však, že holčička náhle ohluchla — ztrácela se ve vodním světě střevlí, vážek a pulců.

„Na něco jsem se tě ptala, Cathy. Vidělas lidi, kteří se sem právě přistěhovali?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Než jsi přišla. Jmenují se Smithovi.“

„Jak to víš?“

„Šla jsem se podívat k jejich domu a oni mi řekli: Ahoj, holčičko, jak se jmenuješ? A já na to: Cathy, a jak vy? A oni odpověděli, že Smithovi. A potom odjeli v tom malém autě.“

„U domu cizích lidí nemáš co pohledávat,“ řekla Marion rázně. „A když už jsme u toho, dobře víš, že po škole nesmíš nikam chodit, aniž mi nejdřív povíš, kam jdeš a kdy se vrátíš. Tak proč jsi nepřišla nejdřív domů a neohlásila se mi, když tě přivezl školní autobus?“

„Nechtěla jsem.“

„To není uspokojivá odpověď.“

Uspokojivá neuspokojivá, každopádně to byla jediná odpověď, kterou Cathy znala. Mlčky se zadívala na matku, pak se otočila a vyrazila do svahu k jejich domu.

Marion se po chvíli vydala za ní, rozhořčená a malinko zmatená. K smrti nerada dceru trestala, ale zároveň věděla, že nemůže tuhle záležitost jednoduše hodit za hlavu — na to byla příliš vážná. Když večer dávala Cathy k večeři grahamové suchary s pomerančovým džusem, rozumně a laskavě jí oznámila, že zítra bude za trest celý den po škole doma.

Když pak večer ležela Cathy zachumlaná v posteli, zmínila se Marion o incidentu Paulovi. Zdálo se jí, že manžel k tomu zaujal méně vážný postoj než Marion, což naslouchajícímu dítěti rozhodně neuniklo.

„Jsem rád, že se s těmi novými lidmi seznamuje,“ prohlásil Paul. „Prokazuje tím jistou dávku sebejistoty, kterou jsem u ní zatím nenacházel. Vždycky byla strašně plachá.“

„Snad jí nechceš prominout, že utekla, aniž mi o tom řekla?“

„Neutekla přece daleko. Všechny děti podobnou věc jednou za čas udělají.“

„Nechceme ji snad rozmazlit.“

„Cathy je pořád tak poslušná, až mám někdy dojem, že to ona rozmazluje nás. Kdo ví, třeba nás dokonce naučí, jak se navazují nová přátelství.“ Paul na základě předchozích zkušeností věděl, že toto je velice choulostivé téma. Marion měla svůj dům, svou zahradu, své dva televizory… Zdálo se, že od světa nic dalšího nechce, a nesla nelibě jakoukoliv zmínku, že tyhle věci přece nejsou všechno. Aby odvrátil blížící se hádku, Paul rychle dodal: „Vyřešilas to s Cathy dobře. Přestaň si s tím lámat hlavu… Říkáš, že se jmenují Smithovi?“

„Ano.“

„Upřímně řečeno je to pro mě skvělý signál, že se Cathy sbližuje s okolím.“

Druhý den ve tři odpoledne dorazila na kopec žlutá cirkusová klec, vyplivla jednoho zajatce a odkodrcala pryč.

„Už jsem doma, mami.“

„Hodná holka.“

Při pohledu na Cathy pocítila Marion výčitky svědomí: holčička celý den dřepěla ve škole, venku bylo nádherné teplé počasí a Paul navíc nepřikládal včerejšímu incidentu žádný velký význam.

„Víš co?“ navrhla dceři. „Co kdybychom šly dolů k potoku a spočítaly vodomily?“

Touto nabídkou se Marion obětovala, neboť v televizi právě běžel její oblíbený soutěžní pořad a ona ráda odpovídala na otázky spolu se soutěžícími. „Co ty na to?“

Cathy věděla o soutěžním pořadu všechno; viděla už ho snad stokrát a mnohokrát byla svědkem, jak blábolící soutěžící uchvacují matčiny oči, uši i mozek. „Vodomily jsem počítala včera.“

„No tak střevle.“

„Vždyť je zaplašíš.“

„Ne, vážně?“ Marion se rozpačitě usmála. Cítila jistou úlevu, že Cathy její nabídku odmítla, ale zároveň si tuto úlevu zřetelně vyčítala. „A ty je nezaplašíš?“

„Ne. Ony si myslí, že jsem taky střevle, protože už si na mě zvykly.“

„Třeba si zvyknou i na mě.“

„Myslím, že ne.“

Když Cathy odešla do kaňonu sama, uvědomila si Marion mlhavě znepokojivou věc: že její dcera zdvořile, ale rázně odmítla matčinu společnost. Teprve u večeře však zjistila důvod.

„Smithovi,“ poznamenala Cathy, „mají austin-healey.“

Stejně jako většina dívek ani Cathy nikdy nejevila zájem o auta, takže její nenucené vyslovení poměrně složité značky vyvolalo v obou rodičích smích.

Ten Cathy přiměl, aby svou myšlenku rozvedla: „Takový austin—healey dělá docela rámus — jako tátova sekačka na trávu.“

„Myslím, že by tě tahle firma mohla použít jako reklamu, mladá dámo,“ dobíral si ji Paul. „Takže už jsou Smithovi úplně nastěhovaní?“

„No jo. Já jim pomáhala.“

„Opravdu? A jak jsi jim pomáhala?“

„Zazpívala jsem jim dvě písničky. A pak jsme tancovali a tancovali.“

Paul se zatvářil napůl potěšeně a napůl zmateně. Obvykle se Cathy před jinými lidmi moc ochotně nepředváděla. Během loňského vánočního koncertu ve škole dokonce opustila jeviště plačky a schovala se v šatně… Nu, snad byla její plachost jen přechodná a ona se z ní konečně začíná dostávat.

„Musí to být moc milí lidé,“ řekl, „když přeruší zařizování nového domu, aby si pohráli s malou holčičkou.“

Cathy však zavrtěla hlavou. „Ale my jsme si nehráli. Byl to opravdový tanec — jako v tom pořadu Eda Sullivana.“

„Až takhle dobrý, jo?“ řekl Paul s úsměvem. „Pověz mi o tom ještě něco.“

„Paní Smithová tančí v nočním klubu.“

Paulův úsměv se vytratil a na levém spánku mu naběhla pulzující žíla, která vypadala jako maličké špatně umístěné srdce. „Vážně? Víš to jistě, Cathy?“

„Ano.“

„A co dělá pan Smith?“

„Ten hraje baseball.“

„Chceš říct, že se baseballem živí?“ zeptala se Marion. „On nepracuje v kanceláři jako táta?“

„Ne, on jen hraje baseball. A pořád má na sobě baseballovou čepici.“

„Aha. A na jakém místě v týmu hraje?“ Paulův hlas zněl nezvykle hluboko.

Cathy nasadila prázdný výraz.

„No, každý hráč v baseballovém týmu má nějaký zvláštní úkol. Co tam dělá pan Smith?“

„Pálkaře.“

„Tak pálkaře, ano? No, to je pěkné. To ti řekl on?“

„Ano.“

„Cathy,“ řekl Paul. „Já vím, že ty bys mi úmyslně nelhala, ale někdy to máš všechno tak trochu popletené.“

Chvíli ještě v tomto duchu pokračoval, ale Cathyina tvrzení zůstávala neotřesena: paní Smithová je tanečnice v nočním klubu a pan Smith profesionální baseballista; milují své děti a vůbec se nedívají na televizi.

„Přinejmenším tohle je určitě lež,“ řekla Marion později Paulovi, když ve velkém okně domu Smithových opět zahlédla obdélníkové světlo obrazovky. „A pokud jde o to ostatní, v okruhu osmdesáti kilometrů žádný noční klub nestojí a nejbližší profesionální baseballový klub je tři sta kilometrů odtud.“

„Pravděpodobně jim špatně rozuměla. Je docela možné, že paní Smithová někdy někde tancovala a on hrával trochu baseball.“

Cathy, která již ležela v posteli a balancovala na pokraji spánku, mezitím přemýšlela, jestli má říct rodičům o dceři manželů Smithových — o té, která nechodí do školy.

Nakonec jim to neřekla. Marion to však druhý den po odchodu Paula a Cathy zjistila sama. Když odhrnula v obývacím pokoji závěsy a otevřela okna, zaslechla z druhé strany kaňonu ostré prásknutí dveří a všimla si, jak na terasu nového domu vychází malé dítě. Na tu vzdálenost nedokázala posoudit, zda je to chlapec, nebo holčička. Každopádně se dítko chovalo tiše a způsobně; horký bezvětrný den narušovalo pouze občasným bouchnutím dveří.

Přítomnost dítěte i skutečnost, že se jim o něm Cathy nezmínila, užírala Marioninu mysl celý den. A sotva se Cathy vrátila domů, začala se jí na to Marion vyptávat.

„Neřeklas mi, že Smithovi mají dítě.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Já nevím proč ne.“

„Je to chlapec, nebo děvče?“

„Děvče.“

„Kolik mu je?“

Cathy začala upřeně přemýšlet a mračila se do stropu. „Asi deset.“

„Ona nechodí do školy?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nechce.“

„To není moc dobrý důvod.“

„Je to její důvod,“ řekla Cathy suše. „Můžu už si jít hrát ven?“

„Nevím, jestli bys měla. Zdá se mi, že máš horečku. Pojď sem, sáhnu ti na čelo.“

Cathyino čelo bylo chladné a vlhké, ale tváře a kořen nosu měla dívka velice růžový, jako by se spálila na slunci.

„Radši zůstaň doma,“ prohlásila Marion, „a dívej se na pohádky.“

„Já nemám pohádky ráda.“

„Ale mívalas je ráda.“

„Mám ráda opravdové lidi.“

Samozřejmě tím myslí Smithovy, pomyslela si Marion a sevřela čelist. „Lidi, kteří celou dobu tančí a hrají baseball?“

Pokud tento sarkasmus na Cathy nějak zapůsobil, rozhodně to dívka nedala najevo. Počkala, až Marioninu pozornost pohltí soutěžní pořad, seřadila v pokoji všechny své panenky a uspořádala pro ně koncert odměněný bouřlivým potleskem.

„Kde máš ten svůj starý námořnický dalekohled?“ zeptala se Marion Paula, když se večer chystala do postele.

„Eh, myslím, že někde v lodním kufru. Proč?“

„Chci ho.“

„Nehodláš snad ty sousedy špehovat, nebo ano?“

„Přesně o tom uvažuju,“ pronesla Marion pochmurně.

Když druhý den ráno opět zahlédla Smithovic děvčátko vyjít na terasu, sešla dolů do kumbálu a prohledala lodní kufr. Našla dalekohled a právě ho oprašovala, když v obývacím pokoji začal zvonit telefon. Vyrazila tedy nahoru a zadýchaně řekla: „Haló?“

„Paní Bortonová?“

„Ano.“

„Tady slečna Parková, Cathyina učitelka.“

Marion se se slečnou Parkovou několikrát setkala na třídních schůzkách a při předávání vysvědčení. Byla to hřmotná mladá žena s růžolícím obličejem a stále veselou náladou — jak poznamenal Paul, s podobnými lidmi by člověk nechtěl žít, ale rád by je měl nablízku pro případ nouze. „Á, jak se máte, slečno, Parková?“

„Eh, dobře, děkuji, paní Bortonová. Chtěla jsem vám zavolat už včera, ale věci se nám tu trochu vymkly z ruky a já věděla, že s kontrolou Cathy nemusíme tolik spěchat. Je to moc hodná dívenka.“

Ani hlasitý a žoviální hlas slečny Parkové nemohl zcela zakrýt zlověstný tón ve slově kontrola.

„Myslím, že tomu tak úplně nerozumím. Proč byste měla Cathy kontrolovat?“

„Je to naprosto rutinní prohlídka. Školní lékař a zdravotní oddělení si rádi vedou záznamy, kolik případů spalniček, chřipky nebo planých neštovic se mezi dětmi vyskytlo. Momentálně to vypadá, že jsou na vzestupu příušnice. Je Cathy v pořádku?“

„Když včera přijela ze školy, zdálo se mi, že může mít teplotu, ale až do dnešního rána se chovala naprosto normálně.“

Mlčení slečny Parkové bylo tak dlouhé, že si Marion začala bolestně uvědomovat věci, kterých by si jinak nepovšimla — tíhu dalekohledu v klíně, bušení srdce v uších. Na druhé straně kaňonu si dcera manželů Smithových tiše a osaměle hrála na terase. S tou holkou se rozhodně něco děje, pomyslela si Marion. Asi bude lepší, když tam už nebudu Cathy pouštět, pořád všechno napodobuje. „Slečno Parková, jste tam ještě? Haló? Haló…“

„Jsem tady.“ Hlas slečny Parkové zněl chaběji a méně pozitivně než obvykle. „V kolik hodin dnes Cathy odcházela z domu?“

„V osm jako obvykle.“

„A jela školním autobusem?“

„Samozřejmě. Vždycky jím jezdí.“

„Viděla jste ji nastupovat?“

„Rozloučila jsem se s ní ve dveřích,“ odpověděla Marion. „O co vlastně jde, slečno Parková?“

„Cathy už dva dny nebyla ve škole, paní Bortonová.“

„Cože, no to je absurdní, to je vyloučeno! To se musíte plést.“ Už když však Marion říkala tato slova, přiložila si k očím dalekohled: holčička na terase Smithových měla na hlavě záclonu světlých vlasů a oči modré jako rozkvetlý barvínek na břehu potoka.

„Paní Bortonová, nemůžu se přece mýlit v tom, které děti mám ve třídě a které ne.“

„Ne. Ne, vy se…, vy se nepletete, slečno Parková. Zrovna vidím Cathy z okna — je u sousedů.“

„Dobře. Tak to mi spadl kámen ze srdce.“

„Vám ano,“ poznamenala Marion. „Ale mně ne.“

„Teď se tím nesmíme nechat unést, paní Bortonová. Nevyvozujte z toho případu žádné zásadní závěry, dokud se spolu neporadíme. Co kdybyste vzala Cathy a přijela za mnou během polední pauzy? Všechny si o tom přátelsky popovídáme.“

Brzy však začalo být jasné, a to i optimistické slečně Parkové, že Cathy se přátelského povídání nehodlá účastnit. Stála ve třídě u okna s prázdným výrazem v očích, mlčela a nereagovala ani na nejjednodušší otázky — odmítala se nechat vtáhnout do jakékoliv konverzace včetně svého oblíbeného tématu: manželů Smithových. Slečna Parková tedy nakonec poslala Cathy hrát si na školní dvůr a promluvila si s Marion sama.

„Očividně,“ začala a vyslovila to slovo velice zřetelně, protože patřilo k jejím oblíbeným, „očividně se Cathy do těch dvou mladých lidí zamilovala a vytvořila si utkvělou představu, že je jejich.“

„Jenže co s tím máme s manželem dělat, to už je méně očividné.“

„Překousněte to, stejně jako ostatní rodiče. Podobné návaly citů jsou v Cathyině věku normální. Někdy je jejich objektem jedna osoba, jindy celá rodina nebo dokonce kůň. A tanečnice v nočním klubu a baseballista, to musí být pro Cathy velmi atraktivní kombinace. Řekněte mi, paní Bortonová, dívá se Cathy hodně na televizi?“

Marion ztuhla. „O nic více než ostatní děti.“

Ach jo, pomyslela si slečna Parková smutně, všichni jsou stejní: ti nejzávislejší to vždycky nejvíce zakrývají. „Jen mě to zajímalo,“ podotkla, „protože Cathy si ráda prozpěvuje a musím říct, že podobně bohatý repertoár televizních reklam jsem ještě u nikoho neslyšela.“

„Velmi rychle všechno pochytí.“

„Ano. Ano, to jistě ano.“ Slečna Parková se podívala na vlastní ruce, které byly neustále trochu bílé od křídového prachu, ale nyní je měla ještě bělejší, poněvadž měla vztek — vztek na Cathy, že ji podvádí, vztek na paní Bortonovou, že lehkomyslně přechází problém nadměrného sledování televize, vztek na sebe, že nezabránila současné situaci nebo ji alespoň nepředvídala, a snad ze všeho nejvíce vztek na Smithovy, že jsou tak nezodpovědní a nechají dívku, aby se jim poflakovala po domě, když by měla být očividně ve škole.

„Netlačte v té věci na Cathy příliš,“ řekla nakonec, „dokud celou záležitost neproberu se školním psychologem. Mimochodem, už jste se s těmi Smithovými seznámila, paní Bortonová?“

„Ještě ne,“ řekla Marion sklíčeně. „Ale věřte mi, že to hodlám udělat.“

„Ano, myslím, že by bylo dobré, kdybyste s nimi promluvila a dala jim najevo, že nemají Cathyiny představy ještě více prohlubovat.“

K setkání došlo dříve, než se Marion nadála.

Počkala ve škole, až skončí vyučování, a pak odjela s Cathy do města nakoupit. Zaparkovala auto a obě na rohu čekaly na zelenou. Držely se za ruce; Marion ustaraná a netrpělivá, Cathy stále mlčenlivá, nevzpurná a netečná jako celou dobu od chvíle, kdy ji Marion zavolala domů z terasy manželů Smithových.

Náhle Marion ucítila, jak se dceřina ruka napíná v křečovitém vzrušení. Cathyin obličej přitom tak zrůžověl, až se zdálo, že vybuchne, a holčička začala volnou rukou zběsile mávat na dva lidi v malém sportovním autě krémové barvy — na velmi krásnou mladou ženu se světlými vlasy za volantem a na mladého muže s širokým přátelským úsměvem a baseballovou kšiltovkou vedle ní. Oba Cathy zamávali, ale pak jim naskočila zelená a auto prudce vyrazilo přes křižovatku.

„Smithovi!“ vykřikla Cathy a začala zuřivě skákat. „To byli Smithovi.“

„Psst, ne tak nahlas. Lidi se na…“

„Ale to byli Smithovi!“

„Pospěš si, než zase naskočí červená.“

Ale holčička neslyšela. Stála na obrubníku jako přikovaná a zírala na krémově zbarvené auto.

Marion cosi netrpělivě zabručela, vzala Cathy do náručí, přenesla ji přes silnici a na protějším chodníku ji docela hrubě postavila na zem. „Tak. Jestli se chceš chovat jako mimino, budu tě nosit jako mimino.“

„Já viděla Smithovy!“

„No jasně. Ale proč jsi z toho tak nadšená? Potkat ve městě někoho známého přece není nijak neobvyklé.“

„Ale potkat je neobvyklé je.“

„Proč?“

„Proto.“ Růžová barva z Cathyiných tváří pomalu ustupovala, ale její oči stále vypadaly užasle, jako by právě spatřily zázrak.

„Určitě jsou to velmi jedineční lidé,“ řekla Marion chladně. „Nicméně nakupovat musí jako každý jiný.“

Na což Cathy reagovala lehkým zavrtěním hlavy a zašeptáním, které slyšela jen ona sama: „Ne, oni ne, nikdy.“

Když se Paul vrátil z práce, Marion poslala Cathy hrát si na dvorek a vysvětlila mu, co se děje. Paul to poslouchal se stále větším rozčilením — ani ne z Cathyina chování, nýbrž ze způsobu, jakým se Marion se slečnou Parkovou k celé záležitosti postavily. Podle něj moc mluvily a málo jednaly.

„Vy ženské prostě jen mlátíte prázdnou slámu, místo abyste se k problému postavily čelem a řešily jej přímo. Prý utkvělá představa. Utkvělá představa, no to mě podrž! My se teď sebereme, zajdeme za těmi Smithovými, promluvíme si s nimi a hotovo. Konec představ. Tečka.“

„Radši s tím počkejme až po večeři. Cathy dnes neobědvala.“

Během jídla byla Cathy bledá a zamlklá. Nic nesnědla a odpovídala pouze na přímé otázky. V jejím nitru však současně probíhala velmi živá konverzace, večeře na hostině s živým tancem a poté divoká jízda v autě bez střechy…

Ačkoliv stezka přes kaňon představovala nejkratší cestu k domu Smithových, rozhodli se Bortonovi pro formálnější příjezd autem — a Cathy přitom vzali s sebou. Když jí řekli, aby se učesala a umyla si obličej, začala protestovat: „Já tam jet nechci.“

„Proč ne?“ zeptal se Paul. „Tak strašně jsi s nimi chtěla být, žes kvůli tomu dva dny chodila za školu. Tak proč je nechceš vidět teď?“

„Protože nejsou doma.“

„Jak to víš?“

„Paní Smithová mi ráno říkala, že dneska večer nebudou doma, protože má vystoupení.“

„Opravdu?“ řekl Paul a zatvářil se zachmuřeně. „A kde vlastně ta vystoupení mívá?“

„A pan Smith musí hrát baseball. A potom pojedou do nemocnice za jedním přítelem, který má leukemii.“

„Tak leukemii, ano?“ Paul se ani nemusel ptát, jak se Cathy o leukemii dozvěděla; před pár dny večer sledoval polodokumentární pořad zabývající se touto chorobou. Myslel si tehdy, že Cathy už spí.

„Zajímalo by mě,“ řekl Marion, když se Cathy přece jen odešla učesat, „kolik těch informací o Smithových pochytila z televize.“

„No, sama jsem se přesvědčila, že mají sportovní auto a pan Smith nosí baseballovou čepici. Oba jsou mladí a pohlední. Tak mladí a pohlední,“ dodala zatrpkle, „že jsem na ně… trochu žárlila.“

„Žárlila?“

„Cathy by raději byla jejich než naše. Takže si musím klást otázku, i Jestli to není tím, že Smithovi mají něco, co Bortonovi nemají.“

„Tak se jí zeptej.“

„Nemůžu se jí přece…“

„Tak to udělám já, ksakru,“ zaklel Paul. A udělal to.

Cathy se na něj jen nevinně podívala. „Já nevím. Nevím, jak to myslíš.“

„Tak mě ještě jednou poslouchej. Proč jsi předstírala, že jsi dcera Smithových?“

„Požádali mě o to. Požádali mě, abych byla s nimi.“

„Oni ti opravdu řekli: ,Cathy, budeš naše dcera?’“

„Ano.“

„Prokrista, tyhle nesmysly už musí jednou skončit,“ řekl Paul a vyrazil k autu.

Po úzké kopcovité cestě dorazili k domu Smithových za šera. Měsíc, který se před chvílí vyhoupl přes obzor, právě ubýval a vypadal, jako by ho vykously nějaké obrovité zuby. Teplý suchý vítr vanoucí od pouště za horami šířil po krajině sladkou vůni pittospora.

Dům Smithových byl potemnělý a hlavní vchod i dveře od garáže uzamčené. Paul přesto zmáčkl domovní zvonek hned několikrát, snad ze vzdoru či ze zoufalství. Všichni tři jasně slyšeli uvnitř zvonění, a Marion se zdálo, že se zvuk zvonku v domě rozléhá velice zvláštně — jako by koberce a závěsy byly příliš tenké a nedokázaly pohltit vibrace. Moc ráda by nakoukla dovnitř a přesvědčila se na vlastní oči, ale ve všech oknech byly zatažené žaluzie.

„Jak vypadá jejich nábytek?“ zeptala se dcery.

„Jako u všech ostatních.“

„To znamená, že je nový? Říká ti paní Smithová, aby sis na něj nepokládala nohy?“

„Ne, to mi nikdy neříká,“ odpověděla Cathy podle pravdy. „Já už chci jet domů. Jsem unavená.“

Když poté Marion ukládala dceru do postele, zaslechla, jak na ni Paul z obývacího pokoje naléhavě volá: „Marion, pojď sem na minutku.“

Zastihla ho, jak bez hnutí stojí uprostřed místnosti a hledí přes kaňon na dům Smithových. Ve velkém okně pokoje v zadní části domu, odkud se vycházelo na terasu, zářilo obdélníkové světlo televizoru.

„Buďto se vrátili v posledních pár minutách,“ řekl, „anebo byli celou dobu doma. Tipl bych si, že byli doma, ale nechtěli s námi mluvit, a tak jednoduše zhasli světla a předstírali, že jsou pryč. Jenže to jim nevyjde! Pojď, vrátíme se tam.“

„Nemůžu tu nechat Cathy samotnou. Vždyť už je v pyžamu.“

„Tak jí obleč župan a vezmi ji s sebou. Teď není vhodná doba zabývat se jemnůstkami, jako je předepsaný oděv.“

„A nemyslíš, že bychom to měli nechat na zítřek?“

„Hoď sebou a přestaň se se mnou hádat.“

Cathy sice protestovala, že je unavená a Smithovi stejně nejsou doma, ale rodiče ji bez řečí zachumlali do županu a odnesli k autu.

„To víš, že jsou doma,“ prohlásil Paul. „A tentokrát ať mi ty dveře radši otevřou, protože jinak jim je vyrazím.“

„Takhle mluvit před dítětem, to je absurdní,“ odpověděla Marion chladně. „Už takhle má dost vlastních představ, než aby…“

„Absurdní? Tak počkej a uvidíš.“

Cathy, která to vše poslouchala na zadním sedadle, se jen ospale usmála. Věděla totiž, jak se do domu dostat i bez vylamování dveří nebo čehokoliv jiného. Už ode dne, kdy byl tenhle dům dostavěn, schovával realitní makléř, který se ho snažil prodat, klíč od hlavních dveří vždy na hřebíku pod roletou.

Zprvu se zdálo, že druhá návštěva bude jen přízračnou napodobeninou návštěvy první. Na obloze visel stejný vykousnutý měsíc, který však tentokrát vypadal menší a bledší. Vůně pittospora byla hřbitovně sladká a dutý zvuk zvonku se v útrobách domu rozléhal jako ozvěna v prázdné hrobce.

„Jestli si myslí, že jim tenhle trik projde dvakrát za noc, tak musí být šílení!“ křikl Paul. „Pojď, obejdeme to zezadu.“

Marion se zatvářila mírně zděšeně. „Nerada narušuju soukromí jiných lidí.“

„Oni to naše narušili dřív.“

Pohlédl na Cathy. Oči měla napůl zavřené a její obličej se v měsíčním světle perleťově leskl. Chytil ji za ruku, aby ji ujistil, že všechno bude v pořádku a jeho vztek není namířen proti ní, ale Cathy se od něj odtáhla a vyrazila po stezce vedoucí k zadní části domu.

Paul zapnul baterku a vydal se za ní, přičemž se však po neznámém terénu pohyboval jen velmi pomalu. Než odbočil za roh a dorazil k terase, Cathy mu zmizela z dohledu.

„Cathy!“ zavolal za ní. „Kde jsi? Vrať se!“

Marion se na něj vyčítavě podívala. „Tou hloupou výhrůžkou o vyražení dveří jsi ji úplně vyděsil. Nejspíš už je na cestě domů přes kaňon.“

„Radši půjdu za ní.“

„Ty tam přijdeš k úrazu daleko dřív než ona. Ona zná cestu jako své boty. Kromě toho jsi sem přišel proto, abys vyrazil dveře. Tak začni vyrážet.“

Nakonec však nebylo žádné vyrážení potřeba. Sotva Paul zaťukal, zadní dveře se otevřely a on téměř vpadl do místnosti.

Ta byla úplně prázdná s výjimkou holčičky v županu, který byl stejně modrý jako její oči.

„Cathy,“ hlesl Paul. „Cathy, co tady děláš?“

Marion stála a ruku si držela na ústech, aby udusila křik, který se jí dral z hrdla. Žádní Smithovi neexistovali. Dvojici ve sportovním autě, na kterou Cathy mávala, představovali úplně cizí lidé, již pouze reagovali na přátelské mávání dítěte — že by je Cathy zahlédla někdy při předchozích cestách do města? Televizor pak nebyl ničím jiným než dokonale nastraženým Cathyiným vynálezem v podobě oranžové bedny a starého zrcadla, které odráželo měsíční paprsky.

Cathy stála před zrcadlem a dívala se na vlastní odraz. „Dobrý den, paní Smithová. Už jsem tady, můžeme jít.“

„Cathy,“ řekla Marion hlasem, který jako by trhaly cizí pařáty. „Co v tom zrcadle vidíš?“

„To není zrcadlo. Je to televizor.“

„A na… na jaký program se teď díváš?“

„To není program, blázínku. Je to skutečnost. Jsou to Smithovi. Pojedu si s nimi zatančit a zahrát baseball.“

„Žádní Smithovi nejsou!“ zahřímal Paul. „Natlučeš už si to konečně do hlavy? Žádní Smithovi nejsou!“

„Ale ano, jsou. Já je vidím.“

Marion klekla na podlahu vedle dcery. „Poslouchej mě, Cathy. Tohle je zrcadlo — obyčejné zrcadlo. Táta ho přivezl ze staré kanceláře a já ho schovala do kumbálu. Tam jsi ho našla, viď? Přinesla jsi ho sem a rozhodla ses předstírat, že je to televizor, nemám pravdu? Ale ve skutečnosti je to jen zrcadlo a ti lidé v něm, to jsme my — ty a máma s tátou.“

Když se však dívala na vlastní odraz, viděla i Marion, že se pomalu mění. Začala v něm být mladší a krásnější, měla světlejší vlasy a její bavlněné šaty se proměnily v taneční róbu. Také Paul se vedle ní změnil v neznámého muže — v mladíka s rozesmátýma očima a baseballovou kšiltovkou.

„Jsem připravena jít, paní Smithová,“ prohlásila Cathy a náhle všichni tři, Smithovi i jejich malá holčička, začali v zrcadle odcházet. Netrvalo dlouho a nebyli o nic větší než pouhé zápalky. Nakonec se úplně vytratili a v zrcadle zůstalo jen měsíční světlo.

„Cathy,“ zaúpěla Marion. „Vrať se, Cathy! Prosím tě, vrať se!“ Paulovi, který se celou dobu opíral o dveře jako figurína, se náhle zdálo, že na pozadí manželčiných výkřiků slyší posměšné burácení sportovního auta.

*

IWNNYHO MÍSTO (1992)

Marcia Mullerová

Soukromá očka ženského pohlaví se začala vyskytovat již v éře šestákových časopisů, ne-li ještě dříve. Vždy šlo přitom o „holčiny“  o jakési přidrzlé obdoby mužských detektivů, jejichž příběhy byly líčeny se světáckostía potutelností Marcia Mullerová archetyp soukromé vyšetřovatelky předefinovala’ dala mu hlubší jádro, důstojnost, inteligenci a sociální citlivost, které byla do té doby bůhvíproč výsadou mužských soukromých oček Všechny její knihy s Sharon McConeovou, vyšetřovatelkou ze sanfranciského právního sdružení All Souls, jsou již od první stránky svižné a profesionálně napsané Mullerová však patří k těm spisovatelům, kteří se ustavičně nutí ke stále náročnější tvorbě Romány A Wild and Lonely Place (Divoké a osamělé místo) z roku 1994 a The Broken Promise Land (Země porušených slibů) z roku 1996 znamenaly počátek delších a ještě působivějších příběhů s McConeovou Čtenáři Mullerovou na těchto výletech do neprobádaných literárních končin dychtivě následují, díky čemuž se stala autorka v žánru mystery pojmem. Jejím zatím nejnovějším dílem je román Dead Midnight (Mrtvá půlnoc).

Amorfina Angelesová byla zděšená a já s ní plně soucítila. Mne osobně by děsil již samotný život v této čtvrti — natož kdyby mě terorizovali členové jednoho z mnoha místních pouličních gangů.

Paní Angelesová bydlela ve zchátralé boční uličce v nejjihovýchodnějším cípu San Franciska, pouhých pár bloků od státního sídliště Sunnydale prolezlého drogami a zločinem. Všechna okna malých štukovaných domků jistily mříže a dveře byly opatřeny železnými rošty. Na rozbitých obrubnících stála nepojízdná a zdemolovaná auta a v zapleveleném dvoře o číslo dál přecházel a vrčel prašivý hlídací pes neurčité rasy. Strach byl do této ulice vepsán stejně křiklavě jako graffiti na zdejších zdech a plotech. Strach, bezmocnost a tupá odevzdanost životu, který si žádný ze zdejších obyvatel nevybral dobrovolně.

Sledovala jsem paní Angelesovou, jak přechází přes malý obývací pokoj k oknu, lehce poodhrnuje okraj záclony a dívá se na ulici. Neměřila více než sto padesát centimetrů, měla kulatá záda, nezdravě nažloutlou pokožku a prošedivělé černé vlasy zvlněné do krátkých nepoddajných kadeří. Její neforemné šaty s květovaným potiskem ani náhodou nedokázaly zakrýt její postavu, rozměklou a těstovitou následkem špatné stravy a přemíry porodů. Přestože jí bylo teprve čtyřicet, pohyby připomínala mnohem starší ženu.

Když mě její advokát a můj kolega Jack Stuart z právního sdružení AU Souls požádal, abych prošetřila jistou záležitost týkající se této jeho klientky, stručně mi nastínil její minulost. Byla to Filipínka, která s manželem emigrovala do Spojených států v touze po lepším životě, jenž se prý tady nabízí. Stejně jako v případě mnoha jejích krajanů a krajanek se však věci nevyvíjely tak, jak si Angelesové představovali: Amorfinin manžel si nejprve s jedním přítelem z Manily založil firmu zaměřenou na dovoz a vývoz: vykutálený přítel ovšem po dvou letech práskl do bot i s celoživotními úsporami Joea Angelese. Rok nato zahynul Joe při prapodivné nehodě na staveništi, kde v té době pracoval. Amorfina se šesti dětmi tak zůstala zcela bez prostředků a během několika let po manželově smrti se jejich životní situace rychle zhoršila až na současnou třípokojovou činžovní barabiznu v jedné z nejhorších čtvrtí ve městě.

Jack mě rovněž informoval, že paní Angelesová se o rodinu stará, jak nejlépe umí: aby nebyla odkázána na sociální dávky, pracuje přes den jako šička v jedné továrně ve čtvrti Mission a po nocích šije předělávky. Když její děti vyrostly, začaly jí vypomáhat nejrůznějšími brigádami a pracemi na částečný úvazek. Dnes už s ní bydlí jen dvě: šestnáctiletý Alex a čtrnáctiletá Isabel. Pro jejich matku je typické, prohlásil Jack, že se i v současné svízelné situaci více strachuje o ně než o sebe.

Paní Angelesová se otočila od okna s tváří napjatou obavami. Od plných rtů se jí táhly hluboké vrásky. „Je tam někdo?“ zeptala jsem se.

Zavrtěla hlavou a unaveně přešla k ošoupané lenošce naproti mně. Já zaujímala čestné místo na červené brokátové pohovce zabalené do stejného plastu, který ji bezpochyby chránil již před mnoha lety, kdy ji Angelesovi přivezli z prodejny. „Nikdy nikoho nevidím,“ poznamenala. „Až když už je pozdě.“

„Paní Angelesová, Jack Stuart mi už nastínil váš problém, ale ráda bych si to všechno poslechla ještě od vás — hezky od začátku, když budete tak hodná.“

Amorfina přikývla a uhladila si pestrobarevné šaty na kyprých stehnech. „Vlastně to všechno začalo už dávno, když byl Benny espo… Říkalo se mu ‚princ z Omega Street‘, víte?“ Při zmínce o názvu její ulice jsem si uvědomila tu paradoxní přiléhavost: poslední písmeno řecké abecedy je symbolem konce a pro Většinu místních obyvatel byla Omega Street skutečně konečnou fází neochvějného sešupu do chudoby.

„Benny Crespo byl Filipínec,“ pokračovala paní Angelesová. „Jeho gang kontroloval místní obchod s drogami. Spousta lidí k němu vzhlížela; měl moc a to se u našich lidí hned tak nevidí. Jednou jsem zaslechla Alexe a jednoho ze starších synů, jak ho nazývají hrdinou. To si pište, že jsem jim dala co proto, a od té doby se žádné řeči tohohle druhu v našem domě nevedly. Já nemám pro gangy pochopení — filipínské ani žádné jiné.“

„Jak se ten gang Bennyho Crespa jmenoval?“ „Kabalyeros. To je tagalsky ,Rytíři’.“ „Dobře — a co se s Bennym stalo?“

„Ten dům vedle, ten s tím psem…, tam Benny bydlel. Před domem vždycky parkovala jeho luxusní corvetta a lidi věděli, že se jí nemají plést do cesty. Když jednou pozdě v noci vystupoval z auta, někdo ho zastřelil. Prý nějaký feťák. Kabalyeros se pak rozhodli, že z toho parkovacího místa udělají něco jako Bennyho oltář. Obehnali ho provazy a každý týden tam pokládali květiny. Na Dušičky a ostatní svátky to tam opravdu stálo za pohled.“

„Což nás přivádí k třináctému březnu,“ řekla jsem. Paní Angelesová se kousla do spodního rtu a znovu si uhladila šaty.

Když stále mlčela, pobídla jsem ji: „Právě jste se vrátila z práce.“ „Jo. Bylo už pozdě a venku se setmělo. Isabel nebyla doma a já se o ni začala strachovat. Pořád jsem ji vyhlížela z okna jako všechny matky.“

„A co jste viděla?“

„Toho chlápka, který se do vedlejšího domu nastěhoval po Bennym, Rega Dawsona. Byl to černoch a patřil ke gangu s názvem Victors. Prý se do toho domu přistěhoval, aby členům Kabalyeros ukázal, že jejich teritorium přebírají Victors. Jednou přijel na ulici a zastavil kousek od bloku. Čekal v autě a túroval motor. Kolem se začali srocovat lidé, protože se rozkřiklo, že se něco semele. A když se tam shromáždil velký dav, Reg Dawson zařadil rychlost a vjel přímo na Bennyho místo, přes provazy a květiny.

Tímhle činem rozpoutal hroznou rvačku mezi Victors, Kabalyeros a chlapy ze sousedství. Zatímco se všichni prali, Reg Dawson jenom tak stál na Bennyho místě a hrál si na chlapáka. A pak se stalo to, co jsem viděla.“

„A co to bylo?“

Paní Angelesová se odmlčela a olízla si rty. „Vůdce Kabalyeros Tommy Dragon — říkají mu Drak — se krčil u plotu před domem Rega Dawsona, na místě, kde ho nebylo vidět, pokud se člověk nedíval pozorně. Jenže já se dívala, protože jsem se snažila zjistit, jestli tam někde není Isabel. A viděla jsem, jak Tommy Dragon namířil na Rega Dawsona pistoli a zastřelil ho.“

„Co jste udělala?“

„Utekla jsem a ukryla se v koupelně. Zůstala jsem tam až do doby, kdy se ve dveřích objevili policajti. Někdo jim řekl, že jsem byla v době té rvačky v okně, a když Rega zastřelili, tak jsem prý z něj utekla. Co jsem měla dělat? Nemám pochopení pro Kabalyeros ani Victors, a tak jsem řekla policistům pravdu. Čímž jsem se ocitla v téhle bryndě.“

Paní Angelesová byla navržena na roli korunního svědka obžaloby při procesu s Tommym Dragonem, plánovaném na tento týden. Před měsícem však začaly výhrůžky: anonymní dopisy a telefonáty, které ji varovaly před svědectvím. Jak se datum procesu blížilo, přerostly pohrůžky v neskrývané zastrašování: kdosi zapálil její popelnici, kdosi jí vystřelil okno v kuchyni, kdosi jí položil na práh mrtvého psa. A minulý pátek obestoupili Isabel cestou domů od zastávky dva maskovaní muži s pistolemi. Paní Angelesová to nakonec nevydržela a podlehla: včera u soudu odmítla proti Dragonovi vypovídat.

Stát přitom její svědectví potřeboval, poněvadž žádní další svědkové neexistovali, Dragon trval na své nevině a vražedná zbraň se nikdy nenalezla. Soudce se pokoušel paní Angelesovou přemluvit a pak jí udělil trest za pohrdání soudem — prý nerad. „Soud si je vědom, že vám a vaší rodině byly učiněny výhrůžky,“ oznámil jí, „ale nedokáže vám zaručit ochranu.“ A dal jí osmačtyřicet hodin, aby své rozhodnutí znovu zvážila.

Ukázalo se, že paní Angelesová má velkou podporu v zaměstnavateli. Majitel textilní továrny nehodlal dopustit, aby šla jedna z jeho dlouhodobých zaměstnankyň do vězení nebo riskovala bezpečnost sebe a své rodiny. Přivedl ji tedy do AU Souls, kde měl předplaceny naše právní služby, a Jack Stuart mě dnes ráno požádal, abych pro klientku něco udělala.

Ale co? vyptávala jsem se. Co zmůžu proti tomuhle násilnému terorizování ze strany pouličního gangu já, když tu nic nezmůže ani sanfranciská policie?

No, odpověděl Jack, sežeň důkazy proti tomu, kdo jí vyhrožuje, aby ho zatkli a ona se pak nebála vypovídat.

Jasně, Jacku, řekla jsem. A můžeš mi říct, proč s touhle situací nedokázala nic udělat policie?

Jeho odpověď nebyla překvapivá: nedostatek financí. Zastrašování svědků obžaloby v případech souvisejících s násilím pouličních gangů bylo v San Francisku stále častější a otevřenější, ale město nemělo dostatek prostředků, aby dokázalo svědky ochránit. Vlastně to byla obehraná písnička — málo peněz na cokoliv.

Paní Angelesová se mi nesměle dívala do tváře. Když jsem její pohled opětovala, začala uhýbat očima. Zažila už v životě tolik zklamání, že od mé pomoci příliš mnoho neočekávala.

„Ano, opravdu jste v bryndě,“ připustila jsem. „Uvidíme, jestli vás z ní dokážeme vytáhnout.“

Bavily jsme se ještě chvíli a já si brzy uvědomila, že Amor — požádala mě, abych jí takhle říkala — podléhá mylné představě, podle níž dokážu zařídit zrušení jejího trestu za pohrdání soudem. Zeptala jsem se jí, zda před procesem věděla, že nespolupracující svědek může skončit ve vězení. Zavrtěla hlavou. Člověk má přece právo změnit názor, ne? Když jsem jí celou záležitost vyjasnila, jako by o rozhovor ztratila zájem. Bylo obtížné ji přimět, aby se znovu soustředila a pomohla mi sestavit seznam lidí, s nimiž bych si měla promluvit. Nakonec jsem se spokojila s tolika jmény, kolik jich stačím vyslechnout do konce odpoledne.

Právě jsem se chystala k odchodu, když se od schodiště před domem začaly ozývat vzteklé hlasy. Do domu vešel mladý muž se ženou. Když viděli, že v pokoji někdo je, přestali mluvit, ale jejich obličeje zůstaly zkřivené svárlivostí. Amor mi je spěšně představila jako syna Alexe a dceru Isabel a vysvětlila jim, že jsem detektivka, která jí „pomáhá s tou patálií se soudcem“.

Alexe, podsaditého mladíka s okrouhlým knírem nad horním rtem, jako by to nezajímalo. Shodil ze sebe bundu s iniciálami střední školy a zmizel v zadní části domu. Isabel si mě naopak prohlížela s nelíčenou zvědavostí. Byla to útlá kráska s černými vlasy, které jí v jemných kudrlinách splývaly na ramena, a její rysy obsahovaly zvláštní křehkost, jež její matce i bratrovi chyběla. Sytě modré oční stíny a křiklavě oranžová rtěnka bohužel její přirozenou krásu umenšovaly a navíc měla Isabel na sobě koženkové šaty v mimořádně nevkusném odstínu fialové. Když se mě ovšem vyptávala, jak mohu matce pomoci, chovala se zdvořile a mluvila kultivovaně. Amor jí poté připomněla, že má na zítřek domácí úkol, a dívka odešla stejnými dveřmi jako před chvílí její bratr.

Otočila jsem se k Amor, která právě žmoulala list filodendronu stojícího na polici nedaleko od okna. Měla škrobené pohyby, a když jsem k ní promlouvala, nedívala se mi do očí. Uvědomila jsem si, že po návratu dětí se u ní objevilo jakési napětí, které jsem předtím nepozorovala. Že by úzkost z vědomí, že jako svědkyně vraždy vystavila své děti nebezpečí? Nebo v tom bylo něco jiného? Možná to nějak souviselo s jejich hádkou, ale copak se sourozenci nehádají docela běžně? U nás v San Diegu rozhodně bývaly hádky na denním pořádku.

Řekla jsem Amor, že se na ni za pár hodin přijdu zase podívat. Několikrát jsem jí preventivně — a patrně zbytečně — připomněla, aby zamkla dveře a držela se od oken, a vyrazila jsem do mrazivého listopadového odpoledne.

Jako první na mém seznamu figurovala Madeline Dawsonová, vdova po zavražděném vůdci gangu. Zadívala jsem se na sousední dům a s úlevou jsem konstatovala, že hlídací pes už po dvorku nechodí. Když jsem však prošla brankou v drátěném plotě, místo pobytu zvířete okamžitě vyšlo najevo: z malého chátrajícího domu se ozval vzteklý štěkot. Vyrazila jsem po zapleveleném chodníčku, vystoupala po bortících se schodech a zmáčkla zvonek. Jakýsi ženský hlas zaječel na psa, aby ztichl, kdesi uvnitř domu bouchly dveře a utlumily štěkot. Ke vchodu se přiblížily kroky a hlas zevnitř zavolal: „Ano, kdo je?“

„Jmenuji se Sharon McConeová a jsem z právního sdružení All Souls. Prošetřuji výhrůžky, které někdo dělá vaší sousedce, paní Angelesové.“

Ozvalo se cvaknutí dvou zámků a dveře se pootevřely na délku řetízku. Tvář, která vykoukla ze štěrbiny, byla velice vyzáblá a bledá a její vysoké čelo zakrývaly prameny zrzavých vlasů — Dawsonovi tedy žili v rasově smíšeném manželství. Žena na mě chvíli civěla a pak se zeptala: „Jaké výhrůžky?“

„Vy nevíte, že paní Angelesové a jejím dětem někdo vyhrožuje, protože hodlá svědčit proti muži, který zastřelil vašeho manžela?“

Žena zavrtěla hlavou, ustoupila a lehce se otřásla — neumím posoudit, zda to bylo venkovní zimou, anebo vzpomínkou na vraždu. „Já… v poslední době moc ven nevycházím.“

„Mohu jít dál a promluvit si o té vraždě s vámi?“

Žena pokrčila rameny, odhákla řetízek a otevřela dveře. „Ale nevím, k čemu vám to bude. Jestli Amor prohlašuje, že bude svědčit, tak je především blázen.“

„Vy nejste ráda, že to udělala? Vždyť ten člověk zabil vašeho muže.“

Žena znovu pokrčila rameny a uvedla mě do obývacího pokoje stejné velikosti jako v domě Angelesových. Veškerá podobnost tím však končila. V tomto obývacím pokoji byly všechny vodorovné plochy zaneřáděny špinavými sklenicemi a nádobím, plnými popelníky, hromadami novin a časopisů. Pod ošuntělým dánským moderním nábytkem se válely chuchvalce prachu o velikosti potkanů. Madeline Dawsonová zvedla z pohovky stoh bulvárních časopisů, hodila je na podlahu a pokynula mi, abych si sedla na jejich místo. Sama se uvelebila na klekátku.

„Jste přece ráda, že je paní Angelesová ochotna svědčit, nebo ne?“ začala jsem.

„Nijak zvlášť.“

„Vám je jedno, jestli bude vrah vašeho chotě usvědčen?“

„Reg si o zavraždění říkal. Čímž netvrdím, že by mi vadilo, kdyby Drak dostal plynovou komoru — Rega možná nezabil, ale oddělal spoustu jiných lidí…“

„Co jste to říkala?“ zeptala jsem se zostra a Madeline Dawsonová zamžourala překvapením. To mě přimělo k pozornějšímu pohledu na její oči: bulvy byly skelné a zorničky rozšířené. Uvědomila jsem si, že ta žena je zfetovaná.

„Řekla jsem, že Drak oddělal spoustu jiných lidí.“

„Ne, myslím to, že nezabil Rega.“

„To jsem řekla?“

„Ano.“

„Sama nevím proč. Totiž, Amor to přece musí vědět. Stála v okně a jako vždycky vyhlížela tu svou sladkou Isabel.“

„Mluvíte, jako byste Isabel Angelesovou neměla moc v lásce.“

„Já prostě nemám ráda drzouny. Jen se podívejte, jak si celou tuhle čtvrť podmaňují. Z Daly City se stává druhá Manila. A všichni jenom nakupují, nakupují a nakupují — domy, auta, náklaďáky zboží. Víte, existuje takový vtip, že první tři slova, která se jejich děcka naučí, jsou ,máma’, ,táta’ a ,Serramonte’.“ Serramonte je velké nákupní centrum jižně od San Franciska.

Velmi dobře jsem věděla, z čeho zášť v hlase Madeline Dawsonové pramení. Filipínci dnes představují jednu z nejpočetnějších přistěhovaleckých skupin, osvojili si západní způsob života a jsou mnohem vzdělanější a vlivnější než nově příchozí imigranti z jiných asijských zemí — a také než mnozí z takzvaných starousedlíků, černých i bílých. Isabel Angelesová v sobě například měla i přes pestrobarevné laciné svršky a přehnané líčení zakódovánu tradiční přičinlivost a ctižádost, které jí možná jednou dopomohou k lepšímu postavení, než na jaké kdy mohla pomýšlet Madeline Dawsonová.

Nehodlala jsem však dopustit, aby Madelineina zaujatost ovlivňovala průběh mého výslechu. „Ale vraťme se k tomu, že Dragon nezastřelil vašeho muže…“

„No, kdo ví? A komu na tom záleží? Ten parchant je mrtvý a nebyla ho žádná škoda.“

„Proč ho nebyla škoda?“

„Byla to svině. Dealer, který podváděl a šidil lidi — lidi jako já, kteří si potřebujou šlehnout, aby mohli fungovat. Myslíte, že jsem vždycky byla taková, slečinko? Kdepak. Než mě dostal do spárů Reg, byla jsem pohledná irská katolička z Avenues. Jenže ve třinácti mě přivedl ke koksu a spoustě dalších věcí. Měl rád mladé masíčko, to teda jo. Jenže pak jsem pro něj zestárla — i když je mi jenom devatenáct — a potřebovala jsem pořád větší dávky, abych se udržela ve formě. A Reg mě zničehonic začal úplně přehlížet. Jo, byla to svině a já jsem ráda, že už nežije.“

„Ale nemyslíte si, že ho zabil Dragon.“

Madeline si rozhořčeně povzdechla. „Já nevím, co si myslím. Akorát jsem vždycky předpokládala, že až to Reg někdy koupí, bude to za něco osobnějšího, než že najede autem do nějakého nablblého pomníčku na parkovišti. Chápete, jak to myslím? Co potom záleží na tom, kdo ho zabil?“

„Například Tommymu Dragonovi na tom záleží velice.“ Avšak Madeline odbyla budoucnost obviněného muže mávnutím ruky. „Jak už jsem řekla, Drak je vrah. Pro mě za mě může za Regovu vraždu zemřít úplně stejně jako za vraždy všech ostatních. V jistém smyslu by to bylo jediné dobro, které kdy Reg pro tenhle svět vykonal.“

Podle určité primitivní logiky měla možná pravdu, ale její přezíravost mě znepokojovala. Změnila jsem téma. „A co ty výhrůžky paní Angelesové? Který z Kabalyeros za nimi může stát?“ „Všichni. Ti kluci z gangu pracují společně.“ Já jsem ovšem o struktuře pouličních gangů něco věděla — můj diplom ze sociologie na univerzitě v Berkeley nebyl tak úplně bezcenný —, a tak jsem si byla téměř jistá, že je to ve skutečnosti trochu jinak. Gangu obvykle vévodí jedna dominantní osobnost, kterou podporují dva nebo tři poručíci; pokud tyto vůdce odstraníte, stanou se jejich stoupenci naprosto bezmocnými a neschopnými. Kdyby se mi tedy podařilo shromáždit proti předákům Kabalyeros důkazy, na jejichž základě by je policie zatkla, terorizování paní Angelesové by bezpochyby ustalo.

„Kdo převzal velení Kabalyeros, když Dragona zavřeli do vězení?“ zeptala jsem se.

„Hector Bulis.“

Toto jméno na mém seznamu nefigurovalo. Amor tvrdila, že netuší, kdo stojí momentálně v čele onoho filipínského gangu. „Kde ho můžu najít?“

„Na Geneva Avenue nedaleko od Cow Paláce je takové bistro. Fat Robbie’s. Tam mají Kabalyeros základnu.“

Druhým člověkem, s nímž jsem si hodlala promluvit, byl mladík jménem Jimmy Willis, který po Dawsonově smrti údajně převzal vedení Victors. Willis byl obvykle k zastižení v bowlingové herně, rovněž na Geneva Avenue nedaleko od Cow Paláce. Poděkovala jsem Madeline za čas a zamířila do Daly City.

Z obou jmenovaných podniků jsem jako první zahlédla Fat Robbie’s, pozůstatek raných šedesátých let ze škvárobetonových tvárnic a skla, jehož specialitu zřejmě tvořily hamburgery a kuřata v parmazánové krustě. Zamířila jsem na parkoviště, zpola zaplněné vesměs otlučenými auty, a zaparkovala své MG vedle jednoho z nefunkčních reproduktorových sloupků někdejšího autokina.

Interiér restaurace mě vrátil do středoškolských časů: oranžové koženkové kóje vedle oken ze zrcadlového skla, dlouhý umakartový pult se stoličkami, laminované barevné fotografie nechutně vyhlížejících pokrmů na stěnách nad lítacími dveřmi do kuchyně. Jen místo hudební skříně tu měli řadu videoautomatů srovnaných podél stěny. Kolem jednoho z nich s názvem „Vetřelec!“ se krčili tři filipínští mladíci v džínsách a džínsových bundách. Kabalyeros, usoudila jsem.

S letmým pohledem na trojici mladíků jsem přešla k pultu, posadila se a objednala si kávu u mladé servírky, která vypadala jako Euroasiatka. Kabalyeros svůj zájem o mou osobu nijak neskrývali: otevřeně na mě civěli, po chvíli jeden z nich utrousil něco jako „tiktik“ a všichni se chlípně rozesmáli. Zřejmě nějaká tagalská oplzlost, usoudila jsem. Nevšímala jsem si jich, usrkávala jsem kávu slabou jako pomyje a oni se po chvíli vrátili ke hře.

Vytáhla jsem brožovanou knihu, kterou nosím neustále v kabelce jako ochranné zbarvení, a předstírala jsem četbu, během níž jsem pozorně poslouchala útržky konverzace linoucí se od trojice mladíků až ke mně. Po chvíli jsem zachytila dvě jména: Sal a Hector — tím druhým byl pravděpodobně vůdce gangu Hector Bulis. Když jsem se na něj kradmo podívala, spatřila jsem vysokého štíhlého mladíka s dlouhými vlasy staženými vzadu do copu. Jeho rysy byly ostré jako břitva a lehce zkosené, takže vytvářely dojem trvalého úšklebku. Filipínci se však bavili tlumenými hlasy, a třebaže jsem maximálně ostřila uši, nepochytila jsem z jejich rozhovoru prakticky nic dalšího. Zhruba po pěti minutách se Hector otočil od automatu, věnoval mi poslední pohled, pokynul společníkům a všichni tři odešli z restaurace.

Počkala jsem, až odjedou ve starém zeleném pontiaku, přivolala jsem si servírku k sobě a ukázala jí služební průkaz. „Ti tři muži, kteří právě odešli…,“ začala jsem, „byl ten vysoký Hector Bulis?“

Servírka se dívala na průkaz a špulila přitom rty. Nakonec přikývla.

„Mohu si s vámi o nich promluvit?“

Servírka kývla směrem k lítacím dveřím do kuchyně. „Šéf nemá rád, když se místo práce vybavuju se zákazníky.“

„Nechte toho. Bude to jen pět minut.“

Euroasiatka se nervózně rozhlédla po restauraci. „Neměla bych…“

Vytáhla jsem z peněženky dvacetidolarovku a ukázala jí ji. „Jen pět minut.“

Servírka stále působila nervózně, ale chamtivost u ní nakonec převládla nad strachem. „No dobře, ale nechci, aby někdo viděl, jak s váma mluvím. Běžte dozadu na toaletu — jsou to tamhlety dveře vedle automatů. Přijdu tam za váma, hned jak to půjde.“

Vstala jsem a vyhledala dámské toalety. Byla to stěsnaná a špatně osvětlená místnost se silně popraskaným zrcadlem. Na stěnách se to jen hemžilo graffiti, z nichž některá vypadala, jako by je někdo zamaloval, ale ona se zanedlouho stejně vyrýsovala skrz blednoucí vrstvy emailové barvy. Vzduch zde čpěl kolomazí, lacinými parfémy a vyvanulým cigaretovým a marihuanovým kouřem. Opřela jsem se o umyvadlo a čekala.

O pár minut později se objevila mladá Euroasiatka. „Ten hajzl mi dal co proto,“ řekla. „Hádal se se mnou, že prý už jsem přestávku měla.“

„Jak se jmenujete?“

„Anna Smithová.“

„Anno, ti tři muži, kteří právě odešli — chodí sem často?“

„E-he.“

„A jsou hodně uzavření do sebe, viďte?“

„No, spíš se ostatní straní jich.“ Zaváhala. „Patří k jednomu z místních gangů; není radno se jim plést do cesty. Proto jsem s vámi chtěla mluvit tady.“

„Slyšela jste, že by se spolu někdy bavili o Tommym Dragonovi?“

„O Drakovi? Jasně. Je v base, prý to na něj narafičili.“

Samozřejmě, nic jiného ani tvrdit nemohou. „A co o jisté paní Angelesové — Amorfině Angelesové?“

„Ne, o té ne.“

„Víte o někom, koho by se pokoušeli zastrašit? Zakládáním požárů, vyhrožováním pistolí…“

„Ne-é. Tohle je věc gangu, drží to pěkně pod pokličkou. Ale rozhodně by mě to nepřekvapilo. Filipínci — a já jsem taky poloviční Filipínka, máma se s tátou seznámila, když sloužil v Subic Bay — mají takové rčení: kumukuló ang dugó. Znamená to: ,krev se vaří’. Dokážou se parádně rozohnit, obzvláště muži. Takže ty věci, o kterých jste mluvila — rozhodně je dělají.“

„Pracujete i v pátky?“

„Jo, od dvou do desíti.“

„A viděla jste tu minulý pátek kolem šesté nějaké Kabalyeros?“ Přibližně v tu dobu obklíčili neznámí muži Isabel.

Anna Smithová zakabonila čelo soustředěním. „Minulý pátek…, no jo, jasně. Tehdy tu měli ten velký sněm, všichni.“

„Všichni?“

„E-he. Začal kolem půl páté a trval dvě hodiny. Šéf měl strach, že se semele něco hrozného, ale nakonec to dopadlo tak, že akorát prodal spoustu jídla.“

„Čeho se ten sněm týkal?“

„Nějak to souviselo s Drakem. Dohadovali se, kdo z nich bude svědčit u soudu v jeho prospěch a co tam řekne.“

Představa, že některý ze tří mladíků, které jsem tu před chvílí viděla — nebo kdokoliv jiný z téhle sorty lidí —, bude u soudu vystupovat jako svědek obhajoby, byla sice poněkud absurdní, ale usoudila jsem, že v situaci Tommyho Dragona si člověk nemůže moc vybírat. „Víte jistě, že tady byli všichni?“

„E-he.“

„A nikdo na té schůzce neříkal nic o tom, že se pokusí zabránit paní Angelesové ve výpovědi?“

„Ne. Byl tady totiž i Drakův advokát.“

Tohle začínalo být zvláštní. Proč by se Dragonův přidělený obhájce setkával se svědky na veřejném místě? Napadal mě jediný dobrý důvod: měl z nich strach a nechtěl je zvát k sobě do kanceláře. Ale co když si Kabalyeros zvolili čas a místo záměrně — jako alibi pro dobu, kdy budou někteří z nich vyhrožovat Isabel?

„Radši už se vrátím do práce,“ řekla Anna Smithová. „Než mě šéf začne hledat.“

Dala jsem jí dvacet dolarů. „Díky za váš čas.“

„Jasně.“ V polovině cesty ke dveřím se zarazila a zamračila. „Doufám, že jsem tím nepřivedla některého z Kabalyeros do problémů.“

„Nepřivedla.“

„To je dobře. Svým způsobem je mám ráda. Jasně, prodávají drogy a tak, ale kdo to v dnešní době nedělá?“

Kdo to v dnešní době nedělá? pomyslela jsem si. Panebože…

Starlight Lanes byla staromódní bowlingová herna obklopená z jedné strany příkrým srázem a z druhé vrakovištěm. Parkovací plocha před hernou byla přeplněná, a tak jsem nechala auto vzadu u popelnic. Uvnitř osvětlovalo dráhy jasné světlo a v celé herně se hlasitě rozléhaly padající kuželky, valící se koule, výkřiky a povzdechy. Zastavila jsem se u pultu vepředu a zeptala se, kde bych mohla najít Jimmyho Willise. Žena za přepážkou mě nasměrovala k dráze v zadní části herny.

Kuželníkové dráhy — nebo také pruhy, jak jim s oblibou říkají snobští hráči — jsou pro mě důvěrně známým územím. Můj oblíbený strýček Jim byl totiž ještě před několika lety špičkovým hráčem profisérie. Starlight Lanes mi proto připomínala jednu z heren v San Diegu, v nichž Jim kdysi trénoval — od regálů plných unaveně vyhlížejících zapůjčitelných bot, přes mastnotou nasáklé pachy z bufetu až po plesnivé plastové židličky a od cigaret spálené ukazatele skóre. Kráčela jsem přes hernu a nasávala atmosféru — někdo by možná řekl absenci atmosféry —, až jsem došla k dráze číslo třicet dva a všimla si agilního mladého černocha, který hrál úplně sám. Jimmy Willis byl levák a jeho koule srážely kuželky s vražedně neomylnou falší. Čekala jsem v prostoru pro diváky a obdivovala jeho přesné a elegantní pohyby. Soustředil se tak silně, že si mě všiml až ve chvíli, kdy vyházel poslední zásobník.

„Ty seš teda plejer,“ řekla jsem. „Jaký máš průměr?“

Věnoval mi dlouhý pohled a odvětil: „Dvě stě.“

„To by ses mohl dát rovnou k profíkům.“

„Taky se o to snažím.“

Dost zvláštní na kápa pouličního gangu, který se zabývá drogami smrtí. „Slyšel jsi někdy o Jimu McConeovi?“ zeptala jsem se. „Jasně. Ve svý době byl zatraceně dobrej.“

„Tak to je můj strýc.“

„Nekecejte.“ Willis si mě znovu změřil pohledem, jako by ve mně hledal strýcovu podobu.

Kontakt byl nicméně navázán, a tak jsem mu mohla ukázat průkaz a vysvětlit mu, že s ním chci mluvit o vraždě Rega Dawsona. Zamračil se, zaváhal, ale pak přikývl. „No dobře, když jste teda neteř Jima McConea — ale budete mi muset koupit pivo.“

„Platí.“

Willis otřel svou kouli, uložil ji spolu s botami do brašny a odvedl mě do typického šeře osvětleného bowlingového baru, v němž se převalovala oblaka kouře. Posadil se do jedné kóje a já zatím přinesla dva budweisery.

Vklouzla jsem do kóje a začala: „Co mi můžeš povědět o té vraždě?“

„Podle mě si o to Dawson koledoval.“

V tomto názoru se shodoval s Dawsonovou manželkou. „Chápu, jak to myslíš, ale je trochu zvláštní, že to slyším zrovna od tebe. Slyšela jsem, žes byl jeho přítel a žes po jeho smrti převzal velení Victors.“

„Tak to jste slyšela špatně v obou bodech. Jo, byl jsem u Victors, a když to Dawson koupil, snažili se mě přemluvit, abych to vzal po něm. Ale já jsem zrovna v té době zjistil — je jedno jak, na tom nezáleží —, že chci tohohle života nechat. Vůbec to nesouvisí s tím, co se stalo Bennymu Crespovi a Dawsonovi — a co se teď stane Drakovi. Prostě jsem se rozhodl začít dělat něco, co má budoucnost.“ Poplácal tašku, která ležela na obložení vedle něj. „Teď mám práci tady — není to nic moc, ale nechají mě tu zadarmo hrát a stejně odsud brzo vypadnu.“

„Tak to ti přeju. A co Dragon? Myslíš, že je vinen?“

Willis zaváhal a nasadil zahloubaný výraz. „Proč se ptáte?“

„Prostě mě to zajímá.“

„No…, abych vám řekl pravdu, nikdy jsem neuvěřil, že Rega zastřelil Drak.“

„Tak kdo tedy?“

Pokrčil rameny.

Zeptala jsem se ho, jestli slyšel, že se Kabalyeros snaží zastrašit korunního svědka obžaloby. Když přikývl, dodala jsem: „A její dceři minulý pátek vyhrožovali smrtí.“

Willis se smutně zasmál. „Škoda že jsem u toho nebyl. I když mě to docela překvapuje. Když totiž Dragonův právník zjistil, co mají Kabalyeros za lubem, pořádně je setřel a řekl jim, že Dragon by pak bezpochyby dostal plynovou komoru. A tak to odvolali.“

„Kdy se to stalo?“

„Je to tak týden, možná deset dní.“

Dlouho předtím, než Isabel přepadli ti muži. Než našla Amor mrtvého psa a než jí vystřelili okno. „Víš to jistě?“

„Aspoň jsem to slyšel. Vlastně mě dost překvapuje už to, že po paní Angelesové vůbec šli.“

„Proč?“

„Filipínci vyznávají ryze mužské hodnoty. Zvlášť ve vztahu ke svým ženám. Nemají rádi, když jim do nich někdo rýpe, zejména Nefilipínec. Jak je možné, že by najednou úplně otočili a začali obtěžovat vlastní krajanku?“

„No, protože by její svědectví ohrozilo život jednoho člena jejich gangu. Je to mimořádná situace.“

„Na to nemám argument.“

Bavila jsem se s Jimmym Willisem ještě chvíli, ale nemohl — případně nechtěl — mi sdělit žádné další informace. Koupila jsem mu druhé pivo a vyšla z herny ke svému autu.

Přičemž jsem málem vrazila do Hectora Bulise a muže jménem Sal.

Sal mi popadl ruku, zkroutil mi ji za zády a narazil mě na mřížový plot obklopující popelnice. Do nosu mi pronikl jejich zápach, jemuž se ovšem hravě vyrovnal Salův zkažený dech. Vzpouzela jsem se, ale on mi chytil i druhou ruku a sevřel mě ještě pevněji. Rozhlédla jsem se kolem sebe, ale nikoho jsem neviděla — jen skalnatý sráz a vysoký prkenný plot vrakoviště. Bulis ke mně přistoupil, vystřelil čepel nože a na jeho pokřiveném obličeji se objevil napjatý výraz. Ztuhla jsem a upřela oči na jeho zbraň.

Bulis mi položil špičku nože na čelistní kost a přejel mi čepelí přes tvář. „Nechci ti ublížit, štětko,“ řekl. „Jestli uděláš, co ti řeknu, nebudu tě muset zřídit.“

Hlavou mi probleskl obrat, který mi přeložila Anna Smithová: kumukuló ang dugó. Krev se vaří. Cítila jsem, že u Bulise to teď platí beze zbytku — a nebezpečně silně.

Olízla jsem si suché rty, pokusila se potlačit chvění v hlase a zeptala se: „Co ode mě chcete?“

„Doslechli jsme se, že se tu vyptáváš na Dawsonovu vraždu a snažíš se dokázat, že ji spáchal Drak.“

„To není p…“

„Chceme, abys vypadla. Vrať se do svý čtvrti a nech naše věci na pokoji.“

„Ten, kdo ti to řekl, lže. Snažím se jen pomoct rodině Angelesových.“

„Nelže.“ Bulis sjel špičkou nože k prohlubni pod mým hrdlem. Cítila jsem, jak mě píchá do kůže — bylo to jen slabé bodnutí, ale na vyděšení bohatě stačilo.

Když jsem opět byla schopna mluvit, pečlivě jsem vážila každé slovo. „Slyšela jsem, že Dragon je nevinný. A že Angelesovy neterorizují Kabalyeros — přinejmenším poslední týden nebo deset dní.“

Bulis si vyměnil pohled se společníkem — rychlý a nečitelný.

„Někdo se to na vás snaží hodit,“ dodala jsem. „Stejně jako to hodil na Dragona.“

Bulis mi stále držel nůž na hrdle. Ruku měl pevnou, ale jeho pohled již nebyl tak neochvějný — jako by si v hlavě přebíral, co jsem právě řekla. „No dobrá,“ řekl po chvíli, „ale kdo?“

„To nevím jistě, ale myslím, že to dokážu zjistit.“

Bulis se zamyslel ještě déle a pak svěsil ruku a s cvaknutím zavřel nůž. „Dávám ti čas do zítřka do téhle doby,“ prohlásil. Strčil nůž do kapsy, pokynul Salovi, aby mě pustil, a oba rychle odešli.

Sjela jsem po mřížovém plotě na zem a sáhla si na hrdlo v místě, kde mě bodal Bulisův nůž. Rána trochu krvácela, ale pomalu již začínala zasychat. Měla jsem slabá kolena a zrychlený dech, ale na to, abych propadla panice, jsem byla příliš uchvácena možnými okolnostmi tohoto případu. Nabízela se jich spousta — a nejpravděpodobnější z nich byla bohužel nejméně příjemná.

Kumukuló ang dugó. Krev se vaří…

O dvě hodiny později jsem opět seděla v domě Angelesových na Omega Street. Když mě Amor pouštěla dovnitř, napětí, které jsem u ní cítila před odchodem, z ní již vyprchalo. Tělo však měla svěšené, jako by břemeno, jež v poslední době nesla na svých bedrech, konečně přemohlo její křehké kosti. Její pleť působila zvadle jako roztopený kyt a její oči byly zapadlé a zastřené. Když zavřela dveře a nabídla mi místo, posadila se na lenošku a povzdechla si. Dům byl tichý — až příliš.

„Chci se vás na něco zeptat,“ začala jsem. „Co znamená v tagalštině, tik-tik’?“

V jejích očích zamihotal otupělý zájem. „Tiktík,“ opravila mou výslovnost. „To je výraz pro detektiva.“

Tušila jsem to už od chvíle, co si mě podali Hector Bulis se Salem.

„Kde jste to slyšela?“ vyzvídala Amor.

„Když jsem před chvílí vešla do Fat Robbie’s, prohlásil to jeden z Kabalyeros. Někdo jim prozradil, že jsem detektivka, a pravděpodobně mě jim i popsal. Ať to byl kdokoliv, řekl jim, že se snažím dokázat, že Rega Dawsona zabil Tommy Dragon.“

„Ale proč by…?“

„Nebo spíše kdo by? To, že jsem detektivka, v té době věděli jen čtyři lidé.“

Amor si olízla rty, ale neřekla nic.

„Amor, v tu noc, kdy došlo k té střelbě, jste stála u předního okna a vyhlížela Isabel.“

„Ano.“ „Děláte to často?“

Pauza. „Ano.“

„Protože Isabel se často vrací domů pozdě. A vy se bojíte, aby se nedostala do problémů.“

„Každá matka se stra…“

„Zvláště když má k tomu dobrý důvod. Isabel se vám trochu vymyká z rukou, viďte?“

„Ne, ona…“

„Amor, když jsem mluvila s Madeline Dawsonovou, prohlásila, že jste stála u okna a jako vždycky vyhlížela tu svou ‚sladkou Isabel’. Slovo ,sladkou’ neřekla zrovna příjemně. A Jimmy Willis mi později naznačil, že vaše dcera není zrovna… zranitelná mladá dívka.“

Amor zajiskřilo v očích. „Ta Dawsonová žárlí.“

„To jistě ano. Ale je tu ještě něco dalšího: když jsem se zeptala servírky ve Fat Robbie’s, jestli někdy nezaslechla, jak se Kabalyeros baví o vás, odpověděla: ,Ne, o té ne.’ V tom okamžiku jsem si to neuvědomila, ale když jsem s tou servírkou před chvílí mluvila ještě jednou, řekla mi, že se Kabalyeros baví o jiném členovi vaší rodiny: o Isabel. Prý je hodně divoká a tahá se se členy gangů. Vy to prý víte a ví to Alex. A taky Madeline Dawsonová — před chvílí mi prozradila, že první, s kým Isabel kdysi začala chodit, byl její manžel.“

Amor jako by se náhle scvrkla. Urputně svírala opěradla lenošky, až jí na prstech zbělaly klouby.

„Je to pravda, viďte?“ zeptala jsem se co nejjemněji.

Amor sklopila oči a přikývla. Když promluvila, zněl její hlas chraplavě. „Už nevím, co si s ní počít. Od chvíle, kdy ji dostal do spárů Reg Dawson, je úplně jiná — vůbec to není ta moje holčička.“

„Bere drogy?“

„Alex tvrdí, že ne, ale já si tím nejsem tak jistá.“ Nechala jsem to plavat, protože na tom nezáleželo. „Když se dnes vrátila domů,“ řekla jsem, „zdálo se mi, že o mě jeví značný zájem. Kladla mi různé otázky a pozorně si mě prohlížela, aby mě později dokázala popsat členům Kabalyeros. Bála se toho, co bych mohla zjistit. Například že ji minulý pátek žádní muži s pistolemi nepřepadli.“ „Přepadli!“

„Ne, Amor. To je jen smyšlená historka, která má vzbudit dojem, že pokud budete vypovídat, hrozí vám — a vašim dětem — nějaké nebezpečí. Přes to, co jste mi původně řekla, ve skutečnosti už od první chvíle vůbec nechcete proti Tommymu Dragonovi svědčit.

Když vás Kabalyeros začali před měsícem terorizovat, spatřila jste v tom dokonalou záminku u toho soudu nevypovídat. Netušila jste však, že Dragonův advokát přesvědčí členy gangu, aby s obtěžováním přestali. Když k tomu došlo, začala jste si vy, Isabel a pravděpodobně i Alex vymýšlet nejrůznější incidenty: vystřelené okno, mrtvý pes na prahu, ozbrojené přepadení. Chtěli jste, aby to vypadalo, že vyhrůžky pokračují.“

„Ale proč bych to dělala? Vždyť mě vsadí do vězení.“ „V té době jste ovšem netušila, že na to mají právo — ani že si váš zaměstnavatel najme mě. Moje vyšetřování teď pro vás a vaši rodinu představuje další hrozbu.“

„To je…, proč bych to všechno dělala?“

„Protože jste v podstatě poctivá a dobrá žena. Nechtěla jste vypovídat, protože jste věděla, že Dragon Dawsona nezastřelil. Tipla bych si, že jste policii uvedla jeho jméno, protože vás napadlo jako první.“

„Neměla jsem důvod to…“

„Měla jste pro to ten nejlepší důvod na světě: mateřskou snahu Ochránit své dítě.“

Amor zmlkla a její zapadlé oči se naplnily zoufalstvím a zmarem. Pokračovala jsem v řeči, přestože jsem jí k smrti nerada způsobovala další bolest. „V den svého zavraždění se Dawson nechal slyšet, že má v úmyslu znesvětit Bennyho místo. Člověk, který ho zastřelil, věděl, že Dawsonův čin vyvolá zmatek a šarvátky, které mu mohou posloužit jako krytí. Pachatel Dawsona nenáviděl…“ „Nenáviděla ho spousta lidí.“

„Ale jen jednoho z nich jste chtěla ochránit tak zoufale, Že jste kvůli tomu obvinila nevinného muže.“

„Nechte matku na pokoji. Už kvůli té mé vraždě trpěla dost.“

Otočila jsem se. Alex vstoupil do pokoje tak tiše, že jsem si ho vůbec nevšimla. Nyní se přesunul mezi Amor a mě; v pravé ruce třímal pistoli.

Chybějící vražednou zbraň.

Napjala jsem svaly, ale výraz v jeho obličeji mi prozradil, že nehodlá pistoli použít. Místo toho zvedl ruku a podal mi zbraň pažbou napřed.

„Vezměte si ji,“ řekl. „Nikdy jsem si ji neměl kupovat. A nikdy jsem ji neměl použít. Nenáviděl jsem Dawsona kvůli tomu, co udělal mé sestře. Ale jeho vražda nestála za to všechno, čím od té doby procházíme.“

Pohlédla jsem na Amor. Po tváři jí stékaly slzy.

„Neplač, mami,“ řekl Alex. „Já za to nestojím.“

Když Amor znovu promluvila, obrátila se ke mně: „Co s ním bude?“

„Nic tak strašného, co by mohlo potkat Dragona — Alex je mladistvý. Ale vy…“

„Na mně nezáleží, jen na mých dětech.“

Právě v tom možná vězel hlavní problém. Amor byla archetypem milující matky: žila jen pro své děti, chránila je před důsledky vlastních činů — a v konečném důsledku jim tím nenapravitelně uškodila.

Bývaly chvíle, kdy jsem byla vděčná, že nemám děti. A bývaly chvíle, kdy jsem byla vděčná, že Jack Stuart je velmi dobrý trestní právník. Nyní nastal okamžik, kdy jsem cítila vděčnost za obojí. Přešla jsem k telefonu, zavolala Jackovi a požádala ho, aby přijel. Alespoň odevzdám rodinu Angelesových do dobrých rukou.

Když dorazil, vyšla jsem z domu do houstnoucího šera. Z Bennyho místa právě vyjížděl starý žlutý volkswagen. Zamířila jsem tam a chvíli stála na obrubníku. Z oltáře zasvěceného Bennymu Crespovi nezůstalo nic. Nic nenasvědčovalo faktu, že se zde vařila a prolévala krev. Byl to jen obyčejný pás rozpraskaného asfaltu posetý olejovými skvrnami a odpadky velkoměstského života. Necelou minutu jsem civěla do země a pak jsem se odvrátila zády k pochmurné siluetě Omega Street.

*

DŮM U ZLOMENÉHO SRDCE (1996)

Sara Paretskyová

Saru Paretskyovou pravidelně recenzují na místech, kde ostatním spisovatelům jejího žánru nevěnují ani letmou zmínku Její romány zabývající se životem současných žen si našly čtenáře daleko za hranicemi detektivního žánru Sara oslovuje i lidi, kteří detektivní příběhy čtou jen velmi zřídka, pokud vůbec. Kromě toho má značný vliv také na silnou poválečnou generaci lidí, kteří na vlastní kůži zakusili, že i přes pokroky v ženské otázce zbývá urazit ještě dlouhou cestu, než budou obě pohlaví plně zrovnoprávněna. Naše povídka představuje Paretskyovou ve vrcholné formě, v jaké ostatně napsala i svůj zatím poslední román Total Recall (Absolutní paměti).

Natašiny vlasy, černé a lesklé jako havraní křídlo, lemovaly její jemně oválnou tvář Raoul měl pocit, že nikdy nevypadala žádoucněji než právě nyní, s tmavýma laníma očima zalitýma slzami a s výrazem touhy překonávající jakýkoliv smutek.

„Je to zlé, miláčku,“ zašeptala a sebrala sílu k hrdinnému úsměvu. „Táta přišel o všechny peníze. Musím jet s Crawfordovými do Indie a starat se jim tam o děti.“

„Drahá — ty a chůva — jak neskutečně absurdní. A navíc v takovém podnebí. To nesmíš!“ Jeho hranatá mužná tvář se zalila ruměncem, jenž prozrazoval sílu jeho citu.

„Ani ses nezmínil o manželství,“ špitla Nataša, pohlédla na náramky na svém útlém zápěstí a přemýšlela, zda i ony se budou muset prodat spolu s matčinými diamanty.

Raoul zrudl ještě více. „jsme zasnoubeni. I když to naše rodiny nevědí. Ale jak si tě mohu vzít teď, když nemám žádné vyhlídky a tvůj otec ti nemůže poskytnout věno…“

Amy zvedla hlavu. „Nádherné, Roxanne. Zatím vaše nejpůsobivější dílo. Vezme si Raoul nakonec Natašu?“

„Ne, ne.“ Roxanne si vzala rukopis zpátky. „Tohle je teprve první generace. Nataša se provdá za plantážníka, přestože mu nedá své srdce, a Raoul zemře během Burské války v džungli na malárii, s Natašiným jménem na zmučených rtech. Teprve jejich vnoučata konečně své osudy spojí. V tom je význam té poslední stránky.“

Znovu se obrátila k rukopisu a začala Amy hlasitě předčítat: „Natálie babičku Natašu nikdy nepoznala, ale když objímala Ralpha, věděla, komu patří ona usměvavá tvář v hlavách postele. Jako by jim říkala: ,Bůh vám žehnej a provázej vás,’ a na kraťoučký okamžik, než se Natálie plně oddala lásce, jako by na ni ta tvář dokonce mrkla.“

„Ano, ano, ach tak,“ přitakala Amy a přemýšlela, zda v New Yorku — a vůbec na celém světě — existuje někdo další, kdo by dokázal říkat rtům rety s Roxanneinou upřímnou procítěností. „Je to silně v duchu Isabel Allendeové nebo Laury Esquivelové.“

Roxanne na redaktorku vzpurně pohlédla. Neznala ta jména a rozhodně se je nehodlala učit. Jestli si Amy myslí, že hvězda nakladatelství Gaudy Press má zapotřebí někoho kopírovat, tak je asi nejvyšší čas promluvit si s agentkou Lilou Trumbullovou.

Amy, odbornice na laní pohledy Roxanne Craybourneové, se předklonila. „Všechny jihoamerické spisovatelky, které v poslední době vyhrávají Nobelovy ceny, zapracovávají do svých děl duchy. Myslela jsem si, že je to taková ťafka, která má lidem z New York Times a dalším snobům navýsost jemným způsobem ukázat, že jste si plně vědoma soudobých literárních konvencí, ale sama je používáte pouze tehdy, pokud je dokážete pozvednout na vyšší úroveň.“

Roxanne se usmála. Amy byla opravdu moc milá. Koneckonců to prokázala už během toho víkendu, který strávila v jejím domě v Taosu. Roxanne věděla, že je od ní hrozné, když se staví podezíravě i k těm nejnevážněji míněným poznámkám. Na druhou stranu, když pomyslela, jak strašlivě ji zradil Kenny…

Amy sledovala posun od sebeuspokojení k truchlivosti na spisovatelčině hvězdné tváři a přemýšlela, s jakým nervovým záchvatem se bude muset potýkat nyní. „Je všechno v pořádku, Roxanne?“ zeptala se jemným starostlivým hlasem, který dokázal upokojit přinejmenším její děti a vnoučata.

Roxanne lehce potáhla a setřela si z levého oka tvořící se slzu. „Jen jsem si vzpomněla na Kennyho, jak strašlivě mě zradil. A jak jsem si to pak všechno přečetla ve Stáru a Sunu. Ta tragédie je hrozná sama o sobě, natož aby ji ještě vystavili v supermarketech, kde ji vidí všichni vaši přátelé a mohou si vás pak nadosmrti dobírat. Nemluvě o matčině nesnesitelném klubu mahjongu.“

„Kenny? Že by… že by ho s koncem podmínky zase přemohly sklony ke zpronevěře?“ Amy přešla z výrazu mateřské konejšivosti zpět do obvyklého jízlivého tónu. Sotva svá slova dořekla, v duchu se za ně vyplísnila, ale Roxanne právě prodělávala stejně dramatické hnutí mysli jako jedna z jejích hrdinek, a tak si Amyiny uštěpačnosti nevšimla.

„Myslela jsem, že se aspoň snaží.“ Zakmitala pečlivě pěstěnými zašpičatělými prsty, na nichž se pod tíhou prstenů vytvořily svaly. „Matka mi pořád říkala, že mě chce jen zneužít, jenže takové věci ona tvrdí o všech mých přátelích už od střední školy — žárlí na mě, protože když byla mladá, neměla ani polovinu nápadníků co já. A když mě Kenny poprvé uhodil a pak řekl, že ho to opravdu mrzí, tak jsem mu samozřejmě uvěřila. Každý by mu uvěřil. Ovšem když pak odešel s akciemi na doručitele v hodnotě jednoho milionu dolarů, bylo to už příliš. Co jiného jsem mohla dělat? A pak…, však víte, musela jsem strávit několik měsíců v nemocnici.“

Amy to věděla. Po zveřejnění zprávy, že když Kenny Coleman naposledy zbil Roxanne Craybourneovou, možná jí tím způsobil trvalé poškození mozku, se v nakladatelství Gaudy Press konalo několik úděsných schůzek, které se protáhly dlouho do noci. Dokonce i Roxanne — jakmile opustila rehabilitační kliniku, kde po propuštění z nemocnice strávila dva měsíce — dospěla k závěru, že toto už Kennymu odpustit nemůže. Rozvedla se s ním, změnila kód poplašného zařízení a nastěhovala do pánského apartmá čtyřiadvacetiletého zahradníka, který jí každý den nosil květiny.

Během následujících jedenácti týdnů pak sepsala strhující příběh krásné Nataši, dědičky oklamané pravou rukou svého otce, jenž zpronevěří všechny papínkovy peníze. „Žhavá novinka tryskající z jejího tavícího se pera“ — tak měla znít celostátní reklamní kampaň nakladatelství Gaudy Press na tuto novou knihu.

„Děsím se představy, že si teď vezme toho zatraceného zahradníka,“ sdělila Amy nazítří ráno šéfovi. „Nejdřív to byl ten příšerný chirurg, který spal se svými pacientkami, po něm Kenny a teď nějaký zahradník, který potřebuje zelenou kartu.“

Clay Rossiter se zašklebil. „Pošlete jí svatební dárek. Podobné situace ji inspirují.“

„Jenže já jsem ta, která ji pak musí u soudu vodit za ručičku,“ odsekla Amy. „Neinspirují ji: akorát se třese na pokraji nervového zhroucení.“

„Ale Amy, drahoušku, copak to nechápete? Právě to z ní dělá tak fenomenálně úspěšnou autorku. To ona je tím bezmocným nalezencem, který se zničehonic objeví v Čistém řezu, Rozpacích bohatých a ostatních knihách. Ona opravdu věří v muka všech těch idiotských Glend, Corin a — jak jste říkala, že se jmenuje ta poslední? Nataša? Přesvědčila jste ji, že ten román nemůže nazvat Cesta do Indie?“

„Bylo to těžké,“ připustila Amy. „O žádném E. M. Forsterovi pochopitelně nikdy neslyšela — nakonec jsem jí musela přehrát videokazetu se stejnojmenným filmem, než si konečně dala říct. A i pak se změnou názvu souhlasila jen na základě argumentu, že Forsterovi dědici by na její knize vydělali jmění, poněvadž její fanoušci by si tu videokazetu kupovali v domnění, že jde o její zfilmovaný román. A já nemám ponětí, jestli někdo spravuje jeho dědická práva nebo jestli by dostával tantiémy, a nehodlám kvůli tomu kontaktovat Lilu Trumbullovou. Zkrátka a dobře, Natašino neštěstí se bude jmenovat Porušená smlouva. Jo, mimochodem, Čistý řez se dostal na druhé místo v žebříčku paperbacků. Děláme pětisettisícový dotisk.“

Rossiter se usmál. „Tak do ní cpěte bylinkový čaj. A posílejte jí růže. Dejte jí najevo, že jsme její nejlepší přátelé. Uvidíme, jestli se vám v tom zahradníkovi podaří probudit násilnické sklony, tedy pokud už nějaké nemá.“

„To dělejte vy,“ odpověděla Amy a postavila se. „Já mám schůzku s jedním z mála našich skutečných spisovatelů — Gary Blanchard napsal nádhernou knihu, jakousi novodobou ságu odehrávající se v obou Dakotách. Prodá se jí zhruba osm tisíc výtisků, při troše štěstí deset. Porušená smlouva by nám měla umožnit vyplatit mu zálohu.“

Po Amyině odchodu se Clay vrátil k faxu, který mu přišel z Bruselu od mateřské společnosti Jambon et Cie. Výsledky Gaudy Pressu za třetí čtvrtletí je prý hluboce zklamaly. Pravda, díky výbornému prodeji vázané verze Rozpaků bohatých sice dosáhli zisku, ale nakladatelství potřebuje více podobných kasovních hvězd. Je příliš závislé na Roxanne Craybourneové, a pokud o ni přijde, nezbude mu než živořit z ležáků takzvaných literárních spisovatelů, jichž se Jambon et Cie usilovně snaží zbavit. Takže pokud si Clay Rossiter nechce do šesti měsíců hledat nové zaměstnání, firma od něj očekává marketingový plán a výsledky prokazující větší flexibilitu ediční politiky.

Clay našpulil ret. Následovalo osmnáct stránek plných čísel, které nějaký dement vychrlil z tabulkového procesoru. Brusel procházel ediční plán Gaudy Pressu titul po titulu a plánoval budoucí prodeje na základě změny počtu výtisků dodaných do Wal-Martu, objemu reklamy na autobusech, hmotnosti papíru použitého pro přebaly a počtu služebních cest obchodních zástupců ke klíčovým odběratelům. Od Claye se očekávalo — vlastně to dostal příkazem —, aby na všechny tyto plány do konce měsíce písemně reagoval.

„Prokletím moderního podnikání není nedostatek kapitálu, špatné řízení, nízká produktivita práce ani nekvalitní vzdělání — je to osobní počítač,“ zabručel.

Do dveří nakoukla jeho sekretářka. „Říkal jste něco, Clayi?“ „Ano. Ti idiotští chlapci — a dívky —, kteří v životě nedrželi v ruce knihu, se zřejmě domnívají, že můžou řídit nakladatelství na vzdálenost pěti tisíc kilometrů, protože mají mikročip, který jim umožňuje smolit podobné scénáře. Kdyby někdy jeli náklaďákem ze skladu do Wal-Martu, věděli by, že se ani nedá říct, kolik výtisků odeberou, natož aby…, ále co. To je jedno. Pošlete Amy zprávu, že tomu svému novému literárnímu miláčkovi — jak se to jmenuje? Gary Blanchard? — nemůže vyplatit víc než dvacet tisíc. Když bude chtít odejít ke konkurenci, tak ať jde. A jestli pak uvidím na hřbetě té jeho knihy nápis Farrar nebo Knopf, rozhodně se nerozpláču zklamáním.“

Isabella se v jeho náručí zachvěla. „Nesmím. Ty víš, že nesmím. Kdyby mě viděla tvoje máma…“

Havraní vlasy, které ještě více zvýrazňovaly mléčnou čistotu její pleti, jí splývaly na ramena. Albion si ji k sobě přivinul těsněji. „Naučí se tě milovat stejně jako já, ty můj nádherný mexický kvítku. Ach, jak jsem si kdy mohl myslet, že jsem již poznal pravou lásku?“

Albion Whittley si znechuceně vzpomněl na všechny ty zkažené novicky, jimž dělával v New York City společnost. Nebyl totiž jen pouhým Albionem Whittleym — za jménem měl tu zpropadenou číslovku „IV.“, což znamenalo, že od něj rodiče očekávají sňatek s dívkou stejného postavení. Jak mohl přimět rodiče k přesvědčení, že všechny benningtonské dívky, s nimiž se musel stýkat, nesahají této zahradníkově dceři ani po kotníky? Čistota jejího srdce, vznešenost jejích citů — všechny peníze do poslední pence posílala do Guadalupe své ochrnuté matce.

„Tak co, drahý Albione, líbí se ti tahle malá dovolená? Isabello, na prádelníku jsem nechala rukavičky. Přines mi je, já si zatím promluvím se synem.“

Na terase se objevila paní Albion Whittleyová III. Její zvonivý smích a lehce sarkastické chování vyvolaly u obou mladých lidí ruměnec. Albion pustil Isabellinu ruku, jako by se proměnila v rozžhavenou lávu. Dívka zmizela v útrobách domu…

„Nádherné,“ rozplývala se Amy a v duchu žasla nad svým hereckým talentem. „Takže oni nakonec překonají všechny překážky?

Anebo to dopadne jako s Natašou, která prožije štěstí až prostřednictvím své vnučky?“

Roxanne se zatvářila vyčítavě. „Nikdy nevypravuji stejný příběh dvakrát. Čtenářky by mi to neodpustily. Albion se dá do služeb CIA, aby prokázal matce svou mužnost. Je vyslán na tajnou misi do střední Ameriky, kde má zneškodnit obchodníka s drogami. Když je obchodník zraněn, Isabella ho najde v džungli a stará se o něj, dokud se neuzdraví. Obchodník se přitom beznadějně zamiluje do její krásy. Jelikož Isabella ví, že Albionova matka je nesmiřitelná, poddá se a stane se obchodníkovou milenkou. To ji zavede do Brazílie a Španělska, kde začne žít život společenské smetánky, a na Mallorce se znovu setká s paní Whittleyovou, tentokrát již jako rovná s rovnou. Nakonec CIA obchodníka s drogami zabije a Albion, který na Isabellu nikdy nezapomněl, ji vysvobodí z pevnosti, v níž je uvězněna.“

„Báječné,“ prohlásila Amy. „Pouze si myslím, že se ten román nemůže jmenovat Stezka slz.“

Pokusila se Roxanne vysvětlit, že tento název by mohl indiánskoamerické komunitě připadat neuctivý, ale když se v očích spisovatelské hvězdy zableskl hněv, raději toho nechala.

„Všichni vědí, jak hezky se chovám k Indiánům žijícím na mém panství v Taosu. Nedopustím, aby mi zničili knihu kvůli nějaké sto let staré bitvě, na kterou nemůžou zapomenout. A po tom, jak se ke mně zachoval Gerardo — to byl taky poloviční Indián, pořád se tím chlubil —, si myslím, že by teď pro změnu mohli mít ohledy zase oni ke mně.“

„Jenže tady jde o knihovny,“ řekla Amy spěšně. „Chovají se tak strašně ignorantsky. Nechceme přece, aby vaši knihu zařadili do indiánské literatury, nebo ano? Vaši věrní fanoušci ji chtějí vidět vystavenou na význačném místě mezi novinkami z beletrie.“

Nakonec se dohodli na názvu Kočičí zlato a obálce v podobě středoamerické pyramidy rozpadající se kolem jediné růže. Roxanne si přehodila přes ramena sako a natáhla ruku s šálkem pro další čaj. Vůbec si nebyla jistá, zda chce mít na obálce středoamerickou pyramidu. Nebude jí snad nadosmrti připomínat, co cítila, když ji Gerardo tak ohavně zradil? Její matka ji varovala, jenže matka vždy jen zpovzdálí sleduje její utrpení.

Amy, kterou vyplašilo chvění Roxanneiny brady, se dotázala, zda jí rozhodnutí o podobě obálky v něčem nevyhovuje. „Řekneme Peterovi, ať připraví několik návrhů. Dnešním rozhodnutím pochopitelně nejsme nijak vázáni.“

Roxanne natáhla ruku. Amy se snažila, seč mohla, ale nedokázala předstírat větší citlivost — koneckonců nebyla žádná herečka, žila ve světě prodeje a hmotných věcí.

„Celá tahle diskuse mě naplňuje vzpomínkami na Gerarda. Lidé říkali, že mě chtěl jen kvůli penězům. A kvůli zelené kartě. Ale není přece vyloučeno, aby mezi čtyřiadvacetiletým mužem a ženou mého věku vzplanula láska. Jen si vzpomeňte na Cher. A i přes všechny ty její směšné videokazety se cvičením nevypadá o nic lépe než já.“

Což byla pravda. Pubertální vášně udržovaly Roxanne mladou. I její pleť by se dala označit za mléčnou, i její tmavé oči za třpytivé, dětské, důvěřivé. Zlatavě kaštanové vlasy si možná přibarvovala, aby udržela jejich mladistvý odstín, ale pokud člověk nevěděl, že je této ženě šestačtyřicet, předpokládal by, že rudohnědé prameny jejích bohatých kadeří jsou zcela původní.

„Když jsem ho našla v posteli se služebnou, uvěřila jsem mu, že je jí špatně a on ji pouze utěšuje. Matka se mi vysmála, ale jak může člověk žít tak cynicky a být přitom šťastný?“

Roxanne natáhla ruce v mlčenlivé výzvě — jako dvě dojemné holubičky, pomyslela si Amy a zamumlala: „Ano, to jistě.“

„Ovšem tu noc, kdy jsem se vrátila z Cannes, jsem je spolu přistihla v bazénu. On se mnou do Cannes nechtěl — prohlásil, že by neměl odjíždět ze země, dokud se nevyjasní jeho přistěhovalecký status, a tak jsem spěchala domů o den dříve, abych byla s ním, jenže místo toho jsem zjistila pravdu…, a z peněz, které jsem mu dala, jí zaplatil potrat.“

„Nebohé dítě,“ řekla Amy a pohladila spisovatelku po ruce. „Jste příliš důvěřivá.“

Roxanne zvedla své laní oči v němém výrazu vděčnosti. Amy je tak vřelá, je to skutečná přítelkyně — na rozdíl od všech těch parazitů, kteří chtějí jen týt z jejího úspěchu.

„Někdo v Santa Fe mi navrhl, abych si promluvila s psychiatrem. Jako bych byla nemocná!“

„To je příšerné.“ Amy vypadala šokovaně. „Ale přesto, dobrý psychiatr — třeba nějaká sympatická žena — vás dokáže nestranně vyslechnout. Na rozdíl od vaší matky nebo přátel, kteří vás neustále jen soudí a peskují.“

„Tohle že psychiatři dělají?“ Roxanne vytřeštila oči. „Naslouchají?“

„Ti dobří ano,“ prohlásila Amy.

„Co že jste udělala?“ zaječel Clay Rossiter. „To vy byste potřebovala psychiatra. Nemůžeme dopustit, aby se zbavila svých neuróz. Právě ty ji přece ženou k psaní knih. Jen se podívejte: patnáct týdnů poté, co přistihla Raoula v posteli se svou služebnou, pro nás napsala učiněný bestseller. Jen první vydáni můžeme udělat v nákladu milion a půl. To jsou naše výplaty na celý rok, Amy.“

„Raoul byl hrdinou Porušené smlouvy. Gerardo byl její zahradník. Vy do ní nemusíte pořád cpát čaj a utěšovat ji, když toho svého mizeru načapá. Natož abyste ji musel vozit do Lutece a poslouchat její výlevy vášně, když zrovna prožívá nejsilnější muka.“

Clay na ni vycenil zuby. „Od toho jste placená, Amy. To vy jste zatracená redaktorka té zatracené hvězdy. Má vás ráda. Do její poslední smlouvy jsme dokonce museli připsat, že bude spolupracovat výhradně s vámi.“

„Nejde o nic, kvůli čemu byste neměl mít klidné spaní. Mnohem pravděpodobnější je, že Roxanne na žádnou psychoterapii nepůjde. To si spíš nabrnkne nějakého guru New Age a prožije s ním hluboký mystický zážitek.“ Amy vstala. „Víte, že Gary Blanchard podepsal smlouvu s Ticknor & Fields? Jsem opravdu roztrpčena, Clayi. Za pětadvacet tisíc mohl být náš: je ve svých požadavcích velice skromný a mně je nanic z vědomí, že jsme přišli o nadaného autora.“

„Je skromný, protože ví, že ta jeho umělecká díla nikdo nechce číst. Ať si ho v Ticknor & Fields klidně nechají. Těm žádný Jambon et Cie na záda nedýchá.“ Clay zvedl poslední fax z Bruselu a zamával jím před Amy.

Redaktorka ho zběžně pročetla. V Jambon byli zklamaní, že Clay odmítl všechny jejich dřívější marketingové návrhy, ale s radostí přijali zprávu, že pustil k vodě Garyho Blancharda. Všechny variantní scénáře zpracované programem Quattro ukazovaly, že každý dolar investovaný do reklamy je připraví na příjmech z prodeje Blanchardova díla o třicet centů. Rozhodně prý nechtějí mít v edičním plánu Gaudy Pressu člověka, který prodá méně než sedmadvacet tisíc vázaných výtisků.

„Tomuhle neříkám nakladatelství,“ prohlásila Amy a hodila fax zpátky Clayovi. „Měli by prodávat ovesné vločky. Lépe to odpovídá jejich mentalitě.“

„Jistě, Amy, ale oni nás vlastní. Takže pokud si nechcete těsně před Vánocemi hledat jinou práci, tak už nepodepisujte žádné další literární talenty. Nemůžeme si je dovolit.“

„Zdálo se mi, že jsem jela na letiště, abych stihla let do Paříže, ale oni mě nechtěli pustit do první třídy. Prý jsem moc špinavá a nevhodně oblečená a že prý musím letět turistickou třídou. Tam však byla všechna místa obsazená, takže jsem musela cestovat autobusem. Ten se ovšem ztratil a skončil v této úděsné zemědělské usedlosti uprostřed Kansasu.“

Laskavé šedé oči význačného psychiatra se zaplnily slzami při pohledu na nádhernou dívku, jež ležela na pohovce před ním. Povzdechl si a ošil se v křesle. Jak ji jen přesvědčit, že je dostatečně čistá a dostatečně dobrá i na první třídu?

Amy došla řeč. „Roxanne. Drahá. Kde je zápletka?“

„Tady. Přímo před vámi. Copak jste zapomněla číst?“

„Ale vaše čtenářky očekávají vášeň, milostný příběh. Tady se nic neděje. Vždyť se ten lékař do Clarissy ani nezamiluje.“

„No, samozřejmě se do ní zamiluje, ale nechává si to pro sebe.“ Roxanne sebrala rukopis, nalistovala příslušnou stránku a začala hlasitě číst, přičemž pro zdůraznění svých slov ťukala prstýnky do opěradla židle.

Clarissa důvěřivě položila ruku na dlaň tohoto staršího muže. „Vy nevíte, jak moc to pro mne znamená, doktore. Že jsem konečně našla někoho, kdo chápe, čím vším jsem musela projít.“

Doktor Friedrich cítil, jak se mu ježí kůže. Žádná z předchozích pacientek nikdy nedokázala narušit jeho profesionální klid, avšak této lehce šibalské zklamané dívce, kterou otec zneužíval a matka opustila a jež tolik prahla po důvěře a vedení, se to podařilo.

Toužil, aby jí mohl říci: „Moje drahá, přál bych si, abyste ve mně neviděla svého lékaře, ale též svého nejdražšího přítele. Po ničem neprahnu více, než abych vás mohl chránit před ranami rozbouřeného světa za těmito zdmi.“ Kdyby ovšem promluvil, navždy by ztratil její drahocennou důvěru.

Roxanne s žuchnutím položila rukopis na stůl, jako by tím chtěla své stanovisko zdůraznit.

„No, a proč si ji nemůže vzít?“ zeptala se Amy.

„Amy, vy jste to nečetla, že ne? On už je ženatý, jenže jeho manželka je zavřená na vězeňské psychiatrii. Jeho soucit s ní jde však tak hluboko, že se nemůže přimět, aby se s ní rozvedl. Lovci nacistů si ho pak spletou s bývalým vězeňským dozorcem, který vypadá jako on, a milý doktor je zatčen. Nakonec se ukáže, že ho udala jeho žena — pobyt na vězeňské psychiatrii u ní vyvolal pocit pronásledování, takže ze všech svých problémů obviní právě jeho. Clarissa ho pak musí vyhledat za Železnou oponou — román se odehrává v roce 1983 —, kde ho zavřeli do gulagu, a zachránit ho. Jeho manželka se o jeho záchraně dozví a v návalu hysterie se zabije. Ale to už se z Clarissy stane jeptiška. Někdy o sobě oba sní, ale nakonec zemřou, aniž by se znovu setkali.“

Amy zamžourala. „Mám dojem, že je to na vaše čtenářky trochu depresivní, Roxanne. Kladu si otázku, jestli…“

„O mně si žádné otázky neklaďte, Amy,“ obořila se na ni Roxanne a v jejích průzračných očích se nápadně zablesklo. „Doktor Reindorf tvrdí, že happy endy se už dneska příliš nevidí. Moje čtenářky se to musí naučit stejně jako já. Jestli si budou myslet, že každá kniha je nutně všelék, budou na tom brzy taky tak špatně. Nemohou přece čekat, že každý muž, do kterého se zamilují, za ně vyřeší všechny problémy.“

„Já vás varoval,“ zavrčel Clay. „Pošlete ji k zatracenému psychiatrovi a co se nestane? Vrátí se s lacinou přednáškou o psychologii svých čtenářek a s knihou, kterou si nikdo nekoupí. Vždyť ta ženská neumí psát, prokristapána. Jestli přijde o své postpubertální představy o skutečné lásce, přijde i o čtenářky.“

„Třeba ji doktor Remdorf zradí stejně ohavně jako Gerardo, Kenny a ten chirurg, její první manžel, který nám dal Čistý řez.“

„Takové riziko nemůžeme podstoupit,“ řekl Clay. „Musíte něco udělat.“

„Mne je šedesát,“ prohlásila Amy. „Klidně můžu jít do předčasného důchodu. To vám ta věc dělá starosti. Tak s ní něco dělejte. Řekněte reklamnímu oddělení, aby nabídlo National Enquireru článek, že Roxanne dochází na terapii k muži, který osahává malé děti.“

Myslela to jako vtip, ale Clay usoudil, že za pokus to stojí. Reklamní oddělení ho však odmítlo.

„Nemůžeme nikomu podstrkovat články o vlastních autorech. V nakladatelské branži se strašně šíří drby. Někdo se to dozví, prozradí to někomu, kdo vás nenávidí, Roxanne začne psát pro Putnam a vy budete jíst vodovou polévku.“

Clay začal mít špatné spaní. Konečná analýza vyvedená ve stříbře se sugestivní pohovkou na obálce si sice zpočátku vedla dobře, ale názory čtenářů ji začaly zabíjet dříve, než bylo připraveno druhé vydání. Na žebříčku Timesu začala na třetím místě, ale zdržela se tam pouhý týden a pak klesla na deváté. Po několika málo týdnech vypadla Konečná analýza z žebříčku úplně a zahučela do černé díry neprodaných zásob a zlevněných titulů.

Faxy z Bruselu byly tak rozpálené, že sežehly dýhu na Clayově pracovním stole, zatímco Roxanneina agentka Lila Trumbullová denně bombardovala Claye telefonáty a obviňovala ho, že nezajistil knize pořádný marketing.

„Nemůžete ale dělat marketing zdlouhavým přihlouplým snům a jejich interpretaci,“ úpěl Clay Rossiter před svou sekretářkou. „Což už jsem říkal i Amy.“

Clay redaktorku dokonce propustil, aby ulevil svým citům, ale hned druhý den ráno ji musel opět přijmout: Roxanne měla ve smlouvě doložku o výhradní redaktorce. Pokud by z Gaudy Pressu odešla Amy, mohla by ho opustit i ona.

„Jenže jestli bude dál chrlit laciné psychologické romány, tak to stejně bude jedno. Za chvíli se jí nedotkne ani Harlequin. A mimochodem, v tom případě si už nebudeme moci dovolit ani vás. Jak dlouho už toho zatraceného psychiatra navštěvuje?“

„Zhruba devět měsíců. A když byla naposledy v New Yorku, zdržela se jen na jednu noc, aby nezmeškala další seanci. Takže to nevypadá, že by pokračovala v obvyklém koloběhu pobláznění a vystřízlivění.“

„Ona není v New Yorku? A kde je?“

„V Santa Fe. New York není jediné město s psychiatry, Clayi.“

„Jo, jsou jako krysy: kdekoliv se vyskytne lidská populace, tam přitáhnou taky a živí se odpadky,“ bručel Clay. „No co, třeba ten její spadne ze skály.“

Když Amy odešla, podíval se na hodinky. Bylo jedenáct hodin newyorského času. V Novém Mexiku devět ráno. Clay Rossiter se zprudka postavil a sebral z věšáku kabát.

„Mám chřipku,“ oznámil sekretářce. „Jestli mi bude volat některý z těch bruselských buranů, řekněte mu, že mám vysokou horečku a nemůžu mluvit.“

„Připadáte mi docela zdravý,“ odpověděla sekretářka.

„Je to hektická horečka.“

Zmizel z kanceláře dříve, než ho mohla dále peskovat. Mávl na taxík, ale pak si to rozmyslel. Policisté taxikáře neustále vyslýchají. Rozhodl se tedy pro zdlouhavou a pomalou jízdu metrem do Queensu.

Během letu do Albuquerque přemýšlel, jak to udělá s půjčením auta. Za letenku zaplatil hotově, takže mohl nahlásit falešné jméno, ale pro zapůjčení auta musel předložit řidičský průkaz a kreditní kartu. Když se jeho spolupasažér postavil a odešel na toaletu, prohledal mu Clay náprsní kapsu saka. Vůbec si sice nebyli podobní, ale na tyhle fotky se nikdo nedívá. Muž navíc naštěstí bydlel v Novém Mexiku, takže řidičský průkaz nebude postrádat až do doby, kdy mu ho Clay pošle poštou zpátky, pochopitelně i s vrácenou částkou za půjčení auta.

Ukázalo se, že je to až dojemně snadné. Zavolal doktoru Reindorfovi a řekl mu pravdu: že je Roxannein nakladatel, že si s ní dělají starosti a jestli by si nemohli důvěrně pohovořit. Někde na tichém, odlehlém místě, kde nebude hrozit riziko, že Roxanne Claye zahlédne a vezme si do hlavy, že ji špehuje. Reindorf mu navrhl stolovou horu s vyhlídkou na Santa Fe, samozřejmě až po skončení poslední z dnešních seancí.

Clay stihl noční linku do New Yorku s hodinovou rezervou. Druhý den ráno nakoukla Amy do jeho kanceláře. Chtěla se ho na něco zeptat, ale pak viděla, že šéf má doopravdy chřipku, protože měl šíleně napuchlé oči. Až o něco později jí zavolala Roxanne, celá rozrušená z Reindorfovy smrti.

„Nějakým způsobem se nakonec ocitla v márnici, kde měla identifikovat tělo — neptej se mě proč,“ sdělila Amy Clayově sekretářce, protože Clay opět odjel s horečkou domů. „Pachatel ho několikrát přejel autem a pak shodil ze skály. Policie vyslechla jejího bývalého zahradníka, ale zdá se, že žádné podezřelé prozatím nemá.“

„Tahle zpráva by měla Claye potěšit,“ poznamenala sekretářka.

Ancílliny ruce se třepetaly u jejích boků jako křidla zajatého ptáka. „Ty to nechápeš, Karle. Táta zemřel. Jeho dílo — nikdy jsem si ho náležitě nevážila, ale musím se pokusit v něm pokračovat.“

„Ale miláčku, to je pro tebe příliš velké břímě. Tahle práce prostě není pro ženu vhodná.“

„Ách, kdybys jen věděl, co jsem cítila, když jsem ho spatřila — musela jsem identifikovat jeho tělo poté, co na něm hodovali šakali. Takže žádné břímě již pro mě nebude příliš velké.“

Karl cítil, jak se v něm dme pýcha. Miloval Ancillu již od chvíle, kdy byla ještě nádhernou, vědoucí dívenkou, miláčkem celé Vídně. Když se však nyní odhodlala zhostit se role ženy a vzít na svá bedra zátěž, před níž by se většina lidí odvrátila, zmizely z jejích třešňově zbarvených rtú rysy rozmazleného dítka a její ústa se stala ústy ženy: pevnými, zralými, žádoucími.

„Je to skvostné,“ prohlásil Clay. „Jsem nadšením bez sebe. A vy tomu říkáte Životní dílo? Takže jste ji přesvědčila, aby změnila původní titul Činnost nevhodná pro ženu? Dobrá práce. Od smrti toho psychiatra uplynulo teprve sedmnáct týdnů a ona už je vyléčená. Měli bychom být schopni hravě prodat náklad milion, milion dvě stě tisíc. Odfaxuji to do Bruselu. Tohle půjdeme někam oslavit.“

„Já bych raději slavila přímo tady.“ Amy zavřela dveře kanceláře. „Máme šanci podepsat opravdu geniální novou autorku. Jmenuje se Lisa Fergusonová a napsala vskutku mimořádný román o životě v západním Kansasu během šedesátých let. Bude z ní druhá Eudora Weítyová.“

„Ne, Amy. Hispánské prožitky jsou fajn. Africké jsou možné. Ale venkovský Kansas v dnešní době nezajímá nikoho kromě vás. Nic podobného rozhodně nehodlám Bruselu navrhovat.“

Amy se naklonila přes stůl. „Clayi, před sedmnácti týdny mi volala Lila Trumbullová. V den, kdy jste odešel domů s chřipkou.“

„Ta přece volá pořád. Jak můžete vědět, který to byl den?“

„Protože se ten den našlo tělo Roxanneina psychiatra.“ Amy se usmála a promluvila jemným hlasem, jako by hovořila přímo s Roxanne: „Lila měla dojem, že vás o den dříve zahlédla na letišti v Albuquerque. Zastavila se tam za Roxanne cestou z Los Angeles do New Yorku a byla si úplně jistá, že když si vyzvedávala zavazadla, půjčoval jste si tam auto. Volala na vás, ale vy jste tak spěchal, že jste ji neslyšel.“

Clay se posunul na židli. Když promluvil, zněl jeho hlas jako skřehotání.

„Já — ona — měla se zeptat v té půjčovně na přepážce. Určitě by jí neřekli, že si toho dne někdo půjčoval auto na moje jméno. Kromě toho jsem tam ani být nemohl. Ležel jsem doma s chřipkou.“

„Přesně tohle jsem jí řekla taky, Clayi. Že jste byl nemocný doma — že se určitě spletla. A taky to řeknu každému, kdo se mě zeptá… Zavolám agentce Lisy Fergusonové a řeknu jí, že třicet, dobře?“

Clay se na ni zadíval skelným pohledem. Vypadal jako vycpaná sova. „Jistě, Amy. To rozhodně udělejte.“

Amy se postavila. „Jo, a Clayi, kdyby vás náhodou zajímalo, jak bych vypadala na dně stolové hory — případně pod vozem metra —, budete mít, doufám, na paměti, že Roxanne má ve smlouvě doložku o výhradní redaktorce. Navíc mi dala nejmíň dvanácti různými způsoby najevo, že s vámi spolupracovat nebude.“

O několik minut později vstoupila do Amyiny kanceláře Clayova sekretářka. „Nemohla bys promluvit se starým panem Jambonem z Bruselu? Clay už je zase nemocný, takže odešel domů. Doufám, že to není nic vážného.“

Amy se usmála. „Bude v pořádku. Jen ho dnes ráno rozrušila ta nová Roxanneina kniha.“

*

NAMÍCHANÉ KARTY (1987)

Bili Pronzini

Zatímco příběhy s „bezejmenným detektivem“ jsou velmi dobře napsané, mají chytrou zápletku a hemží se to v nich úchvatnými postavami, člověk se neubrání dojmu, že jde zároveň o jakýsi autorův deník. Celá série se táhne přes několik desetiletí, a jelikož se hlavní děj točí kolem San Franciska a jistého nepojmenovaného detektiva, slouží romány i jako cenné svědectví, jak se obojí s postupem doby měnilo. Z celé série vyzdvihněme alespoň romány Shackles (Pouta) z roku 1988 a Sentinels (Strážníci) z roku 1996. Spisovatel Bili Pronzini nicméně prokázal, že dokáže psát i jiná díla — romány Blue Lonesome (Sklíčený osamělec) z roku 1995 a A Wasteland of Strangers (Pustina cizinců) z roku 1997 se řadí mezi nejnápaditější a nejpůsobivější prózy devadesátých let, a to i mimo hranice kriminálního žánru. Naposledy se „Bezejmenný“ objevil v románech lllusions (Iluze) a Crazybone (Brňavka). Jak záhy zjistíte, Pronzini je rovněž mistrem krátkých povídek.

Z místa, kde stál, totiž ze stínu rozeklaného kmene douglasovky, se Deighanovi nabízel nerušený výhled na srub pod ním. Dnes v noci svítil na obloze velký úplněk a jeho sytě žlutou záři zatemňovalo jen několik proměnlivých mraků uhánějících kolem. Měsíční svit se odrážel od hladiny jezera Tahoe a rozptyloval se v dlouhý stříbřitý pás směřující ke středu vodní plochy. Zbytek jezera se třpytil jako naleštěný černý kov. Kam Deighanovo oko dohlédlo, bylo jezero liduprázdné s výjimkou červenozelených světel lodi daleko na jihu, která směřovala k neonové záři kasin na jižním pobřeží.

Velký srub byl postaven z borových kmenů a sekvojových šindelů. Měl sekvojovou terasu obehnanou zábradlím, odkud se nabízel výhled na jezero a která z Deighanova místa prakticky nebyla vidět. Do měsícem ozářené vody vybíhalo ploché betonové molo, na jehož konci vytvářela dvojice krátkých dřevěných křídel velké písmeno „T“. U mola kotvil desetimetrový člun značky Chris-Craft, jenž mohl hostit až čtyři nocležníky. Střelec bral jen nejlepší zboží.

Deighan znovu upřel pohled na srub. Z tohoto místa ho sledoval už tři hodiny. Z nepřetržitého postávání ho začínaly bolet nohy a oči ho pálily z ustavičného mhouření. Bývaly doby, kdy v noci viděl jako sova. Ale to už je pryč. Teď byl zase obdařen trpělivostí, kterou zamlada nemíval. Spolu s dalšími věcmi se jí naučil v posledních třech letech — trpělivosti především.

Srub byl ze všech stran potemnělý, ale to jen proto, že všechna okna zatáhli černými závěsy. Šestice mužů se již uvnitř nacházela déle než dvě hodiny: pětičlenné jádro jako každý čtvrtek večer kromě zimních měsíců a jeden nováček. Jakmile začalo sněžit, odjížděl Střelec na Havaj. Případně na Floridu nebo na Bahamy — prostě někam, kde je teplo. Mannlicher s Brandtem zůstávali přes zimu doma. Co dělali další, to Deighan nevěděl a bylo mu to jedno.

V temnotě mezi parkovacím přístěnkem, kde stál Střelcův cadillac Eldorado, a parkovištěm vzadu mezi stromy zaplála sirka. Byl to hlídač, Mannlicherův kluk. Ale jaký hlídač: každých pět minut si s přesností hodinového strojku zapálil cigaretu, takže člověk neustále věděl, kde se právě nachází. Deighan sledoval, jak mladý Mannlicher kouří další cigaretu. Jakmile skončil, odhodil špačka v záplavě jisker na zem, pak si zřejmě uvědomil, že všude leží spousta suchého dříví, našel nedopalek a zašlápl ho botou. Dokonalý hlídač.

Deighan si přidržel hodinky těsně u očí a stiskl malé tlačítko, které podsvětlovalo ciferník. Deset devatenáct. Právě čas. Hlídač se dal znovu do pohybu, tentokrát dolů k jezeru. Zanedlouho vyjde na molo, zapálí si další cigaretu a bude obdivovat výhled. Zřejmě to tak dělá každý čtvrtek večer — minulé dva čtvrtky to učinil hned dvakrát a dnes tento rituál ještě neabsolvoval. Jeho problém tkvěl v tom, že byl znuděný. Už tuhle práci vykonával dlouho a pořád to bylo stejné: neměl tu co dělat, jen chodit po okolí, kouřit cigarety a dívat se na sedm set padesát čtverečních kilometrů vodní plochy. Nikdy se nic nestalo. Za tři léta, co tu takhle bloumal, se nikdy nic nestalo. Jenže dnes se něco mělo stát.

Deighan vytáhl z lasturového pouzdra u opasku revolver. Byl to Smith & Wesson osmatřicet, lehký a kompaktní. Dobrá zbraň, jedna z nejlepších, jakou kdy vlastnil. Potěžkal ji a přihlížel, jak hlídač vykonává „předepsané“ úkony — sešel k molu, zastavil se a vyrazil na jeho rovný povrch. Když byl v polovině cesty, vystoupil Deighan ze stínu a začal scházet kolmo na příjezdovou cestu ze svahu směrem k zadní části srubu. Boty mu na zemi pokryté jehličím lehce podkluzovaly, ale naštěstí přitom nevydávaly žádné zvuky.

Deighan už toto místo navštívil třikrát: zkusmo zde strávil minulé dva čtvrtky večer a jednou tu byl i během dne, kdy se zde nikdo nezdržoval. Díky tomu věděl, kam a jak má jít. Když dorazil k zadní zdi, hlídač si už zase zapaloval a stál zády ke srubu. Deighan se pomalu sunul podél zdi až k oknu ložnice pro hosty. Posuvný okenní rám šel zvednout snadno a potichu. A pak už Deighan uslyšel zvuky z obývacího pokoje — hlasy, cinkání ledu o sklo, cvakání a chrastění žetonů. Vytáhl z kapsy bundy kuklu, nasadil si ji na hlavu a upevnil. Nato prolezl oknem, nechal úzkou baterku rozsvícenou pouze tak dlouho, aby se stačil zorientovat, a vyrazil rovnou ke dveřím vedoucím do společenské místnosti.

Když dveře otevřel, nevydaly ani hlásek. Prošel jimi s nataženým revolverem a zpevněným loktem. Sturgess ho spatřil jako první. „Ježíšikriste!“ vyhrkl a ztuhl, jako by ho ranila mrtvice. Ostatní se otočili v křeslech a tupě na Deighana civěli. Střelec začal vstávat.

„Seď klidně, jestli nechceš umřít,“ upozornil ho Deighan rychle a nesmlouvavě. „A všichni ruce na stůl, ať na ně dobře vidím. No tak!“

Nebyli blázni, takže udělali, co jim poručil. Deighan je přitom pozoroval skrz řídkou clonu tabákového kouře. Půltucet mužů seděl kolem šestiúhelníkového pokerového stolu, tiskl ruce na zelený potah, hlavy zvednuté nebo vytočené směrem k němu. Deighan znal pět z nich. Mannlicher, vypasený majitel Nevornia Clubu. Přestože byl Prušák, udržoval styky s Rodinou, neboť kdysi vykonal službičku pro jednoho kápa z východního pobřeží. Brandt, Mannlicherův bratranec a soukromý vymahač čehokoliv, který zaskakoval jako hlavní provozní Nevornia Clubu. Bellah, kvazilegitimní developer a rozhazovač peněz. Sturgess, investor v pozadí herny Jackpot Lounge na severním břehu jezera. A pak Střelec — nájemná gorila, nájemný vrah a příležitostný kokainový dealer, který se ve skutečnosti jmenoval Dennis D’Allesandro. Šestým mužem byla obyčejná kavka, kterou sem nalákali na partii pokeru, štíhlý padesátník, jemuž z očí i šatů koukaly texaské petrodolary — Donley nebo Donavan, prostě nějak tak.

Mannlicher dneska spravoval bank — stolek za ním se téměř prohýbal pod hromadami mrtvých prezidentů, vesměs padesáti- a stodolarovek. Deighan vytáhl složený pytlík od mouky a hodil ho na pokerové žetony, jež posévaly zelený potah před Mannlicherem. „Tak jo. Naplň ho.“

Tlouštík se ani nepohnul. Nebyla to žádná padavka — byl tvrdý, houževnatý a lakomý. A neměl rád, když ho někdo obírá. Na krku se mu pnuly žíly a další mu bušily na spáncích. Těsně pod kůží mu bublalo násilí a chybělo jen málo, aby vyrazilo na povrch.

„Víš, kdo my jsme?“ zeptal se. „Víš, kdo já jsem?“

„Naplň ho.“

„Ty stupidní bastarde. Nikdy nebudeš mít čas ty prachy utratit.“

„Naplň ten pytlík. Dělej.“

Nakonec Mannlichera rozhoupaly spíše Deighanovy oči než jeho revolver. Sebral pytlík, otočil se v křesle a začal neurvale pěchovat bankovky dovnitř.

„Vy ostatní,“ poručil Deighan, „zatím položte na stůl peněženky, hodinky a šperky. Veškeré cennosti. A hejbněte sebou.“

„Poslyšte, vy…,“ ozval se Texasan, ale to už mu Deighan mířil revolverem na hlavu a říkal: „Ještě slovo a seš mrtvola.“ Texasan se ho pokusil zpražit pohledem, ale dělal to jen proto, aby si zachoval tvář; po dvou nebo třech vteřinách sklopil oči a začal si sundávat prsteny.

Ostatní nedělali žádný zbytečný rozruch. Bellah se příšerně potil; neustále si vytíral krůpěje potu z očí a jeho pohyby přitom byly trhavé a křečovité. Brandtovy oči se podobaly dvěma tupým nožům, jež se snažily prořezat kuklu na Deighanově tváři. Zato D’Allesandro nedával najevo žádné emoce. Byla to jeho obchodní značka: za všech okolností ledově klidný. Kdyby patřil ke staromilcům, kteří při práci používají sekáček na led nebo nůž, klidně mu mohli přezdívat Ledař. Vzhledem k jeho preferencím však byl přídomek Střelec naprosto přiléhavý.

Mannlicher již měl pytlík plný. Platinový prsten na jeho levé ruce, osázený do kruhu tlustými diamanty, vrhal ve světle nízko zavěšené lampy drobné třpytivé záblesky. Představa, že by o něj mohl přijít, ho zjevně trápila ještě více, než že přijde o peníze — neustále totiž přejížděl přes drahokamy prsty druhé ruky.

„Ten prsten,“ vybídl ho Deighan. „Sundej si ho.“

„Běž do prdele.“

„Sundej si ho, jinak ti vystřelím do čela třetí oko. Záleží na tobě.“ Mannlicher zaváhal, pokusil se sjet Deighana pohledem, ale neuspěl o nic lépe než Texasan. Nastal napjatý okamžik, ale jelikož Mannlicher nechtěl umřít kvůli jedinému šperku, nakonec si prsten strhl a vztekle ho odhodil doprostřed stolu.

„Vlož ho do pytlíku,“ poručil mu Deighan. „A ty peněženky a ostatní věci taky.“

Tentokrát Mannlicher nezaváhal a na slovo poslechl. „Dobrá,“ prohlásil Deighan. „Teď se postav, přejdi k baru a zalehni na podlahu na pupek.“

Mannlicher se pomalu vztyčil. Čelist i zuby měl zaťaté, jako by měl co dělat, aby z něj násilí nevytrysklo jako zvratky. Lehl si na podlahu. Deighan ukázal na Brandta a řekl: „Seš na řadě. A pak vy ostatní, hezky jeden po druhém.“

Když všichni leželi na podlaze, přesunul se Deighan ke stolu a sebral pytlík. „Teď všichni zůstaňte deset minut ležet,“ přikázal jim. „Jestli se pohnete o vteřinu dříve nebo zavoláte toho chlápka venku, vyhodím tenhle barák do povětří. V kapse mám granát, tříštivý. Pochybuje snad o tom někdo?“

Nikdo nic neřekl.

Deighan vycouval do ložnice pro hosty a nechal dveře otevřené, aby mohl šestici mužů sledovat až k oknu. Vystrčil hlavu do noci, ale hlídače nikde neviděl. Zřejmě byl pořád dole u jezera. Celá operace trvala pouhých pár minut.

Protáhl se oknem a rychle vyrazil do tmy — pochopitelně ne k příjezdové cestě a silnici nad ní, nýbrž opačným směrem. Za zadní stranou srubu se borovým lesem vinula stezka. Deighen ji našel a klusem po ní zamířil na sever. Skrz větve nad jeho hlavou pronikalo dost měsíčního světla, aby viděl, kam běží.

Dospěl až téměř k jezeru, když se vzadu začal ozývat rozruch: vzteklé a pulzující hlasy, z nichž nejhlasitěji se rozléhal Mannlicherův. Rozhodně nečekali plných deset minut, ale Deighan to ani nepředpokládal. teď už na tom nezáleželo. Střelcův srub nebyl z jeho místa vidět, neboť ho zakrýval zalesněný výběžek asi sto metrů širokého svahu. Navíc Deighana rozhodně nebudou hledat u vody. Vyrazí k silnici a pročesají celou oblast; budou automaticky předpokládat, že jejich pokořitel dorazil na místo autem.

Jezero se nyní černožlutě třpytilo přímo před ním. Deighan spatřil šlahouny a kapradí, v němž předem uvázal vypůjčený člun značky Beachcraft. Vyrazil přes písčitý pruh pláže, vešel až po lýtka do vody, hodil do člunu napěchovaný pytlík od mouky, odhrnul z plavidla maskovací porost a přehoupl se přes bočnici dovnitř. Hned na první otočení klíčkem začal motor tiše příst.

Zezadu od srubu sem stále doléhal hluk — motali se tam jako blázni, zatímco Deighan poklidně vyplouval do noci.

II

Kemp se jmenoval Whispering Pines. Rozkládal se necelý kilometr od jezera vedle dálnice 28 pod Crystal Bay a zakrýval ho borový a jedlový háj. Deighanova chatka stála nejdále od kanceláře a od nejbližší chajdy ji oddělovalo desetimetrové volné prostranství.

Deighan seděl uvnitř úplně potmě, nepočítáme-li mihotavé světlo televizní obrazovky. Televizor již něco pamatoval: obraz byl zrnitý a každých pár vteřin poskočil. Deighanovi to však bylo jedno, stejně se nedíval ani neposlouchal — měl vypnutý zvuk. Televizor byl puštěný pouze proto, že Deighan nerad čekal ve tmě.

Dorazil sem až po půlnoci, což bylo na rituální telefonát Fran příliš pozdě, přestože Deighan cítil nutkání jí zavolat. Fran chodila spát o půl dvanácté a nesla nelibě, když po této době vyzváněl v domě telefon. Jak jí to mohl vyčítat? Vždyť když byl doma on a ona u Sheily nebo u své sestry, také si nepřál, aby telefon zvonil takhle pozdě.

Teď bylo deset minut po jedné. Deighan cítil únavu, ale ne zase takovou. V krvi mu stále kolotal a hřál jej dnešní večer — jako nějaký alkohol či drogy, které z jeho těla až dosud nevyprchaly. Mannlicherův obličej…, to byl obrázek, na nějž Deighan nikdy nezapomene. Střelcův i Brandtův taky, ale ze všeho nejvíce Mannlicherův.

Za zastřeným oknem se mihly kužely dvou reflektorů, jak po motelovém dvoře popojíždělo auto. Když zastavilo nedaleko chatky a zhaslo světla, Deighan si pomyslel, že už bylo načase.

Na štěrkové stezce se ozvaly chroupavé kroky. A pak kdosi tiše zaklepal na dveře. „Princi?“ zašeptal tlumený hlas. „Jste tam?“

„Je otevřeno.“

Na podlahu dopadl lichoběžník měsíčního světla, který však nedosáhl až na křeslo, v němž seděl Deighan s osmatřicítkou v ruce. Silueta muže ve dveřích představovala dokonalý terč — zkrátka úplný trouba, ať se na to člověk díval z kterékoliv strany.

„Princi?“

„Tady jsem. Pojďte dovnitř a zavřete dveře.“

„Proč si tu nerozsvítíte?“

„U dveří máte vypínač.“

Muž vstoupil do chatky a zavřel dveře. Ozvalo se cvaknutí a koule pod stropem se rozsvítila. Deighan zůstal sedět, ale natáhl se a levou rukou vypnul televizor.

Bellah na něj tupě mžoural a přejížděl si dlaněmi po bocích drahého kašmírového saka. „Dejte pryč tu bouchačku, prokristapána,“ řekl nervózně. „K čemu vám je?“

„Jsem obezřetnej chlápek.“

„No tak ji odložte. Nelíbí se mi.“

Deighan se postavil a zastrčil revolver do pouzdra. „Tak jak to šlo?“

„Ztuha, zatraceně ztuha. Mannlicher vyváděl jako šílenec.“ Bellah vytáhl z kapsy kapesník a otřel si čelo. Jeho hranatý obličej byl celý pobledlý a leskl se potem. „Nemyslel jsem si, že to vezme tak tragicky. Kristepane.“

To je právě ten problém s lidma, jako seš ty, pomyslel si Deighan. Že nikdy nemyslíte. Vytáhl z kapsy košile cigaretu a připálil si ji zapalovačem, který mu před patnácti lety darovala Fran. Patnáct let a tenhle zippo stále funguje. Stejně jako jejich manželství, i když s problémy. Kolik let už to v květnu bude? Dvaadvacet? Třiadvacet?

„Začal ječet po D’Allesandrovi,“ pokračoval Bellah. „Myslel jsem, že ho zaškrtí.“

„Kdo? Mannlicher?“

„Jo. Kvůli tomu oknu v ložnici pro hosty.“

„A co D’Allesandro říkal?“

„Že je to okno pořád zamčené. Prý jste ho musel nějak vypáčit a zároveň přitom nenechat žádné stopy. Mannlicher mu to samozřejmě nevěřil. Myslí si, že ho D’Allesandro zapomněl zajistit.“

„Nikdo nemá tušení, že v tom měl prsty jeden z nich?“

„Ne.“

„No dobře. Tak už se uklidněte, pane Bellahu. Jste za vodou.“

Bellah si znovu otřel tvář. „Kde jsou ty peníze?“

„Na druhé straně postele. Na podlaze.“

„Spočítal jste je?“

„Ne. Říkal jsem si, že to budete chtít udělat vy.“

Bellah přešel k posteli, zvedl pytlík od mouky a vysypal ho na podlahu. Oči se mu žhavě leskly, když se díval na hromady zeleného bankovkového papíru. Poté se zamračil, kousl se do spodního rtu a dloubl do Mannlicherova diamantového prstenu. „Proč jste mu ho bral? Mannlicher je kvůli tomu prstenu našňupnutější než kvůli všemu ostatnímu. Říkal, že mu ho věnovala matka. Má prý hodnotu deset tisíc.“

„Právě proto jsem mu ho vzal,“ řekl Deighan. „Patnáct procent z hotovosti totiž není nijak závratná částka.“

Bellah ztuhnul. „Já to všecko zorganizoval, ne? Tak proč bych neměl dostat největší podíl?“

„Já se s váma nehádám, pane Bellahu. Dohodli jsme se na ceně, takže tak to bude. Jenom říkám, že mám taky právo na něco extra.“

„No dobrá, dobrá.“ Bellah se znovu zadíval na peníze. „Musí tu být nejmíň dvě stě tisíc,“ řekl. „Jenom ten Texasan, ten Donley, přišel s padesáti tácy.“

„Takže toho bude mít spoustu i v náprsní tašce.“

„Jo.“

Deighan kouřil a sledoval, jak Bellah počítá volné bankovky kontroluje obsah náprsních tašek a peněženek. Ve tváři měl přitom výraz člověka, který se laská s nahou ženou. Chamtivost — krystalická, ryzí chamtivost. Developera Lawrence Bellaha poháněla kupředu výlučně chamtivost; peníze byly jeho nejlepším přítelem, jeho milenkou, jeho bohem. Neměl dost volných peněz na to, aby mohl koupit pozemek u jezera nedaleko Emerald Bay — pozemek, na němž chtěl postavit houf řadových domků, což by mu s přehledem vyneslo tři až čtyři miliony —, a jelikož nenašel žádný legitimní způsob, jak ty peníze rychle schrastit, usmyslel si, že zorganizuje přepadení své vlastní pravidelné partičky pokeru, přestože to znamenalo zkřížit cestu několika velice tvrdým lidem. Bellah měl kuráž, to se mu muselo nechat. Byl tupý jako poleno a Deighan věděl, že jednoho dne skončí v několika pytlích na dně jezera, ale kuráž tedy měl.

A kromě ní měl taky štěstí, alespoň prozatím, protože si na tuhle prácičku vybral právě Boba Princeho. Netušil, že jeho jméno je falešné; netušil, že celý tenhle Bob Prince je pouze výsledkem tříleté pečlivé manipulace. Věděl jen, že „Princ“ má pověst spolehlivého člověka, s nímž se dobře spolupracuje, není příliš bystrý ani hamižný a je ochoten vykonat jakoukoliv špinavou práci. Bellah neměl ponětí, jaké děje uvedl do pohybu, když si najal Boba Princeho. A bude-li mu i nadále přát štěstí, nikdy to ani nezjistí.

Než dokončil počítání lupu, už se zase potil. „Dvě stě třicet tři tisíc a nějaké drobné,“ prohlásil. „To je víc, než jsme čekali.“

„Můj podíl je pětatřicet tisíc,“ řekl Deighan.

„Dělíte teda rychle.“ Bellah odpočítal dvě hromádky padesáti- a stodolarovek a odsunul je na stranu květovaného povlečení. „Chcete si je přepočítat?“ zeptal se nakonec. „Nebo mi věříte?“

Deighan se zašklebil, típl cigaretu, přešel k posteli a důkladně začal kontrolovat hromádky bankovek. „Na chlup přesně,“ řekl, jakmile byl hotov.

Bellah nacpal zbytek peněz zpátky do pytlíku od mouky a hodinky s cennostmi nechal ležet na místě. Stále byl nervózní a stále se vydatně potil; dneska v noci toho moc nenaspí, pomyslel si Deighan.

„Takže to je všecko,“ prohlásil developer. „Vracíte se zítra do Chicaga?“

„Hned ne. Říkal jsem si, že si nejdřív trochu zahraju.“

„Tady? Prokristapána, Princi…“

„Ne. Třeba v Renu. A možná si dokonce zajedu do Vegas.“

„Hlavně se nezdržujte v Tahoe.“

„Jasně,“ řekl Deighan. „Hned zítra zmizím.“

Bellah zamířil ke dveřím, kde se zastavil a strčil si pytlík pod paži. Vypadal, jako by měl na levém boku nádor. „Nic s těmi cennostmi v Nevadě nepodnikejte. Počkejte s tím až do Chicaga.“

„Jak poroučíte, pane Bellahu.“

„Možná vás budu ještě někdy potřebovat,“ dodal Bellah. „Jestli ano, ozvu se vám.“

„Kdykoliv. Kdykoliv si vzpomenete.“

Jakmile Bellah zmizel, strčil si Deighan pět tisíc dolarů do kufříku a zbylých třicet tisíc do batůžku, který si předevčírem koupil v prodejně sportovních potřeb v South Shore. Spolu s nimi skončil v batůžku i Mannlicherúv diamantový prsten a také lepší kousky z ostatních šperků. Hodinky a ostatní předměty mu k ničemu nebyly, a tak je zabalil do ručníku z koupelny a napěchoval je do kapsy péřové bundy. Dal si ještě jednu cigaretu, nastavil přenosný budík na šestou ráno, zamkl nadvakrát dveře a lehl si do postele vlevo — revolver přitom položil pod polštář v těsné blízkosti své pravé ruky.

III

Ve světle rozbřesku vypadalo jezero jako modré kouřové sklo, jež bylo úplně prázdné s výjimkou několika optimistických rybářů kotvících nedaleko východního pobřeží. Ráno bylo chladné a podzimně sychravé, avšak alespoň nefoukal vítr. Slunce se začínalo přehoupávat přes obzor a barvilo oblohu i rozptýlené mraky růžovými a zlatými tóny. V horních partiích Mount Tallac a některých dalších štítů Sierra Nevady, které obepínaly jezero, se bělal starý sníh.

Deighan zajel s člunem asi kilometr od břehu a teprve poté hodil raneček s hodinkami a bezcennými tretkami do vody. Následně vyrazil po dlouhé diagonále na sever, takže se ocitl pouhých několik set metrů od Střelcova srubu. Vytáhl rybářské náčiní a začal manipulovat s prutem a navijákem jako kterýkoliv jiný rybář, který zde loví pstruhy a sivěny.

V okolí Střelcova srubu se nikdo nepohyboval. Deighan proplul kolem rychlostí dvou uzlů a asi dvě stě metrů za srubem zamířil ke břehu v místě, kde půdu pokrývaly šlahouny a hustý lesní porost a kde se nad hladinou tyčily stromy. Z tohoto bodu se Deighanovi nabízel výborný výhled na přední stranu srubu a parkovací přístěnek, v němž stál Střelcův cadillac.

Bylo osm hodin a slunce již stálo vysoko na obloze, když Deighan vypnul motor a uvázal člun ke kmenu padlé borovice. Pár minut po půl desáté vyšel ze srubu D’Allesandro a zamířil ke cadillaku. Byl sám. Po událostech včerejší noci ho dnes nedoprovázely žádné šlapky z kasina. Možná měl namířeno do obchodu pro cigarety nebo potraviny, případně někam do kavárny na snídani. Také však mohl jet za někým na obchodní schůzku. Hlavní otázka zněla, jak dlouho se tam zdrží.

Deighan sledoval, jak Střelcův cadillac couvá z přístěnku a mizí na silnici nad ním. Zatím setrval ve člunu: rybařil a vyčkával. Teprve když se Střelec do deseti hodin nevrátil, nahodil Deighan motor a zamířil s člunem kolem zalesněného výběžku na sever — na místo, kde včera v noci kotvil. Zajel s člunem do rákosí a kapradin, přehoupl se přes bok a zatlačil člun ještě více do houští, aby ho nebylo vidět. Sebral batůžek a vyrazil přes les ke Střelcovu srubu.

Pomalu srub v půlkruhu obešel a držel se přitom těsně u stromů. Parkovací přístěnek byl stále prázdný a v jeho zorném úhlu se nikde nic nehýbalo. Nakonec Deighan vyrazil k zadní zdi srubu, obešel ji a podél boku se dosoukal až k hlavním dveřím. Vůbec se mu nelíbilo, že se zde musí byť jen sebekratší dobu zdržovat, neboť zde neměl žádné krytí, avšak tyto dveře představovaly jedinou přístupovou cestu do domu, nepočítal-li posuvné dveře na terase a verandu na protější straně — posuvné dveře však nemohl vypáčit, aniž by za sebou zanechal stopy. Totéž platilo i o oknech. Kromě toho se Střelec po včerejšku bezpochyby přesvědčil, že jsou všechna bezpečně zajištěna.

Když Deighan dorazil ke dveřím, měl jednu kapsu batůžku otevřenou a v ruce držel planžetovou pistoli. Prodal mu ji jeden starosvětský lupič jménem Caldwell, který již byl v důchodu a jenž mu kromě toho obstaral také pár dalších nástrojů včetně ponaučení, jak si jejich prostřednictvím poradit s nejrůznějšími typy zámků. Střelcovy dveře byly opatřeny zapuštěným pětikolíkovým cylindrickým zámkem, ocelovým jazýčkem na zárubni, který měl chránit západku, a oplechováním. Což znamenalo, že se tento zámek nedá otevřít kouskem plastu nebo celuloidu. A taky to znamenalo, že i s pomocí planžetové pistole si jeho otevření pravděpodobně vyžádá pár minut.

Deighan se sehnul, přimhouřil oči a zasunul pistoli do zámku. Upevnil ji a začal pohybovat drobným knoflíkem nahoře, aby upravil napětí pružiny. Nakonec stiskl spoušť, všechny kolíky současně vyskočily a dveře se mu otevřely pod rukama.

Deighan vešel dovnitř, šťouchnutím za sebou zavřel dveře, uložil pistoli zpátky do batůžku a nasadil si tenké plastové rukavice. Srub zapáchal vyčichlým tabákovým kouřem a vyvanulým alkoholem. Včera v noci muži zase tolik nepili, ale možná si Střelec po jejich odchodu dopřál ještě hezkých pár dalších panáků. O peníze a cennosti nepřicházel o nic radši než Mannlicher.

Deighan prohledal přední pokoj. D’Allesandrův srub zřejmě zařídil bytový architekt: kožený nábytek, trofeje jelenů a antilop na stěnách, indiánské předložky na podlahách, vkusné obrazy. D’Allesandro tyto věci částečně platil z prodeje kokainu a částečně z jiných zakázek včetně nájemných vražd dvou hrabivých drogových dealerů z Oaklandu a San Franciska. I přesto byl Střelec pouhý břídil. Na to, aby se vyšvihl, neměl dost rozumu. Staral se jen o karty, kostky a luxusní děvky.

Přední pokoj žádný výsledek nepřinesl, a tak Deighan zběžně prohledal i ostatní pokoje. D’Allesandro nepatřil k lidem, kteří by měli vlastní pracovnu nebo kancelář, ale v pokoji s televizorem a velkoplošným projekčním plátnem stál velký staromódní pracovní stůl se stahovací roletou. Žádná zásuvka nebyla zamčená. Deighan otevřel největší z nich a viděl, že je plná dánských pornočasopisů. Vytáhl je, položil je na podlahu, otevřel kufřík a vložil do zadní části zásuvky třicet tisíc dolarů. Umístil tam také Mannlicherův prsten, několik dalších prstenů a dva zlaté řetízky, které měl na sobě Texasan. Napěchoval pornočasopisy zpátky a zásuvku zavřel.

Cestou zpět do přední místnosti zabalil planžetovou pistoli pevně do batohu a obojí si nacpal do kapsy bundy. Otevřel dveře a vyšel ven. Právě když zasadil zámek zpátky, uslyšel od silnice nad srubem blížící se auto.

Na okamžik ztuhl a pohlédl tím směrem. Vzhledem k zaclánějícím stromům žádné auto neviděl, ale pak zaslechl podražení automatické převodovky — vůz zpomaloval před odbočkou na Střelcovu příjezdovou cestu. Deighan zavřel dveře a vyrazil k jezeru, což byl jediný směr, jímž se mohl vydat. O patnáct metrů dál se ze svahu zvedala terasa podepřená pilíři ze sekvojového dřeva a obehnaná zábradlím z nařezaných kmenů. Deighan se jednoho z nich chytil, vymrštil se a napůl se prokutálel mezerou mezi sloupky. Když bezvládně dopadl na terasu, rozléhal se mu v uších hlasitý zvuk motoru.

Vyhoupl se na jedno koleno a zvedl se do střehu. Jediný způsob, jak zjistit, zda ho řidič auta viděl, bylo zastavit a přesvědčit se, ale to by byla hloupost. Deighan místo toho přeběhl terasu, vyšplhal přes zábradlí na protější straně, přikrčil se a snažil se co nejtišeji zmizel v lese. Po necelých třiceti metrech — v místě, kde kapradí a zetlelá vegetace vytvářely hustou neprostupnou stěnu — se konečně zastavil a s osmatřicítkou v ruce začal sledovat dům i terasu. Dech se mu postupně vracel do normálu. Deighan vyčkával.

Nikdo nevyšel ven ani na terasu. Nikdo se nikde neukázal. Během Deighanova úprku řidič zřejmě vypnul motor, protože lesní ticho nyní narušovali jen ptáci a slabé hučení lodního motoru dole na jezeře.

Deighan čekal deset minut. Když stále nic neviděl ani neslyšel, opsal mezi stromy pomalý oblouk a zastavil se v místě, z něhož viděl na přední stranu srubu. Střelcův cadillac již úhledně parkoval v přístěnku a nebyly na něm patrné žádné známky řidičova spěchu. Dveře srubu byly zavřené a celá oblast působila opuštěně.

Deighan však přesto počkal dalších deset minut, než byl konečně spokojen. A ani pak nezasunul pistoli do pouzdra až do chvíle, kdy se vrátil k zátoce, v níž se ukrýval jeho člun. Definitivně se pak uvolnil teprve ve chvíli, kdy vyplul daleko na jezero a zamířil ke Crystal Bay.

IV

Nevornia Club byl jedním ze starších klubů na South Shore, který však nedávno prošel modernizací. Celá vnější fasáda podstoupila plastickou operaci, při níž byla vyspravena spoustou skla a křiklavého neonu. Také uvnitř se nacházelo mnoho skla a křišťálu — koberce, čalounění i hrací stoly pak byly vyvedeny ve vínově červených tónech.

Když sem Deighan pár minut před druhou vešel, řady hracích automatů a black-jackových stolů se právě slušně zaplňovaly. Byl totiž pátek a někteří drobní gambleři si zde s oblibou vylepšovali bilanci na svátečních víkendových hráčích. Kostky a rulety byly naopak prázdné. Skuteční hazardní hráči byli jako upíři — nesnesli denní světlo a vycházeli až po setmění.

Deighan si u jedné přepážky rozměnil sadu čtvrťáků. V hlavní části kasina stálo šest řad hracích automatů — vesměs nablýskaných moderních strojů, ale zřejmě kvůli nostalgii se zde krčilo i pár starých dobrých poniklovaných mechanických kusů. Deighan se zastavil u jednoho z nich a naházel do něj tři dolary. Citrony a pomeranče. Nepodařilo se mu seřadit ani dvě třešně, i když to zkoušel celkem třikrát. Pokřiveně se usmál, odešel od automatů a zamířil do dlouhé haly, která spojovala hlavní část kasina s novou menší přístavbou vzadu.

Podél jedné strany haly stála řada telefonních budek. Deighan se v jedné z nich zavřel, vhodil do přístroje čtvrťák, stiskl nulu a vyťukal číslo svého bytu v San Francisku. Když se mu ozvala operátorka, požádal o hovor na účet volaného, aby nemusel ustavičně krmit automat čtvrťáky. Nechal telefon zazvonit celkem pětkrát a zavěsil. Jestli je Fran doma, bude vědět, že je všechno v pořádku. A jestli doma není, tak se to dozví později, až ji opět stejným způsobem prozvoní. Vždycky se jí snažil volat alespoň dvakrát denně v různou dobu, protože někdy chodila Fran nakupovat, do kina nebo na návštěvu k Sheile a dětem.

Bylo by snazší, kdyby mu telefon jednoduše zvedla a promluvila s ním, jenže když byl Deighan pryč, Fran to zásadně nedělala. Nikdy. Když se s ní chtěla Sheila nebo kdokoliv jiný spojit, museli zavolat sousedům nebo se dostavit osobně. Když byl Deighan mimo domov, Fran s ním zkrátka nechtěla mít nic společného — nechtěla vědět, co dělá ani kdy se vrátí. „Představ si, že bych zvedla telefon a nebyl bys to ty?“ říkávala. „Představ si, že by to byl někdo, kdo by mi oznámil, že jsi mrtvý? To bych nevydržela.“ Tenhle argument nedával Deighanovi smysl. Když je mrtvý, tak je mrtvý, a co záleží na tom, jak se to Fran dozví? Nehádal se však s ní. Deighan se s ní vůbec nerad hádal a kromě toho věděl, že ho neubude, když manželce vyhoví.

Vhodil do aparátu další čtvrťák a vytočil Střelcovo číslo. Po čtyřech nebo pěti zazvoněních se konečně ozval D’Allesandrův hlas: „Jo?“

„Pan Carson?“

„Kdo?“

„To není Paul Carson?“

„Ne. To máte špatné číslo.“

„Aha, pardon,“ řekl Deighan a zavěsil.

Vhodil do štěrbiny třetí čtvrťák a tentokrát vyťukal číslo Nevornia Clubu. Po chvíli se mu ozval rázný a profesionální ženský hlas. „Pana Mannlichera,“ řekl Deighan. „Vyřiďte mu, že je to naléhavé.“

„Koho mám ohlásit?“

„Na tom nezáleží. Jen mu řekněte, že jde o to, co se stalo včera v noci.“

„Pane, obávám se, že vám nemohu.“

„Řekněte, že jde o ten včerejší poker, zatraceně. On už se mnou bude mluvit.“

Ozvalo se cvaknutí a v Deighanově uchu začala hrát jakási hudební vycpávka. Deighan si zapálil cigaretu. Když z ní potahoval počtvrté, hudba ustala a vystřídal ji hlas vypaseného majitele klubu. „Frank Mannlicher. Kdo volá?“

„Žádná jména. Můžeme mluvit na téhle lince?“

„Jistě, povídejte.“

„Já jsem ten, který vám včera v noci narušil hru.“

Čtyři až pět vteřin ticho. A pak Mannlicher řekl: „Opravdu?“ Jeho hlas zněl suše a ostražitě.

„Kukla, smith and wesson osmatřicet, granát v kapse bundy. V banku bylo víc než dvě stě tisíc. Mám i ten váš prsten — platinový s diamanty osázenými do kruhu.“

Další pauza, tentokrát už kratší. „Tak proč mi dneska voláte?“

„Jak by se vám líbilo, kdybyste to všechno získal zpátky — peníze i prsten?“

„Jak?“

„Zajeďte si pro to. Povím vám kam.“

„Jo? A proč byste mi takovou laskavost dělal?“

„Protože jsem včera v noci netušil, kdo jste. Nikdo mi to neřekl. Kdybych to byl věděl, nikdy bych se do něčeho takového nepouštěl. Nepletu se do cesty lidem jako vy, lidem s vašimi konexemi.“

„Někdo si vás najal, co?“

„Přesně tak.“

„Kdo?“

„D’Allesandro.“

„Cože?“

„Střelec. D’Allesandro.“

Pauza. „Hovno.“

„Nemusíte mi věřit. Ale já vám říkám, že to byl on. Neřekl mi, kdo u toho pokeru bude, a teď se mě snaží podrazit s prachama. Tvrdí, že v tom pytlíku bylo míň než sto padesát tisíc, ale já vím svoje.“

„Takže se teď vy snažíte podrazit jeho.“

„Přesně tak. Kromě toho se mi moc nelíbí představa, že byste se mermomocí snažil zjistit, kdo jsem, a pak za mnou někdy poslal návštěvu. A tak jsem si říkal, že jestli vám předhodím Střelce, ztratíte o mě zájem.“

Znovu ticho. „Proč to udělal?“ Mannlicher to vyslovil jiným hlasem — tvrdším a okořeněným špetkou násilnictví, které obsahoval už včera v noci. „Proč nás takhle přepadl?“

„Potřebuje spoustu peněz a hodně rychle. Dostal se do nějaké šlamastyky na východním pobřeží — neřekl mi, o co přesně jde.“

„Kde jsou ty prachy a zbytek věcí?“

„V jeho srubu. Měli jsme v lese smluvené místo, já tam včera schoval ten pytlík a on si ho dneska ráno vyzvedl, když tam nikdo nebyl. Ty prachy leží v jeho stole — v tom velkém s roletou. A váš prsten taky. Teda, aspoň tam obojí leželo před hodinou, když jsem odtamtud odcházel.“

„Tak v jeho stole,“ zamumlal Mannlicher, jako by kousal do něčeho hořkého.

„Jeďte tam a přesvědčte se sám.“

„Jestli mi říkáte pravdu, tak se z mé strany nemáte čeho bát. Možná vám dokonce vyplatím odměnu nebo něco takového. Kde se s váma můžu setkat?“

„Nikde,“ odvětil Deighan. „Sotva teď domluvím, mizím odsud.“

„Dám vám pět tisíc. Ale řekněte mi, kde.“

Deighan zavěsil.

Jeho cigareta byla vyhořelá až po filtr. Odhodil ji na podlahu, zašlápl botou a vyšel z budky. Cestou z kasina se zastavil u stejného automatu jako předtím a hodil do něj další čtvrťák. Znovu citrony a pomeranče. Tentokrát se Deighan na odchodu neusmál.

Úzká, klikatá a stromy lemovaná Old Lake Road vyrážela na nevadské straně z dálnice 50 a po třech kilometrech končila u jezera. Nebyla to však slepá cesta — u břehu na ni navazovala další silnice, která se obloukem vracela na dálnici 50. Na tomto místě zvaném Pino Acres stálo několik krásných skrytých domů se spoustou volného prostoru mezi nimi. Střelcův srub se nacházel asi dva kilometry od dálnice u ještě užší cesty s názvem Little Cove Road. Jedinou další chatku v okruhu pěti set metrů představoval jeden letní byt, který již jeho majitelé pro tento rok zazimovali.

Deighan projel kolem odbočky na Little Cove Road, ujel asi tři sta metrů a zaparkoval na rozšířené krajnici. Když vystoupil z auta, nikde neviděl žádného člověka — jen stromy a malé modré zákmity, které signalizovaly nedalekou přítomnost jezera. Kdyby někdo procházel kolem, rozhodně by jeho autu nevěnoval pozornost. Už proto, že šlo o Ford Galaxy z roku 1975 bez jakýchkoliv nápadných znaků, snad s výjimkou antény pro mobilní telefon GTE. Automobil patřil jemu — Deighan s ním přijel ze San Franciska —, ale papíry byly psány na jméno Bob Prince. Kromě toho vedla Old Lake Road v tomto místě pouze asi sto metrů od vody a mezi stromy se vinula stezka vedoucí k pásu kamenité pláže. Jak Deighan vyzvěděl od Bellaha, v létě pláž využívala místní mládež. To znamenalo, že zde někdo mohl zaparkovat také v slunečném podzimním dni. Nebyl důvod myslet si cokoliv jiného.

Deighan nalezl stezku a vydal se po ní k nedalekému místu, kde protínala malý potok. Ten byl nyní vyschlý a tak úzký, že vypadal spíše jako přirozená odvodňovací strouha. Deighan vyrazil podél potoka na sever — stejnou trasu absolvoval již před třemi dny. Potok ho dovedl k plochému převisu, nad nímž se šikmo tyčila dvě žulová skaliska jako párek starých opilců. Pod převisem se půda ostře svažovala až ke Střelcově příjezdové cestě necelých šedesát metrů odtud. Napravo nebyl sklon tak příkrý a mezi shlukem stromů se tyčila douglasovka s rozeklaným kmenem, za níž Deighan včera v noci vyčkával. Mezi převisem a srubem rostlo o něco méně stromů a rozestupy mezi nimi byly větší než jinde, takže z místa za žulovými skalisky bylo dobře vidět na Střelcův srub, Little Cove Road, betonové molo i na jezero třpytící se v pozdně odpoledním slunci.

V garážovém přístěnku stále parkoval cadillac Eldorado. Bylo to jediné auto v dohledu. Deighan si klekl za místo, kde se žulové útesy spojovaly a vytvářely zářez, a během čekání si mnutím uvolnil krk a ramena.

Nemusel čekat dlouho. Za necelých deset minut se na Little Cove Road objevilo auto, zpomalilo a zamířilo na Střelcovu příjezdovou cestu. Nebyla to však Mannlicherova okázalá limuzína, nýbrž dva roky starý model chryslera — pravděpodobně patřil Brandtovi, neboť ho Deighan zahlédl za volantem. Díky nerušenému výhledu viděl, jak chrysler zastavuje poblíž dveří srubu. A také si všiml, že jediným Brandtovým spolujezdcem je Mannlicher.

Brandt vystoupil z vozu, otevřel tlouštíkovi dveře na straně spolujezdce a oba zamířili ke srubu. D’Allesandrovi trvalo deset vteřin, než odpověděl na Brandtovo zaklepání. Všichni tři se o něčem bavili, ale ne příliš dlouho. Mannlicher s Brandtem pak vešli dovnitř a dveře se zavřely.

Tak jo, pomyslel si Deighan. Namíchal karty, jak nejlépe uměl. Již zanedlouho se měl dozvědět, jak byly rozdány a jak celá hra nakonec dopadla.

Přibližně pět minut se nic nedělo a pak se Deighanovi zdálo, že zevnitř zaslechl jakési tlumené zvuky: hlasitý rozhovor, který nějakou dobu trval, a po něm něco jako ránu. Na tuto vzdálenost si však nemohl být jistý, zdali se mu to všechno pouze nezdá. Uběhlo dalších pět nebo šest minut, po nichž se konečně otevřely dveře. Brandt z nich vyšel sám, rozhlédl se kolem sebe a zavolal zpátky cosi, čemu Deighan nerozuměl. Pokud mu ze srubu někdo odpověděl, Deighan to neslyšel. Brandt zavřel dveře, spěšně vyrazil k jezeru a vystoupil na molo, u něhož se stále pohupoval uvázaný člun. Brandt do něj nastoupil, přibližně na třicet vteřin zmizel, a když se opět vynořil, nesl čtverec čehosi šedého a těžkého. Jakmile opět vyšel na příjezdovou cestu, rozeznal Deighan, že je to nepromokavá plachta. Dost velká plachta — jako rubáš rozhodně stačila.

Střelec složil karty. Ostatní tři zatím zůstávali ve hře.

Když se Brandt vrátil do srubu s plachtou, Deighan se postavil a indiánským během vyrazil podél potoka a mezi stromy zpět k místu, kde zaparkoval ford. Old Lake Road byla stále opuštěná. Deighan zprudka otevřel dveře na straně spolujezdce, natáhl se dovnitř, zvedl mobilní telefon a vyťukal číslo tísňové linky úřadu okresního šerifa. Odpověděl mu schopně působící mužský hlas.

„Na Little Cove Road se něco děje,“ oznámil Deighan a dal si práci, aby mluvil rozrušeně. „To je v Pine Acres, víte? Na konci u jezera tam stojí takový srub. Slyšel jsem výstřely — nějací lidi tam po sobě střílejí. Zní to jako válka.“

„Co je to za adresu?“

„Přesnou adresu neznám, ale je to ten srub přímo u jezera. Lidi tam po sobě střílejí. Radši tam hned zajeďte.“

„Vaše jméno, pane?“

„Nechci se do toho zamotat. Hlavně si pospěšte, prosím vás.“

Deighan položil telefon, zavřel dveře auta a vyrazil zpět podél potoka k převisu. Mannlicher s Brandtem byli stále ve srubu. Deighan poklekl za skalisky na jedno koleno, vytáhl osmatřicítku a přidržel si ji na stehně.

Uplynuly dvě minuty, než se dole otevřely dveře. Znovu z nich vyšel Brandt, stejně jako předtím se rozhlédl kolem sebe a vrátil se dovnitř — nato se ze srubu vynořil i s Mannlicherem a každý z nich nesl za jeden konec předmět zabalený do nepromokavé plachty. Vyrazili s ním po příjezdové cestě k jezeru. Chtějí Střelce ukrýt do člunu, pomyslel si Deighan, a buďto ho shodí do jezera hned, anebo později, až se trochu setmí. Jezero Tahoe bylo uprostřed téměř pět set metrů hluboké. Plachta se Střelcem by rozhodně nebyla první, kterou tam někdo někdy hodil.

Deighan počkal, až se oba muži ocitnou níže na příjezdové cestě a dále od chryslera, strčil osmatřicítku do zářezu mezi skalami, zamířil a dvakrát vystřelil. Rány dopadly přesně tam, kam chtěl: do vozovky asi tři metry od Brandta s Mannlicherem. Na místě dopadu se zvedly dvě spršky štěrku. Mannlicher a Brandt na okamžik ztuhli a zatvářili se zmateně. Deighan vypálil třetí ránu — tentokrát mířil blíže k nim, takže oba zpanikařili. Upustili plachtu a začali se drápat do úkrytu.

Žádný úkryt se však nikde nenacházel, a tak oba vyrazili k chrysleru. Když k němu Brandt dorazil, měl už v ruce pistoli. Vrhl se za zadní kapotu a pokusil se lokalizovat Deighanovu polohu. Mannlicher mezitím doklopýtal ke dveřím spolujezdce, otevřel je a mrštil sebou napříč přes obě sedadla.

Deighan prostřelil přední pneumatiku chrysleru, zamířil a prostřelil i zadní. Brandt reagoval odvetnou ranou jeho směrem, ale kulka se k Deighanovi ani nepřiblížila. Z pneumatik unikl vzduch a chrysler se naklonil směrem k Deighanovi. Mannlicher se vysoukal z auta a pokusil se utéct ke dveřím srubu: mával přitom rukama a tuk se na něm komicky pohupoval. Deighan však vypálil ránu do zdi vedle dveří, a tak se Mannlicher otočil, zběsile sebou plácl o zem a odplazil se zpátky za chryslera.

Když Deighan dobíjel osmatřicítku, zaslechl, jak se po Little Cove Road rychle blíží auta. Žádné sirény nehoukaly, ale jejich puštěné majáčky vrhaly mezi stromy krvavě červené záblesky.

Brandt zpoza chrysleru znovu naslepo vystřelil. Na příjezdové cestě za ním se z rance uvolnil jeden cíp plachty a začal hlasitě pleskat ve větru od jezera.

Služební vůz okresního šerifa s probleskujícím majáčkem na střeše odbočil z Little Cove a zamířil na příjezdovou cestu. Další auto se drželo těsně za ním. Když Brandt oba vozy spatřil, v panice se napřímil a bez míření vypálil na první auto osamělou ránu.

To už byl Deighan na nohou. Rychle vyrazil od skalisek a zastrčil pistoli do pouzdra. Za sebou uslyšel kvílení brzd, další ránu, ječící hlasy a po nich dva další výstřely. Jak se však blížil ke svému fordu na krajnici, všechny zvuky postupně slábly, a než vyrazil na opuštěnou silnici, neslyšel již nic než zvuk svého motoru a zpěv sojky kdesi opodál.

Také Brandt tedy složil karty a Mannlicher jakbysmet.

Bank teď patřil jen jemu.

VI

Když druhý den pozdě odpoledne dorazil domů, Fran právě plela na zahradě. Zavolal na ni od dveří, Fran se ohlédla, vstala a bez úsměvu vyrazila k němu. Měla na sobě džínsy, jedno z jeho starých triček a zahradnické rukavice. Vlasy měla vzadu svázané do dlouhého copu. Kdysi mívaly hedvábnou světle hnědou barvu, avšak dnes byly většinou šedivé. Jeho chyba. Fran bylo teprve šestačtyřicet. Šestačtyřicetiletá žena by neměla být takhle prošedivělá.

„Tak už ses vrátil,“ řekla. Netvářila se, že je ráda, že manžela opět vidí, nepolíbila ho a vlastně se ho vůbec nedotkla. Její oči se na něj však dívaly něžně.

„Už jsem se vrátil.“

„Jsi v pořádku? Vypadáš utahaně.“

„Měl jsem dlouhou cestu. Ale jsem v pohodě, byl to dobrý výlet.“

Fran na to nic neřekla. Nechtěla o tom vůbec nic slyšet. Prostě to nechtěla vědět.

„A co ty?“ zeptal se Deighan. „Všechno je v pořádku?“

„Sheila je zase těhotná.“

„Kristepane. Co to s ní je? Proč se sebou něco neudělá? Nebo k tomu nepřinutí Hanka?“

„Má ráda děti.“

„Já mám taky rád děti, ale čtyři jsou na její věk trochu moc. Vždyť je jí teprve sedmadvacet.“

„Chce jich mít osm.“

„Je to blázen,“ utrousil Deighan. „Proč chce do tohohle světa přivést tolik dětí?“

Nastal napjatý okamžik. Kdykoliv se Deighan odněkud vrátil, panovala zpočátku podobně napjatá nálada. „Máš hlad?“ zeptala se Fran nakonec.

„Vždyť mě znáš. Já můžu jíst pořád.“ Po pravdě řečeno byl Deighan pořádně vyhladovělý. V Nevadě toho moc nesnědl — jako vždy, když byl mimo domov. A dnes neměl nic než anglický vdolek a trochu kávy na snídani v Truckee.

„Tak pojď do kuchyně,“ řekla Fran. „Něco ti udělám.“

Zamířili dovnitř. Deighan si vytáhl z ledničky pivo; Fran na něj počkala a pak vytáhla několik hrnců a nějakou zeleninu. Deighan jí chtěl něco říct, trochu si popovídat, ale nic kloudného ho nenapadalo. Jeho hlava byla v podobných chvílích úplně prázdná. Vzal pivo a odnesl si ho do obývacího pokoje.

Ze všeho nejdříve spatřil tu zatracenou vitrínu s trofejemi. Nenáviděl ji, ale ať reptal, jak chtěl, Fran se jí nehodlala zbavit. Představovala pro ni jakýsi oltář mrtvé minulosti. Obsahovala všechny připomínky na jeho léta ve službě — dvaadvacet let zahájených prací pochůzkáře v North Beach a završených funkcí inspektora protidrogového oddělení. Nechyběl ani diplom za vítězství ve střelecké soutěži policejní akademie, dvě starostovy pochvaly za statečnost a podobné ptákoviny. Pro Deighana to byly obyčejné zpráchnivělé kosti — kusy rozpadající se kostry. jaký mělo smysl si je stále nechávat a připomínat, čím Deighan kdysi býval a o co všechno přišel?

Jistě, přišel o to vlastní vinou. Ale byla to taky jejich vina, zatraceně. Vina zákona, advokátů, soudců, celého tohohle systému. Polovina jím zatčených osob nebyla nikdy odsouzena — polovina! Klidně propustili lidi, jako byl Mannlicher, Brandt a D’Allesandro, na svobodu, klidně je vrátili zpátky na ulici a nechali je pokračovat ve špinavých obchodech a vraždách, nechali je ničit životy nevinných lidí. Sheiliných dětí, Deighanových dvojčat a podobně. Jak ho mohli vinit, že kvůli tomu zatrpkl? Jak ho mohli vinit, že si dal tu a tam o pár skleniček víc?

Posadil se na gauč, upil trochu piva a zapálil si cigaretu. Ale houby, pomyslel si, oni za to nemohli. Ty víš, že za to nemohli. Mohl sis za to sám, ty pitomý parchante. Před pitím ve službě tě dvakrát varovali, ale tys v tom klidně pokračoval a tu noc, cos najel se služebním sedanem do dodávky plné těch výrostků, jsi byl zlitý jako prase. Co kdyby některé z těch děcek zemřelo? Měl jsi štěstí, prokristapána. Vlastně ti to ještě prošlo lacino.

Jistě, pomyslel si. Jistě. Ale taky jsem býval výborný policista, policista tělem i duší — ničím jiným jsem ani být neuměl. Co jsem měl dělat, když mě vyhodili od policie? Žít z polovičního důchodu? Sehnat si místo na půl úvazku jako ostraha? Čtyřiačtyřicetiletý chlap bez kvalifikace a bez přátel mimo policejní oddělení — co jsem měl, ksakru, dělat?

A tak si vymyslel Boba Princeho a vrhl se do branže na vlastní pěst.

Fran to nechápala. „Jednou tě při tom zabijou,“ tvrdila na začátku. „Nemůžeš dělat spravedlnost na vlastní pěst. Myslíš si, že jsi nějaký Rambo, nebo co?“ dotírala na něj. Zkrátka to nechápala. Pro něj to byla úplně stejná práce jako předtím — práce, ve které byl dobrý —, až na to, že nyní některá pravidla stanovoval sám. Nebyl žádný Rambo, který by bojoval proti tisícům nepřátel, nebyl žádným bezduchým strojem na zabíjení; dokonce tyhle falešné rádobyvlastenecké sračky nesnášel. Nebyly skutečné. To, co dělal on, naopak skutečné bylo. Něco to znamenalo. Ale že by byl hrdina? Ne. Kdepak. Byl jen obyčejný odstřelovač, který jednou za čas tu či onde sundá slabého nebo zranitelného nepřítele. Odstřelovači přece nejsou žádní hrdinové. Odstřelovači jsou odstřelovači, stejně jako jsou policisté policisty.

Dopil pivo, dokouřil, postavil se a zamířil do Franina pokoje s šicím strojem. V kapse měl pět tisíc dolarů, které získal v této partii pokeru — cítil, že má na tyto peníze právo, protože jeho výdaje se někdy vyšplhaly dost vysoko a oba museli jíst a žít jako lidé. Položil ruličku bankovek do skříně s šicími potřebami, kam vždy ukládal peníze, které vydělal jako Bob Prince. Když bylo potřeba, Fran tyto peníze utratila nebo rozdělila, ale nikdy se o tom nezmiňovala jemu ani nikomu jinému. Sheile jednou řekla, že její manžel pracuje jako obchodní zástupce, který často dostává odměny v hotovosti, a proto také občas bývá tak dlouho mimo domov.

Když se vrátil do kuchyně, stála Fran u dřezu a škrábala brambory. Deighan k ní přistoupil, dotkl se jejího ramene a políbil ji na hlavu. Fran se na něj nepodívala — strnule stála u linky tak dlouho, až se od ní odtáhl. Deighan však věděl, že za den nebo dva se všechno zase spraví. Fran pak bude v pořádku až do chvíle, kdy Bob Prince opět naváže správné konexe.

Deighan si přál, aby to nemuselo být takhle. Přál si vrátit čas o tři léta nazpátek, udělat všechno jinak, odstranit manželce šediny z vlasů a bolest z očí. Jenže to nešlo. Bylo příliš pozdě.

Člověk musí hrát s kartami, které mu rozdají, bez ohledu na to, jak jsou mizerné. Jediné, co činí tuhle nutnost snesitelnou, je vědomí, že někdy a u některých hráčů člověk může přijít na způsob, jak si ty zatracené karty namíchat.

*

DOBRODRUŽSTVÍ DAUPHINOVY PANENKY (1948)

Ellery Queen

Ellery Queen je literární pseudonym bratranců Frederika Dannaye a Manfreda B. Leeho. Jejich gigantický a trvalý přínos modernímu detektivnímu žánru lze rozdělit hned do tří hlavních proudů: prvním byly samotné romány Elleryho Queena, druhým založení a redigování časopisu Ellery Queen Mystery Magazine a třetím skutečnost, že tento časopis odstartoval kariéru bezpočtu dalších detektivních autorů. Spisovatelská dráha Elleryho Queena trvala přibližně od roku 1929 do konce 60. let a během celé této doby se autor bezpečně držel na špičce žánru. A zatímco řadu paperbackových originálů nesoucích Elleryho jméno ve skutečnosti napsali jiní autoři, jeho vlastní rané romány zajistily žánru čistokrevného detektivního příběhu (říkejme tomu Zlatá éra, chcete-li) popularitu, která překonávala dokonce i S. S. Van Dinea. Na základě jeho knih vznikla také řada filmů, rozhlasových pořadů a později i televizních seriálů. A přestože se tyto romány již dnes příliš nečtou, odkaz obou autorů píšících pod Queenovým pseudonymem přežívá dodnes na stránkách měsíčníku Ellery Queen Mystery Magazine, který i nadále úspěšně publikuje povídky závažné i zábavné — a to je v dnešní době velice vzácný úkaz.

Mezi prozaiky platí zákon, který původně přijali vydavatelé na četné žádosti čtenářů (alespoň to oni sami tvrdí) a podle něhož by měly v povídkách o Vánocích vystupovat děti. Ani tento vánoční příběh nebude vyjímkou; misopedi si možná dokonce budou stěžovat, že jsme to poněkud přehnali. A také předem přiznáváme, že v příběhu budou vystupovat Panenky, vstoupí do něj Santa Klaus, a dokonce se objeví i Zloděj; i když pokud jde o posledně jmenovaného, ať jej představoval kdokoliv — což ostatně byla jedna z otázek —, rozhodně to nebyl žádný Barabáš, a to ani v nadsázce.

Další článek zákona upravujícího vánoční povídky stanovuje, že by se měly klonit ke Sladkosti a Světlu. První předpoklad samozřejmě splňuje již sama existence sirotků a nikdy nehořknoucí chuti onoho každoročního vánočního Zázraku. Pokud jde o Světlo, jako obvykle nám ho na závěr poskytne sdostatek náš oslnivý génius Ellery Queen. Čtenář trudomyslnějšího založení najde v příběhu též značnou dávku Temnoty, a to v osobě a díle člověka, jenž byl v této sféře, přinejmenším v trýzněných očích inspektora Queena, vpravdě okřídleným Princem. Jeho jméno mimochodem neznělo Satan, nýbrž Comus, což je samo o sobě paradoxem, neboť původní Kómos, jak každý ví, byl symbolem radostného veselí a bujarosti, což nejsou emoce obvykle spojované s Podsvětím. Když se Ellery usilovně snažil přijít svému přízračnému sokovi na kloub, marně si nad tímto logickým rozporem lámal hlavu; tedy až do chvíle, kdy mu Nikki Porterová, jež nikdy nepohrdá očividným, navrhla, že by mohl odpověď vyhledat na místě, kam by se neprodleně uchýlil kterýkoliv obyčejný smrtelník. A skutečně, k neskonalému zahanbení tohoto slavného muže se odpověď skrývala právě tam: na straně 262b šestého dílu Coleb až Damašek jubilejní edice Encydopaedia Bntannica vydané k 175. výročí prvního vydání. Jistý francouzský kejklíř tohoto jména při vystoupení v Londýně v roce 1789 zapříčinil, že jeho choť zmizela z povrchu stolu — podle všeho se jednalo o vůbec první případ, kdy někdo provedl tento úkon, s manželkou či nikoliv, bez pomoci zrcadel. Vystopování historických kořenů temného jména svého neméně temného protivníka poskytovalo Ellerymu jediný záblesk uspokojení až do onoho požehnaného okamžiku, kdy se vše kolem něj zalilo oslnivým světlem, jež rozptýlilo temnotu, Prince i vše ostatní.

Avšak toto je chaos.

Náš příběh ve skutečnosti nezačíná naší neviditelnou postavou, nýbrž postavou mrtvou.

Slečna Ypsonová nebyla vždy mrtvá, právě naopak. Dožila se osmasedmdesáti roků, byť se jí většinu z nich těžce dýchalo. Jak kdysi říkával její otec: „Je to velice aktivní malé sloveso.“ Otec slečny Ypsonové totiž působil jako profesor řečtiny na jedné malé univerzitě na americkém Středozápadě. Svou dceru počal za poněkud rozpačité nápomoci jedné ze svých podsaditějších studentek, konkrétně dědičky jisté drůbeží farmy z Iowy.

Profesor Ypson byl význačný muž. Na rozdíl od většiny profesorů řečtiny byl řeckým profesorem řečtiny, jenž se narodil jako Gerasymos Aghamos Ypsilonomon v Polychnitos na ostrově Lesbos, kde, jak při jistých příležitostech s oblibou připomínal, „milovala a zpívala planoucí Sapfó“ — kteroužto citaci shledával jako neomylně nápomocnou při svých mimoškolních aktivitách. A nehledě na helénské ideály, profesor Ypson upřímně věřil, že všechny věci v sobě obsahují nestřídmost. Toto dědičné a kulturní zázemí tedy vysvětluje profesorův zájem o otcovství — k zármutku jeho manželky, neboť schopnosti paní Ypsonové jakožto rodičky se téměř výlučně omezovaly na drůbeží farmu, která jí skýtala obživu. Také proto pokládal profesor Ypson svou dceru za učiněný biologický zázrak.

Rovněž některé profesorovy duševní pochody shledávala paní Ypsonová matoucími. Nikdy ji nepřestalo udivovat, proč si její manžel rozumně nezměnil jméno na „Jones“ a namísto toho začal své původní jméno užívat ve zkrácené podobě „Ypson“. „Moje drahá,“ odvětil jí jednou profesor, „ty jsi prostě iowsk¨ý snob.“ „Jenže to tvoje jméno,“ vykřikla paní Ypsonová, „nedokáže nikdo hláskovat ani vyslovit!“ „Takový je úděl,“ zamumlal profesor Ypson, „který musíme my ypsilonové nést.“ „Ach,“ děla paní Ypsonová.

Na profesorově rozhovoru bylo rozhodně cosi sibylského. Svou manželku s oblibou označoval za „ypsiliformní“, kterýžto pojem — jak vysvětloval — souvisel se zárodečným bodem jedné z fází oplodnění zralého vajíčka, a byl tudíž nadmíru případný. Paní Ypsonová se i nadále tvářila zmateně; zemřela ve velmi raném věku.

Načež profesor utekl s jakousi velmi talentovanou varietní tanečnicí z Kansas City a své pokřtěné kuře ponechal k výchově příbuzné Jukes z manželčina chovu.

Nepočítáme-li okouzlující a sečtělostí oplývající přípisy, v nichž svou dceru žádal o — jak to sám nazval — finanční polštář, se profesor Ypson ozval své dceři pouze jedenkrát: stalo se tak ve čtvrté dekádě jeho odyseje, kdy jí poslal hezký příspěvek do sbírky v podobě terakotové panenky řeckého původu, jejíž stáří přesahovalo tři tisíce let. Slečna Ypsonová nicméně ke svému zarmoucení cítila povinnost navrátit tento exponát zpět do brooklynského muzea, odkud nedlouho předtím za nevysvětlitelných okolností zmizel. Na lístku doprovázejícím otcův dar přitom stál poněkud vrtošivý citát: „Timeo Danaos et dona ferentes.“

Za panenkami slečny Ypsonové se skrývala jistá dávka poetična. Hned při jejím narození projevil vždy trefný profesor svou úctu k plodnosti tím, že dal dceři jméno Afrodité. Ukázalo se, že jde o vpravdě olympský paradox. Otcova láska k potomstvu totiž ve zkamenělém manželčině lůně tepala bezvýsledně a také slečna Ypsonová, přestože za života pohřbila pět manželů vcelku přiměřené síly, zůstala až do konce svých dnů neplodná. A tak, jakmile veškeré vášně pominuly, s bezmála klasickou tragičností poznáváme ve sleČ ně Ypsonové příjemnou starší dámu s profesorovým příjmením a ne určitým, byť dychtivým úsměvem, která cupitá po svém rozlehlém a rozléhajícím se newyorském bytě a nadšeně si hraje s panenkami.

Na začátku šlo o panenky z obyčejné hlíny: Billiken, bezejmenná buclatá panenka s vlásky, Kathe Kruše, Patsy, Foxy Grandpa a tak dále. Jak ovšem její potřeby postupně sílily, začala slečna Ypsonová vášnivě plenit minulost.

Až hluboko do země faraónů odjela pro dvě tenká vysušená prk na, vyřezaná, namalovaná, opatřená vlasy v podobě navlečených ko rálků a postrádající jakékoliv nohy — snad aby neutekla — o nich vám každý znalec prozradí, že představují nejskvostnější dochované exempláře staroegyptských batolecích panenek, jejichž hodnota vyso ce přesahuje exponáty v Britském muzeu, přestože v jistých kruzích budou tento fakt jistě vášnivě popírat.

Slečna Ypsonová rovněž objevila pramáti „Letitie Pennové“, která byla do té doby pokládána za nejstarší panenku v Americe, když ji v roce 1699 přivezl z Anglie do Filadelfie jistý William Penn jako dar pro kamarádku své malé dcery. Nález slečny Ypsonové představoval „malou dámu“ s dřevěným trupem, jenž byl celý zahalen do brokátu a sametu. Sir Walter Raleigh údajně tuto panenku zaslal prvnímu anglickému dítěti narozenému v Novém světě. A jelikož se Virgin Dareová narodila v roce 1587, ani Smithsonský institut se neodvážil zpochybnit vítězství slečny Ypsonové.

Na policích a ve skleněných vitrínách oné staré dámy mohl člověk spatřit bohatství ve formě tisíce různých dětství a také drahocenné kusy — neboť taková je genetika panenek —, jež patřily dětem již vzrostlým. Nacházely se zde „módní děti“ z Francie čtrnáctého století, posvátné panenky kmene Fingo Oranžského svobodného státu, satsumské papírové panenky, dvorní panenky ze starého Japonska, „kalifské“ panenky s korálky místo očí z egyptského Súdánu, švédské panenky z březové kůry, panenky „Katcina“ z kmene Hopi, eskymácké panenky vyřezávané z mamutího klu, péřové panenky Čipevajů, houpací panenky ze staré Číny, koptské kostěné panenky, římské panenky zasvěcené Dianě, „panákové“ panenky, jež byly pouličními hračkami vybraných pařížských rodin, než se vlády nad bulváry ujala madame Guillotine, starokřesťanské panenky v jesličkách, jež představovaly svatou rodinu — to abychom popsali alespoň malou hrstku z obří sbírky slečny Ypsonové. Vlastnila lepenkové panenky, panenky ze zvířecí kůže, panenky z vřetena, panenky z krabího klepeta, panenky z vaječné skořápky, panenky z kukuřičných slupek, hadrové panenky, panenky z borové šišky s mechovými vlasy, panenky z punčochy, porcelánové panenky, panenky z palmového listu, panenky z papírové drti, a dokonce i panenky z obilných klasů. Některé měřily čtyřicet palců, jiné byly tak drobné, že je slečna Ypsonová mohla ukrýt do zlatého náprstku.

Sbírka Afrodité Ypsonové se klenula nad staletími a vzdávala poctu dějinám. Žádná kolekce nikdy nebyla větší — ani proslulé hračky Montezumovy či Victoriiny, ani sbírka Eugenea Fielda, ani expozice v Metropolitním muzeu, v jižním Kensingtonu nebo v královském paláci ve staré Bukurešti, ani kdekoliv jinde mimo hranice snění malých dívenek.

Vyvstala z iowských vajíček a aténského pobřeží, byla přikrmována kukuřicí a zahalena myrtou — a nakonec nás přivedla k advokátu Johnu Somersetovi Bondlingovi a jeho návštěvě v Queenově domě třiadvacátého prosince nepříliš dávného roku.

Třiadvacátý prosinec obvykle nebývá k návštěvě Queenových nejpříhodnější dobou. Inspektor Richard Queen rád slaví Vánoce starosvětsky; jeho krocaní nádivka kupříkladu vyžaduje dvaadvacet hodin celkové přípravy a některé její ingredience nelze bez dalšího zakoupit v hokynářství na rohu. Ellery je zase zaníceným baličem darů. Již měsíc před Vánocemi upře svého detektivního génia směrem k vystopování neobvyklých balicích papírů, nejjemnějších stuh a uměleckých nálepek. Poslední dva dny před Vánocemi pak tráví vytvářením krásy.

A tak se přihodilo, že když se advokát John S. Bondling dostavil, nacházel se inspektor Queen právě v kuchyni, zahalen do grilovací zástěry a až po lokty ponořen ve směsi jemných bylinek, zatímco Ellery skládal za zamčenými dveřmi své pracovny tajnou symfonii ze staniolového papíru potištěného třpytivými fuchsiemi, moarové stuhy v odstínu lesní zeleně a borových šišek.

„Je to prakticky marné,“ pokrčila rameny Nikki, když si prohlédla navštívenku advokáta Bondlinga, jež vypadala stejně nakřáple jako samotný advokát. „Říkáte, že znáte inspektora osobně, pane Bondlingu?“

„Prostě mu řekněte Bondling, správce pozůstalostí,“ pravil Bondling neuroticky. „Z Park Row. On už bude vědět.“

„Ale neobviňujte mě,“ odvětila Nikki, „pokud skončíte jako součást jeho nádivky. Vše ostatní už do ní totiž použil.“ A vyrazila pro inspektora Queena.

Zatímco byla pryč, dveře pracovny se nehlučně o jeden palec pootevřely a ve štěrbině se objevilo zkoumavé podezíravé oko.

„Nepropadejte panice,“ pravil majitel onoho orgánu, vyklouzl ze dveří a spěšně je za sebou zavřel. „Nemůžete jim věřit. Jsou to přece děti; pouhé děti.“

„Děti!“ zabručel advokát Bondling. „Takže vy jste Ellery Queen, je to tak?“

„Ano?“

„Vás zajímá mládí? Vánoce? Siroty, panenky a podobné věci?“ pokračoval pan Bondling pozoruhodně protivným způsobem.

„Myslím že ano.“

„O to větší jste blázen. Á, zde je váš otec. Inspektore Queene.!“

„Ó, tenhle Bondling,“ řekl starý gentleman nepřítomně a potřásl si s návštěvníkem rukou. „Volali mi z kanceláře, že se něco děje. Pro sím, vezměte si můj kapesník, máte na ruce kus krocaních jater. Mého syna už znáte? I jeho sekretářku, slečnu Porterovou? Co máte na srd ci, pane Bondlingu?“

„Inspektore, byl jsem pověřen správou pozůstalosti Afroditc Ypsonové a.“

„Afrodité Ypsonové,“ zamračil se inspektor. „Ach, ano. Zemřeli poměrně nedávno.“

„A zanechala mi jen bolení hlavy,“ pravil pan Bondling hořce, „v podobě správy té své panenkolekce.“

„Čeho?“ dotázal se Ellery.

„Kolekce panenek. Panenkolekce. Ten pojem vymyslela ona.“

Ellery se odšoural do svého křesla.

„Mám to zapisovat?“ povzdechla si Nikki.

„Panenkolekce,“ poznamenal Ellery.

„Strávila nad ní třicet let. Nad panenkami!“

„Ano, Nikki, zapisuj to.“

„Nu dobrá, pane Bondlingu,“ řekl inspektor Queen. „V čem je tedy problém? Jistě chápete, že Vánoce jsou jen jednou za rok.“

„V závěti se konstatuje, že panenkolekce má být prodána v aukci,“ pravil advokát pohněvaně, „a výtěžek použit k založení nadace pro osiřelé děti. Ihned po Novém roce hodlám uspořádat veřejnou dražbu.“

„Tak panenky a sirotci, he?“ řekl inspektor a vzpomněl si na Jivánský černý pepř a kamennou sůl Country Gentleman.

„To je hezké,“ rozzářila se Nikki.

„Ne, opravdu?“ reagoval pan Bondling tiše. „Jak se zdá, mladá ženo, vy jste se zřejmě nikdy nepokoušela vyhovět soudci. Spravuji pozůstalosti již devatenáct let, aniž proti mně někdo vyslovil jediné křivé slovo, ale jakmile do pozůstalosti zasáhnou zájmy třeba jen jediného osiřelého dítěte, začne se soudce chovat, jako bych byl samotný Bili Sikes!“

„Moje nádivka,“ řekl inspektor.

„Nechal jsem všechny ty panenky katalogizovat. Výsledek je zlověstný! Věděli jste, že pro ty zatracené předměty neexistuje žádný zavedený trh? A kromě několika položek osobní povahy představuje panenkolekce jediný majetek té staré dámy. Utopila v ní všechny své peníze, do posledního nikláku.“

„Ale ta sbírka by měla mít nevyčíslitelnou hodnotu,“ poznamenal Ellery.

„Pro koho, pane Queene? Muzea podobné exponáty přijímají vždy jen jako bezplatné a dluhy nezatížené dary. Řeknu vám, že s výjimkou jediné položky nebudou mít naše hypotetické siroty z prodeje té kolekce ani na. ani na žvýkací gumu na dva dny!“

„O kterou jedinou položku se jedná, pane Bondlingu?“

„O číslo šest set sedmdesát čtyři,“ odsekl advokát. „O tuto.“

„Číslo šest set sedmdesát čtyři,“ přečetl inspektor Queen z tlustého katalogu, který Bondling vylovil z velké kapsy zimníku. „Dauphinova panenka. Jedinečný kus. Osm palců vysoká slonovinová postava malého prince oděného v aristokratickém šatu, opravdovém hermelínu, brokátu a sametu. U pasu zavěšen slavnostní meč. Zlatá koruna osazená jediným modrým zářivým diamantem nejvyšší průsvitnosti, hmotnost přibližně devětačtyřicet karátů.“

„Kolik karátů?“ vykřikla Nikki.

„To je více než Naděje a Jihoafrická hvězda,“ podotkl Ellery s jistým vzrušením.

„. jejichž cena,“ doplnil jeho otec, „se odhaduje na jedno sto a deset tisíc dolarů.“

„Drahá panenka.“

„Nemravné!“ ulevila si Nikki.

„Tato nemravná — chci říci nádherná královská panenka,“ četl inspektor dále, „byla narozeninovým darem francouzského krále Ludvíka XVI. jeho druhému synovi Ludvíku Karlovi, jenž se stal po smrti staršího bratra v roce 1789 korunním princem. Roajalisté pak během Francouzské revoluce prohlásili malého dauphina Ludvíkem XVII. — v té době jej měli v poručnictví bezkalhotníci. Jeho osud je zahalen tajemstvím. Vskutku romantická, historická položka.“

„Ztracený princ, řekl bych,“ zamumlal Ellery. „Není v tom nějaká nepoctivost, pane Bondlingu?“

„Já jsem advokát, ne starožitník,“ odsekl návštěvník. „K panence sou přiloženy dokumenty, z nichž jeden představuje vlastní rukou psané místopřísežné prohlášení lady Charlotte Atkynsové, anglické herečky a přítelkyně rodu Kapetovců, která během Francouzské revoluce pobývala ve Francii — tedy alespoň se ten dokument za prohlášení lady Atkynsové vydává. Leč na tom nezáleží, pane Queene I kdyby byla historie falešná, ten diamant je pravý!“

„Domýšlím si, že panenka v ceně sta deseti tisíc dolarů představuje lákavou kořist — nespočívá snad háček právě v tom?“

„Teď jste na to kápl!“ vykřikl pan Bondling a dosti ztrápeným způsobem zapraskal klouby. „Přísahám, že dauphinova panenka je jedinou obchodovatelnou položkou z celé sbírky. A co ta stará dáma neudělala? Vymínila si v závěti, že na Štědrý den musí být panenkolekce Afrodité Ypsonové veřejně vystavena. na hlavním podlaží Nashova obchodního domu! Na Štědrý den, pánové! Považte!“

„Ale proč?“ zeptala se zmatená Nikki.

„Proč? Kdo ví proč? Zřejmě pro pobavení newyorské armády drobných žebráků! Máte představu, kolik venkovanů projde na Štědrý den Nashovým obchodním domem? Moje kuchařka říká — a to je velmi pobožná žena —, že je to tam hotový armageddon.“

„Na Štědrý den,“ zachmuřil se Ellery. „To je zítra.“

„Opravdu to vypadá riskantně,“ řekla Nikki se znepokojením. Pak se ovšem rozjasnila. „No, třeba na to ten obchodní dům nepřistoupí, pane Bondlingu.“

„Že ne?!“ zaúpěl pan Bondling. „Vždyť paní Ypsonová spřádala svůj plán s tou bandou venkovských dodavatelů již celá léta! Mám je na krku už ode dne, co ji pohřbili!“

„Taková výstava přiláká všechny newyorské darebáky,“ konstatoval inspektor a pohlédl na kuchyňské dveře.

„Sirotci,“ poznamenala Nikki. „Zájmy sirotků musí být ochráněny.“ A vyčítavě pohlédla na svého zaměstnavatele.

„Zvláštní opatření, táti,“ prohlásil Ellery.

„Jistě, jistě,“ pravil inspektor a povstal. „Nelamte si s tím hlavu, pane Bondlingu. A teď kdybyste už nás laskavě omlu.“

„Inspektore Queene,“ sykl pan Bondling a napjatě se předklonil, „to není vše.“

„A,“ utrousil Ellery bystře a zapálil si cigaretu. „V tomto kusu figuruje určitý konkrétní padouch, pane Bondlingu, a vy víte, kdo jím je.“

„Vím,“ přitakal advokát dutě, „a přitom současně nevím. Totiž, jo to Comus.“

„Comus!“ vykřikl inspektor.

„Comus?“ řekl Ellery pomalu.

„Comus?“ podivila se Nikki. „Kdo to je?“

„Comus,“ pokýval pan Bondling hlavou. „Stalo se to hned dnes ráno. Vstoupil přímo do mé kanceláře, smělý jako den — musel mě tam sledovat, neboť jsem si ještě ani nestačil sundat svrchník a sekretářka se rovněž zatím nedostavila. Vtrhl tam a hodil mi na stůl tuto navštívenku.“

Ellery se jí zmocnil. „Jako obvykle, táti.“

„Jeho obchodní značka,“ zabručel inspektor a rty mu přitom neklidně hrály.

„Ale na té navštívence stojí pouze ,Comus’,“ namítla Nikki. „Kdo to.“

„Pokračujte, pane Bondlingu!“ zahřímal inspektor.

„A poklidně mi oznámil,“ pravil Bondling a otřel si tváře povadlým kapesníkem, „že zítra v Nashově obchodním domě tu dauphinovu panenku zcizí.“

„Ó, to je maniak,“ ulevila si Nikki.

„Pane Bondlingu,“ pravil starý gentleman usouženým hlasem, „jak ten člověk vypadal?“

„Od pohledu cizinec: měl černou bradku a hovořil s jakýmsi evropským přízvukem. Abych pravdu řekl, byl jsem tím výjevem tak ohromen, že jsem si žádných detailů nevšiml. Dokonce mě ani nenapadlo se za ním vydat a pak už bylo pozdě.“

Queenovi na sebe navzájem pokrčili rameny.

„Stará známá historka,“ konstatoval inspektor; koutky nosních dírek měl nazelenalé. „Drzý jako plukovníkova opice, ale když se někde ukáže, všichni si z něj pamatují jen bradky a cizácké přízvuky. Nuže, pane Bondlingu, je-li ve hře Comus, pak jde o vážnou záležitost. Kde se ta sbírka nachází nyní?“

„V trezoru pobočky Life Bank and Trust na Třiačtyřicáté ulici.“

„A v kolik hodin ji máte dopravit do Nashova obchodního domu?“

„Chtěli ji tam mít již dnes večer. Ale já řekl, že v žádném případě. Dohodl jsem se s bankou na zvláštních opatřeních a sbírka se do obchodního domu přesune zítra o půl osmé ráno.“

„Do otevírací doby,“ řekl Ellery zamyšleně, „tak zbude jen málo času na její uspořádání.“ Pohlédl na otce.

„Operaci Panenka již ponechte na nás, pane Bondlingu,“ prohlásil inspektor nekompromisně. „A zavolejte mi dnes odpoledne.“

„Neumím ani vyjádřit, inspektore, jak se mi ulevilo, že.“

„Vskutku?“ zeptal se starý gentleman trpce. „A co vás vede k přesvědčení, že se Comus té panenky nezmocní?“

Když advokát Bondling odešel, dali Queenovi hlavy dohromady, přičemž řečnění se jako obvykle ujal Ellery. Nakonec se inspektor odebral do ložnice ke konzultaci s přímou linkou na ústředí.

„Člověk má dojem,“ neodpustila si Nikki, „že vy dva plánujete obranu Bastilly. Kdo je vůbec ten Comus?“

„To právě nevíme, Nikki,“ řekl Ellery pomalu. „Může to být kdokoliv. Zločineckou dráhu nastoupil přibližně před pěti lety. Je pokračovatelem slavné lupinovské tradice — nestoudný a vysoce inteligentní ničema, který povýšil zlodějnu na umění. Jak se zdá, obzvláštní potěšení mu činí krádeže cenností za prakticky neuskutečnitelných podmínek. Je mistrem převleků — objevil se již ve dvanácti různých přestrojeních. A neméně mistrné je i jeho mimické umění. Nikdy nebyl přistižen, vyfotografován, nikdo nikdy nesejmul jeho otisky prstů. Je nápaditý, odvážný — řekl bych, že jde o nejnebezpečnějšího zloděje působícího v současnosti na území Spojených států.“

„Pokud nikdy nebyl přistižen,“ řekla Nikki skepticky, „jak víte, že se těch zločinů dopouští on?“

„Myslíš on, a ne někdo jiný?“ Ellery se sinale usmál. „Každého zloděje prozradí jeho technika. A navíc — podobně jako Arsene — nechává na místě každé návštěvy vizitku se jménem ,Comus’.“

„A to má opravdu ve zvyku předem ohlásit, že se chystá čmajznout korunní klenoty?“

„Ne.“ Ellery se zamračil. „Pokud je mi známo, jde o první podobný případ. A jelikož nikdy nic nečinil bezdůvodně, musí být ta návštěva v Bondlingově kanceláři součástí nějakého širšího plánu. Zajímalo by mě, zda.“

Telefon v obyvacím pokoji se zvučně a hlasitě rozezvonil.

Nikki pohlédla na Elleryho. Ellery pohlédl na telefon.

„Myslíš, že,“ začala Nikki a po chvíli dodala: „Ne, to je příliš absurdní.“

„Tam, kde se angažuje Comus,“ pravil Ellery divoce, „není nic příliš absurdní!“ A vrhl se k aparátu. „Haló?“

„Telefonát od starého přítele,“ oznámil hluboký a dutě znějící mužský hlas. „Tady Comus.“

„No,“ řekl Ellery. „Nazdárek.“

„Tak přesvědčil vás pan Bondling,“ dotázal se hlas žoviálně, „abyste mi zabránil v zítřejší krádeži dauphinovy panenky v Nashově obchodním domě?“

„Takže vy víte, že Bondling byl zde.“

„Nehledejte v tom žádné zázraky, Queene. Sledoval jsem ho. Tak přebíráte ten případ?“

„Víte, Comusi,“ začal Ellery, „za normálních okolností bych uvítal tuto zábavnou příležitost dostat vás, kam patříte. Tyto konkrétní okolnosti však nejsou normální. Ta panenka představuje hlavní vklad do budoucí nadace pro osiřelé děti. Byl bych raději, kdybychom s ní neprováděli žádné záludnosti. Comusi, co kdybychom celou tuhle akci odvolali?“

„Co takhle,“ prohlásil hlas jemně, „zítra v Nashově obchodním domě — platí?“

A tak zastihuje ráno čtyřiadvacátého prosince pány Queeny a Bondlinga spolu s Nikki Porterovou schoulené na železném chodníku Třiačtyřicáté ulice před cesmínou vyloženými okny bankovního domu Life Bank & Trust, těsně za dvojstupem ozbrojených strážců. Ti představují jakýsi kanál mezi vchodem do banky a obrněným vozidlem, jímž hbitě proudí panenkolekce Afrodité Ypsonové. Všude kolem pak zevlují obyvatelé New Yorku — bezcirně šlapou po věkovité a zledovatělé tváři ulice, v níž se prohání nevlídný vánoční vítr.

Pan Queen, nespokojen se stavem zimy, tiše kleje.

„Já nevím, proč tolik hudruješ,“ vzdychá slečna Porterová. „Vždyť jste s panem Bondlingem zachumlaní jako yukonští zlatokopové. Podívej se na mě.“

„Od toho obchodního domu je to jen proradný reklamní tah,“ říká pan Queen vražedným tónem. „Všichni se přitom zavázali mlčením, včetně starého ,Bratra Potkana’. Čest! Duch Vánoc!“

„Včera večer to pořád hráli v rádiu,“ fňuká pan Bondling. „A vyšlo to ve všech novinách.“

„Vyrvu tomu zloději srdce. Tam! Velie, držte ty lidi stranou!“

Seržant Velie říká od vchodu do banky dobrosrdečně: „Ustupte, blbouni.“ Jen pramálo přitom tuší, jaký osud jej čeká.

„Obrněná vozidla,“ konstatuje slečna Porterová posmutněle. „Brokovnice.“

„Nikki, Comus si dal záležet, aby nás předem informoval, že má v úmyslu odcizit tu dauphinovu panenku z Nashova obchodního domu. Tudíž by přesně odpovídalo jeho založení, kdyby to řekl jen proto, aby se mu ta panna lépe kradla během převozu.“

„Proč jim to tak trvá?“ otřásá se pan Bondling. „Á!“ Ve dveřích se náhle objevuje inspektor Queen. Jeho ruce svírají poklad.

„Ó!“ vykřikuje Nikki.

New York hvízdá.

Je to nádhera, výsměch demokracii. Ovšem pouliční lůza je podobně jako děti v srdci monarchistická.

New York hvízdá a seržant Thomas Velie hrozivě předstupuje před inspektora Queena s napřaženou policejní pistolí. Inspektor Queen pádí přes chodník mezi naježenými řadami strážců.

Queen mladší mizí, aby se o chvíli později znovu objevil u dveří obrněného vozidla.

„Ta je přímo nemorálně, přímo ohyzdně nádherná, pane Bondlingu,“ hlesá slečna Porterová a v očích jí jiskří.

Pan Bondling se lehce zaráží.

NA SCÉNU VCHÁZÍ Santa Klaus se zvoncem.

Santa: Slyšte, slyšte. Pokoj lidem dobré vůle. To je ta panenka, o které pořád ňafali v rádiu, lidičky?

Pan B.: Zmizte.

Slečna P.: Copak, pane Bondlingu?

Pan L>.; Totiž, tady nemá co pohledávat. Ustupte, vy. Santo. Zpátky!

Santa: Co vás užírá, můj hubený a vzteklý příteli? Copak nemáte ani v tomto čase soucit?

Pan B.: Ach tak. Tady! (Cinknutí.) A teď kdybyste laskavě.

Santa: Moc hezká panenka. Kampak ji vezou, holčičko?

Slečna P.: Do Nashova obchoďáku, Santo.

Pan B.: Říkal jste si o to. Strážníku!!!

Santa (chvatně): Tady máš malý dárek, holčičko. Pozdrav od starého Santíka. Tak šťastné a veselé.

Slečna P.: To je pro mě? (Santa se zvoncem spěšně ODCHáZí ZE SCéNY.) Bylo opravdu nezbytné, pane Bondlingu, jej.

Pan B.: Opium pro davy! Co vám to ten nabubřelý dryáčník podal? Copak je v té tajné obálce?

Slečna P.: To já tedy rozhodně nevím, ale není to vskutku dojemný nápad? Cože, je adresována Ellerymu. Ach! Ellerýýýýýý!

Pan B. (vzrušeně ODCHÁZÍ ZE SCÉNY) Kde je? Vy.! Strážníku! Kampak ten klamač dětí zmizel? Jistý Santa Klaus.

Pan Q. (VBíHá NA SCéNU) Ano? Co je, Nikki? Co se stalo?

Slečna P.: Muž oděný za Santa Klause mi právě podal tuto obálku. Je adresována tobě.

Pan Q.: Vzkaz? (Popadá obálku a vytahuje z ní ubohý útržek papíru, na němž je hůlkovým písmem napsán tužkou vzkaz. Pan Q. tento nahlas předčítá a ve tváři má důležitý výraz.) „Milý Ellery, vy mi nevěříte? Řekl jsem, že dnes odcizím dauphinovu panenku v Nashově obchodním domě, a přesně to se chystám učinit. Váš.“ Podepsán.

Slečna P. (zaraženě) „Comus.“ To je ten Santa? (Pan Q. zatíná mužné rty. Fičí ledový vítr.)

Dokonce i ředitel musel připustit, že jejich obrana proti Comusovi je velmi důmyslná.

Z výkladního oddělení Nashova obchodního domu si vyžádali čtyři spojitelné pulty totožné délky. Tyto navzájem spřáhli k sobě a uprostřed takto vzniklého prázdného čtverce zbudovali stoosmdesáticentimetrový podstavec. Na pultech se v plastových vazadlech táhly dlouhé řady panenek slečny Ypsonové. Na podstavci se pak panovačně vzpínala velká židle z ručně vyřezávaného dubu, vypůjčená z úseku švédské moderny při oddělení nábytku, a na této židli připomínající Odinův trůn seděl ve své obrovité růžové zaoblenosti seržant Thomas Velie z policejního ústředí, mrzutě vděčný alespoň za drobnou míru anonymity, již mu skýtal šarlatový kostým, veselá maska a licousy přináležející k jeho předepsané roli.

To však nebylo vše. Ve vzdálenosti necelých dvou metrů za pulty se třpytil regál s tabulovým sklem, zapůjčený spolu s rozličnými poličkami z expozice Skleněný dům budoucnosti v zadní části pátého patra obchodního domu a sestavený tak, aby vytvářel dvouapůlmetrovou stěnu zaklínovanou chromem, jehož třpytivý povrch byl naprosto bez vady s výjimkou jediného místa, v němž byly zasazeny silné skleněné dveře. Jejich hrany však důvěrně dosedaly a nadto byly dveře opatřeny zlověstně vyhlížejícím zámkem, jehož klíč ležel pohřben hluboko v pravé kapse kalhot pana Queena.

Bylo právě 8:54. Queenovi, Nikki Porterová a advokát Bondling stáli mezi představiteli obchodního domu a armádou tajných detektivů z hlavního podlaží a prohlíželi si výsledek svého snažení.

„Myslím, že to by mělo stačit,“ zabručel inspektor Queen nakonec. „Mužové! Zaujměte místa kolem té skleněné příčky.“

Čtyřiadvacet vyčleněných Černíků v civilu se začalo postrkovat. Stavěli se na vyznačená místa podél zdi, otáčeli se čelem k ní a šklebili se na seržanta Velieho. Ten na ně ze svého trůnu vrhal šlehavé pohledy.

„Hagstrom a Piggott — dveře.“

Od skupiny zbylých Četníků se oddělili dva detektivové. Když vyrazili ke skleněným dveřím, zatahal pan Bondling inspektora za rukáv svrchníku. „Lze všem těm mužům důvěřovat, inspektore Queene?“ zašeptal. „Totiž, ten Comus.“

„Pane Bondlingu,“ odvětil starý gentleman chladně, „vy dělejte svou práci a mne nechte dělat mou.“

„Ale.“

„Jsou to vybraní mužové, pane Bondlingu! Sám jsem je vybral.“

„Ano, ano, inspektore. Pouze jsem se domníval, že bych.“

„Poručíku Farbere.“

Před inspektora předstoupil drobný mužík s vodnatýma očima.

„Pane Bondlingu, toto je poručík Geronimo Farber, odborník na cennosti z policejního ústředí. Ellery?“

Ellery vytáhl z kapsy zimníku dauphinovu panenku, leč nicméně řekl: „Pokud ti to nevadí, otče, budu se jí držet i nadále.“

„Úúú,“ prohlásil kdosi a pak nastalo ticho.

„Poručíku, panenka v synově ruce je onou slavnou dauphinovou panenkou s diamantovou korunou, která.“

„Nedotýkejte se jí, poručíku, prosím,“ pravil Ellery. „Byl bych raději, kdyby se jí nikdo nedotýkal.“

„Ta panenka,“ pokračoval inspektor, „sem byla právě přepravena z bankovního trezoru, který nikdy neměla opustit, a podle pana Bondlinga, jenž spravuje pozůstalost slečny Ypsonové, jde o pravý exemplář. Poručíku, prohlédněte ten diamant a sdělte nám svůj názor.“

Poručík Farber vytáhl lupu. Ellery držel panenku pevně a Farber se jí nedotkl.

Nakonec expert oznámil: „Pochopitelně nemohu vyslovit názor přímo na panenku, ale ten diamant je učiněná krása. Jeho hodnota může při současném stavu trhu snadno dosahovat sta tisíce dolarů — a možná i více. Mimochodem se zdá, že má velmi silné lůžko.“

„Díky, poručíku. Nuže, synu,“ řekl inspektor, „dej se do práce.“

Ellery sevřel panenku, vykročil ke skleněným dveřím a odemkl je.

„Tenhleten Farber,“ zašeptal advokát Bondling do inspektorova chlupatého ucha. „Inspektore, jste si absolutně jist, zda.“

„Zda je to vůbec poručík Farber?“ Inspektor se snažil ovládnout. „Pane Bondlingu, já znám Gerryho Farbera již osmnáct let. Uklidněte se.“

Ellery se odvážně přehoupl přes nejbližší pult. Zvedl panenku a spěšně vyrazil přes podlahu uzavřeného prostoru k podstavci.

„Maestro,“ zanaříkal seržant Velie, „jak zde mám, kčertu, celý den sedět bez možnosti použít onu místnost?“

Pan Queen se však toliko sklonil a zvedl ze země nevelkou, leč těžkou konstrukci vystlanou černým sametem a skládající se z podlahy, zadní stěny a dvouramenné chromové podpěry. Tento předmět poté umístil na podstavec přímo mezi seržantovy mohutné nohy.

Nakonec opatrně vložil dauphinovu panenku do sametového výklenku, přelezl zpátky přes pult, prošel skleněnými dveřmi, uzamkl je klíčem a otočil se, aby zhodnotil své dílo.

Dauphinova hračka hrdě stála ve výklenku a klenot v její drobné zlaté koruně se třpytil pod soustředěným přílivem světla z dvanácti nejvýkonnějších reflektorů, jaké byly v tomto velkolepém obchodním domě k mání.

„Velie,“ řekl inspektor Queen, „té panenky se nesmíte dotýkat. Nevztáhněte na ni ani prst.“

„No jóóóóó,“ odpověděl seržant.

„A vy detektivové: návalu lidí se nebojte. Vaším úkolem je neustále sledovat tu panenku. Celý den z ní nesmíte spustit oči. Jste spokojen, pane Bondlingu?“ Pan Bondling se zřejmě chystal něco říci, ale poté jen spěšně přikývl. „Ellery?“

Slavný detektiv se usmál. „Jediná cesta, jak se té hračky zmocnit,“ prohlásil, „vede skrz čáry a zaříkávání. Zvedněte padací mříž!“

A tak začal nekonečný den, soudný den, poslední nákupní den před Vánoci. Tradičně to bývá den liknavců, váhavců, nerozhodných a zapomnětlivých, které věčná pumpa Času konečně vsaje do soukolí obchodu. Pokud na zemi existuje mír, rozhostí se na ní teprve po tomto dni, během něhož není v žádném okamžiku a na žádném ze zúčastněných patrná žádná dobrá vůle směrem k bližním. Jak konstatuje slečna Porterová, rvačka kocourů v ptačí kleci by vypadala křesťanštěji.

Avšak během tohoto čtyřiadvacátého prosince byl obvyklý shon v Nashově obchodním domě dále rozhojněn o pronikavý vřískot tisícovek dětí. Možná, jak sveřepě trvá na svém žalmista, je blaze muži, který jimi naplnil svůj toulec; leč v tento den neobklopovali miláčky slečny Ypsonové žádní lučištníci, nýbrž pouze detektivové s revolvery, nemálo z nichž odolávalo touze povižít řečené toliko díky nejhrdinnější sebedisciplíně. V černé záplavě lidí překypující přes hlavní podlaží obchodního domu pobíhali malí človíčkové jako elektřinou nabité střevle, poháněni rozhořčeným mateřským jekotem a kletbami těch, jejichž holeně, zadnice a palce u nohou byly vydány na milost jejich šťastným drobounkým končetinám. Skutečně nic nezůstalo před nimi ušetřeno a advokát Bondling byl v jednom okamžiku spatřen, jak umdlévá a bojácně se halí do zimníku před onou krutou nevinností dětství. Strážcové zákona, již dostali pokyn vydávat se za zaměstnance obchodního domu, však podobnou zbrojí nedisponovali a mnozí z nich si toho dne vysloužili pochvalu za zcela jedinečné počiny. Stáli přímo v náhonu této vlny lidských těl, která kol nicli kypěla a vykřikovala: „Panenky! Panenky!“ tak překotně, až všechna slova ztratila svůj důvěrně známý význam a proměnila se v nelidsky řev tisícovky Lorelei, které pod úrovní diamantového Světla vábily silné detektivy bezmála k záhubě.

Ti ovšem stáli pevně.

A mařili Comusovi plány. To víte, že to zkoušel. V 11:18 se například jistý vrávoravý stařec držící pevně za ruku malého chlapce po koušel lstí přimět detektiva Hagstroma k odemčení skleněných dveří, aby „se tady můj vnuk — je příšerně krátkozraký — mohl blíže podí vat na ty krásné panenky“. Detektiv Hagstrom na to pouze zahřímal „Drzoune!“ a stařec neurvale pustil chlapcovu ruku a s pozoruhodnou čilostí se ztratil v davu. Vyšetřování na místě odhalilo, že se stařec zmocnil chlapce, který plakal o ztracenou matku, a slíbil mu její nalezení. Malý hoch, jehož jméno — údajně — znělo Lance Morganstern, byl promptně odveden do oddělení ztrát a nálezů a všichni cítili spokojenost, že slavný zloděj konečně zahájil útok. Tedy, všichni kromě Elleryho Queena. Ten působil zmateně. Když se jej Nikki dotázala na důvod, pouze podotkl: „Hloupost, Nikki. Ta mi k němu nesedí.“

V 13:46 vyslal seržant Velie tísňový signál. Inspektor Queen si jeho sdělení vyložil správně a dal mu znamení: „Dobře. Patnáct minut.“ Seržant Santa Klaus Velie slezl ze svého bidýlka, vydrápal se přes pult a naléhavě zabušil na vnitřní stranu skleněných dveří. Ellery jej pustil ven, okamžitě dveře opět uzamkl a seržantova rudě oděná postava klusem zmizela směrem k pánskému centru odlehčení na hlavním podlaží. Stupínek tak nyní patřil toliko dauphinově panence.

Během seržantovy přestávky obešel inspektor Queen své muže a zopakoval příkaz dne.

Epizoda s Velieho reakcí na nutkání Přírody způsobila dočasnou krizi. Neboť na konci přidělených patnácti minut se seržant nevrátil a ani po půl hodině po něm v obchodním domě nebylo ani stopy. Pobočník vyslaný do ulevovací místnosti přiběhl zpět s konstatováním, že seržant tam není. Na mimořádné poradě zainteresovaných, jež se konala vzápětí, byly formulovány obavy z nečisté hry a naplánována protiopatření, přestože ve 14:35 byla důvěrně známá seržantova postava v santovském hávu konečně spatřena, kterak se prodírá zástupy a osahává si masku.

„Velie,“ osopil se na seržanta inspektor Queen, „kde jste byl?“

„Na obědě,“ hájil se seržant bručivě. „Celý den snáším svůj úděl jako dobrý voják, inspektore, ale rozhodně nehodlám vyhladovět k smrti, a to ani při výkonu služby.“

„Velie.!“ zajíkl se inspektor, leč poté jen slabě mávl rukou a řekl: „Ellery, zaveď ho tam zpátky.“

A to bylo téměř vše. K jedinému dalšímu incidentu došlo v 16:22. Jistá velmi buclatá žena s růžolícím obličejem začala přibližně patnáct metrů od exponátu slečny Ypsonové ječet: „Stůj! Zloděj! Ukradl mi peněženku! Policie!“ Ellery však okamžitě křikl: „Je to trik! Nespouštějte z té panenky oči, pánové!“

„To je Comus přestrojený za ženu!“ zvolal advokát Bondling, zatímco inspektor Queen s detektivem Hessem zápasili uprostřed davu se zmíněnou ženskou postavou, jejíž obličej měl nyní nádherně fuchsinový odstín. „Co to děláte!“ pištěla. „Nezatýkejte mě. Chytněte toho padoucha, který mi ukradl peněženku!“ „Máš to marné, Comusi,“ odvětil inspektor. „Setři si to líčidlo.“ „McComasi?“ podivila se žena hlasitě. „Já se jmenuji Raffertyová a všichni ti lidé kolem tu krádež viděli. Byl to vypasený muž s knírem.“ „Inspektore,“ vložila se do věci Nikki Porterová, jakmile absolvovala kradmý vědecký test. „Toto je žena. Věřte mi.“ Což se nakonec pochopitelně prokázalo. Všichni se zároveň shodli, že oním kníratým vypasencem byl Comus, jenž tímto způsobem odvedl pozornost v zoufalé naději, že mu nastalý zmatek poskytne ideální příležitost tu malou dauphinovu panenku zcizit.

„Hloupé, hloupé,“ mumlal Ellery, kousaje si nehty.

„Zajisté,“ ušklíbl se inspektor. „Donutili jsme ho k zoufalému pokusu, Ellery. Bylo to pro něj buď, anebo. Je vyřízený.“

„Upřímně řečeno,“ odfrkla si Nikki, „jsem trochu zklamaná.“

„Výraz znepokojený,“ prohlásil Ellery, „by byl u mne vhodnější.“

Inspektor Queen natolik prahl po odplatě onomu mizerovi, že nepolevil ze střehu ani ve svém nejzranitelnějším okamžiku. Když se o půl šesté rozeznělo zvonění a davy lidí se začaly prodírat k východům, vyštěkl: „Pánové, zůstaňte na místech. Hlídejte tu panenku dále!“ A tak všechny oči zůstaly bdělé i ve chvíli, kdy se obchodní dům vyprázdnil. Zaskakující zaměstnanci mezitím dál vyprovázeli zákazníky ven. Ellery, jenž stál na informační budce, hlídal případné zácpy a mával přitom rukama.

V 17:50 přestalo být hlavní podlaží obchodního domu součástí bitevní zóny. Všichni zbloudilci byli vypoklonkováni, a jedinými osobami v dohledu tak zůstali zákazníci, jež zavírací zvonění zastihlo uvězněné na horních podlažích a kteří se nyní chrlili z výtahů, odkud je nepropustná linie detektivů a oprávněného prodejního personálu nasměrovávala ke dveřím. V 18:05 z nich zůstal jen tenký pramínek a do 18:10 již vyschl i ten. Načež se začal rozcházet také detektivní personál.

„Ne, pánové!“ vykřikl Ellery ostře ze své pozorovatelny. „Zůstaňte na místě, dokud neodejdou všichni zaměstnanci obchodního domu!“ Pultoví prodavači a pokladní se již dávno rozptýlili.

Z protější strany skleněných dveří se ozval žalostný hlas seržanta Velieho: „Já musím jet domů a zdobit stromeček. Maestro, pojďte už s tím klíčem.“

Ellery seskočil a spěšně vyrazil ke dveřím, aby seržanta propustil. Detektiv Piggott se neubránil úšklebku. „Budete hrát zítra ráno dětem Santa Klause, Velie?“ Na což seržant, jako by zcela zapomněl na přítomnost slečny Porterové, reagoval i přes masku dobře slyšitelnou kletbou a znovu odkvapil k pánským toaletám.

„Kam jdete, Velie?“ dotázal se inspektor s úsměvem.

„Jdu se někam svléknout z těch zpropadených santovských šatů, kam jinam?“ odpověděl seržant tónem tlumeným maskou a zmizel za hurónského řehotu svých policejních kolegů.

„Stále jste znepokojen, pane Queene?“ zakuckal se inspektor smíchy.

„Já to nechápu.“ Ellery zavrtěl hlavou. „Nuže, pane Bondlingu, zde je váš dauphin, nedotčený lidskýma rukama.“

„Ano. Výborně!“ Advokát Bondling si statně otřel čelo. „Ani já nebudu předstírat, že tomu rozumím, pane Queene. Ledaže by šlo jednoduše o další případ přehnaně nafouklé reputace.“ Náhle sevřel inspektorovu ruku. „Ti muži!“ zašeptal. „Kdo to je?“

„Jen klid, pane Bondlingu,“ pravil inspektor dobrosrdečně. „Tito lidé pouze dopraví panenky zpět do banky. Počkejte chvíli, pánové! Snad bychom, pane Bondlingu, měli raději osobně dohlédnout, jak se dauphinova panenka vrací zpět do trezoru.“

„Držte ty lidi stranou,“ poručil Ellery tiše mužům z ústředí a vyrazil za inspektorem a panem Bondlingem k panence. V jednom rohu od sebe odtáhli dva pulty a přistoupili k podstavci. Dauphin na ně přátelsky mrkal. Muži se postavili a dívali se na něj.

„Roztomilý malý ďábel,“ poznamenal inspektor.

„Teď zřejmě vypadám hloupě,“ zářil advokát Bondling. „Že jsem byl celý den tolik ustaraný.“

„Comus měl určitě nějaký plán,“ zamumlal Ellery.

„Zajisté,“ přitakal inspektor. „To přestrojení za starce. A ten výstup s ukradenou peněženkou.“

„Ne, ne, otče. Něco chytřejšího. Vždycky vytáhne něco chytřejšího.“

„Nu, ten diamant je zde,“ pravil advokát úlevně. „Tentokrát nic nevytáhl.“

„Přestrojení,“ bručel Ellery. „Vždy použil nějaké přestrojení. Ten kostým Santa Klause — použil ho ráno před bankou. Viděli jsme tu dnes někde Santa Klause?“

„Pouze Velieho,“ řekl inspektor a zaculil se. „A já si myslím, že ten by sotva.“

„Počkejte, prosím,“ prohlásil advokát Bondling velice zvláštním hlasem.

Zíral přitom na dauphinovu panenku. „Nač máme čekat, pane Bondlingu?“

„Co se děje?“ zeptal se Ellery, rovněž velice zvláštním hlasem. „Ale. to není možné,“ koktal Bondling. Zvedl panenku ze sametově černého lůžka. „Ne!“ zaúpěl. „Toto není dauphin! Je falešný — je to kopie!“

V hlavě pana Queena se cosi odehrálo — drobně cvaklo, jako když se zapne vypínač. A nastalo světlo.

„Někdo z vás, pánové!“ zahřímal. „Za tím Santa Klausem!“ „Za kým, Ellery?“ lapal po dechu inspektor Queen. „Nestůjte tady! Zajistěte ho!“ ječel Ellery a pobíhal sem a tam. „Toho člověka, jehož jsem odtud právě propustil! Toho Santu Klause, jenž se odebíral na pánskou toaletu!“ Detektivové začali divoce pobíhat.

„Ale Ellery,“ ozval se tenký hlas a Nikki zjistila, že patří jí, „to byl seržant Velie.“

„To nebyl Velie, Nikki! Když se odtud Velie krátce před druhou hodinou odpoklonkoval, Comus si na něj počíhal! A byl to právě Comus, kdo se pak vrátil ve Velieho santaklausovském přestrojení, s Velieho licousy a maskou! Na tom podstavci celé odpoledne sedá Comus!“ Vytrhl dauphina z Bondlingova sevření. „Kopie. On to udělal, on to udělal!“

„Ale pane Queene,“ zašeptal advokát Bondling, „co ten jeho hlas? Vždyť s námi hovořil. hlasem seržanta Velieho.“ „Ano, Ellery,“ zaslechla se Nikki.

„Už včera jsem ti říkal, že Comus je skvělý imitátor, Nikki. Poručíku Farbere! Je zde ještě Farber?“

Expert na cennosti, který rozhovoru z dálky přihlížel, zavrtěl hlavou a odšoural se k podstavci.

„Poručíku,“ pravil Ellery přidušeným hlasem. „Prohlédněte tento diamant. Totiž, je to vůbec diamant?“

Inspektor Queen si sňal ruce z obličeje a vzrušeně řekl: „Nuže, Gerry?“

Poručík Farber jednou přimhouřil oko nad lupou. „Houby diamant. Je to štras.“

„Co to je?“ dotázal se inspektor žalostně.

„Štras, Dicku — olovnaté sklo —, keramická směs. Nádherná imitátorská práce — nejkrásnější, jakou jsem kdy viděl.“

„Zaveďte mě za tím Santa Klausem,“ špitl inspektor Queen.

Mezitím však již Santa Klause odváděli k němu. Zmítajíc se v rozpáraném červeném kabátě v sevření dvanáctky policistů, s červenými kalhotami spadlými až ke kotníkům, ale stále s vousatou maskou na obličeji se dostavila zavalitá křičící postava.

„Vždyť vám to říkám!“ hřímal muž. „Já jsem seržant Velie! Tak už mi sundejte tu masku — nic víc po vás nechci!“

„To potěšení,“ vrčel detektiv Hagstrom a snažil se zlomit zajatci ruku, „přenecháme zde inspektorovi.“

„Přidržte ho, chlapci,“ zašeptal inspektor. Provedl výpad hodný kobry a jeho ruka odtrhla Santovi tvář.

Pod maskou se skutečně nacházel seržant Velie.

„Cože, to je Velie,“ poznamenal inspektor užasle.

„Vždyť jsem vám to řekl už nejmíň tisíckrát,“ bránil se seržant a zkřížil velké chlupaté paže na velkém chlupatém hrudníku. „Který nechciříctco se mi pokoušel zlomit ruku?“ Odmlčel se a dodal: „Moje kalhoty!“ A když se slečna Porterová taktně odvrátila, detektiv Hagstrom se pokorně sklonil a vysoukal seržantu Veliemu kalhoty opět vzhůru.

„Na to teď nehleďte,“ ozval se chladný vzdálený hlas.

Byl to samotný ředitel obchodního domu.

„Cože?“ řekl seržant Velie.

„Velie, nebyl jste napaden, když jste krátce před druhou hodinou zamířil na pánskou toaletu?“

„Vypadám snad jako chlápek, který se dá napadnout?“

„Opravdu jste pak šel na oběd? Osobně?“

„A že byl pěkně mizerný.“

„Takže jste to byl vy, kdo celé odpoledne seděl mezi těmi panenkami?“

„Nikdo jiný, maestro. Ale teď, přátelé, si přeji akci. Rychle to vyklopte. Co to má všechno znamenat? Než,“ dodal seržant Velie tiše, „ztratím trpělivost.“

Zatímco nejlepší řečníci z policejního ústředí věnovali naslouchajícímu seržantovi improvizovaný popis událostí, otočil se inspektor Richard Queen k Ellerymu a promluvil.

„Ellery. Hochu. Jak to ve jménu druhého hříchu ten člověk provedl?“

„Otče,“ odvětil mistr detektiv, „to jsi mne dostal.“

Ozdobte chodbu větvemi cesmíny — nikoli však, pokud se píše čtyřiadvacátý prosinec a vaše jméno zní Queen. Zní-li vaše jméno Queen, pak jste onoho žalostného večera usazeni v obývacím pokoji jistého newyorského bytu, nevyslovujete žádné banality, nýbrž jen zbědovaně civíte do temně plápolajícího ohně. A máte společnost. Seznam hostí je krátký, leč pečlivě vybraný. Čítá dvě osoby, jistou slečnu Porterovou a jistého seržanta Velieho, kteří však vaši náladu nikterak nepozdvihují.

Ne, neprozpěvují se žádné staré vánoční koledy; v pokoji zpívá pouze ticho.

Plač ve své hrobce, Afrodité Ypsonová; vše přišlo vniveč, neb onen nevelký dauphinův poklad nyní neleží v prázdné truhlici sirotků, nýbrž v horkém spáru toho, jenž si vzal zlotřilou inspiraci z jistého dávno zpráchnivělého specialisty na mizení čehokoliv.

Fakt: Poručík Geronimo Farber z policejního ústředí ohledal diamant v koruně pravé dauphinovy panenky pouhých několik vteřin předtím, než byla umístěna do svatyně za skleněnými dveřmi. Přitom poručík Farber prohlásil, že tento diamant je vskutku diamantem, a to nikoliv diamantem ledajakým, nýbrž diamantem, jehož cena dle jeho názoru přesahuje částku sta tisíc dolarů.

Fakt: Byl to tento pravý diamant a tato pravá dauphinova panenka, již Ellery vlastnoručně odnesl do pevnosti obehnané sklem a umístil mezi prověřené nohy prověřeného seržanta Velieho.

Fakt: Celý den — konkrétně od okamžiku, kdy byl dauphin umístěn do sametového výklenku, až do okamžiku, kdy se zjistilo, že jde o pouhou napodobeninu, tedy během celé doby, kdy se ona krádež a záměna teoreticky mohly odehrát — nevstoupil do uzavřeného prostoru žádný člověk, muž ani žena, dospělý ani dítě, s jedinou vyjímkou seržanta Thomase Velieho alias Santa Klause, jemuž několik desítek osob s policejním výcvikem a zvláštními instrukcemi, nemluvě o samotných Queenových, slečně Porterové a advokátu Bondlingovi, neformálně dosvědčilo, že se panenky po celý den ani jednou jedinkrát nedotkl.

Fakt: Všechny osoby pověřené hlídáním panenky odpřisáhly, že během celého dne nenastal v jejich činnosti jediný omyl či zádrhel a že se navíc zevnitř ani zvnějšku uzavřeného prostoru nedotklo panenky během dne nic lidského ni mechanického.

Fakt: I přes všechny výše uvedené skutečnosti bylo na konci dne zjištěno, že skutečný dauphin zmizel a na jeho místě si nyní hoví bezcenná kopie.

„Je to geniálně, nemyslitelně důmyslné,“ pravil Ellery nakonec. „Mistrovská iluze. Tedy pokud to samozřejmě byla iluze.“

„Čarodějnictví,“ zasténal inspektor.

„Masový mesmerismus,“ nadhodila Nikki Porterová.

„Masové oblouznění,“ zaúpěl seržant.

O dvě hodiny později Ellery opět promluvil.

„Takže Comus měl po celou dobu připravenu bezcennou kopii dauphina, aby ji mohl v pravý čas zaměnit,“ mumlal. „Jde o světoznámou panenku, jež se stala objektem bezpočtu ilustrací, popisu a fotografií. K záměně tedy bylo vše připraveno, avšak jakým způsobem ji provedl? Jak? Jak?“

„Tohle jste řekl,“ poznamenal seržant, „už dvaačtyřicetkrát.“

„Zvoní zvony,“ povzdechla si Nikki, „ale komu? Nám rozhodně ne.“ A skutečně, zatímco schlíple seděli v pokoji, překročil práh Vánoc Čas, jejž Seneka označil za otce pravdy; Nikki se zatvářila vyplašeně, neboť když se s půlnocí ozvala ona nádherná stará píseň, vytrysklo z Elleryho očí velkolepé světlo a oblažilo celou jeho pokřivenou tvář, takže se v ní usadil mír, jenž se blíží porozumění. V tu chvíli Ellery zaklonil svou vznešenou hlavu a rozesmál se s rozjařeností nevinného dítěte.

„Hej,“ řekl seržant Velie a třeštil na detektiva oči.

„Synu,“ začal inspektor Queen a napůl vstal z křesla. Vtom však zazvonil telefon.

„Nádhera!“ burácel Ellery. „No to je dokonalé! Takže jak Comus tu záměnu uskutečnil, co? Nikki.“

„Ozývá se tam nějaký hlas,“ řekla Nikki a podala mu telefonní sluchátko, „a jestli to chceš slyšet, tak podle mě se představil jako ,Comus’. Takže co kdyby ses zeptal jeho?“

„Comus,“ zašeptal inspektor a zabořil se ještě více do křesla.

„Comus,“ přizvukoval zmateně seržant.

„Comusi?“ řekl Ellery srdečně. „Moc milé. Haló? Blahopřeji.“

„Inu, děkuji,“ ozval se povědomě hluboký a dutý hlas. „Volám jen, abych vyjádřil své uznání nad báječnou celodenní zábavou a popřál vám ty nejveselejší Vánoce.“

„Chápu to tak, že i pro sebe předpokládáte veselé vánoční svátky.“

„Tichá noc,“ zanotoval Comus bodře.

„A sirotci?“

„Mají můj nejvřelejší pozdrav. Ale nebudu vás zdržovat, Ellery. Pokud se podíváte na rohožku před dveřmi svého bytu, najdete na ní — v souladu s duchem vánočních svátků — drobný dárek s blahopřáním od Comuse. Připomenete mne inspektoru Queenovi a advokátu Bondlingovi?“

Ellery zavěsil a usmál se.

Na rohoži poté našel pravou dauphinovu panenku, naprosto nedotčenou s výjimkou jediného opovrženíhodného detailu: drahokamu v drobné zlaté koruně.

„V zásadě,“ prohlásil Ellery později nad kořeněnými hovězími plátky, „šlo o fundamentálně jednoduchý problém. Jako u všech velkolepých iluzí. Drahocenný předmět je před očima všech přítomných umístěn doprostřed neproniknutelné svatyně, poté hlídán ostřížím zrakem desítek důkladně prověřených, spolehlivých a vycvičených osob, jimž nikdy nezmizí z dohledu a v žádném okamžiku se jej nedotkne lidská ruka ani žádná jiná síla, a přesto je po vypršení nebezpečného údobí pryč — zaměněn za bezcennou kopii. Nádherné. úžasné. Příčí se to lidské představivosti. A přesto je i tato epizoda — stejně jako kterýkoliv jiný magický hokus pokus — přístupná okamžitému řešení, pokud je ovšem člověk schopen — a já nebyl — pominout možnost zázraku a držet se faktů. Leč přesto: zázraky slouží právě k tomuto účelu — aby se postavily do cesty faktu.“

Odmlčel se a pokračoval: „Co je tedy oním faktem?“ položil si řečnickou otázku a hmátl do koprového láku. „Faktem je, že mezi dobou, kdy byla panenka umístěna na podstavec, a dobou odhalení krádeže se té panenky nedotkl nikdo a nic. Z toho je zřejmé, že v intervalu mezi umístěním panenky na podstavec a odhalením zločinu nemohl být malý dauphin odcizen. Z toho jednoduše a nevyhnutelně vyplývá, že dauphin musel být odcizen mimo tento interval.

Stalo se tak snad před začátkem intervalu? Nikoliv. Skutečnou panenku jsem totiž na podstavec umístil vlastníma rukama; na počátku intervalu či zhruba kolem něj se tedy panenky nedotkla žádná ruka kromě mé — dokonce ani, jak si jistě vzpomenete, ruka poručíka Farbera.

V takovém případě musel být dauphin odcizen až po skončení vymezeného intervalu.“

Ellery zamával polovinou plátku. „A kdo,“ dotázal se vážně, „byl jedinou osobou kromě mne, která s tou panenkou manipulovala mezi skončením onoho intervalu a okamžikem, kdy poručík Farber prohlásil, že ten diamant je pouhým štrasem? Jedinou osobou?“

Inspektor se seržantem si vyměnili zmatené pohledy a Nikki se zatvářila prázdně.

„Nu, přece pan Bondling,“ prohlásila, „ale ten se nepočítá.“

„Ten se velice počítá, Nikki,“ řekl Ellery a natáhl se pro hořčici, „neboť fakta říkají, že dauphina zcizil v té době právě Bondling.“

„Bondling!“ zbledl inspektor.

„Já to nechápu,“ stěžoval si seržant Velie.

„To se musíš plést, Ellery,“ prohlásila Nikki. „V době, kdy pan Bondling sundával tu panenku z podstavce, již k té krádeži došlo. On přece sundával jen bezcennou kopii.“

„Toto,“ řekl Ellery a natáhl se pro další sendvič, „mělo být podstatou jeho iluze. Jak víme, že sundával bezcennou kopii? Jen proto, že nám to sám řekl. Prosté, ne? On to řekl a my jsme jako hloupí papoušci přijali jeho ničím nepodložené tvrzení jako evangelium.“

„To je fakt!“ drmolil jeho otec. „Doopravdy jsme tu panenku ohledali až o několik vteřin později.“

„Přesně tak,“ pravil Ellery s plnými ústy. „Předtím nastal krátký okamžik nádherného zmatku, s nímž Bondling předem počítal. Ječel jsem na hochy, aby chytili a přivedli Santa Klause — totiž, tady seržanta. Detektivové byli na okamžik demoralizováni. Ty, otče, jsi byl ohromen. Nikki se tvářila, jako by se propadla střecha. A já se snažil formulovat jakési vzrušené vysvětlení. Někteří detektivové odběhli, jiní šmejdili sem a tam A zatímco se toto vše dělo — během těch několika málo okamžiků, kdy pravou panenku v Bondlingově ruce nikdo nehlídal, neboť se všichni domnívali, že je falešná —, ji Bondling poklidně vsunul do jedné z kapes zimníku a z druhé pak vytáhl bezcennou kopii, již u sebe nosil po celý den. Když jsem se pak k němu otočil, sebral jsem mu z ruky tuto kopii. Čímž byla iluze završena.

Já vím,“ dodal Ellery suše, „je to pro vás dosti velké zklamání. To proto iluzionisté tak bedlivě střeží všechna svá profesní tajemství — vědomost přináší rozčarování. Rovněž nevěřícný úžas, který v parukami vyšňořeném londýnském publiku vyvolal francouzský kouzelník Comus, když nechal zmizet ze stolu vlastní manželku, by bezpochyby čekal stejný osud, pokud by obecenstvo bylo odhalilo padací dveře, jimiž se choť jednoduše spustila. Dobrý trik je stejně jako dobrá žena nejlepší za tmy. Seržante, podejte mi další hovězí plátek.“

„Na brzké vánoční ráno mi to připadá jako docela vtipné sousto,“ poznamenal seržant a natáhl ruku. Pak se ovšem zarazil. „Bondling,“ procedil a zavrtěl hlavou.

„Když nyní víme, že to byl Bondling,“ prohlásil inspektor, který se již trochu vzpamatoval, „bude hračkou získat ten diamant zpět. Ještě neměl příležitost se toho šperku zbavit. Jednoduše zatelefonuji na ústředí.“

„Počkej, otče,“ řekl Ellery.

„Nač mám počkat?“

„Na koho hodláš ty psy poštvat?“

„Cože?“

„Chystáš se zatelefonovat na ústředí, opatřit si zatykač a tak dále. Ale kdo je tvým pachatelem?“

Inspektor si položil ruku na hlavu. „Přece. Bondling, copak jsi to sám neřekl?“

„Možná by bylo moudré,“ prohlásil Ellery a zadumaně hledal jazykem v ústech koprové semínko, „vyjasnit jeho přídomek.“

„Přídomek?“ podivila se Nikki. „On nějaký má?“

„Jaký přídomek, hochu?“

„Comus.“

„Comus!“

„Comus?“

„Ach, nech toho,“ řekla Nikki a nalila si hlt kávy bez cukru, neboť se připravovala na inspektorovu vánoční hostinu. „Jak by mohl být Bondling Comusem, když byl celý den s námi.? A Comus se kolem nás po celý den zjevoval v nejrůznějších přestrojeních. Třeba ten Santa Klaus, který mi předal před bankou ten vzkaz. Nebo ten stařík, jenž unesl Lanceho Morgansterna. A co ten tlouštík s knírem, který se zmocnil kabelky paní Raffertyové?“

„Jo,“ přitakal seržant. „Jak je to možné?“

„Tyto iluze umírají těžce,“ řekl Ellery. „Ale nebyl to snad Comus, který mi před pár minutami telefonoval, aby si ze mne v souvislosti s tou krádeží tropil žerty? Nebyl to snad Comus, kdo prohlásil, že zanechal ukradeného dauphina — ovšemže bez diamantu — na naší rohoži? Proto je Comus Bondlingem.

Říkal jsem vám, že Comus nic nedělá bezdůvodně,“ pokračoval Ellery. „Proč by onen ,Comus’ oznamoval Bondlingovi, že se chystá zcizit dauphinovu panenku? Bondling nám to tak ovšem podal — ukázal prstem na své alter ego, protože chtěl, abychom uvěřili, že on a Comus jsou dva různí lidé. Přál si, abychom hlídali Comuse a Bondlinga přijali jako hotovou věc. A v rámci taktického uskutečňování této strategie nám Bondling v průběhu dne poskytl hned tři ,Comusovy’ výstupy — očividně provedené jeho spojenci.

Ano,“ dodal Ellery, „myslím, otče, že při zpětném prošetření zjistíš, že oním slavným zlodějem, jehož se snažíš již pět let dopadnout, byl vskutku po celou dobu náš ctihodný správce pozůstalostí z Park Row, jenž své právní formulace a obezličky po nocích směňoval za tichou obuv a tmavou lucernu. Nyní však bude muset to vše směnit za číslo a zamřížované dveře. Jářku, vlastně se to vše nemohlo přihodit ve vhodnější dobu — ne nadarmo staré anglické přísloví tvrdí, že ďábel připravuje vánoční závin z jazyků advokátů. Nikki, podej mi ten plátek.“

*

HOŘÍCÍ KONEC (1995)

Ruth Rendellová

Ruth Rendellová je všeobecně uznávána jako autorka patřící k pouhé hrstce spisovatelů, kteří hluboce proměnili celý detektivní žánr. Její psychologické romány i příběhy s inspektorem Wexfordem jsou totiž prodchnuty stylem, pronikavým úsudkem, tichým, ale začasté trpkým důvtipem a neustálými střety s našimi moderními morálními dilematy, což její dílo pozvedává na jedinečnou úroveň vzpínající se vysoko nad laťkou nastavenou průměrnými díly tohoto žánru. Její poslední knihou je román Harm Done (Něco se stalo, česky 2001) Často se tvrdí, že její povídky jsou ještě lepší než její romány. Vskutku radostný argument, neboť pro čtenáře není většího potěšení než si přečíst obojí a posoudit to sám.

Když to činila již celý rok, napadlo Lindu, že péče o Betty připadla právě jí proto, že je žena. Betty přitom byla Brmnova matka, nikoliv její, a navíc měla další dvě děti — oba syny a oba svobodné. Ti ovšem ani nenaznačili, že by některý z nich také mohl přispět svou troškou k péči o vlastní matku. Betty nikdy neměla Lindu příliš ráda, tu a tam dávala najevo, že se Brian oženil pod své možnosti, a jednou v návalu vzteku prohlásila, že Linda není pro jejího syna „dost dobrá“ — avšak přesto se o ni teď starala právě ona. Nyní si připadala jako hlupák, že ji o této věci nikdy nenapadlo přemýšlet v těchto souvislostech.

Věděla však, že rozhovorem s Brianem by se příliš daleko nedostala. Brian by namítl — což ostatně doopravdy činil —, že toto je ryze ženská práce. Muž přece nemůže provádět se starou ženou intimní úkony, není to vhodné. Když se Linda zeptala proč, řekl jí, ať není blbá — každý to přece ví.

„A kdyby žil tvůj otec a byl na lůžku upoután on, starala bych se o něj taky já?“

Brian se na ni podíval přes okraj večerníku. V ruce držel dálkový ovladač, ale zvuk neztlumil. „Jenže on nežije, ne?“

„Ne, ale kdyby žil?“

„Myslím, že by ses o něj starala ty. Nikdo jiný tu přece není, ne? Něco jiného by bylo, kdyby se kluci oženili.“

Každé ráno, když Brian odešel na farmu, sjela Linda před cestou do práce po silnici, u kostela odbočila doleva na polní cestu a zhruba po půldruhém kilometru jízdy dorazila k velmi malé chalupě na velmi rozlehlém pozemku, kde Betty po smrti svého chotě již dvanáct let žila úplně sama. Spávala v přízemí v zadním pokoji. Linda ji vždy zastihla probuzenou, přestože pravidelně přijížděla před půl osmou, a Betty pokaždé tvrdila, že je vzhůru už od pěti.

Linda ji poté posadila a vyměnila jí plenu. Většinou musela vyměnit také prostěradlo. Umyla ji, oblékla jí čistou noční košili a kabátek, navlékla jí ponožky a nasadila pantofle. A zatímco Betty křičela a sténala, Linda ji zvedla a co nejlépe posadila do křesla, v němž měla tchyně setrvat celý den. Poté byl čas na snídani. Sladký čaj s mlékem, chléb s máslem a džem. Betty odmítala používat dětskou láhev s dudlíkem. Co si o ní Linda myslí, že je nějaký kojenec? Pila rovnou z hrnku, a pokud ji Linda zapomněla přikrýt gázovými ubrousky, které se kdysi tak jako tak používaly u dětí, pobryndala si Betty celou čerstvě převlečenou noční košili a Betty ji musela znovu převlékat.

Poté, co Linda odjela do práce, se za Betty dostavila sociální pracovnice — nikoliv ovšem každý den, to rozhodně ne. Paní z firmy Meals-on-Wheels jí poté podala oběd skládající se z kousků jídla ve staniolových nádobkách s označením názvu obsahu. Během dne pak přijel Brian, který se však u matky vždy pouze „zastavil“ a rozhodně u ní nic nedělal. Neuklízel, nepřipravoval matce nic k jídlu, nevařil jí čaj a nevysával v domě prach — to dělala Linda vždy v sobotu —, nýbrž pouze deset minut seděl v matčině ložnici, kouřil cigaretu a díval se na cokoliv, co právě dávali v televizi. Velmi vyjimečně, snad jednou za měsíc, se na stejných deset minut dostavil také Brianův bratr, který bydlel tři kilometry odtud, a sledoval televizi s Brianem. Druhý bratr, jenž bydlel šestnáct kilometrů od matky, nepřijel nikdy s výjimkou Vánoc.

Linda vždy poznala, jestli byl v domě Brian — podle zápachu kouře a cigaretového nedopalku zamáčknutého v popelníku. Ale i když v pokoji žádný zápach a oharky neobjevila, stejně se o návštěvě dozvěděla, protože jí o ní vždy řekla Betty. Ta pokládala Briana za svatouška a učiněného anděla, neboť si cestou z farmy občas udělal čas na návštěvu staré matky. Nedokázala již sice zřetelně artikulovat, ale kupodivu jí nečinilo žádné obtíže vyjadřovat se zcela srozumitelně o Brianovi, nejdokonalejším synovi, jakého kdy jakákoliv matka měla.

Linda se k ní vracela přibližně v pět hodin. Plena se obvykle musela vyměnit a často bylo zapotřebí jí převléknout i noční košili. Na to, že byla Betty tak těžce nemocná a navíc částečně ochrnutá, toho docela hodně spořádala. Linda jí připravila míchané vejce nebo topinku se sardinkami. Z cukrárny pak s sebou obvykle přivezla nějaký moučník nebo v létě jahody se šlehačkou. Uvařila Betty další konvici čaje, a když tchyně dojedla, nějakým způsobem ji dosoukala zpátky do postele.

Okno ložnice se nikdy neotevíralo. Betty by to nedopustila. Pokoj páchl močí a levandulí, kafrem a pokrmy z Meals-on-Wheels, takže Linda každý den cestou do práce otevřela okno v obývacím pokoji a nechala otevřené dveře. Příliš to nepomáhalo, ale ona to přesto dělala dále. Jakmile dostala Betty do postele, umyla nádobí, vyprázdnila popelník, umyla i ten a nacpala všechno špinavé povlečení do igelitové tašky, aby ji odvezla domů. Dotaz, který tchyni před odchodem pokládala, se postupem času stal zcela zbytečným, neboť Betty na něj vždy odpovídala záporně, a od zmíněného rozhovoru s Brianem o tom, čí povinností péče o matku vlastně je, ho Linda tchyni nepoložila ani jednou. Dnes se však poprvé zeptala znovu.

„Nebylo by lepší, kdybyste se nastěhovala k nám, maminko?“

Bettyin sluch fungoval zcela nevyzpytatelně. Dnes měla jeden z hluchých dní.

„Cože?“

„Jestli by nebylo lepší, kdybyste šla bydlet k nám.“

„Ze svého domu odejdu jedině nohama napřed. Kolikrát ti to ještě budu muset říkat?“

Linda odpověděla, že tedy dobře, že odchází a vrátí se zase ráno. Betty poznamenala, že ráno už bude mrtvá — dokonce se zdálo, že ji tato vyhlídka těší.

„Vy ne,“ reagovala Linda větou, kterou používala vždy a jež se až dosud vždy ukázala jako pravdivá.

Vešla do obývacího pokoje a zavřela okno. Pokoj byl zařízen způsobem, který musel být staromódní už v době, kdy byla Betty mladá. Uprostřed trůnil čtvercový jídelní stůl, kolem něhož stálo šest židlí se sedátky z vybledlého zeleného hedvábí. Byl zde velký, pracně vyřezávaný příborník, ale žádná křesla, žádné malé stolky, žádné knihy a žádné lampy. Zato v pokoji nechybělo stropní světlo, jehož stínítko představovaly kousky pergamenu spojené koženými řemínky a které viselo přímo nad skleněnou vázou stojící na krajkové předložce přesně uprostřed stolu.

Od předloňska, kdy Betty po druhé mrtvici částečně ochrnula, končila veškerá pošta, veškeré reklamní letáky a bezplatné tiskoviny doručené do Bettyina domku právě na tomto stole. Linda stůl jednou za pár měsíců uklidila, ale nyní to už nějakou dobu nedělala, a tak si všimla, že z moře papírů vyčnívá již jen asi deset centimetrů skleněné vázy. Krajkovou předložku nebylo vidět vůbec. Kromě toho si však Linda všimla i něčeho jiného.

Byl slunečný den, na duben velice teplý. Domek stál čelem na jih a do okna obývacího pokoje celé odpoledne proudilo slunce — proudilo do něj i nyní a opíralo se do hrdla vázy tak silně, že se na oslnivé sklo nedalo ani pohlédnout. V místě, kde paprsek z rozpálené vázy dopadal na arch tenkého potištěného papíru, se tak postupně začala vytvářet doutnající stopa.

Linda zaostřila zrak. Nemýlila se — opravdu viděla kouř. A vzápětí ucítila také zápach hořícího papíru. Chvíli v pokoji jen tak fascinovaně postávala a žasla nad úkazem, o kterém kdysi slyšela, ale nikdy v něj tak docela nevěřila. Pomyslela na zvětšovací sklo, pomocí něhož prý skauti rozdělávali oheň, a vzpomněla si, jak někde četla o požáru lesa, který způsobil jediný skleněný střep zapomenutý na rozpálené mýtině.

Hromady papíru však neměla kam dát, a tak našla další igelitovou tašku a naskládala papíry do ní. Betty na ni cosi volala, ale ve skutečnosti se chtěla jen ujistit, jestli je Linda stále v domě. Linda setřela ze stolu prach, položila krajkovou předložku a skleněnou vázu zpět na místo a s taškou prádla v jedné ruce a taškou starého papíru ve druhé vyrazila domů, aby vyprala a připravila večeři Brianovi, sobě a dětem.

Zážitek se skleněnou vázou, sluncem a hořícím papírem připadal Lindě tak zajímavý, že se o něj během jídla chtěla podělit s Brianem, Andrewem a Gemmou. Jenže ti zároveň sledovali finále jakéhosi soutěžního pořadu v televizi, a když začala mluvit, jednoduše ji umlčeli. Příležitost zůstala promarněna a další se nenašla až do druhého dne. To už však Lindě historka se sluncem a vázou zapalující papír nepřipadala tak pozoruhodná, a tak se rozhodla se o ní nezmiňovat.

Během následujících týdnů se Brian několikrát dotázal matky, zda nenastal čas, aby se nastěhovala k nim na farmu. Vždy se přitom s těmito pokusy svěřoval Lindě, jako by se svými pozváními uchyloval k něčemu mimořádně šlechetnému a sebeobětavému. Snad proto mu Betty odpovídala zásadně jinak, než když se jí na totéž ptala Linda. Brian a jeho děti, říkala, by neměli žít pod jednou střechou s bezcennou stařenou; stáří a mládí by zkrátka neměly bydlet společně, přestože nikdo neoceňuje synovo velkorysé pozvání více než ona. Linda mezitím dál docházela do domku, pečovala o Betty hodinu každé ráno a hodinu a půl každý večer, o sobotách jí uklízela a kromě toho jí doma prala prádlo.

Jednoho odpoledne, když Brian právě seděl vedle matky, kouřil cigaretu a díval se na televizi, přijel za Betty lékař na pravidelnou půlroční prohlídku. Rozzářil se na starou paní, prohlásil, jak je hezké, že má kolem sebe oddanou rodinu, a cestou ven Brianovi sdělil, že pro staré lidi je nejlepší dožít doma, je-li to jen trochu možné. O cigaretě se nezmínil, nebo se s tím Brian přinejmenším Lindě nepochlubil, když jí celou historku popisoval.

Cestou přitom pravděpodobně sebral z rohožky hromadu reklamní pošty a nový telefonní seznam, protože když Linda za Betty deset minut před pátou dorazila, ležely všechny tyto předměty na stole v obyvacím pokoji. Za několik posledních týdnů se na stole opět nahromadila spousta papírů, ale když Linda začala hledat další igelitovou tašku, zjistila, že už je všechny spotřebovala. Zapsala si do paměti, že má koupit další, a Bettyino ušpiněné prostěradlo a dvě promočené noční košile musela prozatím odvézt domu v povlaku na polštář. Slunce tentokrát nesvítilo — den byl zatažený a předpověd hlásila déšť, takže nehrozilo nebezpečí, že skleněná váza zapálí stohy papíru. Vše mohlo bezpečně zůstat na místě.

Cestou domů Lindu napadlo, že nejjednodušším řešením bude neodstraňovat papír, nybrž vázu. Když se však nazítří do domku vrátila, přesto vázu neodstranila. Přepadl ji totiž zvláštní pocit, že pokud vázu postaví třeba na římsu krbu nebo na příborník, nějakým způsobem si zavře zadní vrátka nebo propásne nějakou příležitost. Jakmile by vázu jednou přemístila, již nikdy by ji nemohla postavit zpátky, poněvadž by sice snadno mohla komukoliv vysvětlit, proč vázu ze stolu odstranila, avšak jen těžko by vysvětlovala, proč ji pak vrátila na původní místo. Tyto myšlenky ji však zároveň děsily, a tak je jednoduše pustila z hlavy.

Místo toho koupila balík padesáti černých igelitových sáčků. Betty na to prohlásila, že je to nestydaté mrhání penězi. Když se ještě mohla sama pohybovat, měla ve zvyku veškerý starý papír pálit. Všechny zbytky potravin, plechovky a lahve naopak vždy smíchala dohromady a vyhodila do popelnice venku. O životním prostředí Betty nikdy nic neslyšela. Když Linda jednoho horkého červencového dne naléhala na otevření okna v ložnici, prohlásila Betty, že mrzne zimou, Linda se ji snaží zabít a ona si svému synovi postěžuje, že jeho manželka je skrznaskrz zkažená. Linda tedy odvezla záclony domů a vyprala je, avšak okno v ložnici ani tentokrát neotevírala, protože jí případné problémy nestály za to.

Když se však zasnoubil Brianův bratr Michael, dotázala se ho, zda se s ní Suzanne začne v péči o Betty střídat, jakmile se vrátí ze svatební cesty.

„Po tak mladé holce nemůžeš něco takového chtít,“ prohlásil Brian.

„Vždyť je jí dvacet osm,“ namítla Linda.

„Ale nevypadá na ně.“ Brian si pustil televizi. „Už jsem ti říkal, že Geoffa propustili pro nadbytečnost?“

„V tom případě by mi mohl vypomoct s Betty, když teď nemusí vstávat do práce.“

Brian na ni pohlédl a jemně zavrtěl hlavou. „Už takhle se cítí dost mizerně. Když tě odkopnou na podporu, je to pro chlapskou hrdost rána. Nemůžu ho o to žádat.“

A proč by o to vůbec měl být žádán? pomyslela si Linda. Je to jeho matka.

Když druhého dne o půl osmé ráno dorazila do tchynina domku, slunce již stálo vysoko na obloze a lemovalo okraj domu, aby se nejpozději v deset hodin dopoledne přehouplo do okna obývacího pokoje. Nevyžádanou poštu položila na stůl a dopis s pohlednicí odnesla Betty do ložnice. Ta se na ně ani nepodívala. Byla celá promočená a vlhká byla i postel. Linda ji posadila, svlékla jí mokré svršky a zachumlala ji do čistého prostěradla, poněvadž si Betty stěžovala na zimu. Když byla tchyně konečně umytá a v čisté noční košili, chtěla si povídat o Michaelově snoubence — měla právě jeden ze svých vyřečných dnů.

„Sprostá malá fuchtle,“ prohlásila. „Vzpomínám si, když jí bylo patnáct. Šla by úplně s každým. Těžko říct, kolik už měla potratů, a vůbec bych se nedivila, kdyby měla úplně vybraný spodek.“

„Podle mého názoru je moc hezká,“ namítla Linda, „a má milou povahu.“

„Hezké je to, co ji hezkou dělá. Jenom líčidlo a barva na vlasy, na tohle mého chudáčka uhnala. Ale do tohohle domu nevkročí, co budu živa.“

Linda otevřela okno v obývacím pokoji. Zdálo se, že den bude horký, ale větrný. Domu by rozhodně neuškodilo trochu průvanu, který by osvěžil zatuchlý vzduch. To by mě zajímalo, pomyslela si Linda, proč nikdy nikdo nedal do té vázy květiny — váza bez květin přece postrádá smysl. Dopisy, obálky a letáky ji obklopovaly tak silně, že již nevypadala ani jako váza, nýbrž jako skleněný válec nevysvětlitelně trčící ze stohů papírů a telefonního seznamu.

Brian toho dne matku nenavštívil. Začala totiž sklizeň. Když se Linda v pět hodin vrátila, Betty jí oznámila, že se v domě zastavil Michael, a ukázala jí krabici čokoládových bonbonů, kterou jí syn věnoval, aby jí — jak Betty prohlásila — „namazal med kolem huby“. Jenže pár fialových bonbonů jí prý nemůže zabránit, aby o té fuchtli říkala, co si myslí.

Bonbony v horku změkly a zlepkavěly. Linda řekla, že je strčí do ledničky, ale Betty si přidržela krabici na prsou a prohlásila, že Lindu dobře zná a ví, jak jí chutná sladké, takže kdyby jednou pustila tu krabici z dohledu, už by se s ní nikdy neshledala. Linda pak Betty umyla a převlékla. Když mazala tchynina chodidla a prsty na nohou krémem a sypala je práškem, Betty ji udeřila do hlavy budíkem, což byla jediná zbraň, již měla právě při ruce.

„Chceš mi ublížit,“ skřehotala. „Schválně mi chceš ublížit.“ „Ne, nechci, maminko. Myslím, že jste ten budík rozbila.“ „Chceš mi schválně ublížit, protože jsem ti nedala ty čokoládové bonbony od syna.“

Brian pak večer oznámil, že zítra půjde kosit pole za matčiným domkem. Padesát akrů ječmene mu potrvá zhruba do poloviny odpoledne, pokud ho do té doby nezahubí horko. Mohl přitom dohlédnout na matku, kterou bude mít prakticky po ruce, ale on to Lindě přesto nenabídl. Linda by ostatně nevěřila svým uším, kdyby od něj podobnou nabídku slyšela.

Následující den byl ještě teplejší. Už o půl osmé panovalo strašné vedro. Linda umyla Betty a převlékla jí prostěradlo. Ke snídani jí pak uchystala ovesné vločky, vařené vejce a topinku. Betty z postele viděla, jak Brian objíždí na kombajnu pole s ječmenem, a podle všeho to v ní vyvolávalo nezměrné potěšení, přestože se její radost zároveň mísila s lítostí.

„On ví, co je tvrdá práce,“ prohlásila. „Když je potřeba zabrat, ani trochu se nešetří,“ dodala, jako by Brian žal oněch padesát akrů kosou, a neseděl v kabině s krabičkou cigaret, plechovkou koly a walkmanem, který mu do uší pouštěl písně Beatles z mládí.

Linda otevřela okno v obývacím pokoji prakticky dokořán. Za pár hodin pronikne do okna slunce. Upravila obálku na hromadě papírů a ohnula poodtržený roh chlopně tak, aby se otíral o skleněnou vázu. Poté však obálku opět odsunula. Stála v pokoji, dívala se na stůl, na papíry a na vázu. Tenčí listy se ve svěžím průvanu lehounce třepetaly. Z ložnice se ozýval Bettyin hlas — skrz zavřená okna volala na muže na kombajnu vzdáleného čtyři sta metrů od ní: „Haló, Briane, je všechno v pořádku, viď? Jen tak dál, hochu, to je ono, počasí ti přeje.“

Linda natáhla prst a lehce šťouchla do poodtrženého konce chlopně. Prakticky ho ani trochu neposunula. Rychle se otočila a vyšla z pokoje a z domku k autu.

Požár musel propuknout kolem čtvrté odpoledne, kdy bylo největší horko. Když Brian ve dvě hodiny dokosil pole, zastavil se na chvíli u matky. Díval se s ní na televizi a ona pak řekla, že chce spát. Lidé, kteří se v těchto věcech vyznají, uvedli, že Betty velmi pravděpodobně zemřela na zadušení, aniž se vůbec stačila probudit. Právě proto nepřivolala telefonem pomoc, přestože měla aparát přímo vedle postele.

Hasiče přivolal stavitel projíždějící po okolní cestě ke stodole, kterou jeho firma přestavovala. Nakonec přijeli dobrovolníci, jejichž stanice se nacházela osm kilometrů od domku, a k místu požáru dorazili až po dvaceti minutách. V tu dobu už byla Betty mrtvá a polovina domku zničená. Lindu nikdo neinformoval, protože nebyl čas, takže když za Betty v pět hodin odpoledne dorazila, bylo už po všem. Brian a hasiči postávali kolem a šťourali holemi do vlhkého černého popela, zatímco Andrew s Gemmou seděli za brankou v Brianově stejšnu a chroupali bramborové lupínky.

Závěť přinesla jisté překvapení. Betty v domku žila dvanáct let bez pračky, mrazničky a i její televizor měl Brian pouze pronajatý. Postel, v níž spala, byla svatebním ložem z roku 1939, v domku se nemalovalo od doby, kdy se do něj nastěhovala, a kuchyň prodělala poslední rekonstrukci těsně po válce. Zato po sobě Betty zanechala ohromnou finanční částku. Linda tomu nemohla uvěřit. Třetina těchto peněz připadla Geoffovi, třetina Michaelovi a zbývající třetina spolu s domkem — či jeho zbytky — Brianovi.

Pojišťovna vše řádně vyplatila. Zjistit příčinu požáru se ukázalo jako nemožné. Bezpochyby to nějak souviselo s obrovským horkem, doškovou střechou a předpotopní elektroinstalací, která se neobnovovala šedesát či sedmdesát let. Linda samozřejmě věděla své, ale neřekla nic. Nikomu se nesvěřovala se svým úděsným vědomím, které ji uvnitř hlodalo, nedávalo jí spát a bralo jí chuť k jídlu.

Brian na pohřbu hlučně plakal. Přehnaný zármutek dávali koneckonců najevo všichni bratři a nikdo Brianovi neřekl, aby se sebral nebo byl trochu chlap — místo toho jej všichni chytali kolem ramen a říkali mu, že byl opravdu úžasným synem a nemá nejmenší důvod si něco vyčítat. Linda neplakala, ale krátce po pohřbu upadla do jakési černé deprese, z níž ji nic nemohlo vytáhnout: ani prášky na uklidnění od lékaře, ani Brianův příslib fešácké dovolené — třeba i v zahraničí, bude-li chtít —, ani lidé, kteří ji utěšovali, že Betty necítila žádnou bolest, nýbrž jednoduše skonala v zadýmeném spánku.

Žádost o stavbu nového domu na místě někdejšího Bettyina domku přijal stavební úřad příznivě a povolení udělil. Proč by v novém domě nemohli s Lindou a dětmi bydlet? argumentoval Brian. Jejich zemědělská usedlost byla stará, nevyhovující a těžko se v ní udržoval pořádek, ale zároveň to bylo ideální místo, kam by mohli na víkend jezdit lidé z Londýna. Co kdybychom se přestěhovali, navrhoval Brian, co kdybychom si pořídili moderní dům se vším, co si budeš přát: třeba se dvěma koupelnami, prádelnou a prosklenou verandou? Zařídíš si ho, jak si budeš přát, a s penězi si nebudeš lámat hlavu, pokračoval Brian, neboť se silně strachoval o manželku, jež byla vždy velmi praktická, zdatná, ale i bezstarostná a přístupná, zatímco nyní se z ní stala zbědovaná zamlklá žena.

Linda se však odmítala přestěhovat. Nepřála si nový dům a především si ho nepřála na místě původního domku. Nechtěla dovolenou ani peníze na nákup oblečení. Odmítala se byť jen dotknout Bettyiných peněz. Deprese ji přinutila odejít z práce, ale přestože byla celý den doma a nemusela se každé ráno a každý večer starat o starou ženu, nedělala v domě nic a Brian nakonec musel sehnat paní na úklid. Kdyby Brian skutečně chtěl, mohl postavit nový dům a starý prodat, ale Linda by se těch peněz ani nedotkla a nikdo by ji k tomu nepřiměl.

„Musela mít mámu raději, než jsem si myslel,“ svěřil se Brian bratrovi Michaelovi. „Vždycky své city dobře skrývala, ale tohle je jediné vysvětlení. Máma pro ni musela znamenat víc, než jsem kdy tušil.“

„Anebo jsou to výčitky svědomí,“ prohlásil Michael, jehož snoubenka měla sestru, jež byla provdána za muže, jehož bratr byl psychoterapeut.

„Výčitky? To si děláš legraci. Z čeho by měla mít výčitky? Ani kdyby byla mámina dcera, nemohla by pro ni udělat víc.“

„Jasně, jenže když někdo umře, lidi mívají výčitky jen tak bezdůvodně, to je dobře známý fakt.“

„Vážně? Opravdu je to tak, doktore? Tak já ti něco povím. Jestli má mít někdo výčitky svědomí, tak jsem to já. Nikdy jsem se s tím nikomu nesvěřil. Vlastně jsem ani nemohl, jasný? Nemohl jsem, protože jsem chtěl, aby nám vyplatili tu pojistku, ale faktem je, že jsem ten požár způsobil já.“

„Co že jsi?“

„Byla to nešťastná náhoda. Neudělal jsem to schválně. No tak, za co mě máš, můj vlastní bratr? A taky ti povím, že z toho žádné výčitky nemám — necítím ani špetku viny, protože takové nešťastné náhody se prostě stávají a člověk s tím nic nenadělá. Když jsem šel ten den odpoledne navštívit mámu, nechal jsem na okraji prádelníku hořící cigaretu. Víš, jak si je člověk vždycky odkládá, že zapálená špička trčí ven. Linda totiž odnesla ten zatracený popelník — nejspíš ho myla nebo něco takového. Když jsem viděl, že máma spí, prostě jsem se tiše vyšoural z domu. Vyšoural jsem se a nechal to podělané retko hořet. Ani jsem se neohlídnul.“

„A kdy sis to uvědomil?“ zeptal se užaslý Michael přidušeným hlasem.

„Sotva jsem uviděl dým a potom ty hasiče. Jenže to už bylo pozdě, že jo? Prostě jsem se odtamtud odšoural a ani se neohlídnul.“

*

UTAJENÝ DŮKAZ (1998)

Lisa Scottolineová

Někteří recenzenti si povšimli, že Lisa Scottolineová vrátila do detektivního žánru typ ženské protagonistky, jež ze všeho nejvíce připomíná Jean Arthurovou — bystrou, půvabnou a velmi sardonickou hrdinku jako vystřiženou z nejpovedenějších ztřeštěných milostných příběhů současného Hollywoodu. Mezi hrdinkami Lisy Scottolineové a postavami Jean Arthurové však existuje nejméně jedna další podobnost. Pod humorem tepajícím na povrchu totiž u obou kolotají spodní proudy velmi skutečných citů. A aniž by se scottolineovské i arthurovské hrdinky uchylovaly k sentimentalitě, daří se jim obohacovat místy jalovou dějovou linku o ryzí emoční náboj. Což není nic snadného. Scottolineová zkrátka propůjčuje detektivkám z právního prostředí všechen svůj šarm i talent.

Bylo téměř sedm hodin ráno a asistent okresního státního zástupce Tom Moran měl před soudním jednáním notné zpoždění. Vražedně rychle se oholil, vklouzl do kalhot a nasoukal se do proužkovaného saka, přičemž si v nekonečné smyčce opakoval dnešní křížový výslech. Pokud se mu dnes nepodaří toho svědka zlomit, bezpochyby prohraje. Obul si polobotky a s kravatou vlající za zády vyrazil sprintem dolů.

V přízemí ztěžka dopadl na zem a v běhu popadl z podlahy kufřík, jako by to byl štafetový kolík v posledním kole. V předávce se zdokonalil na soukromé střední škole St. Joe’s a dodnes se mu v uších ozývalo burácení davu, jenž ho popoháněl k cílové pásce. UááááAá! Posléze si však Tom uvědomil, že to není povzbuzování, nýbrž jedno z dvojčat plačící v kuchyni. Ve třech měsících věku plakala dvojčata opravdu hodně. Gastrický reflux, říkala tomu Marie, ale Tom měl dojem, že tato dvě slova by se nikdy neměla vyskytovat pospolu.

Zastavil se s rukou na mosazné klice vchodových dveří. Pláč z kuchyně nabíral na intenzitě. Pohlédl na hodinky. 7:12. Převalila se přes něj tsunami výčitek svědomí. Celý večer pracoval v kanceláři, zatímco Marie byla s dvojčaty sama doma. Nemohl odejít, aniž by se na ni alespoň nepodíval. Položil kufřík a tryskem vyrazil do kuchyně, kde ztuhl nevěřícným úžasem. Marie spala vstoje a ve svěšených rukou kolébala plačící novorozeně. „Vzbuď se, miláčku!“ vykřikl Tom.

Mariina víčka se třepetavě otevřela. „Máte je i v bledě modrém?“ dotázala se otupěle.

„Marie, probuď se, probuď se.“ Tom vyrazil přes místnost a popadl naříkající dítě. Byla to Ashley, jeho oblíbené dvojče, přestože ho Marie nechala odpřisáhnout, že žádného oblíbence mít nebude. „Usnula jsi.“

„Ne, já jsem nakupovala,“ odpověděla Marie a opřela se o kuchyňskou linku. Kolem modrých očí se jí rýsovaly temné stíny a světlé vlasy měla rozcuchané. Zatím po dvojčatech nezhubla a momentálně měla na sobě tričko s Eagles a žinylkový župan připomínající stan. Rozhodně nevypadala jako dívka, kterou si bral, ale Tom byl příliš citlivý, než aby to očekával. Nicméně by bylo příjemné mít zase někdy sex.

„Posaď se, vypadáš vyčerpaně,“ řekl. „Spalas vůbec v noci?“

„Jo, to je dobrý. Opravdu mi nic není. Trochu jsem se vyspala. Vážně.“ Marie se zhroutila na židli a narazila přitom do kuchyňského stolu. Na jeho borovém povrchu se roztančily růžové dudlíky a prázdná plastová láhev se skutálela na podlahu. Uprostřed stolu stála jako nějaká květinová ozdoba kostkovaná dětská židlička, v níž i přes okolní bengál podřimovalo druhé dvojče, Brittany. Marie si prohrábla vlasy. „Ashleyino nachlazení se zhoršilo, kašle a sípe. Včera v noci jsem jí třikrát nasadila rozprašovač.“

„Co to je rozprašovač?“

„Tamhleta věcička.“ Marie mávla rukou na šedivý přístroj na lince. Ze stroje se hadovitě vinula čirá plastová trubice, na jejímž konci byl upevněn malý plastový pohárek připomínající kyslíkovou masku pro panenky. „Včera mi ho dal pediatr, ale vůbec to nepomohlo. Musím ji k němu zase odvézt, jenže zítra — vlastně dneska — bude v ordinaci v Cherry Hill.“

„V Cherry Hill?“ Tom se za ženu cítil příšerně. „Jak odvezeš dvě děti do Cherry Hill? Jsi úplně zmlácená.“

„Nějak to udělám, musím. S Ashley to není žádný velký problém, pokud seženu někoho, kdo pohlídá Brittany.“

„A co tvoje máma? Ta pomoct nemůže?“

„V úterý? Když má golf?“

Tom se kousl do jazyka. Jeho protivná tchyně, svatá Tereza věčné cigarety. „A co tvoje sestra?“ i „Ta je mimo město.“

„Už zase?“ Jeho švagrová byla nablízku pouze ve chvíli, kdy si půjčovala peníze. Zatraceně. Pochoval Ashley a ucukl před jejím rámusem. Dítě křičelo tak hlasitě, že se ani neslyšel přemýšlet. „Mrzí mě, že ti nemůžu pomoct,“ řekl a Marie k němu zničehonic vzhlédla s očima plnýma zbožňujícího obdivu. Takhle se na něj dívala kdysi. Když ještě mívali sex.

„Vážně můžeš?“ zeptala se s ulehčeným úsměvem. „Vždyť máš ten soud.“

„Cože?“ zeptal se Tom zmateně. Ashley ječela na plný plyn a on se v duchu stále nemohl odtrhnout od vzpomínek na sex.

„Tome, jak si můžeš vzít Brittany, když máš ten soud?“

„Koho si můžu vzít?“

„Brittany.“ Marie mu stále věnovala zamilovaný pohled a Tom ztěžka polkl. „Já si mám vzít Brittany?“

„Myslela jsem, žes to tak říkal.“ Mariin zamilovaný obličej zmizel jako odhozená maska. „Že si dneska vezmeš Brittany, abych mohla odvézt Ashley k pediatrovi. Neříkals to snad tak?“

Cože? Zbláznila se? „Jo. Přesně tak. Jasně.“ Jak ji mohl Tom odmítnout? Vlastně ani neměl čas o tom všem přemýšlet. Však on už něco vymyslí. Na státním zastupitelství pracuje přes třicet čtyři tisíce tři sta sekretářek. Některá z nich přece musí mít laktaci.

„Je to od tebe strašně hezké, Tome. Já už jsem s nápady v koncích. Určitě to zvládneš?“

„Žádný strach. To není problém. Nic není problém.“ Tom cítil v břiše nevolnost. Nechtěl ani pomyslet, o kolik času prodlouží novorozenec jeho cestu do města. Vždyť jen samotné připoutání do dětské sedačky zabralo mnohdy celou hodinu.

„Ale ty máš dneska ten velký případ, ne?“

„S tím si nelam hlavu a postarej se o Ashley. Mám zpoždění. Musím už letět,“ řekl Tom, složil Ashley Marii do klína a vyhákl Brittany z dětské stoličky. Hlava jí spadla na stranu a její nožičky v protiskluzových růžových dupačkách zůstaly ochable viset. Tom vzal dítě do náručí a políbil manželku na tvář. „No nejsem já hrdina?“

„Vezmi si jedno balení plenek.“

„Hrdinové plenky nepotřebují,“ prohlásil Tom a spěšně vyrazil z kuchyně, přičemž si dával pozor, aby mu Brittany nepocintala oblek.

„Vem si moje auto!“ volala za ním Marie. „Klíče jsou na stole v hale!“

„Jasně!“ odpověděl Tom a pelášil do haly, kde se rychle sklonil pro kufřík a manželčiny klíče. Tryskem vyrazil ze dveří do ranního slunce a držel se přitom v lehce křečovité poloze, aby Brittanyina hlava příliš neposkakovala sem a tam. Naštěstí bylo dnes teplé jarní ráno, takže Brittany mohla zůstat v tradiční dětské uniformě v podobě růžových dupaček.

Tom utíkal přes trávník k obřímu Mariinu fordu Expedition, což byl jediný automobil větší než jejich domov, se zacvrlikáním ho na dálku odemkl a hodil dovnitř kufřík. Sundal si dítě z ramenou, posadil je do sedačky na sedadle spolujezdce a otočil proti směru jízdy. Brittanyina hlava lehce poskakovala, ale nakonec malá neotevřela oči ani během zoufalé Tomovy manipulace s pletenými popruhy, jež se mu nakonec podařilo zauzlovat. Na serepetičky neměl Tom čas.

Nasedl vedle dítěte, nastartoval motor a s rukou na Brittanyině bříšku vyrazil z příjezdové cesty. Dceřin mrňavý hrudníček se s uspokojivou pravidelností vzdouval a opět klesal a z růžových dupaček vyzařovalo teplo a hebkost. Její tělíčko kolem sebe šířilo mléčně sladkou vůni. Spala, inu, jako dítě.

Tom se usmál. Tohle bude úplná hračka.

„UÁAAAAÁAÁÁÁÁÁÁ!“ zakvílela Brittany a důkladně otřesený Tom Moran smykem zastavil u cedule ZÁKAZ PARKOVÁNÍ, ODTAHOVÁ ZÓNA před budovou státního zastupitelství. „UÁAAÁÁÁÁ!“ Nárazové zvukové vlny zaplňovaly celý vnitřek fordu a odrážely se od čelního skla a stěn. Tom měl pocit, že mu prasknou bubínky.

„Pššt, malá, neplakej, pššt,“ konejšil dítě a bojoval s uzlem na dětské sedačce. Prsty se mu třásly. V lebce mu bušilo. Mozek ho trýznivě bolel. „To je dobrý, jenom klid, buď už, prosím tě, zticha.“ Tom se sice neslyšel mluvit, ale ve zpětném zrcátku se utvrdil, že se mu skutečně pohybují rty.

„UÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!“ plakala Brittany a tiskla víčka pevně k sobě. Její obličej nebezpečně zčervenal a její ústa se proměnila ve vlhkou trumpetu, jež hulákala jako Gabrielova polnice.

Tomovi vyrazil na těle pot. Pohlédl na digitální hodiny na palubní desce. 8:21. V devět hodin musí být u soudu. Zároveň však nemohl přivést Brittany do kanceláře v hysterickém stavu. Neměl čas čekat. Co by teď udělal právník?

„UÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!“

Tom se zběsile rozhlížel po celém autě. Není tu něco, co by ji mohlo zabavit? Dětské hračky, plastová poutka, vrzající věci? Tom se díval úplně všude a zacpával si přitom uši. Nic. Sakra! Ta Marie je teda fakt skvělá. Konečně dopadl jeho pohled na zapalování. Klíče! Dvojčata milovala dětské klíče na hraní od Fisher-Price. Vytáhl klíče ze zapalování a zacinkal jimi před Brittany jako rolničkami. „Klíčky! Klíčky, Brittany!“ blekotal.

„UÁÁÁ!“ pokračovalo dítě v pláči a Tom zacinkal ještě silněji.

„Klíčky! Koukej, Brittany! Klíčky! Ty máš přece klíčky ráda! A tyhle jsou opravdové! Tamty jsou jenom hračky.“

„Uááá!“ plakala Brittany, ale už v tom nebylo to srdce. Sledovala klíče a v očích se jí leskly nevyplakané slzy.

„Podívej! Opravdické klíče! Omezená série! Objednejte ihned!“ Tom třásl svazkem klíčů na všechny strany a Brittany po nich konečně vyjela ručičkou jako kotě. „Ano!“ vykřikl Tom a podal jí novou hračku. Brittanyin spodní ret se zkřivil ve snaze zmocnit se klíčů a její oči šilhaly soustředěním. Tom dceři provlékl prst kroužkem, aby si mohla klíče podržet, a její pláč ustal stejně náhle jako začal. „Děkuji, Ježíši,“ utrousil Tom.

Vytáhl Brittany ze sedačky, sebral kufřík a vyskočil z auta. Ani se neobtěžoval vůz zamykat, protože nechtěl riskovat odebrání klíčů Brittany. Ať si ho chmatáci ukradou, ať si ho poldové odtáhnou. On má jen jedny ruce. Protáhl se s dítětem v náručí lítacími dveřmi a bezvadná recepční Luz Diazová ho uvítala způsobem, ve který hluboce doufal.

„Dítě! Tys přivezl jedno z dvojčat!“ zapištěla a její namalované rty se rozevřely nadšením. Luz měla černou hřívu kudrnatých vlasů a tělo, jež nikdy nepovilo dítě, což byl bezpochyby pravý důvod její výskavé reakce při pohledu na Brittany.

„Luz, tohle je Brittany! Seznamte se!“ Tom se vyřítil skrz přeplněnou čekárnu a vrazil Brittany do náručí polekané Luz. Majetkové právo tvoří devět desetin veškerého práva.

„Óóó, ta je hezká, moc hezká.“ Luz se usmívala na růžový uzlíček, ale pak jí poklesla čelist. „Tome, ona pojídá klíče od auta.“

„Klíče oď auta ona miluje.“ Tom se ohlédl na velké hodiny na stěně. Jejich ručička právě přeskočila na 8:29. „Jejích klíčů od auta se ani nedotýkej.“

„Ale ona je má v puse,“ prohlásila zděšená Luz a Tom sklopil oči. Brittany cumlala klíče od zapalování. No a co? Když byla malý on, jedl žížaly.

„Poslyš, Luz, musíš mi pomoct. Já jdu dneska k soudu a potřebuju, aby sis vzala Brittany, jenom na dnešek.“

„Cože?“ Luz pohlédla na Torna, jako by se zbláznil. „Vždyť sloužím na hlavní recepci. To přece nemůžu.“

„Tak ji dej někomu, kdo může.“

„Komu?“

„Někomu, komu věříš. Některé ze sekretářek. Hlavně ne Janine.“ O Janine věděl Tom všechno. V zásuvce si schovávala sexuální pomůcky.

„To nemůžu.“ Luz vmáčkla Brittany zpátky Tomovi. „Já tuhle práci potřebuju. Požádej některou z holek nahoře na vašem oddělení.“

„No dobrá, dobrá, tak jo. Přesto díky.“ Převzal Brittany a vyrazil chodbou na oddělení, přičemž se prohnal kolem kolegů, kteří mířili opačným směrem. K soudu. A bez dětí.

„Morane, ty nemáš dneska ten proces s Ranellem?“ zeptal se Stan Kullman, když kolem něj procházel se dvěma aktovkami na spisy.

„Já zvládám všecko,“ křikl na něj Tom a zamířil ke schodišti. Čas mu rychle vyprchával. Možná by mu mohla pomoct některá z holek na oddělení velkých případů. Jeho sekretářka měla tento týden dovolenou, protože měl být u soudu. Vyběhl schody po dvou a přidržoval přitom Brittanyinu hlavičku. Dvojče už zase začínalo kňourat. Cinkání totiž ustalo. Bůh ví, kde teď ty klíče od auta jsou.

Dorazil do prvního patra a prosvištěl kolem stolů sekretářek, které byly prázdné. Všichni seděli v kuchyňce, kde by teď trávil čas i on, kdyby nemusel vyhrát jeden soud s vrahem a postarat se o jedno dítě. Ostře zabočil doleva do malé místnůstky provoněné kávou a parfémy. „Je to holčička!“ oznámil skupině dam, jež se shromáždily kolem Brittany a cukrovaly na ni.

„Ta je tak malinká!“ řekla Ráchel.

„Ta je tak roztomilá!“ řekla Sandy.

„Ta je tak hodná!“ řekla Franca.

„Je to nejlepší dítko na světě,“ přisadil si Tom a usmál se. „Je malá, roztomilá a sladká. Hodně spí. A zbožňuje klíče. Mohla by mi ji dneska některá z vás pohlídat?“

Sekretářky se na Torna zadívaly, jako by se pomátl. „Tome, my tady pracujeme,“ prohlásila Ráchel. Byla to starší žena a její tón byl laskavý, ale rezolutní. „Nemůžeme prostě jen tak všeho nechat a celý den se starat o dítě.“

„Třeba byste se mohly střídat, řekněme po hodině. Zaplatím vám, přísahám. Zaplatím vám cokoliv. Každé z vás. Přesčas.“

Ráchel zavrtěla prošedivělou hlavou. „Vždyť je to novorozeně, Tome. Potřebuje maximální pozornost. Nemůžu psát a mít ji přitom na klíně, pochop.“ Sandy, Franca a Judy za ní souhlasně přikyvovaly. Tom propadl panice. Všechny se obrátily proti němu.

„Jenže tohle je mimořádná situace. Potřebuju pomoc a ona nedělá žádné potíže. Celou dobu spí. Teda. zkrátka hodně spí.“

„Můj šéf tu není,“ zaštěbetal zezadu hlas a Tomovo srdce poskočilo nadějí.

„Kdo to řekl?“ zeptal se a postavil se na špičky. Dav se rozestoupil a odkryl černé kožené minišaty a jehlové podpatky. Janine. Naše Dáma s pouty. Tomovi vyschlo v ústech. Přesunul pohled od černé kůže k růžovým dupačkám. „Eh, ne, díky, možná to nějak zvládnu sám,“ vykoktal a prchl z kuchyňky.

Když sbíhal ze schodů, začala Brittany kňourat a jeho mozek se dal do horečné činnosti. Hodiny na stěně se v úprku proměnily v pouhou rozmazanou šmouhu. 8:42. Tom Moran musel rychle něco vymyslet. Vřítil se do své kanceláře, zabouchl dveře patou, odhodil kufřík na podlahu a položil Brittany na měkkou hromadu korespondence, když vtom to ucítil. Kojenecká šiška. Žádný div, že Brittany takhle vyváděla — byla až po kolena v novinkách. Takže teď už ví, jaké to je být asistentem okresního státního zástupce.

Rozepnul jí dupačky, vytáhl z nich nožky a odbalil plenku. Zápach byl těžké ublížení na zdraví a pohled na plenku krutý a neobvyklý. Brittany rozhodně potřebovala novou plenku a nové dupačky. Tom se natáhl po balení plenek, ale nikde žádné nebylo. „Bůh mi pomáhej,“ zamumlal, jenže teď neměl čas přemýšlet, nýbrž pouze reagovat.

Sebral mazlavou plenku a dupačky, vytrhl několik papírů z bloku, aby dítko otřel, zmuchlal celý fujtajbl do basketbalového míče a odhodil ho do odpadkového koše. Brittany, hladká jako andělíček, zakopala nožičkama a okamžitě se uklidnila, což ji v Tomových očích téměř učinilo novým oblíbeným dvojčetem.

Jenže teď byla nahá. Jak mohl Tom někomu podstrčit nahé dítě, nadto ještě stále poněkud lepkavé? Potřeboval plenu. Bude muset nějakou vyrobit. Tak do toho! Sebral návrh na vyloučení veřejnosti z procesu, který mu stejně k ničemu nebyl, a natrhal z něj čtyři podélné proužky. Popadl jeden z nich a strčil ho dceři mezi nohy jako bederní roucho. „Tomuhle se říká tanga, viď?“ řekl Brittany, která se usmála, přestože to slyšela.

Ovšem jak udržet plenku na místě? Gumička na to byla příliš malá. Heuréka! Tom popadl roli lepicí pásky, odtrhl z ní téměř nekonečný kus a nalepil ho Brittany kolem pasu. Dvojče celou dobu radostně kopalo nožičkami, ale pak se viditelně zachvělo. „Je ti zima?“ zeptal se Tom a zamračil se. Na nohy neměl dceři co dát.

Zul si boty, strhal ze sebe černé ponožky, jednu navlékl Brittany na levou nohu a druhou na pravou. Nato je přicvakl k proužku papíru a podíval se na hodiny na stole. 8:47. Soudní budova byla vzdálená patnáct minut cesty. Tom se vydatně potil, zatímco Brittany se bezstarostně svíjela na korespondenci, až jí papírová plena praskla. Zachmuřila drobnou tvářičku a otevřela a zavřela ústa jako sousedovic štěně. Ajajaj. Tom věděl, co to znamená. Má hlad.

Zatraceně. V některých věcech se nedalo improvizovat. Například v kojení, které mohlo zhatit veškeré Tomovo úsilí. Tom se na chvíli zamyslel. Na pevnou stravu byla Brittany ještě moc malá. A jedinou tekutou stravu po ruce představovalo presso. Což k ničemu nebylo. Čím ji Marie krmila, když zrovna neměla mléko? Čajem. Tom pil čaj docela hodně, takže ho měl v kanceláři spousty.

Tryskem se přesunul za stůl, naprskal trochu vody z plastové nádržky do pěnového kelímku a hodil dovnitř ponorný vařič a pytlík liptonu. Boty si znovu obul ve chvíli, kdy se minutová ručička přehoupla na minutu po deváté. Honem. Vyzkoušel prstem vodu v kelímku. Ani moc horká, ani moc studená. Výborně! Takže už umí i vařit!

Vytáhl z kelímku vařič a čajový sáček a pelášil s nápojem zpět k Brittany, jejíž našpulené rty vydávaly savé zvuky. Přitáhl si ji a zvedl kelímek, ale pak se přihlouple zarazil v polovině cesty. Nač to jen myslím? Už přece krmil dvojčata dostkrát na to, aby věděl, že z kelímku zatím nepijí. Hmm. Další překážka, ovšem Tom byl za své éry parádním překážkovým běžcem.

„Mám to!“ zvolal, popadl ze stolu hnědou slámku, otřel ji do kalhot a ponořil do čaje. Poté čekal s prstem nad horním koncem slámky tak dlouho, až se naplnila, načež ji ucpal a přenesl nad Brittany, kterou držel v podpažní jamce druhé ruky.

„Šup tam s ním, zlatíčko,“ řekl. Zvedl prst z otvoru slámky a vypustil její obsah dvojčeti do úst. Brittanyina tvář se téměř vzápětí zkroutila a chvíli se zdálo, že se dívka rozpláče. Pak se ovšem její rty přisály na slámku stejně spolehlivě jako na prsní bradavku.

„Hodná holčička,“ rozplýval se Tom, nabral do slámky další doušek a nechal ho odkapat do dceřiných úst. Brittany znovu začala dychtivě sát. Když si dopomáhala k čaji potřetí, zazvonil v kanceláři telefon. Tom ho nechal vyzvánět, ale pak si to rozmyslel. Třeba je to některá ze sekretářek, která lituje svého profesionalistického přístupu. Stiskl tlačítko pro hlasitý odposlech.

„Morane, jste tam?“ zahřímal v kanceláři silný mužský hlas. Tom vyskočil a polil čajem Brittanyina tanga. Na telefonu byl sám okresní státní zástupce Bili Masterson. Ježíšmarjájosef. Tom by okamžitě padl na kolena, ale měl v náručí nenakrmené dítě. „Morane, jste tam?“ věštil síru Masterson.

„Ano, páně. Totiž pane.“

„Vy jste tam, Morane? Vy jste ve své kanceláři?“ „Jsem, pane.“

„A co tam, ksakru, děláte? Tam nemáte co pohledávat. Máte být u soudu. Tak vy jste ve své kanceláři? Co to, kurva, znamená, Morane?“

„Já, eh, musel jsem si dojít pro nějaké podklady.“ „To mě nezajímá. Myslíte, že mě to zajímá? Já to nechápu. Vy ten případ vedete, a přitom jste v kanceláři. K tomu soudu jsem přišel dokonce i já. A vy ne?“

Suché polknutí. „Vy jste u toho soudu taky, pane?“ „Jsem, na rozdíl od vás. Já jsem u soudu, a vy jste u sebe v kanceláři. Proč se to vždycky stane vám, Morane?“ „Už vyrážím, pane.“

„Co, ksakru, děláte ve své kanceláři? Máte být u soudu, ne u sebe v kanceláři. Já ten případ nevedu, a přitom u soudu jsem. Vy ten případ vedete, a přitom jste v kanceláři. Tohle nechápu, vy ano? Morane? Proč?“

„Hned jsem tam, pane. Už jsem na cestě.“

„Co to, kurva, znamená, Morane?“ zeptal se Masterson a zavěsil, aniž by myšlenku dále rozvedl.

Zpanikařený Tom stiskl tlačítko OFF. Takže Masterson bude dneska ten proces sledovat. Doprdele práce. Tom musel k soudu. Okamžitě. Bezmocně pohlédl na Brittany uvelebenou v jesličkách z korespondence a oděnou ve dvou černých ponožkách a rozpadajících se papírových tangách. Tady ji nemůže nechat. Ale stejně tak ji nemůže nikomu podstrčit. Je její otec. Brittany mezitím spokojeně drmolila — žaludek měla načas plný. Zbývala jediná možnost.

Do vestibulu vstoupil Tom s kufříkem v jedné ruce a velkou černou aktovkou na spisy ve druhé. Tašky advokátů byly stejně tlusté jako vzorkovníky podomních prodejců, což ostatně nebylo až tak kulhající srovnání. Tomova taška vystlaná natrhanými papíry navíc sloužila jako postačující postýlka pro Brittany, která si právě tiše hověla na jejím plochém dně. Bedlivý pozorovatel by si zřejmě všiml dírek vyražených do horní strany tašky, ale žádný z lidí usazených v čekárně naštěstí nebyl bedlivým pozorovatelem. Navíc to byli vesměs svědci obžaloby. Viděli to, co se jim řeklo.

„Tome, kde je to dítě?“ zeptala se Luz, když kolem ní Tom procházel.

„Všechno už je vyřízeno,“ odvětil. Prohnal se lítacími dveřmi a došlápl na chodník právě ve chvíli, kdy viděl, jak je Mariin ford Expedition odtahován za plného provozu na ulici. Zavřel oči k modlitbě, ale pak odhodlaně zvedl ramena. Stejně ztratil klíče od auta. Přivolá si taxíka.

„Hej!“ křikl a žlutý vůz zamířil k obrubníku. Tom a jeho tašky nastoupily do auta. „K okresnímu soudu,“ poručil a zavřel dveře.

„Uííí,“ ozvalo se z advokátské tašky.

„Co to bylo?“ dotázal se taxikář. Byl to drobný postarší muž se strništěm na bradě a špinavou kšiltovkou s logem Filadelfie 76ers naraženou nízko do čela.

„Nic.“

„Já něco slyšel. Znělo to jako zakvičení.“

„Vržou mi boty, mám je nové,“ odbyl ho Tom, ale věděl, že se to stane znovu. Brittany nikdy nemůže vydržet celý den v tašce na spisy. Tom však již byl ostříleným otcem. Věděl, co dělat. „Zastavte tamhle u té prodejny a počkejte na mě,“ řekl, ukázal na prodejnu a taxík mu přistavil u obrubníku.

Tom vyskočil s taškou na spisy z vozu a uháněl do prodejny. Cestou mrkl na hodinky. 9;11. Kde je ta zatracená ulička? nutil se k přemýšlení. Prodejna patřila velkému obchodnímu řetězci, takže by měla být zařízena stejně jako ostatní. Nakonec vběhl do uličky 4D, popadl z regálu balíček a šinul si to k pokladně, kde vytasil desetidolarovou bankovku. „Drobné si nechte.“

„Uííí,“ řekla taška. A oba prchli z prodejny.

Tom nasedl do taxíku, položil tašku na podlahu, odklápí mosazné zámky a vytáhl ze dna Brittany.

Ta se po vynoření začala svíjet a vypadala, jako by měla koliku. Tom to stihl právě včas.

„Tak vaše boty, jo?“ neodpustil si taxikář.

„Vím, co si teď myslíte, ale je to všechno jinak.“

„To určitě.“

„Jeďte.“

Taxík se odlepil od obrubníku a Tom si položil Brittany na klín. Popadl tašku, hmátl dovnitř pro nákup, odtrhl celofán zuby a prostrčil prst tenkým lepenkovým víkem. DĚTSKÝ TYLENOL, stálo na pastelově růžovém balení, a pod tím nápis: „Kapky k vnitřnímu užití“.

Tom odtrhl zuby z lahvičky pečeť a poté učinil totéž s drobným plastovým kapátkem. Jedna dávka tylenolu mu zajistí tři hodiny dřímajícího dítěte. Cítil sice jisté hryzání svědomí, ale tohle byla naprostá nutnost. Brittany to rozhodně neublíží, pouze bude spát. Jedna dávka teď, jedna při obědě a Brittany se probudí až ve chvíli, kdy se porota vytasí s verdiktem „vinen“.

„Kde jste tu holku sebral?“ zeptal se řidič a vrhl do zpětného zrcátka obezřetné oko. „Je moje.“

„Tak proč ji máte v té aktovce?“ „Do toho vám nic není.“

„To neznamená, že si s ní můžete dělat, co chcete, kámo.“ „O tom si můžem popovídat, až budete mít dvojčata, profesore.“ Tom sebral kapátko, smočil ho v lahvičce a nabral do něj dávku svítivě růžového uspávacího přípravku. Na rysce kapátka stálo 0.8 mililitrů, ale Tom neměl tušení, kolik mililitr je. Pouze věděl, že zhruba tolik dávala dcerkám Marie.

„Co je vlastně s tou holkou, je nemocná?“ zeptal se taxikář. „Ne, jen se jí chce spát.“ „Ale nevypadá ospale.“

„Jenže zkrátka je,“ odsekl Tom v sebeobraně a vyprázdnil z kapátka sirup s třešňovou příchutí do Brittanyiny pusy. Holčička ho spolkla a zatvářila se spokojeně. „Hodná holka,“ pochválil ji Tom. To je dítě! Rychle ji políbil na dobrou noc a vložil ji zpět do tašky právě ve chvíli, kdy taxík zastavoval před budovou okresního soudu. Tom vylovil z kapsy deset dolarů a podal je řidiči. „Drobné si nechte,“ řekl, ale taxikář se otočil a zaškaredil se na něj.

„Na těch penězích je krev,“ procedil skrz zuby, a tak Tom hodil bankovku na sedadlo spolujezdce, vyskočil s oběma taškami z auta a zabouchl za sebou dveře.

Chodník před soudní budovou přetékal policisty v modrých uniformách, kteří klábosili, kouřili a čekali na svědeckou výpověď. Za normálních okolností se Tom mezi nimi cítil vítán, ale dnes, kdy se prakticky ocitl v roli prznitele dětí, to bylo něco jiného. Jeden z policistů na něj mávl, Tom mu odpověděl nervózním pokýváním hlavy a s živým zavazadlem v ruce se vypařil do útrob soudní budovy.

Vestibul byl přeplněný lidmi, kteří čekali ve frontě na průchod bezpečnostním rámem. Hodiny na stěně ukazovaly 9:14. Ach ne. Přijde pozdě. Co nejzdvořileji se začal prodírat davem. Jestli nehodí zadkem a tryskem nevyjede nahoru, budou ho popotahovat za pohrdání soudem. Dostane pokutu. A padáka.

Přidal do kroku a spěchal ke vstupu pro advokáty na protější straně bezpečnostní přepážky. Jako člen advokátní komory se mohl detektorům i ostraze vyhnout, což byl ostatně jediný způsob, jak do soudní síně propašovat vlastního potomka. Žádný bezpečnostní strážník nebyl na tuto eventualitu připraven, snad proto, že žádný advokát by nebyl tak pitomý, aby se o podobnou věc pokoušel. Přeceňovat advokáty však rozhodně nebylo moudré.

Konečně se ocitl na mramorové podlaze a zamířil k výtahům. Před moderními kovově lakovanými dveřmi se mačkala tlačenice paňáců v oblecích na tři knoflíky a jeden z nich do Torna vrazil. „Hej, dávej bacha,“ řekl Tom.

„On za to nemůže,“ řekl jakýsi advokát obhajoby a Tom se otočil, neboť se právě otevíraly dveře výtahu. Aby ochránil svůj drahocenný náklad, počkal Tom, až se do kabiny natlačí všichni ostatní, a teprve poté do ní nastoupil sám. Dveře se mu zavřely téměř u nosu, takže v jejich lesklé vnitřní straně nádherně viděl sebe sama. Vysoký vychrtly Ir s rozcuchanými tmavými vlasy a modrýma očima s provinilým výrazem hrdlořeza, v jedné ruce kufřík s podklady a ve druhé spisová taška s dítětem. Co jsem to jen za otce? Nacpat dítě do aktovky! Zdrogovat ho třešňovým sajrajtem! A vůbec, mít mezi dvojčaty oblíbence! Tom se měl mnoho co zpovídat.

Cink! řekl výtah a Tom vystoupil do ještě většího návalu. Druhé podlaží, případ Ranelle. Tom o něm až dosud přemýšlel jako o svém „dítěti“. Vnořil se do davu reportérů, advokátů, svědků a diváků, na které se v ranní loterii nedostalo sedadlo. Na konci téhle mačkanice stál Masterson — tyčil se nad davem jako basketbalové křídlo, kterým na střední škole biskupa Neumanna doopravdy býval.

Tomovi se zauzloval žaludek a na rukou mu vyrazil pot. Je konec: vyloučí ho z komory a jeho dítěti zůstane vzpomínka na pobyt v temnotě. A taky ztratil klíče od Mariina auta. Otřásl se a pak to ze sebe shodil.

„Chodit pozdě je teď v módě, co, Morane?“ zahudroval Masterson a jeho familiární tón prozrazoval, jak je ve skutečnosti nabroušený. Tom poprvé v životě pocítil za šéfovu falešnost vděk — přistoupil k němu tak nenuceně, jako by byli na koktejlovém večírku.

„Půjdeme?“ zeptal se se strojenou sebedůvěrou.

„Jistě,“ řekl okresní státní zástupce překvapeně a Tom se začal protahovat mezi lidmi do soudní síně 206, přičemž se vyhýbal reportérům a jejich otázkám. Nepatřil mezi lidi, kteří rádi dělají dojem na druhé, což mimo jiné znamenalo, že jako asistent státního zástupce nakonec stejně pohoří. Tom Moran byl jedním z těch, kteří se stali státními zástupci, protože chtěli konat dobro. Pár takových ještě zbylo. Na světě.

„Chcete divákům něco vzkázat, pane Morane?“ vyptávali se reportéři s připravenými zápisníky. „S čím dnes hodláte vystoupit, Tome?“ „Jaká je vaše strategie proti Kladivu, pane Morane?“ „Myslíte, že porota obžalovaného odsoudí?“

„Bez komentáře,“ odpověděl Tom a držel tašku na spisy blízko u těla. Nikdo z investigativních reportérů si zřejmě nevšiml průduchů v horní části tašky. Zjevně mezi nimi nebyl žádný Geraldo.

„Samozřejmě porotu přesvědčí, aby žalovaného odsoudila, přátelé,“ hřímal Masterson a rozpřahoval ruce směrem k rojícím se reportérům. „Jak můžete pochybovat o jednom z našich nejlepších a nejchytřejších lidí?“

Tom je nechal za zády a vstoupil do soudní síně, kde proces právě začínal.

Tom Moran nenáviděl každý sterilní centimetr čtvereční soudní síně 206, která vypadala úplně stejně jako všechny ostatní soudní síně v nové soudní budově. Byla úhledná, moderní a prostorná. Stěny pokrývala tlumeně šedá látka a stupínek, výběh pro porotu a lavice pro obecenstvo byly vyrobeny z lesklého růžového dřeva. Tom měl mnohem raději staré soudní síně v budově magistrátu, rozvrzané viktoriánské stavbě s umouněnými mosaznými nástěnnými svícny a zaprášenými radiátory, v nichž chrastilo. Tom měl rád, když se věci příliš neměnily. Litoval, že se už mše neslouží v latině.

Nešťastně se ošil na kluzké židličce za stolkem obžaloby. Taška na spisy stála na zemi vedle něj a on držel špičku boty starostlivě vedle konce s dceřinou hlavičkou. Byl rozhodnut, že se během křížového výslechu nebude příliš vzdalovat od stolu, i když tím svůj výstup zbaví veškeré teatrálnosti. Brittanyin malý mozek byl přednější. Tom znal své priority.

Během doby, kdy svědka vyslychala obhajoba, se pokusil trochu vzpamatovat. V dopoledním zmatku se mu jeho pečlivá včerejší příprava úplně vykouřila z hlavy a jeho poznámky teď navíc nedopatřením ležely v tašce na spisy pod Brittanyinou hlavičkou. Tom si povzdechl. Ještěže dvojče spí. Přinutil se zapomenout na Brittany a soustředit se na přímý výslech obhajoby.

„Přesně tak, dělám na částečný úvazek na střelnici,“ říkal právě svědek. Elwood Fahey alias „Elvis“ byl bezvýznamný šlachovitý trouba s koksově bílou pletí a uhlově černými vlasy. Měl na sobě černou větrovku s nápisem POUZE PRO ČLENY přes jednu kapsu. Tom přemýšlel, kterého klubu může být člověk jako Elvis členem, a zapsal si do paměti, aby tam nevstupoval.

„A co na té střelnici děláte, pane?“ dotázal se obhájce Dan Harrison. Byl to pěstěný čtyřicátník spíše menší postavy, ale šviháckého vzhledu, který mu propůjčoval béžový italský oblek bez rozparku, jehož sako dokonale sedělo v ramenou a jehož kalhoty sahaly do výše nártu. Obhájci drogových dealerů vždy chodili v italském. Bylo to takové POUZE PRO ČLENY, ale s diplomem. POUZE PRO ČLENY KOMORY.

„Na tý střelnici? Uklízím, rozdávám sluchátka, vypomáhám, takové věci.“

Harrison přikývl. „Takže máte stálé a výnosné zaměstnání, pane?“

„Jistě. Už tři roky. Třikrát do týdne. Úplně pravidelně.“

„A na té střelnici jste se seznámil i se zesnulým Guillermem Juarezem, je to tak?“

„Jo. Nějak jsem se s Chicken Billem skámošil.“

Harrison sebou škubl. „Pod přízviskem ,Chicken Bili’ máte na mysli zesnulého Guillerma Juareze?“

„Jo. Guillermo je ten ze- zes- zkrátka ten nebožtík,“ odpověděl Elvis a rozesmál se hlubokým hrdelním ha ha ha.

Porotcům to zas tak zábavné nepřišlo, přestože ani jejich srdce pro zesnulého neplakala. Svědomitá porota čítající devět žen a tři muže si již vyslechla svědectví, podle něhož Chicken Bili působil jako dealer cracku. Jeho skon rozhodně nikdo neoplakával a ze všech nejméně sám obžalovaný James Ranelle, který jen tiše seděl a poslouchal. Sladkou tvářičku měl posetou pihami a jeho nakrátko ostříhané vlasy měly barvu opečených bramborových hranolků. Vypadal spíš jako ministrant než jako drogový dealer, ale Tom se nenechal ošálit. Byl lepším katolíkem než většina lidí.

„Takže, pane,“ pokračoval Harrison, „mohl byste teď porotě vlastními slovy popsat, co se stalo s Chicken Billem v noci z dvanáctého srpna přibližně v jedenáct hodin večer?“

„No,“ začal Elvis a chopil se mikrofonu jako jeho jmenovec. Celý život se potácel z vězení do vězení a jeho četná vystoupení u soudu notně rozvinula jeho bavičské schopnosti. „Zaslechl jsem dole výstřel, probudil jsem se a seběhl ze schodů.“

„Kde jste v té době byl, pane?“

„Spal jsem v ložnici. Slyšel jsem ten kravál, seběhl jsem dolů a tam Se strhlo peklo. Všechno bylo strašně jasné. Všude byly velké plameny. Viděl jsem dým. Cítil jsem benzin. Všecko bylo oranžové a fakt horké. Hned jsem poznal, že je to požár.“

Tom si zapsal poznámku. Takže klub géniů.

„A co dělali ostatní obyvatelé domu, pane?“

„Ječeli, řvali, vybíhali ze dveří.“ Elvis mával rukama, aby vnesl do soudní síně trochu toho dramatu. „Sammy a jeho holka Raytel, a potom Jamal. Všichni fofrem vypadli, protože fakt hořelo.“

„A kdy jste spatřil Chicken Billa, pane?“

„Zrovna když jsem seběhl dolů. Ležel tam tak na podlaze. Rozběh jsem se k němu, abych se mrknul, jestli mu nic není, ale on byl napůl mrtvý.“

„A co jste udělal, pane, když jste zjistil, že Chicken Bili umírá na podlaze?“

„Zvedl jsem ho a chytil do náručí. Jako kdybych ho chtěl pochovat.“

„Říkal jste mu něco, pane?“

„Jasně že jo. Houkl jsem na něj: ,Kdo ten požár založil, Bille? Viděls, kdo ten požár založil?’“

„A odpověděl vám Chicken Bili?“

Tom vyskočil na nohy. „Námitka. Svědectví třetí osoby, Ctihodnosti,“ prohlásil a Harrison se nacvičeným pohybem zpola obrátil k lavici.

„Ctihodnosti,“ začal, „domnívám se, že na toto svědectví se vztahuje vyjimka o předsmrtném prohlášení třetí osoby. Chicken Bili — pan Juarez — měl v době, kdy svá slova vyřkl, očividně krátce před smrtí.“

Předsmrtné prohlášení? Tom nevěřil svým uším. Od univerzity nezažil jediný případ, v němž by se předsmrtné prohlášení vyskytlo. Člověk nemusel být členem žádného klubu, aby tuhle nehoráznou lež prokoukl. Bylo to tak absurdní, že se Tom zmohl na pouhé: „Předsmrtné prohlášení, Ctihodnosti?“

„Předsmrtné prohlášení, pane Harrisone?“ zopakoval soudce Amelio Canova pomaleji. Canova byl drobný netečný pětašedesátník, jehož hladká olysalá lebka vystupovala z obleku jako želví hlava z krunýře a nakláněla se nad lejstry na stupínku.

„Ano, Ctihodnosti,“ trval na svém Harrison. „Pokud si vzpomínáte, naši experti včera vypovídali ohledně přibližné doby úmrtí. Pan Juarez zemřel na popáleniny třetího stupně kolem jedenácté hodiny večerní. Na jakékoliv prohlášení, které učinil směrem k svědkovi, se tak jednoznačně vztahuje všeobecně uznávaná vyjímka z pravidla o svědectví třetí osoby.“

Soudce Canova zamrkal těžkými víčky. „Svědectví se připouští,“ řekl unaveně a Tom se sesunul na židli.

Harrison se otočil zpátky ke svědkovi: „Nuže, pane, než vás obžaloba přerušila, chtěl jste nám říci, co vám umírající Chicken Bili sdělil.“

„Ano, to jsem chtěl.“ Elvis se u mikrofonu napřímil. „Bylo to zhruba tak, že Chicken moh jenom sotva mluvit, protože měl celé hrdlo popálené, takže jenom tak šeptal. Povídá mi: ,Tohle mi provedl kovboj Ron, Elvisi. To kovboj Ron založil ten požár.’“

Porotci zareagovali neomylně: začali poposedávat na židlích a vrhat po sobě kradmé pohledy. Elvis se jim pranic nelíbil, ale Tom věděl, že pro ně později bude obtížné nebrat na jeho svědectví ani trochu zřetel. Elvis byl jediný svědek a obhajoba dokázala zorganizovat celý sbor nejrůznějších expertů. Tom už mnohokrát zažil, jak svědkové z řad odborné veřejnosti svedli na scestí i nejbystřejší porotce. Byli jako šlapky v laboratorních pláštích.

V Tomovi začala kypět krev. Věděl, jakým způsobem k té vraždě došlo; stačilo to jen dokázat. Ranelle zkrátka zapálil konkurenční crackárnu, kterou provozoval Chicken Bili. Ten přitom podle plánu uhořel, zatímco všichni ostatní vyvázli živí — včetně Elvise, který okamžitě pochopil, že vražda jeho přítele mu nabízí životní příležitost. Kdyby totiž Ranelleovi pomohl vyvrátit obvinění z vraždy, získal by v Ranelleově organizaci novou funkci. Strop jednoho člověka je podlahou druhého, dokonce i v narkomani.

Harrison se opřel o svědeckou lavici. „Věděl jste, koho má Chicken Bili tím ,kovbojem Ronem’ na mysli, pane?“

„Ano, měl na mysli chlápka, co nosí kovbojský klobouk, takový hnědý kovbojský klobouk. Bydlel o jeden blok dál.“

„A podle vašeho nejlepšího vědomí je onen kovboj Ron znám jako drogový dealer?“

„Pokud vím, tak jo. Kovboj Ron s Chicken Billem soupeřil.“

„Je dnes kovboj Ron v této soudní síni, pane?“

Elvisovy ospalé oči z povinnosti přelétly soudní síň. „Ne, pane.“

„Je obžalovaný James Ranelle rovněž znám jako kovboj Ron?“

„Ne. Obžalovaný není kovboj Ron. Kovboj Ron je někdo jiný. Kovboj Ron tady dneska není.“

„Aha.“ Harrison se zamračil a na chvíli se zastavil před porotou. Předstíral, že přemýšlí, ale Tom věděl, že ve skutečnosti dělá jen dramatickou pauzu, aby svědectví lépe zapůsobilo. V Harrisonově životě nebyl jediný okamžik nenacvičený, což z něj činilo oslnivého advokáta. „Nemám dalších otázek,“ prohlásil nakonec. „Děkuji vám, pane.“

Tom se rychle postavil. „Mohu začít s křížovým výslechem, Ctihodnosti?“ řekl, ale pak se zarazil, neboť soudní sluha právě cosi zamumlal soudci do ucha.

Soudce Canova shlédl ze stupínku a mávl vrásčitou rukou. „Ještě ne, pane Morane. Posaďte se, prosím.“

Tom se usadil na židličku a pohlédl na Harrisona, který za stolkem obhajoby působil velmi potěšeně. Jakékoliv přerušení umožňovalo jeho svědectví ztuhnout jako beton.

„Dámy a pánové porotci,“ řekl sudí Canova a otočil se k porotě, „omluvte nás, prosím, na minutku či dvě. Musíme vyřešit jednu krátkou záležitost, a jelikož se nezdržím než pouhou minutu, nebudu vás obtěžovat rozpouštěním a opětovným svoláváním. Takže, prosím, zůstaňte s námi, jak se říká v televizi.“ Porota se usmála a soudce se odšoural ze stupínku k bočním dveřím.

Porotci se po Canovově odchodu uvolnili, ale ne tak Tom. Dokud totiž porota zůstávala v ohrádce, byl neustále v záběru. Harrison využil přestávky k předstírané konverzaci s Ranellem, který nadále sehrával svou roli kandidáta na kněžský úřad. Tom se usilovně snažil rozpomenout na osnovu, kterou si včera večer vypracoval. Z tohoto pohledu mu tedy pauza přišla vhod, ale zároveň jej i trápila. Tylenol přece nepůsobí věčně, že? Kradmo se podíval na hodinky. 10.15.

Násilím se uvolnil. Do tři čtvrtě na dvanáct si s tím nemusí lámat hlavu. A to je hezky dlouhá doba.

Potíž byla v tom, že tři čtvrtě na dvanáct již uplynulo a soudce se stále neobjevil. Soudní sluha si pročítal sportovní stránku novin a zapisovatelka čistila vatou na špejli černé klávesy psacího stroje. Galerie mezi sebou tiše konverzovala. Soudní síň se nacházela ve stavu strnulého zaujetí.

Na rozdíl od Torna, který byl ve stavu absolutní paniky. Košili měl pod sakem celou zmáčenou a jeho notes byl plný klikyháků. Překřížil nohy a opět je narovnal. Náhle zaslechl v tašce na spisy zašustění. Proboha svatého. Snad se Brittany neprobouzí?

Sklonil se a co nejledabyleji tašku otevřel. Na dětskou tvář dopadl čtvereček fluoreskujícího světla. Brittany se před náhlým jasem zkroutila a modré oči se jí prudce otevřely. Tom rychle zaklapl víko. Ach ne. Co bude dělat? Kde je ten soudce?

Zoufale se kolem sebe rozhlédl. Masterson, který seděl v první řadě na galerii, se naklonil přes přepážku a podal mu jakýsi lístek. Tom si ho roztřesenou rukou přečetl.

Co je to, sakra, s váma, Momne?

Zastrčil lístek do kapsy a bolestně zavřel oči. Odpust mi, Otče, že jsem zhřešil. Zapomněl jsem poznámky. Zamkl jsem dítě do tašky. Nevím, kolik je mililitr. Otevřel oči právě ve chvíli, kdy do soudní síně vstoupil soudce Canova a obličej měl zbrázděný kajícností.

„Dámy a pánové,“ prohlásil, než stačil usednout na koženou židli, „musím vás poprosit o odpuštění. Zdržela mě jistá naléhavá administrativní záležitost a já si neustále myslel, že bude do pěti minut vyřešena. Však víte, jak to bývá,“ dodal a celý brunátný se posadil. Porotci se na něj shovívavě usmáli a soudce Canova pokynul Tomovi. „Pane Morane, prosím, pokračujte, kde jsme přestali. Rád bych se k něčemu dobral ještě před půl jednou, kdy se rozejdeme na oběd.“

„Jistě, Ctihodnosti.“ Tom se na židli nejistě posunul kupředu. Musel vymyslet nějaký vražedný křížový výslech dříve, než Brittany definitivně vybuchne. „Takže, eh, pane Faheyi, ve zmíněnou noc jste byl v Chicken Billově domě, je to tak?“

„Ano.“

„Bydlel jste v jeho domě?“

„Ne. Byl jsem tam jen na návštěvě.“

„Proč jste tam byl na návštěvě?“

Elvis pohlédl na Harrisona, který však žádnou námitku nevznesl. „Prostě proto.“

„Proč proto?“ Tom se postavil a položil nohu těsně vedle tašky na spisy, ve které cosi znovu tiše zašustilo — nepochybně Brittanyina papírová plena. Tomovi se zběsile rozbušilo srdce.

„Prostě jsem se u Billa jen tak poflakoval.“

„Tím poflakoval’ myslíte kouření cracku, viďte?“

„Námitka!“ zajíkl se Harrison a vyskočil na nohy obuté do Gucciho mokasínů.

„Ctihodnosti,“ řekl Tom, „zástupce obhajoby včera tento výslech sám navrhl. Svědek je prokazatelným uživatelem cracku a obžaloba má právo zpochybnit jeho důvěryhodnost.“

„Připouští se,“ prohlásil soudce Canova. Vlažně klepl kladívkem, ale jeho zvuk i tak vyprovokoval uvnitř tašky další zašustění a tiché, leč nezaměnitelné dětské zívnutí. Tom se nervózně rozhlédl kolem sebe. Zdálo se, že si zvuku nikdo nevšiml. Nikdo jiný nestál tak blízko u tašky, aby něco zaslechl. Jenže jak dlouho mu vydrží tohle štěstí? A dcera?

„Eh, pane Faheyi,“ řekl a otřel si čelo, „říkal jste, že jste seběhl ze Schodů, když vtom jste zaslechl výstřel a ucítil benzin.“

„Jo.“

„Viděl jste, odkud se ten benzin vzal?“

„Ne, byl všude na podlaze a hořel.“

„Viděl jste někoho ten benzin v domě rozlévat?“

„Ne.“

„Viděl jste někoho, kdo ten benzin výstřelem zapálil?“ „Ne.“

„Takže totožnost pachatele toho zločinu znáte jen proto, že vám ji Chicken Bili sdělil?“

„Jo, sám mi to řek.“

„Uááá,“ řekla taška na spisy tiše a Tom ztěžka polkl. Harrison pohlédl za zvukem a Tom rychle dvakrát zakašlal.

„Pane Faheyi,“ pokračoval a znovu si odkašlal, „vypověděl jste, že lidé vybíhali ze dveří, je to tak?“

„Jo. Utíkali, ječeli a kvíleli.“

„Uááá,“ zopakovala taška na spisy a Tom začal kuckat, jako by měl tuberkulózu.

Soudce Canova znepokojeně natáhl krk. „Možná byste se měl napít trochu vody, pane Morane.“

„Ne, jistě, totiž,“ koktal Tom. „Myslím, Ctihodnosti, že pauza na oběd by mi velmi pomohla.“

Soudce Canova však pomalu zavrtěl hlavou. „Raději ne, pane státní zástupce. Pojďme toho co nejvíce stihnout teď. Pokračujte, prosím. Trocha vody vám snad pomůže.“

„Ano, Ctihodnosti,“ řekl Tom a hluboko v žaludku se mu začalo dělat nevolno. Polkl hlt vody a pohlédl na tašku na spisy, která začínala na koberci lehce vrávorat. Tom ztuhnul. Brittany byla vzhůru a mlela sebou uvnitř tašky. Měla hlad. Měla žízeň. A na sobě měla návrh na vyloučení veřejnosti z procesu.

„Pokračujte, prosím, pane Morane,“ zopakoval soudce Canova.

„Ano, pane,“ řekl Tom a odložil sklenici. „Pane Faheyi, když se ozvalo to ječení a kvílení, vy jste už byl dole, říkám to správně?“

„Jo. Všichni ječeli a utíkali jako o život.“

„Uááá,“ trvala na svém taška. Harrison znovu vzhlédl a zvedl obočí.

„Pane Faheyi,“ řekl Tom hlasitě, aby zamaskoval zvuky z tašky, „seběhl jste po schodech vedle Chicken Billa, je to tak?“

„Jo, ležel tam celej zřízenej. A popálenej, jo.“

„Uááá,“ řekla taška a Tom znovu zakašlal. Koutkem oka viděl, že soudní portrétistka přestala kreslit. Jakýsi reportér zamrkal a přisunul si k sobě blok. Přední řada galerie se dívala směrem, kde stála taška. Zanedlouho to uslyší i Masterson. Ježíš, Marjá a Josef.

„A ptal jste se Chicken Billa, kdo ten požár založil?“

„Jo.“

„Uáááá,“ řekla taška tentokrát hlasitěji než předtím a Tom jen bezmocně přihlížel, jak se soudní zpravodaj při těchto zvucích leká. Dva porotci v přední řadě si vyměnili zmatené pohledy. Tom měl srdce v krku. Co bude dělat? Kašlání už nezabíralo. Možná by mohl zkusit si toho jednoduše nevšímat. Odstoupil od tašky, aby se od ní distancoval.

„Pane Faheyi,“ řekl a postavil se před svědka, „takže vy tvrdíte, že Chicken Bili jmenoval jako pachatele požáru kovboje Rona?“

„Jo. Přesně tak to říkal. Že ten zločin spáchal kovboj Ron.“ Elvis pokyvoval hlavou ve směru svého nového zaměstnavatele, ale Ranell civěl na tašku na spisy.

„Uááá, uááá,“ říkala taška, leč Tom předstíral, že ji neslyší. Za sebou koutkem oka viděl, jak se Masterson vztekle ošívá na lavici.

„A zatímco vám sděloval, kdo ten požár založil, ostatní ječeli a kvíleli?“

„Ano.“

„UáÁá, uáÁÁÁ,“ úpěla taška, která byla stále hladovější. Soudní sluha naklonil hlavu směrem k hluku. Zapisovatelka vedle něj se rozhihňala a porotci v zadní řadě se začali rozhlížet kolem sebe a otáčet hlavami za randálem.

Tom se vrhl kupředu a stále předstíral netečnost. „A vybíhali ze dveří, pane Faheyi?“

„Jo.“.

„UááÁÁAÁÁ,“ řekla taška o další decibel hlasitěji. Porota byla hlukem absolutně rozptýlena, a dokonce i soudce Canova si upravoval naslouchadla. V tu chvíli si Tom něco uvědomil. Že Brittany slyší všichni kromě Elvise.

„Jak jste mohl v tom rámusu slyšet, co vám Chicken Bili říká?“ zeptal se rychle, veden slibnou předtuchou.

„Slyšel jsem ho úplně normálně.“

„Slyšel jste ho normálně i přes to ječení a kvílení?“

„Jo.“

„I přes hluk požáru? Paniku? Zmatek?“

„Jo.“

„Uááááááá!“ vyla taška na spisy a jediný Elvis nereagoval.

„Přestože byl Chicken Bili smrtelně zraněný a hovořil šeptem?“

„Slyšel jsem ho,“ trval na svém Elvis, ačkoliv zároveň ani nehnul brvou nad rámusem, který přiměl celou porotu dívat se střídavě na něj a na Tomovu tašku. Soudce Canova se natáhl přes stupínek a kývl na soudního sluhu. Náhle Tom věděl, co má dělat.

„Vy nepracujete na střelnici, pane Faheyi?“ zeptal se.

„Jo, už tři roky. Uklízím tam.“

„A pracujete, i když se kolem vás střílí, je to tak?“

„Jasně.“ Elvis se ušklíbl. „Proto se tomu taky říká střelnice.“

„A během uklízení nenosíte sluchátka, nebo ano, pane Faheyi?“

„Ani náhodou. Tyhle věci jsou pro srágory.“ Elvis udělal na porotu ha ha ha, ale ta se ani tentokrát nesmála. Naopak se tvářila velice vážně, neboť jí začínalo svítat. Tom jim poskytoval důvod k odmítnutí Elvisova svědectví a oni ho hodlali přijmout. Lidé na galerii si mezi sebou začali šuškat. Masterson se zaculil.

„Námitka!“ vykřikl Harrison dost hlasitě na to, aby to slyšel i Elvis, ale soudce Canova jej mávnutím zahnal zpátky na židli.

„Pane Faheyi, není pravda, že máte z práce na střelnici natolik poškozen sluch, že jste nemohl slyšet, co vám Chicken Bili říká?“

„Cože?“ zeptal se Elvis a taška na spisy vzápětí propukla v ohlušující pláč.

„Nemám dalších otázek.“ Řekl Tom a spěchal na pomoc svému spolužalobci.

Tom s Marií později dřímali zcela oblečení na prošívané přikrývce přes postel. Dvojčata konečně přestala dělat randál a lebedila si mezi nimi. Ashley během spánku lehce chrápala, neboť měla stále ucpané dýchací cesty. Brittany klímala tiše. Od porcelánové lampy na nočním stolku se linula zlatavá záře. Na budíku svítilo 02:13. Takhle pozdě bylo. Tom chtěl zhasnout světlo, ale byl příliš unaven i na to.

„Víš jistě, že tě nevyhodí, miláčku?“ zamumlala Marie v polospánku.

„Néé. Jsem hrdina.“

„To já věděla už dávno,“ řekla Marie, natáhla palec na noze a dotkla se jeho stále bosého palce.

„Je tohle sex?“ dotázal se Tom.

„Ano.“

„Zvláštní. Pamatuju si ho jinak,“ poznamenal Tom a Marie vybuchla smíchy. Tom zavřel oči, zaposlouchal se do manželčina smíchu a dceřina chrápání a náhle si uvědomil, že nebe je pouze drobnou variací na tuto scénu — variací, v níž za vás někdo zhasne lampičku.

A pak tvrdě usnul.

*

DOMEK V CROIX-ROUSSE (1932)

Georges Simenon

Někdy je autor slavnější’ než jeho dílo. Georgese Simenona (1903-1989) tento osud téměř potkal. Jeho autobiografie mnoho recenzentů dokonale šokovala — otevřeně v ní hovořil o tisícovkách (ano, tisícovkách) žen, s nimiž podle svého tvrzení spal — a jeho plodná tvorba brala dech všem jeho literárním soupeřům. Podle toho, kterému odhadu dáváte přednost, vězte, že Simenon napsal 500 až 700 románů a mnoho, mnoho krátkých povídek. Spisovatelskou dráhu zahájil ve francouzských šestákových časopisech a pak už jen prostě psal a psal. Do kriminálního románu přitom vnesl ryzí rafinovanost, a to jak v detektivkách s komisařem Maigretem, tak i ve svých psychologických dílech. V mnoha ohledech nemá konkurenci, a přestože jeho práce nedosahují Balzakovy úrovně, rozhodně nám ve svých barvotiskových obrázcích a vězeňských fotografiích přiblížil život pařížské smetánky i galerky v rozpětí plných padesáti let. Následující povídka snad pomůže vysvětlit jeho fenomenální mezinárodní úspěch.

Ještě nikdy jsem neviděl Josepha Leborgnea pracovat. Když jsem tedy onoho dne vstoupil do jeho pokoje, utrpěl jsem téměř šok.

Jeho světlé kadeře, obvykle pečlivě uhlazené, byly ve stavu naprostého neladu. Z hřívy mu po celé hlavě trčely jednotlivé vlasy ztužené brilantinou. Obličej měl bledý a znavený a jeho rysy křivily nervózní záškuby.

Vrhl na mne záštiplný pohled, který mě téměř vyhnal z místnosti. Jelikož jsem však seznal, že se sklání nad jakýmsi diagramem, byla má zvědavost silnější než citlivost. Popošel jsem dále do pokoje a svlékl si klobouk a plášť.

„Vybral jste si pravý čas!“ zabručel Leborgne.

Rozhodně to nevyznělo povzbudivě. Zaváhal jsem. „Nějaký choulostivý případ?“

„Velmi mírně řečeno. Pohleďte na ten papír.“

„To je plán nějakého domu? Malého domku?“

„Jak důvtipná je vaše mysl! Na to by přišlo čtyřleté dítě. Znáte čtvrť Croix-Rousse v Lyonu?“

„Projížděl jsem tamtudy.“

„Dobrá! Tento domek stojí v jednom z nejopuštěnějších zákoutí oné čtvrti — jež navíc, sluší se dodat, živostí příliš nesluje.“

„A co znamenají ty černé křížky na zahradě a na ulici?“

„Policisty.“

„Dobrý Bože! Snad neoznačují místa, kde byli zabiti?“

„Kdo říkal něco o mrtvých policistech? Ty křížky označují policisty, kteří stáli na daných místech v noci z osmého na devátého. Křížek, který je silnější než ostatní, označuje kaprála Mancharda.“

Neodvážil jsem se vyřknout jediné slovo či pohnout jediným svalem. Připadalo mi nejmoudřejší nepřerušovat Leborgnea, jenž právě vrhal na plánek stejně rozlícené pohledy, jakými před chvílí poctil i mne.

„Nuže? To se mě nezeptáte, proč tam ti policisté — ne méně než šest mužů — byli v noci z osmého na devátého rozmístěni? Nebo snad chcete předstírat, že už jste na to přišel?“

Neříkal jsem nic.

„Byli tam, protože lyonská policie obdržela předešlého dne následující dopis.“

„Dr. Luigi Ceccioni bude zavražděn ve svém domě v noci z osmého na devátého tohoto měsíce.“

„A onen doktor byl varován?“ zeptal jsem se nakonec.

„Ne! Jelikož byl Ceccioni italský vystěhovalec a zdálo se více než pravděpodobné, že celá záležitost má politické aspekty, policie raději přijala příslušné kroky, aniž dotyčnou stranu varovala.“

„A přesto jej zavraždili?“

„Trpělivost! Padesát let doktor Ceccioni bydlel v té ničemné chatrči sám. Domku užíval pouze on a každý večer jedl v nedaleké italské restauraci. Osmého odjel z domu do restaurace jako obvykle v sedm hodin. Načež kaprál Manchard, jeden z nejlepších policejních důstojníků ve Francii a nadto i žák slavného lyonského kriminologa doktora Eugenea Locarda, prohledal jeho dům od sklepení po podkroví. Ověřil si tak, že v domě není nikdo ukryt a že je nemožné do něj proniknout jinak než běžnými dveřmi a okny viditelnými zvenčí. Žádné podzemní chodby či podobné hokuspokusy. Nic, co by vypadlo z tajuplného románu. Rozumíte?“

Dával jsem si pozor, abych nic neřekl, ale Leborgneův vyčítavý tón jako by mne přesto obviňoval, že jakési hokuspokusy stejně v duchu splétám.

„V tom domě rozhodně ne! Ke hlídání tam byly jen dvoje dveře a tři okna! Méně zběhlý muž než kaprál Manchard by se spokojil s hlídkou čítající pouze sebe a jednoho policistu. Manchard si však vyžádal pět mužů, po jednom ke všem dveřím a oknům, a sám se jal hlídat hlídače. V devět hodin večer se na ulici mihl doktorův stín. Doktor vešel do domu sám, absolutně sám. Jeho pokoj byl nahoře; zakrátko se v něm rozsvítilo světlo. V tu chvíli začali policisté hlídkovat. Nikdo z nich neusnul! Nikdo z nich neopustil své stanoviště! Nikdo z nich ani na okamžik neztratil ze zřetele místo, jehož sledováním byl pověřen!

Každých patnáct minut obešel Manchard celou skupinu. Přibližně ve tři hodiny ráno petrolejová lampa nahoře pomalu zhasla, jako by jí došel petrolej. Kaprál zaváhal. Nakonec se rozhodl, že použije sadu svých paklíčů a vejde dovnitř. Nahoře v ložnici seděl — či spíše napůl ležel — na okraji postele doktor Luigi Ceccioni. Ruce měl přitisknuty k hrudníku a byl mrtev. Byl úplně oblečen, včetně nepromokavého pláště, jenž mu stále visel přes ramena. Pouze jeho klobouk spadl na podlahu. Spodní prádlo a oblek měl nasáklé krví a jeho ruce se v krvi přímo máčely. Jediná kulka z šestimilimetrového browningu uvízla necelý centimetr nad jeho srdcem.“

S úžasem jsem se díval na Josepha Leborgnea. Viděl jsem, jak se mu chvěje ret.

„Nikdo do toho domu nevstoupil! Nikdo z něj nevyšel!“ sténal. „Mohu to odpřisáhnout, jako bych tam stál na stráži sám: natolik dobře znám svého kaprála Mancharda. A nemyslete si, že se v tom domě našel revolver. Žádný revolver tam nebyli Na očích ani ukrytý. V krbu ani v okapu. A dokonce ani na zahradě — zkrátka vůbec nikde! Jinými slovy, kulka byla vypálena v místě, kde nebyl nikdo vyjma oběti samotné a kde se nenacházela žádná střelná zbraň!

Pokud jde o okna, ta byla zavřená a nepoškozená; kulka vypálená vně domu by přitom musela rozbít okenní tabulky. Kromě toho nemá revolver dostatečný dostřel, aby se z něj do domu dalo vystřelit zpoza okruhu chráněného kordonem policistů. Jen se podívejte na ‘ ten plánek! Hltejte ho očima! Snad se vám podaří vykřesat jistou naději pro nebohého kaprála Mancharda, jenž se zcela zřekl spánku a pohlíží na sebe jako na faktického vraha.“

„Co o tom Ceccionim víte?“ optal jsem se bázlivě.

„Že býval bohatý. Že medicínu prakticky neprovozoval, ale věnoval se spíše politice — díky čemuž pro něj nakonec bylo zdravější opustit Itálii.“

„Ženatý? Starý mládenec?“

„Vdovec. Jedno dítě — syn — momentálně studuje v Argentině.“

„Z čeho v Lyonu žil?“

„Tak trochu ze všeho i z ničeho. Dostával neomezenou apanáž od svých politických kolegů. Příležitostně se věnoval konzultacím, ale ty dělal většinou gratis pro chudé příslušníky zdejší italské komunity.“

„Ztratilo se z jeho domku něco?“

„Ani stopa po loupežné činnosti a stejně tak nic ztraceného.“

Nevím proč, ale v tom okamžiku jsem pocítil potřebu se rozesmát. Náhle se mi zdálo, že se nějaký mistr mystifikace velmi dobře pobavil, když Josephu Leborgneovi předestřel naprosto neřešitelný problém a zároveň mu uštědřil lekci ze skromnosti.

Leborgne si všiml, že se mi rozšířily rty. Zmocnil se plánku, přešel přes místnost a vztekle se zabořil do svého křesla.

„Dejte mi vědět, až to vyřešíte!“ vyštěkl.

„Já rozhodně nedokážu nic vyřešit dříve než vy,“ odvětil jsem taktně.

„Díky,“ poznamenal Leborgne.

Začal jsem si pěchovat dýmku. Zapálil jsem si a nevšímal si běsu svého společníka, jenž pomalu hraničil se záchvatem.

„Nežádám od vás více, než abyste tiše seděl,“ prohlásil. „A nedýchal tak hlasitě,“ dodal.

Uplynulo deset co nejnepříjemnějších minut. Tak trochu proti své vůli jsem si v duchu představil onen plánek se šesti černými křížky označujícími policisty.

Nemožnost té historky, která mne zprvu tolik bavila, mi náhle začala připadat podivně znepokojivá.

Koneckonců se nejednalo o otázku psychologie či detektivního talentu, nýbrž ryzí geometrie.

„Ten Manchard,“ dotázal jsem se náhle. „Nevystupoval někdy jako objekt hypnózy?“

Joseph Leborgne na tuto otázku neráčil odpovědět.

„Měl Ceccioni v Lyonu nějaké politické nepřátele?“

Leborgne pokrčil rameny.

„A prokázalo se, že jeho syn je skutečně v Argentině?“

Tentokrát Leborgne pouze vytáhl z mých úst dýmku a hodil ji na římsu krbu.

„Máte jména všech těch policistů?“ Můj společník mi podal arch papíru:

Jérdme Pallois, 28 let, ženatý Jean-Joseph Stockman, 31 let, svobodný Armand Dubois, 26 let, ženatý Hubert Trajanu, 43 let, rozvedený Germain Garros, 32 let, ženatý.

Pročetl jsem si tyto řádky celkem třikrát. Jména byla zapsána v pořadí, v jakém byli muži rozestaveni kolem budovy — počínaje levou stranou.

Byl jsem hotov přijmout i nejbláznivější hypotézy. Nakonec jsem však jen zoufale vykřikl: „To není možné!“

A pohlédl jsem na Josepha Leborgnea. Ještě před chvílí byla jeho tvář bledá, oči ztemnělé a rty hořké. Nyní jsem jej ke svému úžasu spatřil, jak usměvavě míří ke sklenici s džemem.

Když procházel kolem zrcadla, všiml si sám sebe a zdál se pohoršen svými rozcuchanými vlasy. Pečlivě si je tedy učesal a upravil si uzel vázanky.

Znovu jsem tak měl před sebou obvyklého Josepha Leborgnea. Zatímco hledal lžíci, jíž by pozřel ten svůj příšerný džem z lístků kdovíčeho, obdařil mne uštěpačným úsměvem.

„Jak snadné by bylo vždy dosíci pravdy, kdyby náš úsudek nezatemňovaly předsudečné myšlenky!“ povzdechl si. „Právě jste to řekl: ,To není možné!’ Takže proto.“

Čekal jsem, že mi bude odporovat. Už jsem na to zvyklý. „Takže proto,“ pokračoval, „je to nemožné. Tečka. A my jsme se již od úplného prvopočátku měli s touto skutečností smířit. V domě se nenacházel žádný revolver, neskrýval se v něm žádný vrah. A také v něm nepadl žádný výstřel.“ „Jenže pak.“

„Jenže pak je to velmi prosté: Luigi Ceccioni dorazil do domku již s kulkou v hrudníku. Mám všechny důvody se domnívat, že si tu ránu vpálil do prsou sám. Byl to lékař, takže věděl, kam mířit - ,necelý centimetr nad srdce’, pokud si vzpomínáte. To znamená, že rána nebyla okamžitě smrtelná, ale umožnila mu se ještě krátkou dobu pohybovat.“

Joseph Leborgne zavřel oči.

„Jen si toho nebohého zoufalce představte. Měl jediného syna. Ten studuje v zahraničí, ale otec mu již nemohl zasílat žádné peníze.

Měl ovšem životní pojistku vinkulovanou ve prospěch toho chlapce. Jeho dalším krokem proto byla smrt — ovšem smrt bez podezření na sebevraždu, jinak by pojišťovna odmítla pojistnou částku vyplatit.

Prostřednictvím anonymního dopisu tedy povolal na místo policisty, kteří mu měli posloužit co svědci. Viděli, jak vchází do domu, v němž nebyla žádná zbraň, a o několik hodin později jej nalezli mrtvého.

Jakmile se posadil na postel, stačilo, aby si začal masírovat hrudník a donutil kulku k hlubšímu průniku, až se nakonec dotkla srdce.“

Bezděčně jsem vydal bolestivý sten. Leborgnea to ovšem nevyrušilo. Již se o mne nezajímal.

Teprve o týden později mi ukázal telegram od kaprála Mancharda:

PITVA PROKAZALA TECKOVITE KRVáCENI KOLEM RANY A STOPY PO TLAKU PRSTU STOP DOKTOR A JA ZMATENI OHLEDNE MOZNE PRICINY STOP ZADáME OKAMŽITOU RADU

„Odpověděl jste jim?“

Leborgne na mne káravě pohlédl. „Přivodit si masírováním smrt vyžaduje obrovskou odvahu a obrovskou představivost. Proč by měl ten nebožák činit to vše nadarmo? Jeho pojišťovna vládne kapitálem ve výši čtyř set milionů.“

*

DÍVKA ZA ŽIVÝM PLOTEM (1953)

Mickey Spillane

V padesátých letech minulého století, kdy se Američané radovali z vyhrané války a stěhovali se do domů, které si jejich rodiče nikdy nemohli dovolit, usmyslel si Mickey Spillane, že nám všem poví o temnotě, která se na Spojené státy snáší (chcete-li vědět, jak dokonale tuto temnotu popisuje, přečtěte si úvodní stranu románu One Lonely Night [Jedna osamělá noc]) a jíž je potřeba se postavit. Kritikové jej sice trhali na kusy pro násilí v jeho knihách a pro jeho zapálený antikomunismus, avšak zároveň jako by přehlíželi skutečnost, že většina Spillaneových kriminálních románů pojednává o místní korupci a hrdlořezech najímaných ctihodnými lidmi. Byla to doba, kdy se rekordní počet středně velkých amerických měst stal semeništěm mafií. Tato skutečnost jako by však znepokojovala pouze Spillanea a pár dalších pisatelů. Jeho kritikům — mnohdy až trapně bombastickým — to zřejmě nevadilo. Nakonec Spillane své kritiky hravě přežil — jeho nejnovějšími díly jsou romány Golden Girl (Zlatá holka) a The Snake (Had) — a dnes je uznáván jako jeden ze skutečných mistrů drsné detektivní školy. Jak dokládá i tato povídka.

Podsaditý muž odevzdal kabát a klobouk poslíčkovi a prošel přes vestibul do hlavního salonku klubu. Na zlomek vteřiny se zastavil ve dveřích, ale i za takto krátkou dobu zahlédly jeho oči vše, co potřebovaly: šachovou partii vedle oken, čtveřici hráčů v karty a osamělého muže, jenž na konci salonu upíjel ze skleničky.

Vyrazil mezi stolky, zlehka pokynul karetním hráčům a zamířil přímo dozadu. Druhý muž odtrhl oči od skleničky a usmál se. „Dobré odpoledne, inspektore. Posaďte se. Něco k pití?“

„Ahoj, Dunku. Dám si to, co máte vy.“

Muž téměř loudavě mávl rukou, číšník kývl a odešel. Inspektor se usadil v křesle a povzdechl si. Měl statnou postavu — rozložitou, ale bez známky vypasenosti. Pouze jeho vysoké boty prozrazovaly jeho postavení. Když pohlédl na Chestera Duncana, v duchu se zašklebil.

Záviděl svému protějšku držení těla a způsoby, avšak přesto nenašel nic, co by s tímto mužem měnil.

Zde, pomyslel si samolibě, sedí muž, jenž by měl mít všechno, a přesto nemá nic. Jistě, má peníze a postavení, avšak nejsubtilnější ze všech věcí, rodinný život, mu byla upřena. S pěti ratolestmi různého věku, jež na něj doma čekaly, měl inspektor dojem, že svého životního cíle dosáhl.

Na stole před ním se objevila sklenice, inspektor ji zvedl a vděčně z ní usrkl. Když ji konečně odložil, řekl: „Přišel jsem vám poděkovat za ten, eh, tip. Víte, bylo to vůbec poprvé, co jsem spekuloval na burze.“

„Rádo se stalo,“ odvětil Duncan. Jeho ruce si pohrávaly se sklenicí a převalovaly ji v dlaních. Vtom jeho obočí náhle vystřelilo vzhůru, jako by jej něco velmi pobavilo. „Předpokládám, že jste slyšel všechny ty špinavé drby.“

Inspektorovu tvář zalil ruměnec. „Zprostředkovaně ano. Některé z nich byly vskutku špinavé.“ Znovu se napil a odklepal popel z cigarety nad bočním stolkem. „Víte,“ řekl, „kdyby smrt Waltera Harrisona nebyla bývala tak zjevnou sebevraždou, možná byste právě teď čelil policejnímu šetření.“

Duncan se pomalu usmál. „Nechte toho, inspektore. Trh se po jeho smrti ani nepohnul.“

„To je pravda. Ale kolují zvěsti, že jste to nějakým způsobem zařídil vy.“ Dlouze se odmlčel, aby si mohl prohlédnout Duncanovu tvář. „Povězte mi, zařídil jste to?“

„Proč bych měl sám sebe obviňovat?“

„Protože je s tím jednou provždy konec. Harrison spáchal sebevraždu skokem z okna hotelového pokoje. Dveře byly zamčené a neexistuje způsob, jak se mohl kdokoliv do jeho pokoje dostat a postrčit ho. Kdepak, jsme naprosto spokojeni s verzí, podle níž šlo o sebevraždu, a každý, kdo se někdy s Harrisonem setkal, souhlasí, že svou smrtí prospěl celému světu. Přesto se šíří jisté spekulace, že jste měl v určitých věcech prsty právě vy.“

„Řekněte mi, inspektore, opravdu si myslíte, že jsem měl odvahu nebo důvtip stavět se do cesty člověku jako Harrison a nutit ho k sebevraždě?“

Inspektor se zamračil a pak přikývl. „Upřímně řečeno ano. Měl jste přece z jeho smrti zisk.“

„To vy také,“ zasmál se Duncan.

„Hhhhm.“

„Na tom však není nic, zač by se měl člověk stydět,“ dodal Duncan. „Když Harrison zemřel, finanční svět přirozeně předpokládal, že akcie, do nichž investoval, jsou bezcenné, a začal je hromadně prodávat. A tak se stalo, že já byl jedním z mála lidí, kteří věděli, že ty akcie mají ve skutečnosti cenu zlata, a nakupoval jsem je, dokud to jen šlo. Přičemž jsem se pochopitelně ve stejném duchu vyslovil před svými přáteli. Nevidím důvod, proč by člověk neměl profitovat ze smrti. krysy.“

Přes kouřovou clonu inspektor Early viděl, jak se Duncanovi napíná pokožka kolem úst. Znovu se zamračil a předklonil se v křesle. „Duncane, přátelíme se už dost dlouho. Já jsem příliš policistou na to, aby mě ta záležitost nezajímala, a mám dojem, že náš zesnulý Walter Harrison vás těsně před smrtí proklel.“

Duncan chvíli kroutil sklenicí. „O tom nepochybuji,“ prohlásil a jeho oči se střetly s inspektorovými. „Opravdu to chcete slyšet?“

„Pokud to znamená, že se doznáte k vraždě, tak ne. V takovém případě bych byl mnohem raději, kdybyste promluvil přímo se státním zástupcem.“

„Ne-é, o nic takového se nejedná. Ani v nejmenším, inspektore. I když se snažili sebevíce, mou čest a reputaci nedokázali ani trochu poskvrnit. Víte, Walter Harrison nalezl smrt skrz svou vlastní hrabivost.“

Inspektor se usadil v křesle. Ke stolu se dostavil číšník, aby nahradil vyprázdněné skleničky, a oba muži si mlčky připili.

„Něco z toho jste už bezpochyby věděl, inspektore,“ začal Duncan.

„Nicméně začnu hezky od začátku a řeknu vám všechno, co se seběhlo. Walter Harrison a já jsme se setkali na právnické fakultě. Oba jsme byli mladí a nepříliš pilní. Jednu věc jsme však měli společnou — a pouze tuto jednu. Oba jsme byli potomky zámožných rodičů, kteří činili vše možné, aby své děti rozmazlili. A jelikož jsme byli jedinými, kdo si mohl dovolit jistá — ehm — potěšení, zcela přirozeně nás k sobě cosi přitahovalo, přestože při pohledu zpátky se nemohu ubránit dojmu, že již tehdy mezi námi existovalo jen pramálo skutečného přátelství.

Věci se navíc seběhly tak, že já měl na studium talent, zatímco Walter se o ně ani trochu nezajímal. Během zkouškového období jsem ho musel doslova táhnout. V té době mi to připadalo jako velký vtip, ale opravdu jsem mu tehdy dělal veškerou přípravu, zatímco on se jen poflakoval po městě. Navíc jsem nebyl jediný, koho tímto způsobem úkoloval. Mnozí studenti si natolik považovali jeho přátelství, že domácí přípravu rádi dělali za něj. Pokud bylo potřeba, dokázal Walter okouzlit i samotného ďábla.

A potřeba bylo velmi často. Mnohokrát se vymluvil z nutnosti strávit víkend ve vězení za nějaký drobný prohřešek a já sám jsem byl svědkem, jak si takříkajíc omotal kolem malíčku i samotného děkana. Nicméně jsem nadále zůstával jeho oddaným přítelem. Dělil jsem se s ním o vše, co jsem měl, včetně svých žen, a dokonce mi připadalo zábavné, když jsem šel s nějakou na schůzku, potkal ho a pak přihlížel, jak si mou dívku odváží domů.

V posledním ročníku školy přišla hospodářská krize. Mne osobně se nijak zvlášť nedotkla, neboť ji otec předvídal, takže z ní nakonec vyvázl z rozhojněným majetkem. Naopak Walterův otec se ji snažil pasivně přečkat a skončil na dně. Byl jedním z lidí, kteří toho dne spáchali sebevraždu.

Waltera tato zpráva pochopitelně těžce zasáhla. Zmocnila se jej hrůza a příšerně se opil. Docela dlouho jsme to probírali — on chtěl okamžitě odejít ze školy, ale já ho nakonec přesvědčil, aby přijal peníze ode mě a dostudoval. Když nad tím tak přemýšlím, tak mi ty peníze vlastně nikdy nesplatil. Ale na tom teď opravdu nezáleží.

Po absolvování školy jsem nastoupil do otcovy firmy a po jeho smrti jsem ji převzal. Přesně tentýž měsíc se objevil Walter. Zastavil se u mne na návštěvu, z níž odešel s funkcí, i když musím přiznat, že se mě v otázce skutečného důvodu své návštěvy nikdy nesnažil oklamat. Dostal přesně to, kvůli čemu přišel, a v jistém smyslu to bylo výhodné i pro mne. Walter byl mazaný byznysmen.

Jeho vzestup ve finančním světě byl bezmála raketový. Choval se příliš zchytrale, než aby dlouho vydržel jako něčí zaměstnanec, a poněvadž každá druhá věta pronesená ve finančních kruzích pojednávala o ,Harrisonovi, zázračném dítěti Wall Streetu’, bylo jen zákonité, že si otevře vlastní firmu. Svým způsobem jsme se tak stali konkurenty, i když jsme spolu vždy vycházeli přátelsky.

Odpusťte, inspektore, ale když řekneme, že já byl jeho přítelem, neznamená to, že on byl přítelem mým. Walterova bezcitnost byla místy děsivá, ale i pak se mu kupodivu dařilo okouzlovat své oběti natolik, že přijímaly svůj chmurný osud s úsměvem. Sám jsem byl svědkem, jak dokázal umnou manipulací s trhem vydělat milion při transakci, z níž se mi jen tajil dech. Nejednou si ukrojil tučné sousto přímo z těla mé firmy, a přitom se druhého dne vždy objevil s rozjařeným úsměvem a srdečným pozdravem, jako by pouze vyhrál tenisový zápas.

Pokud člověk sledoval jeho vzestup, nevyhnutelně se seznámil také se společenskými aspekty jeho života. Walter si nakládal pěkně plnou nůši. Dvakrát jej téměř ubili rozběsnění manžílci, a i kdyby se jim to bylo podařilo, žádná porota na světě by je za takovou vraždu neodsoudila. Jistá mladá dívka se zase raději zabila, než aby se její rodiče dozvěděli, že měla románek s Walterem a přišla k outěžku. Walter byl v těchto věcech velmi velkorysý. Nabídl dívce peníze na cestování, lékaře dle vlastního uvážení a vše, co si přála. s výjimkou svého jména pro dítě. Kdepak, v té době nebyl připraven věnovat někomu své jméno. To až o několik týdnů později.

Já se tehdy zasnoubil. Adrianne byla dívka, do níž jsem se od prvního okamžiku zamiloval, a nedokážu slovy popsat své štěstí, když souhlasila, že si mě vezme. Většinu dne jsme trávili spřádáním plánů do budoucna. Dokonce jsme si vybrali pozemek pro dům na Long Islandu a začali stavět. Sňatek jsme plánovali tak, aby se časově shodoval s dostavbou domu, a pokud jsem někdy žil ve vysněném světě, pak to bylo právě tehdy. Mé štěstí bylo úplné, stejně jako Adrianneino, nebo jsem si to alespoň myslel. V té době se mi zdálo, že se na mne štěstěna usmála mnohem víc než jedenkrát. Z nějakého důvodu totiž i moje kariéra vyrazila střemhlav kupředu a vše, čeho jsem se dotkl, jako by se proměnilo ve zlato, takže celý Wall Street zakrátko následoval moje kroky, a nikoliv kroky Waltera Harrisona. Přitom jsem nevědomky učinil několik obchodů, které ho srazily na kolena, přestože pochybuji, že si to mnozí lidé vůbec někdy uvědomili. Walter nikdy neztratil onu úžasnou drzost, která z něj vyzařovala.“

Na tomto místě se Duncan odmlčel, zadíval se do sklenice a přimhouřil oči. Inspektor Early setrvával bez hnutí a čekal, až jeho protějšek bude pokračovat.

„Walter mě přišel navštívit,“ řekl Duncan. „Na ten den nikdy nezapomenu. Měl jsem smluvenou večeři s Adrianne, a tak jsem pozval i jeho. Dnes už vím, že to, co Walter posléze učinil, učinil z ryzí zášti a ničeho jiného. Zpočátku jsem se domníval, že je to jen moje nebo její chyba, a na Waltera jsem vůbec nepomyslel.“

Odpusťte, pokud se o podrobnostech zmíním jen letmo, inspektore. Nevzpomíná se mi na ně příjemně. Musel jsem tam sedět a přihlížet, jak ta okouzlující krysa uchvacuje mou Adrianne natolik, že jsem se nakonec stal pouhou ozdobou židle naproti ní. Musel jsem se dívat, jak se k nám Walter od té doby připojuje den co den a noc co noc, musel jsem slýchat, že se scházejí i beze mne, a nakonec jsem se musel osobně přesvědčit, že je do něj zamilovaná.

Ano, byla to neopakovatelná zkušenost. Napadlo mě, že je oba zabiju a pak připravím o život i sebe. Když jsem pochopil, že by to problém nikdy nevyřešilo, tak jsem se té myšlenky vzdal.

Jedné noci za mnou Adrianne přišla. Posadila se a svěřila se mi, jak strašně nerada mi ubližuje, ale že se zamilovala do Waltera Harrisona a chce si ho vzít. Co jsem mohl dělat? Přirozeně jsem sehrál roli blahosklonného poraženého a zrušil zásnuby. Nečekali dlouho. O týden později se sezdali a já se stal terčem posměchu celého Wall Streetu.

Čas by snad všechno vyléčil, kdyby se ovšem věci nevyvinuly způsobem, jakým se vyvinuly. Nedlouho po těchto událostech jsem se dozvěděl o rozpadu jejich manželství. Rozkřiklo se, že se Adrianne změnila, a já věděl s naprostou jistotou, že jí Walter ani zdaleka není věrný.

Víte, v tom okamžiku jsem si uvědomil pravdu. Walter ji nikdy nemiloval. Nikdy nemiloval nikoho kromě sebe. S Adrianne se oženil jen proto, že mi chtěl ze všeho nejvíce ublížit. Nenáviděl mě, protože jsem měl něco, co on postrádal — štěstí. Byla to věc, o kterou vždy zoufale usiloval, ale nikdy ji neměl na dosah.

V prosinci toho roku Adrianne onemocněla. Asi měsíc chřadla a nakonec zemřela. V posledních chvílích života volala mé jméno a žádala mě o odpuštění; alespoň mi to sdělila její komorná. Walter si mimochodem v době její smrti užíval někde na večírku. Na pohřeb přijel domů a poté okamžitě odjel na Floridu s nějakou atraktivní tanečnicí.

Probůh, jak já toho muže nenáviděl! Snil jsem o tom, že ho zabiju! Víte, pokud se mé myšlenky v té době někdy odtrhly od práce, pak vždy pouze proto, abych si představil, jak stojím s nožem v ruce nad jeho mrtvolou a mohu se potrhat smíchy.

Čas od času jsem se doslechl o nejrůznějších Walterových eskapádách, které jako by se držely určitého konkrétního scénáře. Předsevzal jsem si, že se o něm dozvím více, a zanedlouho jsem si uvědomil, že Walter se téměř zběsile snaží najít ženu, kterou by mohl doopravdy milovat. Jelikož byl totiž pohádkově bohatý, musel neustále bojovat s podezřením, že ho daná žena chce pouze kvůli penězům, a tato podezíravost od něj všechny ženy odrazovala.

Možná vám to bude připadat podivné, ale bez ohledu na můj postoj k němu jsem se s ním vídal docela často. A stejně podivné je, že si Walter nikdy neuvědomil, jak strašlivě ho nenávidím. Pochopitelně si uvědomoval, že není v žádných kruzích ani trochu oblíben, ale nikdy mě nepodezíral z ničeho kromě přihlouplé formy přátelství. Já však od něj dostal již jednu tvrdou lekci, a tak jsem mu nikdy nedal další příležitost mne ošidit, přestože on k tomu ve skutečnosti neměl ani důvod.

Když jsem pak spatřil řešení svého problému, připadalo mi to všechno podivné. Jako by se mi totiž po celou dobu nabízelo a já si jeho existenci uvědomoval, avšak vzhledem k okolnostem mě poprvé napadlo až onoho dne, kdy jsem seděl na verandě a pročítal zprávu od svého ředitele. Konstatovalo se v ní, že Walter učinil další pokus podmanit si trh a celý Wall Street se prý otřásá v základech. V té době se ještě jakékoliv zakolísání na Wall Streetu odráželo v ekonomice celé země, takže Walter vlastně podkopával celou hospodářskou strukturu Spojených států. Pouze díky nezměrnému úsilí jsme se nakonec vrátili do normálu, aniž se naše bárka převrátila, ale spousta podniků přitom tak jako tak zkrachovala. Walter Harrison nicméně při těchto transakcích zdvojnásobil své jmění, které stejně nikdy nemohl utratit.

Jak říkám, seděl jsem tam a četl tu zprávu, když vtom jsem za oknem protějšího domu spatřil ji. Slunce proudilo do okna, odráželo se v jejích zlatavých vlasech a vytvářelo obrázek tak velkolepé krásy, až se člověk zdráhal uvěřit. Po chvíli se dostavil komorník a přinesl dívce tác s jídlem. Dívka poté usedla k obědu, takže se mi ztratila za živým plotem, a právě v tu chvíli mě napadlo, že to všechno vlastně bude velmi prosté.

Druhého dne jsem se s Walterem setkal u oběda. Byl svým nejnovějším dobrodružstvím docela unesen a zjevně je pokládal za dobrý vtip.

,Poslyš,’ řekl jsem mu, ,že tys ještě nikdy nebyl v mém domě na Long Islandu, viď?’

Walter se zasmál a já si všiml stopy provinilosti v jeho očích. ,Abych pravdu řekl,’ odpověděl, ,navštívil bych tě, kdybys ten dům nebyl stavěl pro Adrianne. Koneckonců.’

,Nebuď směšný, Waltere. Co se stalo, stalo se. Hele, co kdybys u mě na pár dní zůstal, než se věci zase vrátí do normálu? Po té své transakci si potřebuješ odpočinout.’

,Dobrá, Duncane, dobrá! Kdykoliv řekneš.’

,Tak prima, hned večer tě vyzvednu.’

Absolvovali jsme docela odvázanou jízdu — navštívili jsme několik lokálů, kde jsme si dali panáka a klábosili o starých časech na škole. Kdykoliv jindy bych se snad těm historkám smál, avšak tehdy pro mě měly všechny vzpomínky poněkud nepříjemný nádech. Když jsme dorazili domů, pozval jsem několik přátel, aby se seznámili se slavným Walterem Harrisonem, nechal jsem ho napospas jejich hlučnému obdivu a zamířil do postele.

Druhý den jsme snídali na verandě. Walter jedl s velkou chutí a s téměř zvířeckou rozkoší zhluboka vdechoval mořský vzduch. Přesně v devět hodin se v domě za mnou zableskl odraz slunce, když komorník otevíral okna vstříc rannímu vánku.

A pak se objevila ta dívka. Zamával jsem na ni a ona mávání opětovala. Walter otočil hlavu a já uslyšel, jak se mu v hrdle zastavuje dech. Dívka byla nádherná — její vlasy připomínaly zlatou kaskádu, která jí splývala na ramena, její halenka vyzařovala oslnivou bělobu, jež zvýrazňovala křivky jejích ňader a představovala zářivý kontrast vůči hladké opálené pokožce na jejích ramínkách.

Walter vypadal jako ve snách. „Bože, ta je nádherná!“ prohlásil. „Kdo je to, Dunku?“

Usrkl jsem kávu. „Sousedka,“ řekl jsem nenuceně.

,Myslíš… myslíš, že bych se s ní mohl seznámit?’

,Možná. Je docela mladá a trošičku plachá, takže by bylo lepší, kdyby tě párkrát viděla se mnou, než přijde čas na řádné představení.’

Walterův hlas zněl sípavě a jeho obličej nabral lačný, hladový výraz. ,Udělám všechno, co řekneš, ale musím se s ní seznámit.’ Otočil se a zašklebil. ,U všech svatých, zůstanu tady, dokud se s ní neseznámím!’

Zasmáli jsme se a vrátili se ke kouření. Pochopitelně mi však neuniklo, že se Walter každou chvíli otáčí k živému plotu a obličej mu brázdí zoufalý výraz.

Jelikož jsem znal sousedčin denní program, věděl jsem, že ji už toho dne neuvidíme, avšak Walter o tom neměl ani tušení. Snažil se sice tomuto tématu vyhýbat, ale přesto se k němu stále opakovaně vracel. Nakonec se mě zeptal: ,Mimochodem, kdo to vlastně je?’

‚Jmenuje se Evelyn Vaughnová. Pochází z docela dobře zajištěné rodiny.’

,Bydlí tady sama?’

,Ne, kromě komorníka sem za ní dochází sestra a lékař. V poslední době jí není moc dobře.’

,Sakra, vždyť vypadá jako ztělesněné zdraví.’

,Inu, to tedy ano,’ přitakal jsem. Zapnul jsem televizi a dívali jsme se na box. V jeho průběhu kdosi šestkrát sháněl Waltera, ale jeho odpověď zněla stále stejně: zpátky do New Yorku se nechystá. Cítil jsem v jeho hlase očekávání, dobře jsem věděl, proč u mě zůstává, a musel jsem se plně soustředit na obrazovku, abych se ubránil úsměvu.

Evelyn se objevila na druhý den a pak opět nazítří. Když jsem jí mával, odvážil se toho i Walter, a jakmile mu dívka odpověděla, rozjasnila se jeho tvář tak, že vypadala téměř chlapecky. Na slunci se Walter hezky opálil a nyní se na verandě vzpínal jako hříbě, zvláště když jej u toho mohla vidět Evelyn. Celou dobu mě obtěžoval dotazy, na které dostával vyhýbavé odpovědi. Nějakým způsobem si vzal do hlavy, že se díky své důležitosti již brzy dočká návštěvy z protějšího domu. Když jsem mu sdělil, že pro Evelyn bohatství ani postavení vůbec nic neznamená, zostra na mne pohlédl, aby zjistil, zda mluvím pravdu. Aby dosáhl, čeho dosáhl, musel dokonale umět číst lidem obličeje, takže věděl, že o mé pravdě nemůže být sebemenších pochybností.

A tak jsem den co den seděl a sledoval, jak se Walter Harrison beznadějně zamilovává do ženy, s níž se nikdy nesetkal. Zamiloval se do způsobu, jakým na něj Evelyn mávala, až podlehl dojmu, že každičký pohyb její ruky je určen výhradně pro něj. Zamiloval se do bujné krásy jejího těla, pásl se na ní očima, když vycházela z domu k vodě, a bolestně prahl být jí stále nablízku. Ona se čas od času otočila, a když viděla, že se za ní díváme, zamávala nám.

V noci pak Walter stával u okna a neslyšel, co mu říkám, protože sledoval její okna a doufal v jeden jediný kraťoučký pohled na ni. Častokrát jsem též slyšel, jak pomalu opakuje její jméno a převaluje si je na jazyku jako nějakou drahocennost.

Takhle to nemohlo dlouho pokračovat. Věděl jsem to já a věděl to i on. Jednou se Evelyn vrátila z pláže a na pokožce se jí leskly krůpěje vody. Smála se čemusi, co jí vyprávěla žena po jejím boku, a zakláněla hlavu, až jí vlasy splývaly hluboko na záda.

Walter vykřikl, zamával jí, ona se znovu zasmála a opětovala jeho mávání. Vítr donesl její hlas až k nám. Walter stál vedle mě a zahrnoval mne žhavým dechem.

,Poslyš, Duncane, zajdu tam a seznámím se s ní. Už tohle čekání nemůžu vydržet. Dobrý Bože, co všechno musí muž přestát, aby se mohl seznámit se ženou?’

,Tys nikdy nenarazil na žádné problémy, viď?’

,Na takové nikdy!’ řekl Walter. ,Obvykle mi samy padají k nohám. Nezměnil jsem se, že ne? Není na mně nic odporného, nebo ano?’

Chtěl jsem mu říct pravdu, ale místo toho jsem se jen zasmál. ‚Jsi úplně stejný jako vždycky. Nepřekvapilo by mě, kdyby i ona umírala touhou se s tebou seznámit. Něco ti povím, nikdy nechodila ven tak často jako teď, když jsi tady ty.’

Jeho oči se chlapecky rozsvítily.

,Vážně, Dunku? Opravdu si to myslíš?’

,Myslím. A taky tě mohu ujistit ještě něčím: že pokud se jí opravdu líbíš, pak jen proto, jaký jsi ty sám.’

Krutá návnada byla nastražena a Walter se na ni chytil. Vlastně se na mě ani nepodíval — dlouho se utápěl v myšlenkách a pak řekl: Půjdu za ní, Duncane. Jsem do té dívky blázen. Probůh, já se s ní ožením, i kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě udělám.’

,Nezkaz to, Waltere. Zítra, slibuji, že už zítra. Půjdu tam s tebou.’

Jeho dychtivost byla až dojemná. Myslím, že té noci vůbec nezamhouřil oka. Už dlouho před snídaní na mě čekal na verandě. Mlčky jsme jedli a každá minuta pro něj trvala celou věčnost. Opakovaně se otáčel, díval se za živý plot, a když se dívka neobjevila, objevil se mu na tváři záblesk soužení.

Kolem očí měl napjaté tenké vrásky, když se mě ptal: ,Kde je, Dunku? Už tady přece měla být, ne?’

Já nevím,’ odpověděl jsem. ,Opravdu je to nějaké podivné. Malý moment.’ Vzal jsem ze stolu zvonek a přivolal služebnou. ,Neviděla jsi Vaughnovy, Martho?’ zeptal jsem se jí, když se objevila ve dveřích.

Služebná moudře přikývla. ,Ale ano, pane. Dnes velmi časně ráno odjeli do města.’

Walter se ke mně otočil. ,Ksakru!’

,Však ona se vrátí,’ ujistil jsem ho.

,Zatraceně, Dunku, o to tu nejde!’ Postavil se a hodil ubrousek na židli.

,Copak ti nedochází, že jsem se do té dívky zamiloval? Nemůžu čekat, až se vrátí!’

Jeho tvář planula bezmocností. V jeho výrazu se nezračila zlost, nýbrž jen šílený hlad po té dívce. Potlačil jsem úsměv. Povedlo se. Povedlo se to přesně tak, jak jsem plánoval. Walter Harrison se tak hluboce a tak upřímně zamiloval, že už se nedokázal ovládnout. Možná jsem k němu v tu chvíli pociťoval lítost, ale přesto jsem se zeptal: ,Waltere, říkám ti, že o ní vím jen velmi málo. Třeba je už dávno vdaná.’

Walter reagoval ošklivou grimasou. ,V tom případě se rozvede, i kdybych měl toho chlapa roztrhat na kusy. Zničím všechno, co mi stojí v cestě, Duncane. Získám ji, i kdyby to měla být poslední věc, která se mi v životě podaří!’

Načež odkráčel do svého pokoje. O něco později jsem zaslechl, jak na silnici burácí motor auta. V tu chvíli jsem se rozesmál.

Vrátil jsem se do New Yorku a byl jsem tam právě týden, když mě mé kontakty informovaly o Walterově bezvýsledném pátrání. Nasadil prý veškeré dostupné prostředky, ale nedokázal svou vysněnou dívku najít. Dal jsem mu sedm dní, přesně sedm dní. Na sedmý den totiž připadalo výročí data, kdy jsem ho seznámil s Adrianne. Nikdy na ten den nezapomenu. A ať už je dnes Walter kdekoliv, nezapomene na něj ani on.

Když jsem mu zavolal, změna v jeho hlase mne naprosto ohromila. Hovořil chabě a rezignovaně. Vyměnili jsme si obvyklé formality a já se ho zeptal: ,Waltere, už jsi našel Evelyn?’

Walter si dal s odpovědí načas. ,Ne, úplně mi zmizela.’

,Ó, to bych netvrdil,’ řekl jsem.

Walter to zprvu nepochopil. Jako bych mu tím dával příliš mnoho naděje. ,Ty. chceš říct, že víš, kde je?’

,Přesně tak.’

,A kde? Prosím, Dunku, kde je?’ Během zlomku vteřiny Walter znovu ožil. Náhle překypoval životem a energií a naléhal na mne, abych mu to prozradil.

Zasmál jsem se a řekl, že mu to milerád povím, pokud mě na chvíli pustí ke slovu. Nastalo zlověstné ticho. „Nedaleko odtud, Waltere, v malém hotýlku kousek od Páté Avenue.“ Dal jsem mu adresu a sotva jsem stačil dokončit větu, když jsem zaslechl, jak jeho sluchátko udeřilo do stolu. Walter tolik spěchal, že se ani neobtěžoval pořádně zavěsit.

Duncan se odmlčel, dopil sklenici a kajícně se na ni zadíval. Inspektor lehce zakašlal, aby znovu upoutal jeho pozornost. Nakonec ho zvědavost přinutila promluvit. „A našel ji?“ zeptal se dychtivě.

„Ach ano, našel ji. Přes veškeré protesty vpadl rovnou k ní do pokoje v očekávání, že se Evelyn rozplyne nadšením.“

Tentokrát se inspektor nervózně ošil. „Nu, pokračujte.“

Duncan pokynul číšníkovi a zvedl další skleničku k přípitku. Inspektor učinil totéž a Duncan se jemně usmál. „Když ho spatřila, zasmála se a zamávala mu. O hodinu později Walter Harrison zemřel, vyskočil z okna onoho hotelu.“

To už bylo na inspektora příliš. Předklonil se na židli a zakabonil čelo. „Ale co se stalo? Kdo byla ta dívka? Zatraceně, Duncane.“

Duncan se zhluboka nadechl a jedním hltem vyprázdnil sklenici.

„Evelyn Vaughnová byla beznadějně imbecilní,“ řekl. „Měla krásu bohyně a mentalitu dvouleté dívky. Dobře se o ni starali a oblékali ji, aby nevzbuzovala zvědavost. Avšak jediný úkon, kterému se kdy naučila, bylo mávání na pozdrav.“

*

PIKNIK NA ČTVRTÉHO ČERVENCE (1957)

Rex Stout

Klasické britské záhady se dodnes příjemně čtou, protože jsou přesně tím, čím jsou: po všech stránkách jakýmsi druhem science fiction, jakousi extrapolací obecně sdílené reality. Nejenže obsahují fantastické zápletky (probůh, a co teprve ty vražedné metody!), ale jejich vyřešení si žádá aristokratického ducha. Lordi s buřinkami popojíždějí v najatých drožkách po zamlženém Londýně a řeší záhady zamčených pokojů. Nádherný svět Nera Wolfea, jak jej stvořil Rex Stout (1886-1975), není co do odtrženosti od reality o mnoho lepší, avšak — alespoň pro yankeejsky žaludek — o mnoho stravitelnější. Náhle před námi stojí postava Velkého detektiva, jemuž se alespoň můžeme zasmát. Stoutův svět je stejně hermeticky uzavřený a pobíhají v něm stejně rozkošné postavičky jako ve světě humoristy P. G. Wodehousea. Stout do něj navíc přihodil i postavu bezmezně zdvořilého a „nadrženého“ soukromého detektiva-vypravěče, takže si v něm každý najde to své, včetně zahradníků a gurmánů. A aby toho nebylo málo, byl Rex Stout také zručným spisovatelem s vybroušeným stylem, který se při psaní dobře bavil. Stejně jako se budete bavit i vy.

Flora Korbyová otočila hlavu s tmavě hnědými vlasy bez kloboučku směrem ke mně a pohlédla na mne tmavě hnědýma očima.

„Asi jsem si měla vzít svoje auto a vést vás.“

„To je v pohodě,“ ujistil jsem ji. „Klidně bych mohl zavřít jedno oko.“

„Prosím, jen to ne,“ žadonila. „Už tak jsem celá omámená. Dáte mi svůj autogram — tedy až zastavíme?“

Jelikož byla nadmíru reprezentativní, nevadil mi její předpoklad, že řídím jen jednou rukou, poněvadž ji chci chytit pravicí kolem ramen. V tom se ovšem pletla. Tyhle doby už jsem měl dávno za sebou. Nemělo však smysl jí vysvětlovat, že Nero Wolfe, jenž seděl na zadním sedadle, chová k pohybujícím se vozidlům hlubokou nedůvěru a k smrti nerad se v nějakém vozí, pokud za volantem nesedím já — a tak jsem byl rád, že mám záminku řídit jen jednou rukou, protože to pro něj takhle bylo napínavější. •

A vlastně si to mohla spočítat sama. Jediný vnější zájem, kterým si Wolfe dobrovolně nechává narušovat své osobní pojetí komfortu, nemluvě o luxusu, totiž představuje restaurace Rusterman’s. Její zakladatel Marko Vukčič býval Wolfeovým nejstarším a nejbližším přítelem. Když zemřel, přenechal restauraci zaměstnancům a učinil Wolfea správcem své pozůstalosti; kromě toho zanechal Wolfeovi dopis, v němž ho žádal, aby dohlédl na zachování úrovně a pověsti jeho restaurace. Wolfe tak tedy činil: jednou či dvakrát týdně a někdy i častěji restauraci bez ohlášení navštívil a nutno říci, že nikdy nepronesl ani slovo kritiky — tedy, skoro ani slovo. O to více však reptal, když ho vrchní číšník Felix požádal, aby promluvil na pikniku Svazu amerických pracovníků v pohostinství neboli SAPP u příležitosti výročí Dne nezávislosti.

Wolfe nejenže reptal, Wolfe to přímo odmítl. Felix mu však nedal pokoj a Wolfe nakonec podlehl, neboť Felix si jednoho dne přivedl do kanceláře posily: Paula Raga, šéfkuchaře omáčkové kuchyně v hotelu Churchill; prezidenta SAPP Jamese Korbyho; H. L. Griffina, dovozce potravin a vína, který dodával obtížně dostupné laskominy nejen do restaurace Rusterman’s, ale i na Wolfeův stůl; a Philipa Holta, ředitele organizací SAPP. Ti všichni měli na pikniku rovněž hovořit a jejich hlavní argument zněl, že na této akci jednoduše nemůže nevystoupit muž, jehož zásluhou zůstala Rusterman’s i po smrti Marka Vukčiče nejlepší restaurací v New Yorku. A jelikož je Wolfe marnivý jako tři pávi, a pokud měl navíc někdy někoho rád, tak to byl právě Marko, nakonec se podvolil. Vedl ho k tomu i další důvod: Philip Holt musel souhlasit, že nechá na pokoji Fritze, Wolfeova šéfkuchaře a domovníka. Fritz totiž již tři roky příležitostně docházel do restaurace Rusterman’s coby konzultant a Holt jej stále obtěžoval přesvědčováním, aby vstoupil do SAPP. Umíte si představit, jak se to Wolfeovi líbilo.

A protože jsem to já, kdo provádí vše, co je třeba učinit v souvislosti s Wolfeovou prací a zřídkavými společenskými aktivitami — až na to, že on sám si myslí, že všechno dělá on, ale to teď raději nechme stranou —, zůstalo na mně, abych ho čtvrtého července odvezl na místo konání pikniku, jmenovitě na Culp’s Meadows na Long Islandu. Koncem června mi zatelefonoval James Korby a představil mi svou dceru Floru. Ta mi oznámila, že cesta do Culp’s Meadows je nebývale komplikovaná, já jí odpověděl, že všechny cesty na Long Island jsou komplikované, a ona na to, že nás tam raději odveze svým autem.

Faktem je, že se mi její hlas líbil, ale zároveň jsem si zachoval jistou předvídavost a okamžitě mě napadlo, že pro mého zaměstnavatele by bylo novým a vzrušujícím zážitkem sledovat mě, jak řídím jednou rukou, a tak jsem Floře odpověděl, že sice budeme muset jet ve Wolfeově autě a za volantem budu muset sedět já, ale jinak bych jí byl hluboce vděčný, kdyby mohla jet s námi a ukazovat nám cestu. Tak se i stalo a právě toto byl důvod, proč — když jsme po nějakých padesáti kilometrech jízdy longislandskými čtyřproudovkami a dalších patnácti kilometrech mimoúrovňových křižovatek a ošemetných zatáček konečně projeli branou do Culp’s Meadows — byly Wolfeovy rty sevřené tak pevně, že jako by žádné ani neměl. Za celou cestu ‘promluvil pouze jednou: přibližně na sedmém až osmém kilometru, když jsem se prohnal kolem jakéhosi loudy.

„Archie. Však vy víte.“

„Ano, pane.“ Samozřejmě jsem stále nespouštěl oči z vozovky. „Jenže já jsem na jízdu s rukou takhle na sedadle instinktivně zvyklý a mám strach ji z toho sedadla sundat, protože kdybych jednal proti instinktu, byl bych nervózní a nervóznímu člověku se špatně řídí.“

Pohled do zrcátka mi ukázal, jak se jeho rty svírají, a sevřené zůstaly až do konce.

Při průjezdu branou do Culp’s Meadows a následnými klikatými uličkami podle instrukcí Flory Korbyové jsem řídil oběma rukama. Bylo tři čtvrtě na tři, takže jsme dorazili včas, neboť projevy měly začít ve tři hodiny. Flora si byla jistá, že za hlavním stanem budeme mít vyhrazeno místo k parkování, a když jsem se propletl několikaakrovou plochou s parkujícími auty, zjistil jsem, že má pravdu. Odbočil jsem a zastavil automobil tak, že měl masku chladiče jen necelé dva metry od plachty stanu. Flora vyskočila, otevřela zadní dveře na své straně a já učinil totéž na straně své. Wolfe upřel pohled nejprve na ni a poté na mě. Byl rozpolcen. Nechtěl dát přednost ženě, dokonce ani mladé a krásné, ale zároveň mi nevyhnutelně musel ukázat, co si myslí o řízení jednou rukou. Opět zabodl oči doprava a pak konečně pohnul svou sedminou tuny a vystoupil na Flořině straně.

II

Stan vztyčený na dřevěném pódiu asi metr nad zemí nebyl o mnoho větší než Wolfeova kancelář, a tak přetékal lidmi. Proklestil jsem si cestu k hlavnímu vchodu a pak ven, kde se pódium rozšiřovalo v otevřené prostranství. Vzduch byl krásně čerstvý, od oceánu dovádivě foukal vánek a slunce vydatně svítilo. Hezký čtvrtý červenec. Na rozšířeném pódiu stála řada namačkaných židlí, z nichž většina byla prázdná. O stavu trávníku nemohu podat žádnou zprávu, protože mi ve výhledu zacláněla desetitisícovka a možná i více pracovníků restaurací a jejich hostů. Zhruba tisícihlavý dav tvořil neprodyšnou masu obrácenou čelem k pódiu — zřejmě šlo o ty, kteří chtěli být během projevů vepředu —, zatímco ostatní se rozptýlili opodál a jejich hloučky sahaly až k okraji hájku a řadě přístřešků.

Za mým ramenem se ozval Flořin hlas: „Už půjdou ven, takže jestli se vám líbí nějaká židle, zmocněte se jí. Kromě těch šesti vepředu, ty jsou pro řečníky.“

Přirozeně už jsem jí začínal říkat, že chci sedět vedle ní, ale nakonec jsem se k tomu nedostal, protože se ze stanu vyhrnuli lidé a mířili k rozšířené části pódia. S myšlenkami na to, jak Wolfea upozornit, že židle, již se chystá asi na hodinu obsadit, dosahuje sotva poloviční šíře jeho zadnice, abych mu poskytl čas potlačit impulzy, jsem si začal klestit cestu k okraji vstupu, a když exodus konečně prořídl, vešel jsem do stanu. Vedle lůžka, které se na protější straně dotýkalo plachty, postávala v hloučku pětice mužů. Na lůžku ležel jakýsi chlap. Nero Wolfe se po mé levici skláněl nad stolem a civěl na obsah kovového pouzdra s odklopeným víkem. Učinil jsem krok stranou, abych lépe viděl, a spatřil jsem sbírku nožů s kostěnými rukojeťmi. Bylo jich osm a délka jejich čepelí se pohybovala od patnácti do třiceti centimetrů. Nebyly nijak nablýskané, ale vypadaly ostře a mnohaletým užíváním se šíře čepelí povážlivě zúžila. Dotázal jsem se Wolfea, čí hrdlo se chystá podříznout.

„To jsou Dubois,“ řekl. „Opravdové staré Dubois. Ty nejlepší. Patří panu Korbymu. Přinesl si je sem na soutěž v krájení a vyhrál, jak se sluší a patří. S radostí bych mu je ukradl.“ Otočil se. „Proč nenechají toho člověka na pokoji?“

Otočil jsem se také a skrz mezeru v hloučku jsem viděl, že na lůžku leží Philip Holt, ředitel organizací SAPP. „Co je s ním?“ zeptal jsem se.

„Něco špatného snědl. Snad hlemýždě. Zřejmě nějaký špatný druh hlemýžďů. Doktor mu napsal něco na střeva, aby se s tím mohl lépe vypořádat. Tak proč ho nenechají s jeho střevy na pokoji?“ „Půjdu se zeptat,“ řekl jsem a dal se do pohybu. Když jsem se přiblížil k lůžku, James Korby právě říkal: „Myslím, že i přes lékařovo doporučení bychom ho měli odvézt do nemocnice. Jen se podívejte, jakou má barvu!“

Malý, zavalitý a plešatý Korby vypadal spíše jako zákazník než pracovník restaurace, což byl možná důvod, proč stál v čele SAPP právě on.

„Souhlasím,“ řekl Dick Vetter energicky. Nikdy jsem neviděl Dicka Vettera osobně, ale dost často jsem ho vídal v jeho televizním pořadu — po pravdě řečeno až příliš často. I kdybych si však jeho stanici nepouštěl, stejně bych se mu nevyhnul, protože nějakých dvacet milionů Američanů — vesměs ženského pohlaví — bylo skálopevně přesvědčeno, že právě on je nejmladším a nejpohlednějším moderátorem v éteru. Flora Korbyová mi předem sdělila, že zde dnes Dick Vetter bude a proč. Jeho otec pracoval třicet let jako poskok v jedné restauraci na Broadwayi, a protože stále nechtěl odejít, pracoval tam dodnes.

Paul Rago nicméně nesouhlasil a také to dal najevo. „To by byla škoda,“ prohlásil, ale řekl to dlouze, spíše jako „škoda“. Díky širokým plecím, sto osmdesáti centimetrům výšky, ulízaným černým vlasům s náznaky šedivění a knírku se zašpičatělými konci, který byl stále ještě černý, vypadal spíše jako mexický velvyslanec než jako šéf přes omáčky. „Vždyť jde o nejvýznamnějšího člověka v celém svazu — pochopitelně s vyjímkou prezidenta — a kromě toho by měl vystoupit s projevem. Třeba toho bude schopen, než domluvíme my ostatní.“

„Promiňte, prosím,“ ozval se H. L. Griffin, dovozce potravin a vína. Byl to vychrtlý zakrslík s dlouhou úzkou bradou a jedním okem vadným, nicméně hovořil s autoritou člověka, jehož firma okupovala v jistém obchodním mraveništi ve městě celé jedno patro. „Možná nemám na názor právo, jelikož nejsem členem vaší slovutné organizace, ale poctili jste mne pozváním k účasti na vaší oslavě nezávislosti země a já jsem si vědom význačného postavení a všeobecné popularity Phila Holta mezi vašimi členy. Rád bych pouze podotkl, že pan Rago má podle mého názoru pravdu, že pro členstvo by bylo zklamáním, pokud by jej nespatřilo na pódiu. Doufám, že nejsem příliš opovážlivý.“

Vně stanu se z reproduktorů v rozích pódia ozval dunivý hlas, který svolával účastníky pikniku roztroušené na louce, aby se dostavili k pódiu a připravili se k poslechu. Zatímco si skupinka u lůžka i nadále vyměňovala argumenty, připojil se k ní newyorský policista, jenž stál až dosud zdvořile stranou. Pohlédl na Philipa Holta, leč nenabídl žádnou radu. Rovněž Wolfe přistoupil k lůžku, aby se podíval. Já osobně bych řekl, že ideálním místem pro Holta by byla pořádná postel s atraktivní sestřičkou, která by ho hladila po čele. Nejméně třikrát jsem byl svědkem, jak se celý otřásl. Nakonec Holt celý spor rozsoudil sám, když zamumlal na ostatní, aby ho nechali na pokoji, a otočil se na bok čelem k plachtě. Flora Korbyová k němu přistoupila, přehodila přes něj přikrývku a já si všiml, že Dick Vetter jí přitom náznakem pomohl. Skrz stan profukoval vánek a kdosi poznamenal, že Holt by neměl ležet v průvanu — Wolfe mi tedy poručil, abych zavřel chlopeň zadního vchodu, což jsem také učinil. Chlopeň však nechtěla držet dole, a tak jsem ji přichytil plastovou páskou uvázanou na mašličku. Všichni včetně policisty se pak odšourali předním vchodem k pódiu a já vyrazil odzadu za nimi. Když Korby procházel kolem stolu, zastavil se a zakryl pouzdro s opravdovými starými Dubois víkem.

Projevy trvaly hodinu a osm minut a deset tisíc členů SAPP je přijalo vstoje jako správné dámy a gentlemanové. Pravděpodobně doufáte, že vám je teď přetlumočím slovo od slova, ale bohužel jsem si je nezapisoval a neposlouchal jsem je ani dost pozorně na to, abych si je dokázal vrýt do paměti. Kromě toho se řečníci ve svých vlasteneckých projevech nepředháněli ani co do množství, ani co do hlasitosti. Ze své židle v zadní řadě jsem viděl na velkou část obecenstva a byl to pohled za všechny peníze.

Prvním řečníkem byl jakýsi neznámý muž — očividně ten, který svolával publikum, když jsme byli ve stanu — a po několika trefných poznámkách nám představil Jamese Korbyho. Zatímco Korby řečnil, zvedl se Paul Rago ze židle, prošel uličkou uprostřed a vstoupil do stanu. Jelikož se předtím horlivě vyslovoval pro vystoupení Philipa Holta, myslel jsem si, že ho chce živého či mrtvého vyvléci ven, ale tak to nebylo. Během minutky se totiž Rago vrátil, a učinil tak v nejvyšší čas, neboť sotva se opět usadil, Korby dokončil řeč a uvedl právě Raga.

Během Korbyho projevu se všechny obličeje tvářily vážně, ale Ragův přízvuk zněl v reproduktorech tak, že než se Paul Rago pořádně zahřál, obecenstvo se již uculovalo. Když se pak Korby zvedl ze židle a vyrazil uličkou pryč, předpokládal jsem, že ignoruje Raguv projev, protože Rago předtím ignoroval ten jeho, ale možná jsem se pletl, neboť Korbyho návštěva ve stanu byla ještě kratší než Ragova. Po chvíli vyšel ven, vrátil se na židličku a pozorně se zaposlouchal do Ragova přízvuku.

Následně vystoupil dovozce H. L. Griffrn a konferenciér mu musel snížit mikrofon. Jeho hlas zněl v reproduktorech lépe než ostatní a i samotný jeho projev byl zatraceně dobrý. Zdálo se mi, že by bylo fér toho skrčka pořádně ocenit, takže jsem musel bezděky souhlasit s obecenstvem, které mu tleskalo tak, že Griffin slezl z pódia až za dobrou minutu. Opravdu diváky probudil a oni mu provolávali slávu ještě ve chvíli, kdy se otočil a zamířil uličkou ke stanu. I konferenciérovi pak nějakou dobu trvalo, než publikum uklidnil. Právě ve chvíli, kdy se chystal představit Dicka Vettera, však slavná televizní hvězda náhle vyskočila a s odhodlaným výrazem ve tváři rovněž vyrazila do uličky — nebylo těžké uhodnout proč. Vetter se jistě domníval, že Griffin chce využít nadšených ovací, kterých se mu dostalo, a dovléci Philipa Holta na pódium. Vetter mu v tom chtěl zabránit, ale nakonec nebylo potřeba. Když byl totiž dva kroky před vchodem do stanu, vynořil se Griffin z plachtoví sám. Vetter uhnul stranou, aby ho nechal projít, a vnořil se do stanu místo něj. Griffin pak pokračoval v chůzi ke své židli v první řadě, což v obecenstvu opět vyvolalo ojedinělé provolávání slávy, takže konferenciér znovu musel diváky uklidnit, aby se dostal dál. Konečně se mu podařilo představit Dicka Vettera, jenž mezitím vyšel ze stanu a zamířil k mikrofonu — ten musel být opětovně zvednut, což se povedlo právě včas.

Právě když Vetter začal mluvit, Nero Wolfe se náhle vztyčil a vyrazil ke stanu. Zvedl jsem obočí. Snad se nechce nechat zatáhnout do těch potíží s Holtem, pomyslel jsem si, ale pak jsem spatřil výraz v jeho tváři a došlo mi to. Hrany dřevěné židličky se mu už skoro hodinu zarývaly do zadku, což mu dost silně bralo náladu, takže se chtěl trochu uvolnit, než ho předvolají k mikrofonu. Když procházel kolem mě, účastně jsem se na něj zašklebil a opět jsem dopřál sluchu Vetterovi. Jeho mýdlový hlas (říkám schválně mýdlový) se linul z reproduktorů jako proud mýdlových bublin, takže jsem si zhruba po dvou minutách začal říkat, že je jenom fér, když zakrslík Griffin mluví jako muž, zatímco pohledný mladý idol milionů Vetter zní jako šlehačka, jenže vtom jsem si všiml, že si kdosi žádá mou pozornost. Wolfe stál ve vchodu do stanu a prstem mě volal k sobě. Když jsem vstal a zamířil k němu, opět zmizel ve stanu a já ho následoval. Wolfe přešel k zadnímu vchodu, zvedl chlopeň, protáhl své rozložité tělo otvorem a přidržel chlopeň i mně. Když jsem se ocitl venku, sešel pět schodů na zem, vyrazil k autu, stiskl kliku zadních dveří a zatáhl. Nic se nedělo. Otočil se ke mně.

„Odemkněte.“

Postavil jsem se vedle něj. „Chcete něco?“

„Odemkněte, nasedněte a nastartujte. Jedeme.“

„No to určitě. Máte mít přece projev.“

Wolfe mě zpražil pohledem. Zná intonaci mého hlasu stejně dobře jako já jeho. „Archie,“ řekl, „nechovám se výstředně. Mám pro odjezd pádný a přesvědčivý důvod, který vám cestou vysvětlím. Odemkněte ty dveře.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Neodemknu, dokud ten důvod neuslyším. I když připouštím, že je to vaše auto.“ Vytáhl jsem klíče z kapsy a podal mu je. „Zde. Já rezignuji.“

„Nu dobrá.“ Zatvářil se pochmurně. „Ten muž na lůžku je mrtev. Zvedl jsem přikrývku, abych mu ji upravil. A jeden z těch nožů mu až po rukojeť vězí v zádech. Je mrtev. Jestli na to někdo přijde dřív, než stačíme odjet, víte, co se stane. Strávíme tady celý den, celou noc, celý týden, budeme tady věčně. Což je nesnesitelné. Doma můžeme na otázky odpovídat stejně dobře jako tady. Odemkněte ty dveře, zatraceně!“

„Jak je mrtvý?“ „Řekl jsem vám, že je mrtvý.“

„No dobře. Ale neměl byste se nechat mýlit. A vy se nenecháte mýlit. Dobře víte, že v tom vězíme tak jako tak. Oni nás nebudou vyslýchat doma, normálně nás odvezou zpátky sem. Budou už na nás čekat na verandě a vy se domů vůbec nedostanete.“ Strčil jsem klíče zpátky do kapsy. „Ujet, když jste na řadě s projevem, to by bylo moc hezké. Takže jediná otázka zní, jestli to ohlásíme hned, nebo raději vystoupíte s projevem a přenecháte nález té mrtvoly někomu jinému. Čekám na odpověď.“

Wolfe mě přestal probodávat pohledem. Dlouze a zhluboka se nadechl, a když opět vyfoukl vzduch, řekl: „Přednesu ten projev.“

„Dobře. Byla by hanba ho promarnit. Měl bych ještě otázku. Když jste teď zvedal tu chlopeň, abyste vyšel ven, nevšiml jsem si, že byste odvazoval pásku. Znamená to, že už byla rozvázaná!“ „Ano.“

„To je ovšem hezké.“ Otočil jsem se, zamířil ke schodům, vystoupal po nich, přidržel Wolfeovi chlopeň a následoval ho do stanu. Wolfe zamířil dopředu a vyšel druhým vchodem ven, zatímco já přistoupil k lůžku. Philip Holt ležel čelem ke stěně s přikrývkou vytaženou až ke krku. Odhrnoval jsem ji, až jsem spatřil rukojeť nože asi dva a půl centimetru napravo od lopatky. Čepel vězela až po střenku v Holtově těle. Odhrnul jsem přikrývku ještě více, sebral jsem Holtovu ruku, na deset vteřin jsem na ni silně přitiskl koneček prstu, a když jsem ho uvolnil, viděl jsem, že kůže zůstala bílá. Vytrhl jsem z přikrývky trochu chmýří a přidržel je Holtovi na půl minuty před nosními dírkami. Žádný pohyb. Přitáhl jsem přikrývku zpátky tak, jak jsem ji našel, přešel jsem ke kovovému pouzdru na stole a zvedl z něj víko. Nejkratší nůž, ten s patnácticentimetrovou čepelí, byl pryč.

Když jsem odešel k zadnímu vchodu a nadzvedl chlopeň, Vetterovy mydliny či šlehačka — podle toho, co je vám milejší — linoucí se z reproduktorů náhle ustaly, a když jsem scházel z pěti schodů, dav účastníků pikniku opět propukal v nadšení.

Náš sedan parkoval jako třetí auto napravo od schodů. Jako druhý nalevo stál plymouth z roku 1955 a já s potěšením uzřel, že v něm stále sedí pasažérka, které jsem si již dříve všiml — žena s širokým obličejem, hranatou bradou a nedbale upravenými šedými vlasy. Seděla na předním sedadle, avšak ne za volantem.

Obešel jsem auto na její stranu a promluvil skrz otevřené okénko. „Promiňte, že ruším. Mohu se vám představit?“

„Není třeba, mladíku. Jmenujete se Archie Goodwin a pracujete pro Nera Wolfea, toho detektiva.“ Všiml jsem si jejích unavených šedých očí. „Zrovna teď jste s ním byl tamhle.“

„Přesně tak. Doufám, že vám nebude vadit, když se vás na něco zeptám. Jak dlouho už tady sedíte?“

„Dost dlouho. Ale to je v pořádku, všechny projevy slyším. Právě teď začíná mluvit Nero Wolfe.“

„A sedíte tu už od začátku prvního projevu?“

„Ano, přesně tak. Trochu jsem se přejedla pohoštění a nechtělo se mi stát v tom davu, a tak jsem se přišla posadit do auta.“

„To znamená, že jste tady už od chvíle, kdy ty projevy začaly?“

„Vždyť to říkám. Proč to chcete vědět?“

„Jen si něco ověřuji. Pokud vám to nevadí. Viděla jste během doby, co jste tady, někoho vcházet nebo vycházet ze stanu?“

Ženiny unavené oči se trochu probudily. „Ha,“ řekla, „takže se něco ztratilo. Což mě nepřekvapuje. Co se ztratilo?“

„Pokud je mi známo, tak nic. Pouze si ověřuji určitou skutečnost. Pochopitelně jste viděla vycházet a vcházet pana Wolfea a mne. Vcházel či vycházel ze stanu kromě nás dvou ještě někdo další?“

„Mě neošálíte, mladíku. Něco se ztratilo a vy jste detektiv.“

Zašklebil jsem se na ni. „No dobrá, ať je po vašem. Ale přesto to chci vědět, pokud proti tomu nic nemáte.“

„Nemám. A jak vám říkám, sedím tu už od chvíle, kdy začaly ty projevy, vlastně jsem přišla ještě před nimi. Za tu dobu do stanu nevkročil nikdo kromě vás a Nero Wolfea, ani já ne. Celou dobu sedím tady. A jestli si chcete proklepnout i mě, tak se jmenuji Anna Banauová a můj manžel Alexander Banau pracuje jako vrchní v Zoller’s.“

Z útrob stanu se ozval křik, usilovný křik z velmi zdravých plic. Vyrazil jsem po schodech ke stanu a prohnal se skrz chlopeň dovnitř. Flora Korbyová stála u lůžka zády k plachtě a rukou si zakrývala ústa. Zklamal jsem se v ní. Připouštím sice, že když žena nalezne mrtvolu, má právo křičet, ale mohla s tím alespoň počkat, až Wolfe dokončí svůj projev.

III

Bylo krátce po čtvrté, když se Flora Korbyová dala do křiku. A bylo přesně 16:34, když mi pohled ze stanu skrz štěrbinu v chlopni zadního vchodu — třetí takový pohled, který se mi podařilo vrhnout — prozradil, že plymouth s paní Annou Banauovou je pryč. V 16:39 dorazil soudní lékař s taškou a zjistil, že Philip Holt je stále mrtvý.

V 16:48 se dostavili soudní vědci s fotoaparáty, sadami na snímání otisků prstů a dalším náčiním a Wolfe se mnou i ostatními jsme byli vyvedeni na otevřené pódium, kde se nás ujala ostraha. V 17:16 jsem pak napočítal celkem sedmnáct policistů, státních i místních, v uniformě i bez. Když hodiny ukazovaly 17:30, zamumlal na mě Wolfe hořce, že tohle se určitě protáhne přes celou noc. V 17:52 mi začal hlavní detektiv jménem Baxter klást natolik osobní otázky, že jsem se s konečnou platností rozhodl se téhle hry neúčastnit. A bylo 18:21, když jsme všichni odjeli z Culp’s Meadows na oficiální místo určení.

V našem autě jsme jeli čtyři: jeden policista v uniformě seděl s Wolfem na zadním sedadle a jeden ve vlastních šatech si hověl vedle mě vepředu. Také tentokrát jsem měl vedle sebe někoho, kdo mi ukazoval cestu, ale ruku kolem ramen jsem si v tomto případě odpustil.

Policisté s námi hovořili i separátně, ale větší část výslechů představovala panelová diskuse na otevřeném prostranství, takže jsem docela dobře věděl, jak se věci mají. Nikdo nikoho neobviňoval. Všichni tři hlavní protagonisté — Korby, Rago i Griffin — uvedli pro svou návštěvu stanu během projevů přibližně stejný důvod: obávali se o Philipa Holta a chtěli se přesvědčit, zda je v pořádku. Čtvrtý přednášející Dick Vetter udal důvod, který jsem u něj předpokládal: domníval se, že by Griffin mohl Holta dovést na pódium, a chtěl mu v tom zabránit. Vetter byl mimochodem jediný, kdo ohledně svého zadržování tropil povyk. Prohlásil, že nebylo snadné uvolnit se pro toto odpoledne ze všech povinností a že má v šest hodin zkoušku ve studiu, na níž musí být absolutně nezbytně přítomen. V 18:21, kdy jsme všichni vyráželi na oficiální místo určení, už byl zralý na pouta.

Nikdo z vyslýchaných si nebyl naprosto jist, že Holt v době jeho návštěvy ve stanu ještě stále žil; všichni předpokládali, že jednoduše usnul. Všichni kromě Vettera navíc uvedli, že přistoupili blíže k lůžku, aby se podívali na Holtův obličej, a nezjistili na něm nic podezřelého. Nikdo z vyslýchaných na Holta nepromluvil. Na otázku: „Kdo to podle vás udělal a proč?“ uvedli všichni stejnou odpověď: někdo musel vniknout do stanu zadním vchodem, bodnout Holta a ztratit se. Skutečnost, že ředitel organizacíSAPP trpěl bolestmi žaludku a ve stanu ho navštívil lékař, rovněž nebyla žádným překvapením.

Floru jsem z toho vynechával, protože jsem věděl stejně dobře jako vy, že v tomhle nejede, ovšem policisté měli jiný názor. Zaslechl jsem, jak jeden říká druhému, že to zřejmě udělala ona, protože pobodání nemocného chlapa se hodí spíše na ženu než na muže.

Vzhledem k hypotéze, že někdo vešel do stanu zadním vchodem, bylo velmi důležité zjistit, jakým způsobem byla zajištěna chlopeň. Vypověděl jsem, že než jsme odešli ze stanu, uvázal jsem chlopeň páskou, což mi potvrdili všichni s výjimkou Dicka Vettera, který prohlásil, že si toho nevšiml, neboť právě pomáhal přehazovat přes Holta přikrývku. Wolfe i já jsme pak uvedli, že když jsme během Vetterova projevu vstupovali do stanu, visela již chlopeň volně. Za těchto okolností nebylo důležité, kdo chlopeň odvázal, neboť vrah se mohl snadno protáhnout zvenku štěrbinou a škubnutím uzel uvolnit, nýbrž kdy se tak stalo. V této otázce nebyl nikdo schopen pomoci. Všichni čtyři řečníci uvedli, že si nevšimli, zda byla páska při jejich příchodu do stanu uvázaná, nebo ne.

Takhle se tedy věci měly, když jsme z Culp’s Meadows odjížděli. Oficiálním místem určení se nakonec ukázala budova, ve které jsem již jednou či dvakrát byl, ovšem nikoliv jako podezřelý z vraždy — byla to budova okresního soudu zasazená v zadní části hebkého zeleného trávníku se skupinkou vzrostlých stromů. Nejprve nás na těsnali do jakési místnosti v přízemí a po dlouhém čekání jsme byli odvedeni o patro výše do dveří s nápisem OKRESNÍ STATNI ZÁSTUPCE.

Nejméně 91,2 procent okresních státních zástupců ve státě New York se domnívá, že by byli dokonalými nájemníky guvernérova sídla v Albany, a tato skutečnost by měla být při hodnocení chování okresního státního zástupce Jamese R. Delaneyho vedena v patrnosti. Nejméně čtyři členové skupiny řečníků, a dost možná i všech pět, pro něj představovali spořádané a významné občany zastávající funkce, v nichž mohou ovlivňovat významné segmenty jeho elektorátu. Jeho přístup, s nímž uchopil vzniklý problém, vyvolával dojem, že pouze řídí schůzi jakési místní rady svolané s cílem vyrovnat se s choulostivou a obtížně řešitelnou naléhavou situací — výjimku, jak jsem si povšiml, tvořily okamžiky, kdy se díval na Wolfea a na mne nebo s námi hovořil. V takových chvílích přestával jeho úsměv fungovat, jeho tón se přiostřil a jeho oči nabraly jiný pohled.

Vybaven stenografkou ťukající do stroje u vedlejšího stolku to s námi — nebo lépe řečeno s nimi — celou hodinu probíral za skrovné účasti hlavního detektiva Baxtera a dalších policistů přítomných na místě činu, aby nakonec vyslovil svůj soud.

„Zdá se, že jsme se shodli,“ prohlásil, „že nějaká neznámá osoba vstoupila do stanu zadním vchodem, bodla oběť a ztratila se. Vzniká otázka, jak mohla tato osoba vědět, že ve stanu bude mít po ruce nůž — ovšem ona to vědět nemusela. Mohla se k vraždě odhodlat až ve chvíli, kdy ty nože spatřila, případně mohla mít u sebe jinou zbraň, a když spatřila nože, pomyslela si, že některý z nich by mohl lépe posloužit jejímu záměru, a použila raději ten. Obojí je možné. Zároveň nutno přiznat, že celá tato hypotéza je velmi přijatelná a žádná z dosud známých skutečností s ní není v rozporu. Souhlasíte, hlavní detektive?“

„Jo,“ připustil Baxter. „Teda zatím. Dokud známé skutečnosti Zůstávají skutečnostma.“

Delaney přikývl. „Zajisté. Ještě je třeba je ověřit.“ Upřel pohled k publiku. „Vy, pánové, a vy, slečno Korbyová, jistě chápete, že nyní musíte až do odvolání setrvat na jurisdikčním území státu New York a být nám k dispozici. Za tohoto předpokladu se zdá zbytečné vás jako korunní svědky nadále zadržovat. Máme vaše adresy a víme, kde vás najít.“

Obrátil se na Wolfea a jeho tón se proměnil. „U vás, Wolfe, je situace poněkud jiná. Vy jste soukromý detektiv s licencí, stejně jako tady Goodwin, a vaše předešlá pánovitá vystoupení nevzbuzují důvěru ve vaší nestrannost. Možná existují nějaké spletité a choulostivé důvody, proč vám úřady města New York ty vaše triky stále baští, ale my zde na předměstí jsme o něco prostodušší. Triky tu nemáme rádi.“

Načež sklonil bradu, takže se jeho oči pod hustým obočím poněkud sešikmily. „Schválně, jestli tu vaši historku převyprávím správně. Vy tvrdíte, že když Vetter začal hovořit, sáhl jste si do kapsy pro papír, na kterém jste měl připraveny poznámky pro projev, zjistil jste, že ho tam nemáte, napadlo vás, že jste ho asi zapomněl v autě, vyrazil jste pro něj, a když jste pak vstoupil do stanu, došlo vám, že auto je zamčené a klíče má Goodwin, a tak jste ho zavolal a on vyrazil k autu. Goodwin si poté vzpomněl, že ten papír leží na vašem stole v kanceláři, takže jste se vrátili do stanu a prošli jím zpátky na svá místa na pódiu. A další věc: když jste vyrazili k zadnímu vchodu, kterým jste chtěli odejít ze stanu k autu, páska držící chlopeň byla uvolněná, a ne uvázaná. Tohle mi tvrdíte?“

Wolfe si odkašlal. „Pane Delaney. Předpokládám, že je zbytečné napadat vaši poznámku o mé nestrannosti nebo vás žádat, abyste svou otázku formuloval méně útočně.“ Jeho ramena se o tři milimetry zvedla a opět snížila. „Ano, tohle vám tvrdím.“

„Pouze jsem se vás ptal.“

„A já vám odpověděl.“

„Ano, odpověděl.“ Oči okresního státního zástupce zabloudily ke mně. „A vaše historka, Goodwine, zní pochopitelně stejně. Pokud potřebovala trochu učesat, byl k tomu dostatek času během zmatku, který se strhl po vykřiku slečny Korby ové. Ve vašem případě to však má dohru. Tvrdíte totiž, že když jste s Wolfem opět vešli do stanu a on prošel předním vchodem k pódiu, napadla vás eventualita, že Wolfe přece jen sebral onen papír ze stolu v kanceláři a strčil si ho do kapsy, avšak během jízdy ho opět vytáhl, aby do něj nahlédl, a pak ho zapomněl v autě, takže jste se znovu vrátil k vozu, abyste se po papíru porozhlédl, a právě v tom okamžiku začala slečna Korbyová křičet. Říkám to správně?“

Jelikož jsem se rozhodl se této hry neúčastnit již ve chvíli, kdy Baxter začal být příliš osobní, pouze jsem řekl: „Sedí.“

Delaney se otočil k Wolfeovi. „Pokud vám vadí, že se chovám útočně, Wolfe, řeknu to takto: některé věci mi připadají dost těžko uvěřitelné. Že by tak výmluvný člověk jako vy potřeboval poznámky na tak krátký projev? A že byste si vy nejprve myslel, že jste ten papír nechal v autě, Goodwin si pak vzpomněl, že ho viděl ležet u vás doma na stole, a posléze ho napadlo, že by možná přece jen mohl být v autě? Kromě toho tu jsou jistá fakta. Vy a Goodwin jste navštívili stan jako poslední předtím, než do něj vešla slečna Korbyová a nalezla to tělo. To snad sami přiznáváte. Všichni ostatní tvrdí, že nevědí, zda byla páska v době jejich návštěvy stanu uvázána, nebo ne; naopak vy a Goodwin to dost dobře tvrdit nemůžete, protože jste tamtudy prošli, a tak říkáte, že jste pásku našli uvolněnou.“

Delaney naklonil hlavu. „Přiznáváte, že jste v loňském roce s Philipem Holtem mluvili. Přiznáváte, že vám začal být protivný — to je váš výraz, protivný — svým naléháním, aby váš osobní kuchař vstoupil do jeho svazu. Rozbor vašich předešlých vystoupení mne přitom opravňuje říci, že člověk, kterého označíte za protivného, by si měl dávat dobrý pozor. Povím vám, že kdyby zde neexistovala eventualita, že do stanu vstoupila zezadu nějaká neznámá osoba — a já připouštím, že je to docela možné —, byli byste s Goodwinem předběžně zadržováni až do chvíle, kdy bychom vyhledali soudce a nechali ho na vás vydat zatykač jako na korunní svědky. Takhle vám to však o něco usnadním.“ Podíval se na hodinky. „Je za pět minut osm. Pošlu s vámi jednoho muže do restaurace dole na ulici a očekávám, že se sem do půl desáté vrátíte. Chci s vámi důkladně probrat všechny detaily.“ Jeho oči se přesunuly jinam. „Vy ostatní můžete prozatím odejít, ale zůstaňte nám k dispozici.“

Wolfe se postavil. „Pan Goodwin a já jedeme domů,“ oznámil. „Dnes večer už se nevrátíme.“

Delaney přimhouřil oči. „Jestli to cítíte takhle, tak tady rovnou zůstanete. Můžete si poslat pro sendviče.“

„Jsme zatčeni?“

Okresní státní zástupce otevřel ústa, zavřel je a znovu otevřel. „Ne.“

„V tom případě jdeme.“ Wolfe se choval jistě, ale ne útočně. „Chápu vaši rozmrzelost, pane, že vám někdo přerušil svátky, a beru na vědomí, že nemáte rád mne ani mou minulost či spíše to, co o ní víte. Ale nehodlám se vzdát svého pohodlí kvůli vašemu duševnímu rozpoložení. Zadržet mě můžete pouze tehdy, pokud mě obviníte, ale z čeho? Pan Goodwin i já jsme vám poskytli veškeré nám dostupné informace. Vaše narážka, že jsem schopen zavraždit člověka nebo ponoukat pana Goodwina, aby to učinil za mne, jen proto, že mne ten člověk obtěžoval, je prostě dětinská. Připouštíte, že vrahem mohl být kdokoliv z tisícihlavého srocení. Nemáte sebemenší důvod předpokládat, že pan Goodwin a já vám zatajujeme jakékoliv poznatky, které by vám mohly pomoci. Pokud se takový důvod dodatečně objeví, víte, kde nás hledat. Pojďte, Archie.“

Otočil se, vyrazil ke dveřím a já za ním. Nemohu podat zprávu o Delaneyově reakci, neboť státní zástupce seděl u stolu za mnou a bylo by netaktické ohlížet se přes rameno. Vím jen, že Baxter učinil dva kroky a zastavil se, zatímco ostatní policisté se ani nepohnuli. Bez jediného výstřelu jsme vyšli na chodbu a poté z hlavních dveří. t Po chodníku jsme pak ušli půl bloku k místu, kde stálo naše auto. Wolfe mi poručil, abych našel telefonní budku, zavolal Fritzovi a oznámil mu, kdy dorazíme na večeři, a pak už jsem zamířil do centra města.

Jelikož jsme se museli potýkat se sváteční zácpou, ukazovaly hodiny již půl desátou, když jsme konečně dorazili domů, umyli se a zasedli ke stolu k večeři. Pohybující se automobil není místem, v němž je radno sdělovat Wolfeovi špatné zprávy — a když na to přijde, tak ani ty dobré —, a navíc nemělo smysl kazit mu večeři, takže jsem počkal, až dojíme kuřecí kapsu s lanýži a brokolicí, brambory plněné bylinkami, salát a syr a až nám Fritz přinese do kanceláře kávu, a teprve poté jsem to na něj vybalil. Wolfe se právě natahoval po dálkovém ovladači televizoru, aby ho zapnul, a dopřál si tak rozkoš ho po chvíli opět vypnout, když jsem mu řekl: „Počkejte minutku. Musím vám něco sdělit. Nevyčítám vám, že máte pocit sebeuspokojení, protože jste nás z toho velice elegantně vysekal, ale je tu jeden zádrhel. Tu vraždu nespáchal nikdo, kdo by do stanu přišel zezadu. Spáchal ji někdo z řečníků.“

„To jistě.“ Wolfe byl v poklidné náladě, v „povečeřovsky“ poklidné náladě, a spokojeně si lebedil ve velkém, na zakázku vyrobeném křesle za stolem. „Chcete mi snad zalichotit?“

„Ne, pane. A stejně tak se vám ani náznakem nesnažím dokázat, že jsem chytřejší než vy. Pouze mám více informací. Když jste odcházel ze stanu k autu, zaobíral jste se myšlenkami na rychlý odjezd, takže jste si možná nevšiml, že v autě nalevo sedí jakási žena. Já si toho však všiml. A když jsme se pak vrátili do stanu a vy jste vyšel předem, něco mě napadlo, vrátil jsem se tam a trochu si s ní popovídal. Přetlumočím vám to doslova, protože je to důležité.“

Což jsem také učinil. Ve srovnání s trojstrannými a čtyřstrannými rozhovory, které jsem běžně musel slovo od slova reprodukovat, to bylo docela prosté. Když jsem skončil, Wolfe se na mě škaredil a jeho nálada byla stejně černá jako káva v jeho šálku.

„Zatracená práce,“ zabručel.

„Ano, pane. Chtěl jsem vám to říct už tehdy, když jsme se domlouvali na podrobnostech, proč jsme šli k tomu autu, a na tom papíru s poznámkami, ale vtom nás, jak víte, přerušili a později už jsem nenašel vhodnou příležitost — navíc jsem si všiml, že paní Banauová zmizela i s autem, a ten pavián Baxter ranil moje city, takže jsem se zařekl, že se už v tom nebudu angažovat. Hlavním argumentem však byla samozřejmě vaše touha jet domů. Kdyby policie věděla, že to udělal někdo z nás šesti, případně ze sedmi, počítáme-li i Floru, všechny by nás zadržela jako korunní svědky a vzhledem ke státnímu svátku byste nemohl být ani propuštěn na kauci a v tom případě Bůh vám pomáhej. Já se do cely vejdu, ale vy jste příliš rozložitý. Navíc jsem si říkal, že když vás dopravím domů, budete mít chuť se mnou probrat zvýšení platu. Máte ji?“

„Držte ústa.“ Wolfe zavřel oči a po chvíli je opět otevřel. „Jsme v pěkné bryndě. Policie může tu ženu kdykoliv najít, nebo se případně může přihlásit sama. Co je vůbec zač? Popsal jste mi její slova, ale jaká je ona sama?“

„Je dobrá. Policie jí uvěří. Stejně jako já. Vy byste jí taky uvěřil. Z místa, kde seděla, měla schody i vstup do stanu v zorném poli, bez jakýchkoliv překážek a ve vzdálenosti necelých deseti metrů.“ „Jen jestli měla oči otevřené.“

„Ona tvrdí, že ano, a to bude policistům stačit, jakmile ji najdou. A já jí taky věřím. Když mi říkala, že do stanu nevešel nikdo kromě vás a mě, myslela to vážně.“

„Stále ale existuje možnost, že ona sama nebo někdo, koho znala a chtěla ho ochrániW. Ne, to je absurdní, protože v tom autě zůstala i poté, co se to tělo našlo. Jsme v pěkné kaši.“

„Ano, pane.“ Upřel jsem na něj pohled, a když jsem neviděl žádnou známku vděčnosti, kterou jsem mohl zcela po právu očekávat, pokračoval jsem: „Rád bych vám navrhl, abyste si při zvažování vzniklé situace nedělal starosti se mnou. I když jsem svůj rozhovor s tou ženou neohlásil, rozhodně to neznamená, že mě mohou obvinit ze zatajování důkazů. Vždy mohu prohlásit, že jsem jí nevěřil a neviděl důvod, proč nám to ještě více ztěžovat tím, že ji do toho zatáhnu. A i kdyby někdo mohl do stanu vniknout zadním vchodem, z okruhu podezřelých nás to v žádném případě nevylučuje. Samozřejmě budu muset nějak vysvětlit, proč jsem ji vyslýchal, ale to je hračka. Mohu tvrdit, že jsem se o Holtově smrti dozvěděl poté, co jste se vrátil na pódium přednést svůj projev, a když jsem si pak všiml, že ona sedí v autě, zamířil jsem k ní, abych ji před ohlášením nálezu mrtvoly vyslechl, jenže mě pak přerušil křik ve stanu. Takže si se mnou nelamte hlavu. Záleží jen na vás. Já nebo i vy můžeme ráno zavolat Delaneyovi a vyklopit mu to, anebo můžeme sedět na zadku a čekat, až se to provalí.“

„Fujtajbl,“ řekl Wolfe. „Amen,“ řekl jsem já.

Wolfe se slyšitelně nadechl a vypustil vzduch. „Ta žena s nimi může právě v tomto okamžiku hovořit, případně ji právě teď mohli najít. Nevytýkám vám vaše jednání, naopak vám ho schvaluji. Kdybyste se byl o tom rozhovoru zmínil, oba bychom trávili dnešní noc ve vězení.“ Zašklebil se. „Pche. Takhle se alespoň můžeme o něco pokusit. Kolik je hodin?“

Podíval jsem se na hodinky. Wolfe by musel otočit hlavu téměř do pravého úhlu, aby dohlédl na hodiny na stěně, a to bychom od něj čekali příliš. „Jedenáct osm.“

„Dokážete je sem dnes večer přivézt?“

„Pochybuji. Všech pět?“

„Ano.“

„Snad do úsvitu. Myslíte do vašeho pokoje?“

Wolfe se podrbal konečkem prstu na nose. „No dobře. Okamžitě jim zavolejte a snažte se jich sehnat co nejvíce. Dohodněte se s nimi na jedenácté ranní. Řekněte, že mám v úmyslu něco zveřejnit a musím se s nimi nejdříve poradit.“

„To by je mělo zaujmout,“ připustil jsem a natáhl se pro telefon.

IV

Když Wolfe vyšel druhého dne dvě minuty po jedenácté ze skleníku, aby se přivítal s hosty, nebylo ještě po strážcích zákona z Long Islandu ani vidu, ani slechu. Což ovšem neznamenalo, že se nám nemohou ozvat tři minuty po jedenácté. Podle ranních novin okresní státní zástupce Delaney i hlavní detektiv Baxter svorně připustili, že do stanu mohl kdokoliv vniknout zezadu, takže je případ zcela otevřen. A pokud Anna Banauová četla noviny, což pravděpodobně činila, mohla se právě v těchto okamžicích sápat po telefonu a volat na policii.

To já absolvoval včera v noci a dnes ráno hned několik telefonátů, abych svolal všechny hosty, a navíc jeden speciální. V manhattanském telefonním seznamu bylo číslo Alexandera Banaua uvedeno i s adresou, ale nakonec jsem se rozhodl ho nevytáčet. A stejně tak jsem se rozhodl nevolat do restaurace Zoller’s na Dvaapadesáté. V Zoller’s jsem v životě nejedl více než dvakrát, ale znal jsem muže, který této restauraci mnoho let prokazoval přízeň, a tak jsem zavolal jemu. Ano, odpověděl mi, v Zoller’s skutečně pracuje vrchní jménem Alex a jeho jméno skutečně zní Banau. Můj známý měl Alexe rád a doufal, že můj dotaz neznamená, že se Alex řítí do nějaké bryndy. Odpověděl jsem, že mi o žádné bryndě není nic známo, že si jen chci ověřit jeden drobný detail, a s tím jsem mu poděkoval. Nato jsem se posadil a zadíval se na útržek papíru, kam jsem si napsal Banauovo domácí číslo. Svrběla mě ruka, abych je vytočil, ale co bych asi tak Banauovi řekl? Kdepak.

Když se nyní zmiňuji, že jsem okolo půl jedenácté vytáhl ze zásuvky osmatřicítku Marley, přesvědčil se, že je nabitá, a strčil si ji do kapsy, neříkám to proto, abych dal najevo, že jsem byl připraven na krveprolití, nýbrž abych ukázal, že jsem paní Banauové bezvýhradně věřil. Když vám přijde na návštěvu vrah, nadto mimořádně drzý, člověk nikdy neví.

Dovozce H. L. Griffin a šéfkuchař omáčkové kuchyně Paul Rago přijeli každý zvlášť, ale Dicka Vettera přivezli Korby s Florou. Měl jsem v úmyslu posadit Floru do červeného koženého křesla, ale než jsem ji uvedl do kanceláře, vyfoukl jí to místo Rago, vysoký chlap s knírem a přízvukem, takže Flora obsadila jedno ze žlutých křesílek v řadě naproti Wolfeovu stolu; její otec se posadil napravo od ní a Vetter nalevo. Zakrslík Griffin, který na pikniku přednesl nejlepší projev, se posadil na konec řady nejblíže k mému stolu. Když Wolfe konečně sešel ze skleníku, vstoupil do kanceláře, přivítal se s hosty a zamířil ke svému stolu, ujal se Vetter slova dříve, než se hostitel stačil usadit.

„Doufám, že to nepotrvá dlouho, pane Wolfe. Ptal jsem se pana Goodwina, jestli se to nedá uspíšit, a on mi odpověděl, že nedá. Slečna Korbyová a já musíme brzy odejít na oběd, protože mám o půl druhé poradu ohledně jednoho scénáře.“

Zvedl jsem obočí. Cítil jsem se poctěn. Řídil jsem auto s rukou kolem ramen dívky, již samotný Dick Vetter pokládá za hodnou společného oběda.

Wolfe se ošil v křesle a mírně řekl: „Nebudu to protahovat déle, než je nezbytně nutné, pane. Jste se slečnou Korbyovou přáteli?“ „Jak to s tím souvisí?“

„Dost možná nijak. Ale od této chvíle není žádný aspekt vašeho života mimo rámec mé zvědavosti. Vzhledem k důvodu našeho včerejšího setkání, jímž bylo výročí zrodu této svobodné země, se mi to říká mimořádně těžko, ale musím to učinit. Jeden z vás je ničema. Jeden z vás zavraždil Philipa Holta.“

Naše představa byla, že je budeme sledovat a hlídat, kdo omdlí nebo naopak vyskočí a pokusí se utéct. Jenže to nikdo neudělal. Všichni jen tupě civěli.

„Jeden z nás?“ dotázal se Griffin.

Wolfe přikývl. „Říkal jsem si, že bude lepší, když tímto smělým konstatováním začnu, místo abych k němu postupně dospěl. Říkal jsem si.“

„To je směšné,“ vložil se do hovoru Korby. „To musí být vtip. Zvlášť po tom, co jste včera řekl tomu státnímu zástupci. Je to špatný vtip.“

„To není vtip, pane Korby. I když bych si to přál. Včera jsem si myslel, že stojím na pevné zemi, ale nestál jsem. Nyní už vím, že zde existuje svědek, spolehlivý a důvěryhodný svědek, který může dosvědčit, že v období mezi začátkem projevů a nalezením těla do stanu nikdo zadním vchodem nevnikl. A rovněž vím, že ani já, ani pan Goodwin jsme pana Holta nezabili, takže to byl jeden z vás. Nyní si myslím, že bychom o tom měli diskutovat.“

„Říkal jste svědek?“ Rago to vyslovil jako „svědek“.

„Kdo to je?“ vyzvídal Korby. „A kde je?“

„Je to žena a její svědectví je použitelné. Pan Goodwin, který s ní hovořil, je naprosto přesvědčen o její způsobilosti a dobré víře — a pan Goodwin se nedá přesvědčit snadno. Je vysoce nepravděpodobné, že by se její svědectví dalo zpochybnit. To je vše, co jsem.“

„Já to nechápu,“ vyhrkl Vetter. „Jestli mají takového svědka, tak proč už si pro nás nepřišli?“

„Protože ho nemají. Oni o té ženě nevědí. Avšak mohou ji kdykoliv najít, případně může vyhledat ona je. Pokud se tak stane, nebudete záhy probírat tuto otázku se mnou, nýbrž se strážci zákona — stejně jako já. Pokud tu záležitost neprodiskutujete se mnou a pokud se tato diskuse neukáže jako plodná, budu pochopitelně nucen se o té svědkyni zmínit panu Delaneyovi sám. Což by se mi nelíbilo a vám jistě také ne. Po vyslechnutí jejího svědectví by se jeho chování vůči vám i vůči mně zásadně lišilo od včerejška. A teď vám chci položit několik otázek.“

„Kdo je to?“ naléhal Korby. „A kde je?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nehodlám vám sdělit její jméno ani adresu. Všímám si vašich výrazů — především vašeho, pane Korby, a vašeho, pane Griffine. Jste skeptičtí. Ovšem jaký jiný důvod by mne mohl vést k tomu, abych vás sem předvolal a vytáhl na vás zbraň takového kalibru, než že mne k tomu donutil vývoj událostí? Proč bych si vymýšlel nebo spřádal podobnou zápletku? I já bych byl stejně jako vy mnohem raději, kdyby se věci měly tak, jak se jevily včera, totiž kdyby vrah pocházel odněkud zvenčí, ovšem tato eventualita je nyní vyloučena. Připouštím, že můžete stejně dobře podezírat také mne a pana Goodwina a že o nás můžete pochybovat stejně tak, jako já mohu pochybovat o vás. Nicméně jeden z nás Philipa Holta zavraždil a získat odpovědi na příslušné otázky je očividně v zájmu všech nás ostatních.“

Muži si vyměnili pohledy. Byly to však jiné pohledy, než jaké si vyměňovali ještě před pěti minutami. Byly to pohledy plné pochybností, podezíravosti a dohadů a rozhodně nebyly přátelské.

„Já nechápu,“ namítl Griffin, „k čemu budou ty otázky dobré. Byli jsme tam přece všichni a všichni víme, co se stalo. A také všichni víme, co kdo z nás říkal.“

Wolfe přikývl. „Jenže jsme všichni podporovali hypotézu, která z okruhu podezřelých vylučovala nás. teď už to nejde. Už nemůžeme. Minulost jednoho z nás je poznamenána něčím, co by mohlo osvětlit jeho odhodlání toho muže zabít. Proto navrhuji, abychom začali náčrtem životopisu každého z nás, a začneme u mne. Narodil jsem se v Černé Hoře a rané dětství jsem strávil tam. V šestnácti letech jsem se rozhodl trochu cestovat a během následujících čtrnácti roků jsem poznal většinu Evropy, malou část Afriky a velkou část Asie, a to v nejrůznějších rolích a při nejrůznějších činnostech. Když jsem v roce devatenáct set třicet přicestoval nikoliv bez prostředků do Spojených států, koupil jsem tento dům a zahájil kariéru soukromého detektiva. Nyní jsem naturalizovaným americkým občanem. O Philipu Holtovi jsem poprvé slyšel přibližně před dvěma lety, když ke mně přišel Fritz Brenner, který pro mne pracuje, aby si na něj postěžoval. Můj jediný motiv, proč mu nepřát vše dobré, nikoliv ovšem takovou krajnost jako smrt, vymizel, jak víte, v okamžiku, kdy jsme se dohodli, že přestane pana Brennera obtěžovat ohledně vstupu do vašeho svazu výměnou za můj projev na tom vašem zpropadeném pikniku. Pane Goodwine?“

Otočil jsem se čelem k publiku. „Narozen v Ohiu. Státní střední škola, kde jsem vynikal v geometrii a fotbale. Po absolutoriu, při němž jsem se vyznamenal, ale nebyl vyznamenán, jsem chodil dva týdny na univerzitu, načež jsem usoudil, že je dětinská, odjel jsem do New Yorku a získal práci jako hlídač mola. Zastřelil a zabil jsem dva lidi a taky se dost střílelo po mně, než jsem byl doporučen Neru Wolfeovi pro jakýsi úkol, který potřeboval splnit. Splnil jsem ho a přijal od pana Wolfea nabídku stálého zaměstnání, které vykonávám dodnes. Mne osobně Holtova snaha vytřískat z Fritze Brennera poplatky za členství ve svazu spíše bavila než obtěžovala. Jinak nemám nic společného s ním ani s jeho aktivitami.“

„Pokud si přejete,“ ujal se slova Wolfe, „můžete nám později položit otázky. Slečno Korbyová?“

„Totiž,“ začala Flora. Podívala se na svého otce, a teprve když přikývl, upřela pohled na Wolfea a pokračovala: „Můj životopis nestojí moc za řeč. Narodila jsem se v New Yorku a celou dobu žiji tady. Je mi dvacet let. Phila Holta jsem nezabila a ani jsem k tomu neměla důvod.“ Otočila dlaně vzhůru. „Co dál?“

„Jestli vám mohu něco navrhnout,“ ujal se slova H. L. Griffin, „tak pokud skutečně existuje svědkyně, jak tvrdí tady Wolfe, tedy pokud taková svědkyně skutečně existuje, tak se policie všechno dozví. Například i o vás a Philovi.“

Flora po něm šlehla pohledem. „Co tím myslíte, pane Griffine?“ „Já nevím. Slyšel jsem jen, co se šušká, a oni se to doslechnou taky.“

„K čertu se šuškandou,“ vyhrkl Dick Vetter a jeho šlehačka tentokrát zněla kysele.

Flora se podívala na Wolfea. „Šuškandě se neubráním,“ prohlásila. „Rozhodně není žádným tajemstvím, že Phil Holt byl, zkrátka že měl rád ženy. Stejně tak není žádným tajemstvím, že já jsem žena, a myslím, že tajemstvím není ani skutečnost, že jsem Phila neměla ráda. Podobně jako vám, i mně byl ten člověk protivný. Tedy když něco chtěl.“

„A on chtěl vás?“ zabrblal Wolfe.

„Alespoň si to namlouval. Nic víc v tom nebylo. Pokládala jsem ho za dotěru a to je vše, co k tomu mohu říci.“

„Říkala jste, že jste neměla důvod ho zabít.“

„Pane na nebi, to jsem neměla! Dívka přece nevraždí muže jen proto, že jí neuvěří, když mu řekne ne!“

„Na co mu řekne ne? Na nabídku k sňatku?“

„Podívejte,“ vložil se do řeči Flořin otec, „pláčete na špatném hrobě. Všichni vědí, že Phil Holt byl strašný sukničkář. Nikdy však žádnou dívku nepožádal o ruku a pravděpodobně by to ani nikdy neudělal. Moje dcera je dost stará a dost chytrá, aby se o sebe postarala sama, což také dělá, ovšem ne tak, že by zapichovala mužům nůž do zad.“ Otočil se ke Griffinovi. „Mockrát ti děkuju, Harry.“

Dovozce se však nedal vyvést z rovnováhy. „Stejně by se to dostalo ven, Jime, a říkal jsem si, že bude lepší se o tom zmínit teď.“

Wolfe si změřil Korbyho pohledem. „To přirozeně vyvolává otázku, jak daleko by byl otec schopen zajít, aby zbavil svou dceru dotěry.“

Korby zasupěl. „Jestli se ptáte na tohle, tak odpověď zní ne. Moje dcera se o sebe dokáže postarat sama. Jestli potřebujete důvod, proč bych mohl mít zájem zavraždit Phila Holta, budete si muset najít něco lepšího.“

„V tom případě se o to pokusím, pane Korby. Jste prezidentem toho vašeho svazu a pan Holt v něm hrál významnou roli. Záležitosti podobných svazů, zejména pak finanční záležitosti, přitom v současné době plní první stránky novin. Máte nějaký důvod obávat se vyšetřování? A nemohl ho mít pan Holt?“

„Ne. Můžou si nás vyšetřovat, jak se jim zlíbí.“

„Předvolali si vás někdy?“

„Ne.“

„Předvolali někdy pana Holta?“

„Ne.“

„Předvolali někdy jakéhokoliv představitele vašeho svazu?“

„Ne.“ Korbyho sádelnatý obličej a olysalé temeno lehce zrůžověly. „Již opět pláčete na špatném hrobě.“

„Ovšem alespoň na jiném. Uvědomte si, pane, že pokud se do nás pan Delaney se vší vážností zakousne, budou záležitosti Svazu amerických pracovníků v pohostinství jednou z věcí, o něž se bude zajímat nejvíce. K vraždě Philipa Holta jsme všichni měli příležitost i snadno dostupné prostředky; tudíž se Delaney zaměří na motiv. Pokud v chodu vašeho svazu existuje jakékoliv zranitelné místo, finanční či jiné, domnívám se, že by od vás bylo moudré je nyní odhalit a zpřístupnit diskusi.“

„Žádné takové místo není.“ Korby zrůžověl ještě více. „Na mém svazu není špatného nic kromě drbů. Všechno jsou to jen drby a co by to bylo za svaz, kolem kterého by nekolovaly se vší špínou, již vyvolávají? Nejsme zranitelní vůči ničemu a nikomu.“ „Jaké drby?“

„Všechny, na jaké si vzpomenete. Že jsem podvodník. Že všichni úředníci jsou podfukáři. Že jsme zplundrovali dobročinný fond. Že jdeme na ruku velkým společnostem. Že krademe tužky a kancelářské spony.“

„Můžete být konkrétnější?“ zeptal se Wolfe. „Který drb vás nejvíce ranil?“

Korby ho už však neposlouchal. Vytáhl z kapsy složený kapesník, rozložil ho, otřel si obličej a pleš, znovu složil kapesník podél záhybů a zasunul ho zpátky do kapsy. Teprve poté upřel oči opět na Wolfea.

„Jestli chcete něco konkrétního,“ řekl, „tak to není drb. Je to striktně vnitřní záležitost svazu, ale je naprosto jisté, že se provalí, takže se klidně může provalit nejprve tady. Objevila se a momentálně jsou prošetřována jistá obvinění o úplatcích, které prý obchodníci poskytují představitelům i řadovým členům svazu. Některá obvinění se do jisté míry týkala i Phila Holta, přestože k těm jevům nedocházelo v jeho oddělení. Velice ho to rozčilovalo.“

„Byl jste terčem některých obvinění i vy?“

„Nebyl. Těším se plné důvěře svých spolupracovníků a personálu.“

„Řekl jste ,obchodníď. Patří mezi ně i dovozci?“ „Jistě, dovozci jsou také obchodníci.“ „Zmiňují se některá z těch obvinění o panu Griffinovi?“ „Nebudu uvádět žádná jména, pokud mě tím nepověří správní rada. Tyto věci jsou přísně důvěrné.“

„Jsem ti velmi zavázán, Jime,“ řekl H. L. Griffin, přestože jeho tón působil přesně opačně. „Takže jsme si fifty fifty.“

„Promiňte,“ ozval se Dick Vetter a postavil se. „Už je skoro dvanáct hodin a já a slečna Korbyová musíme odejít. Musíme se ještě někde zastavit na oběd a já nemohu přijít pozdě na tu poradu o scénáři. Kromě toho mi to všechno připadá jako jeden velký humbuk. Pojďte, Floro.“

Flora Korbyová na chvíli zaváhala, pak vstala ze židle a Dick Vetter vyrazil ke dveřím. Když však Wolfe vyštěkl jeho jméno, opět se obrátil. „Prosím?“

Wolfe se pootočil v křesle. „Omlouvám se. Měl jsem si pamatovat, že vás tlačí čas. Můžete nám věnovat řekněme pět minut?“

Televizní hvězda se shovívavě usmála. „Myslíte na životopis? Ale ten si můžete najít sami. Vyšel přece v tisku — před dvěma měsíci v TV Guide a ještě předtím v časopise Clock, na datum se už nepamatuji. Znovu opakuji, že je to všechno humbuk. Pokud je jeden z nás vrah, dobrá, přeji hodně štěstí, ale tato metoda vás nikam nedovede. Vždyť vám přece mohu říct jen to, co sám uznám za vhodné.“

„To jistě můžete, pane Vettere. Ale pokud následné šetření odhalí, že jste lhal nebo opomenul něco závažného, stane se to nutně terčem zvýšené pozornosti. Ty časopisové články, o kterých jste hovořil — zmiňují se i o vašem zájmu o slečnu Korbyovou?“

„Cvok.“ Mnohým z dvaceti milionů jeho obdivovatelů by se Vetterův tón ani dikce pranic nelíbily.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Pokud na tom trváte, pane Vettere, klidně se ke mně můžete v této věci chovat přezíravě, což ovšem nebudete moci ve vztahu k policii, jakmile se o vás začne zajímat. Již jednou jsem se vás ptal, zda jste se slečnou Korbyovou přáteli, vy jste se mě zeptal, jak to spolu souvisí, a já odpověděl, že dost možná nijak. Nyní však říkám, že nějak možná přece, jelikož Philip Holt po slečně Korbyové pásl — byť zatím netuším, nakolik divoce. Jste tedy se slečnou Korbyovou přáteli?“

„Jistěže jsme přáteli. Vždyť ji zvu na oběd.“

„Jste jí oddán?“

Vetterův úsměv již nebyl tak shovívavý, ale stále to byl úsměv. „To je ovšem delikátní otázka,“ podotkl. „Povím vám, jak se věci mají: jsem veřejně známá postava a musím si dávat pozor na jazyk. Kdybych odpověděl, že ano, že jsem slečně Korbyové oddán, bylo by to zítra ve všech novinových sloupcích a já bych dostal deset tisíc telegramů a jeden milion dopisů. A kdybych odpověděl, že ne, že slečně Korbyové oddán nejsem, nebylo by to zdvořilé vzhledem k tomu, že stojí zde po mém boku. Takže tu otázku jednoduše pominu. Pojď, Floro.“

„Ještě jeden dotaz. Doslechl jsem se, že váš otec pracuje v jedné newyorské restauraci. Víte, zda je i on zapleten do obvinění, o nichž zde hovořil pan Korby?“

„Ach, proboha. Vždyť říkám, že je to humbuk.“ Otočil se, vzal Floru a vyrazil ke dveřím. Já se postavil, odešel jsem přes chodbu k hlavním dveřím, otevřel jim je, zavřel za nimi, zajistil dveře petlicí a vrátil se do kanceláře. Wolfe právě hovořil.

„.a ujišťuji vás, pane Rago, že mám na té věci stejný zájem jako vy — jako vy všichni s výjimkou jednoho člověka. Nechcete přece, aby se policie vrtala ve vašich věcech, stejně jako si to nepřeji já.“

Omáčkový specialista se v červeném koženém křesle napřímil a špičky kníru jako by se mu naježily.

„To jsou triky,“ odsekl s přízvukem.

„Ne, pane,“ odpověděl Wolfe. „Nemám nic proti trikům, pokud jsou účinné, ale toto je pouze otevřená diskuse o jisté politováníhodné záležitosti. Žádné triky. Odmítáte nám tedy sdělit, jaké jste s Philipem Holtem udržoval styky?“

„Jsem zklamaný,“ konstatoval Rago. „Samozřejmě jsem věděl, že si děláte na živobytí detektivní prací, to ví každý, ale pro mě vaše sláva spočívá ve vašem skvělém přínosu pro kuchyni — ve vaší jarní omáčce, v ústřicovém láku, ve vašich artichauts drigants a dalších delikatesách. Vím, co o vás prohlásil Pierre Mondor. Proto je pro mě zklamáním, když jsem ve vaší společnosti a jediným tématem hovoru je ošklivost vraždy.“

„Nemám z toho o nic větší radost než vy, pane Rago. I když mě těší zjištění, že se o mně pochvalně vyslovil Pierre Mondor. Takže jak je to s tím Philipem Holtem?“

„Nu, když na tom trváte. Ale co mohu říct? Žádné styky.“

„Neznal jste ho?“

Rago rozpřáhl ruce a zvedl ramena a obočí. „Setkal jsem se s ním. Tak jako se člověk setkává s lidmi. A jestli jsem ho znal? Koho vlastně člověk zná? Znám například vás?“

„Jenže mne jste poprvé poznal až před dvěma týdny. Zatímco s panem Holtem jste se zákonitě musel vídat i dříve. Byl významným představitelem vašeho svazu, ve kterém jste aktivně působil.“

„Já ve svazu aktivně nepůsobil.“

„Vždyť jste měl včera na pikniku projev.“

Rago přikývl a usmál se. „Ano, to ano. Jenže ten jsem měl díky svému působení v kuchyni, nikoliv ve svazu. Myslím, že dokonce i já mohu prohlásit, že na omáčky jsem ze všech nejlepší. Jen díky této význačnosti bylo pokládáno za žádoucí mít na pikniku mne.“ Kuchař otočil hlavu. „Je tak, pane Korby?“

Prezident SAPP souhlasně přikývl. „Přesně tak,“ sdělil Wolfeovi. „Říkali jsme si, že by měl být přítomen nějaký zástupce prvotřídní kuchyně, a zvolili jsme Raga. Pokud je mi známo, nikdy se nezúčastnil jediné schůze svazu. I když bychom si to přáli — lidí jako on by mělo být více.“

„Jsem mužem kuchyně,“ prohlásil Rago. „Jsem umělcem. Byznys přenechávám jiným.“

To už se Wolfe opět chytal Korbyho. „Figurovalo jméno pana Raga v některém z těch obvinění, o nichž jste prve hovořil?“

„Ne. Řekl jsem, že jména uvádět nebudu, ale pana Raga mohu přesto vyloučit. Ne, nefigurovalo.“

„Když jsem se stejně ptal na pana Griffina, tak jste ho nevyloučil.“ Wolfe se otočil k dovozci. „Přejete si to nějak komentovat, pane?“

Až do této chvíle jsem nedokázal posoudit, co přesně má Griffin s levým okem. Žádné známky zranění jsem neobjevil a oko podle všeho bezvadně fungovalo, ale přesto se mi zdálo, že je v důlku zasazeno poněkud mimostředně. Z úhlu, pod kterým jsem seděl za stolem, nicméně vypadalo normálně.

Griffin zvedl dlouhou úzkou bradu. „Co čekáte, že vám řeknu?“ nadhodil.

„Moje očekávání nehrají žádnou roli. Pouze vás nabízím možnost komentáře.“

„Na toto téma komentář nemám. O žádných obviněních nic nevím. Nechci nic jiného než vidět tu svědkyni.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Jak jsem již říkal, tu svědkyni vám nepředstavím — alespoň prozatím. Stále jste skeptický?“

„Já jsem vždycky skeptický.“ Griffinův hlas by lépe slušel člověku dvojnásobných rozměrů. „Chci vidět tu svědkyni a poslechnout si, co tvrdí. Připouštím, že nevidím žádný důvod, proč byste si její existenci vymýšlel — pokud takový důvod existuje, je pro mne zakopán příliš hluboko, protože se díky němu ocitáte na stejné lodi jako my —, avšak přesto jí neuvěřím, dokud ji neuvidím. Teprve pak jí možná uvěřím, ale možná taky ne.“

„Já myslím, že ano. Ale ještě předtím, jaký byl váš vztah k Philipu Holtovi? Jak dlouho a jak dobře jste ho znal?“

„A, kčertu s těmihle žvásty!“ Griffin vyskočil, přestože neměl příliš kam. „Kdyby v našem vztahu existovalo něco, co by mě přimělo ho zabít, myslíte, že bych vám to řekl?“ Položil dlaně na Wolfeův stůl. „Tak představíte nám tu svědkyni? Ne?“ Otočil se. „Už toho mám dost! Co ty, Jime? Rago?“

Čímž schůzka skončila. Wolfe sice mohl zahrnovat Korbyho s Ragem žvásty ještě o něco déle, ale podle všeho usoudil, že to nestojí za námahu. Muži mu položili několik dalších otázek — co prý teď Wolfe udělá, co udělá ta svědkyně, proč se s ní nemohou setkat, proč jí Wolfe vlastně uvěřil, zda se s ní setká a vyslechne ji —, avšak pochopitelně se žádné odpovědi nedočkali. Atmosféra při jejich odchodu nebyla příliš srdečná. Když jsem je odprovodil, vrátil jsem se do kanceláře a postavil se před Wolfeův stůl. Šéf se právě zakláněl s rukama zkříženýma na prsou.

„Za dvacet minut je oběd,“ prohlásil jsem zvesela.

„Ten odchod nebyl přátelský,“ zabručel Wolfe.

„Ne, pane. Nějaké instrukce?“

„Pche. To by chtělo armádu a tu já nemám. Všechny je obejít a vystopovat jejich kontakty a transakce s mužem, kterého jeden z nich zabil.“ Svěsil ruce a položil na stůl zaťaté pěsti. „Dokonce se nemohu omezovat ani předpokladem, že šlo o čin z náhlého popudu, který vyplýval z něčeho, co bylo řečeno nebo učiněno toho dne nebo někdy v bezprostřední minulosti. Potřeba či touha ho zabít mohla vzniknout týden předtím, měsíc předtím nebo i rok předtím a byla uspokojena teprve v tom stanu a pouze proto, že k tomu okolnosti nabídly vhodnou příležitost. Bez ohledu na to, kdo z nich to provedl — zda Rago, který navštívil stan jako první, nebo Korby, nebo Griffin, nebo Vetter, kteří ho v tomto pořadí navštívili po něm —, tedy bez ohledu na to muselo jít o nesmírně lákavou příležitost. Nabízela se oběť, bezmocná a odpočívající, a nabízela se i vražedná zbraň. Navíc měl pachatel pro vstup do stanu vhodnou záminku. A aby okruh podezřelých rozšířil na obrovský počet lidí, stačilo rozvázat pásku, která držela chlopeň u vchodu. I kdyby bylo tělo objeveno krátce po jeho odchodu ze stanu, třeba i jen několik vteřin poté, neexistovala by otázka, na niž by nedokázal odpovědět.“

Wolfe se odmlčel a zabručel: „Ne. Zatraceně, ne. Motiv nemusí být pohřben pouze ve spletitém klubku vztahů, nýbrž i hluboko v minulosti. Mohlo to trvat měsíce. Budu muset něco vymyslet.“

„Jo. Kdykoliv.“

„Žádné ,kdykoliv’ možná mít nebudu. V tom je právě ten háček. Sežeňte mi k telefonu Saula, Freda a Orrieho. Netuším k čemu, ale přesto je sežeňte. A nechte mě o samotě.“

Přešel jsem ke svému stolu a přitáhl si telefon.

Ve své paměti jsem choval jen pět případů, kdy musel Wolfe zkrátit odpolední slezinu s orchidejemi ve sklenících mezi čtvrtou a šestou, a toto byl pátý případ.

Pokud uvnitř jeho lebky došlo k nějakému novému vývoji, nebyl jsem o něm informován. Navenek k žádnému vývoji nedošlo, nepočítáme-li mé telefonáty Saulovi, Fredovi a Orriemu — třem nejlepším adresátům v případech, kdy jsme potřebovali pomoc zvenčí —, jimž jsem promptně oznámil, že mají být v pohotovosti. Po obědě Wolfe znovu usedl k pracovnímu stolu, chvíli šoupal papíry sem a tam, otevřel zásuvku, spočítal víčka od lahví za poslední týden, zavolal Fritzovi, aby mu přinesl pivo, pak ho nevypil a nakonec třikrát či čtyřikrát zvedl a opět položil právě rozečtený román Pád od Alberta Camuse. V mezičase sbíral malíčkem ze stolu smítka prachu. Když jsem pustil rádio, abychom si poslechli zprávy o čtvrté, počkal, až relace skončí, načež nastoupil do výtahu a vydal se na cestu na střechu.

Když jsem se přibližně o hodinu později přistihl, že malíčkem sbírám ze stolu smítka prachu, pronesl jsem cosi, co zde není nutné opakovat, a odešel jsem do kuchyně pro sklenici mléka.

Ve čtvrt na šest zazvonil zvonek. Vyskočil jsem a střemhlav vyrazil do haly, ovšem pak jsem si uvědomil, že je to nemužné, a zbrzdil jsem nohy do normální chůze. Skrz poloprůhledné sklo v hlavních dveřích jsem na verandě spatřil vysokého chlapíka, tenkého od hlavy až k patě. Na sobě měl hnědý oblek, kterému by neškodila žehlička, a hnědý slaměný klobouk. Zhluboka jsem se nadechl, protože jsem to zjevně potřeboval, a pootevřel jsem dveře o pět centimetrů, jak mi umožňoval řetízek na dveřích. Mužovo vzezření mne od toho odrazovalo, ale člověk nikdy neví, jaké exempláře mohou mít státní zástupce Delaney nebo hlavní detektiv Baxter mezi svými zaměstnanci.

„Přejete si?“ promluvil jsem skrz štěrbinu.

„Rád bych navštívil pana Nera Wolfea. Jmenuji se Banau, Alexander Banau.“

„Jistě, pane.“ Odhákl jsem řetízek, otevřel dveře a překročil přes práh. „Váš klobouk, pane.“ Banau mi ho podal a já ho odložil na polici. „Tudy, pane.“ Počkal jsem, až se usadí v červeném koženém křesle v kanceláři, a teprve poté jsem řekl: „Pan Wolfe je momentálně zaneprázdněn. Řeknu mu, že jste tady.“

Zamířil jsem přes halu do kuchyně, přičemž jsem cestou pozavíral všechny dveře, zavolal jsem domácím telefonem do skleníků a po třech vteřinách namísto obvyklých patnácti či dvaceti se mi v uchu ozvalo zabručení: „Ano?“

„Návštěva. Vrchní Alexander Banau.“

Chvíle ticha a pak: „Pusťte ho dál.“

„Už se stalo. Máte nějaký návrh, jak ho do šesti hodin zabavit?“

„Ne.“ O něco delší ticho. „Přijdu tam.“

Jak jsem už řekl, za celá léta, co pro něj pracuji, se to stalo teprve popáté. Vrátil jsem se do kanceláře, optal se hosta, zda si dá něco k pití, a on odpověděl, že ne. Po dvou minutách se ozval klesající a zastavující Wolfeův výtah, otevírající se a zavírající se dveře a Wolfeovy kroky. Šéf vstoupil do kanceláře, obešel červené kožené křeslo a podal návštěvníkovi ruku.

„Pan Banau? Já jsem Nero Wolfe. Jak se vede, pane?“

Očividně se snažil hrát o čas. Nerad si s lidmi podává ruku a taky to jen zřídkakdy dělá. Když se posadil do křesla, věnoval Banauovi na své poměry tak družný pohled, že se téměř blížil podlézání.

„Nuže, pane?“

„Obávám se,“ řekl Banau, „že možná budu působit poněkud nepříjemně. Nerad působím nepříjemně. Je tento pán,“ kývl na mě, „pan Archie Goodwin?“

„Ano, to je, pane.“

„V tom případě to bude dvojnásob nepříjemné, ale nemohu si pomoci. Jde o tu včerejší tragickou událost v Culp’s Meadows. Podle novinových reportáží vychází policie z předpokladu, že vrah vnikl do stanu zezadu a po spáchání činu stejným vchodem odešel. Zhruba před hodinou jsem telefonoval na Long Island s dotazem, zda stále považují tuto verzi za pravděpodobnou, a dostalo se mi sdělení, že ano.“

Banau se odmlčel, aby si mohl odkašlat. Docela rád bych měl v tu chvíli prsty na jeho krku, abych mu pomohl. Banau pokračoval.

„V tisku se rovněž uvádí, že vy a pan Goodwin figurujete mezi vyšetřovanými, což mne chtě nechtě vede k závěru, že se vám pan Goodwin opomněl zmínit o rozhovoru, který vedl s mou ženou, když seděla v našem autě u stanu. Měl bych snad vysvětlit, že já se v tu dobu nacházel v davu vepředu, a když váš projev přerušil výkřik a nastal všeobecný poprask, s jistými obtížemi jsem si proklestil cestu k autu, nasedl jsem a odjel. Nemám podobné vřavy rád. Moje žena se mi o svém rozhovoru s panem Goodwinem zmínila až po příjezdu domů. Nepokládá za moudré mluvit se mnou během řízení. Sdělila mi, že pan Goodwin přistoupil k našemu autu a promluvil na ni přes stažené okénko. Ptal se jí, zda.“

„Pokud dovolíte,“ přerušil ho Wolfe a zamával prstem. „Váš předpoklad, že se mi pan Goodwin o tom rozhovoru nezmínil, je mylný. Zmínil se.“

„Cože! On se zmínil?“

„Ano, pane. Pokud se.“

„Takže vy víte, že si je moje choť naprosto jistá, že během projevů do stanu zezadu nikdo nevnikl? Nikdo kromě vás a pana Goodwina? Že si je tím absolutně jistá? Vy víte, že mu to řekla?“

„Ano, vím, co mu řekla. Ale pokud se.“

„A vy jste to neoznámil policii?“

„Ne, zatím ne. Rád bych teď.“

„V tom případě jí nezbývá, než aby to učinila sama.“ Banau se postavil. „Je to ještě nepříjemnější, než jsem se obával. Musí s nimi okamžitě hovořit. Je to příšerné, muž vašeho postavení i ti ostatní. Je to příšerné, ale musí se to učinit. V zemi, kde platí zákon, je třeba zákon dodržovat.“

Otočil se a zamířil ke dveřím.

Zvedl jsem se z křesla. Zastavit ho a sfouknout to s ním by nebyl žádný problém, ale zarazil mě výraz na Wolfeově tváři. Vypadal ulehčeně, ba dokonce potěšeně. Vytřeštil jsem na něj oči a třeštil jsem je ještě ve chvíli, kdy se za chodbou ozvalo bouchnutí hlavních dveří. Vešel jsem do haly, zjistil, že Banau je pryč a ani si nezapomněl klobouk, vrátil jsem se do kanceláře a postavil se před Wolfeův stůl.

„Prima,“ řekl jsem. „A teď chci slyšet pointu.“

Wolfe se zhluboka nadechl a vypustil z plic vzduch. „Takhle je to lepší,“ prohlásil. „Dostalo se mi takového ponížení, že už to nemůžu vystát. Při každém zazvonění telefonu jsem mohl vyskočit z kůže strachy. Copak jste si nevšiml, jak rychle jsem nahoře reagoval na vaše zvonění? Nebesa, vždyť já už se bál i odejít do tropického skleníku, abych si prohlédl Renantheru imschootianu! teď aspoň víme, na čem jsme.“

„Jo. A taky víme, kde už brzy budeme. Na vašem místě bych ho tu byl zdržel alespoň tak dlouho, abych mu řekl.“

„Mlčte.“

Poslechl jsem. Existují okamžiky, kdy je nad slunce jasné, že na něj nemám dorážet, a nejvýraznějším z nich je okamžik, kdy se Wolfe opře v křesle, zavře oči a začne pohybovat rty. Špulí je ven, zatahuje dovnitř, ven a dovnitř, ven a dovnitř. To znamená, že jeho mozek prolomil zvukovou bariéru. Už jsem zažil, jak u jednoho zapeklitého případu vydržel s těmito prostocviky téměř hodinu. A tak jsem se posadil za stůl v přesvědčení, že bude záhodno nevzdalovat se od telefonu.

Tentokrát to však Wolfeovi hodinu netrvalo, snad proto, že žádnou neměl. Za osm minut bylo po všem. Otevřel oči, napřímil se a promluvil.

„Archie. Řekl vám, kde jeho žena je?“

„Ne. Neřekl mi nic. Všechno si šetřil pro vás. Mohla být v prodejně na rohu nebo vysedávat v telefonní budce.“

„V tom případě odsud musíme zmizet,“ zavrčel Wolfe. „Zjistím, který z nich toho muže zabil, než nás všechny seberou. Motiv a důkazy počkají; momentálně ho musíme identifikovat a předhodit jako kost panu Delaneymu. Kde je Saul?“

„Čeká doma, až se mu ozveme. Fred a Orrie.“

„Potřebujeme pouze Saula. Zavolejte mu a řekněte, že tam okamžitě jedeme. Kde měl mít pan Vetter tu poradu?“

„Předpokládám, že ve studiu MXO.“

„Tak ho sežeňte. A taky slečnu Korbyovou, pokud je tam s ním. A ostatní. Musíte je všechny sehnat, než se jim ozve pan Delaney. Všichni se musí bezodkladně dostavit k Saulovi. V nejbližším možném termínu. Vyřiďte jim, že se tam setkají a budou moci vyslechnout tu svědkyni a že je to zoufale naléhavé. Pokud se budou zdráhat, promluvím s nimi já a.“

To už jsem držel sluchátko a vytáčel číslo.

VI

Jakmile se tam všichni sešli a Wolfe se pustil do díla, trvalo mu necelých patnáct minut, než se dozvěděl, který z nich to byl. Mně by to při troše štěstí trvalo patnáct dní. Jestli si rádi hrajete, zkuste se teď opřít v křesle, zavřít oči a začít špulit a zatahovat rty — schválně jak dlouho vám potrvá rozhodnout, jak byste si počínali vy. Je to docela fér hra, jelikož teď víte všechno, co věděl Wolfe a já. Ale abychom si rozuměli: nesnažte se pachatele jmenovat nebo vytahovat důkazy, které by ho usvědčily. Jde o to, jakým způsobem byste ho do toho dokázali namočit pouze s tím, co momentálně víte. Takhle to totiž udělal Wolfe a já od vás rozhodně nečekám více, než jsem čekal od něj.

Saul Panzer, podprůměrné velikosti, ale vysoce nadprůměrné fikanosti, bydlel sám v nejvyšším patře — obývák, ložnice, kuchyňka a koupelna — rekonstruovaného domu na Osmatřicáté mezi Lexington Avenue a Třetí. Velký obývací pokoj osvětlovaly dvě stojací lampy a dvě lampy stolní, a to i v červenci v sedm hodin večer, neboť v pokoji byly zatažené žaluzie. Jedna stěna měla okna, druhá byla solidně zaplněna knihami a na dalších dvou se skvěly obrazy a regály poseté vším možným od minerálů po mroží kly. V zadním rohu stál velký klavír.

Wolfe vyslal oči po místnosti a řekl: „Nemělo by to trvat dlouho.“

Seděl u jedné z lamp v největším křesle, které měl Saul k dispozici a které mu bylo téměř akorát. Já se posadil na stoličku nalevo a před ním, zatímco pro Saula zbylo místo na lavici před klavírem po Wolfeově pravé ruce. Židličky pěti návštěvníků byly rozestaveny do půlkruhu naproti němu. Samozřejmě by bylo rozumné a žádoucí zorganizovat zasedací pořádek tak, aby vrah seděl vedle Saula nebo mě, ale toto řešení se v praxi nedalo uskutečnit, neboť jsme ani my, ani Wolfe zatím neměli tušení, který z návštěvníků vlastně vrahem je.

„Kde je ta svědkyně?“ naléhal Griffin. „Goodwin říkal, že tady bude.“

Wolfe přikývl. „Já vím. Pan Goodwin se někdy nevyjadřuje přesně. Onen svědek je přítomen.“ Vztyčil palec a namířil ho na lavici před klavírem. „Tam. Je to pan Saul Panzer, který je nejen důvěryhodný a spolehlivý, ale i.“

„Říkal jste, že je to žena!“

„Existuje ještě další svědek, kterým je skutečně žena; a až jeden z vás předstoupí před soud, bezpochyby se vynoří další. Naléhavost, o níž se vám pan Goodwin zmiňoval, se týká toho, co vám nyní sdělí pan Panzer. Než tak ovšem učiní, je zapotřebí drobného vysvětlení.“

„Ať nejdřív mluví on,“ prohlásil Dick Vetter, „na vysvětlování bude čas potom. Od vás už jsme toho slyšeli dost.“

„Budu stručný.“ Wolfe se nenechal vyvést z míry. „Jde o tu pásku, která přidržovala chlopeň zadního vchodu do stanu. Jak víte, než jsme odešli na pódium, pan Goodwin pásku uvázal, ale když jsme později vstoupili do stanu a opustili ho zadním vchodem, páska byla odvázána. Kým? Jistěže ne někým, kdo do stanu vnikl zvenčí, neboť existuje svědek, který uvádí, že nikdo ne.“

„Toho svědka právě chceme vidět,“ skočil mu do řeči James Korby. „Goodwin říkal, že tady bude.“

„Uvidíte ho, pane Korby, až přijde čas. Mějte, prosím, trpělivost. Tak tedy tu pásku rozvázal někdo, kdo do stanu vstoupil zepředu — jeden z vás čtyř. A proč? Podle všech předpokladů rozvázal pásku sám vrah, aby posílil pravděpodobnost, že Philipa Holta ubodal někdo, kdo do stanu vnikl zezadu. Tento předpoklad se téměř blíží jistotě. V takovém případě mi připadalo vysoce žádoucí zjistit, kdo tu pásku rozvázal; a tak jsem si zajistil služby zde přítomného pana Panzera.“ Wolfe otočil hlavu. „Saule, mohu poprosit?“

Saul držel ruku na černém koženém kufříku, který ležel vedle něj na lavici. „Chcete to slyšet všechno, pane Wolfe? I to, jak jsem k nim přišel?“

„Myslím, že prozatím ne. Snad později, pokud to budou chtít vědět. To, co máte, je důležitější než to, jak jste to získal.“

„Ano, pane.“ Saul otevřel kufřík a cosi z něj vytáhl. „Radši bych opravdu nevysvětloval, jak jsem k tomu přišel, protože by to někomu mohlo způsobit potíže.“

„Jaképak ,mohlo’?“ vyjel jsem po něm. „Ty víš moc dobře, že to někomu potíže způsobí.“

„Dobrá, Archie, dobrá.“ Saul upřel pozornost k obecenstvu. „Mám tady fotografie otisků prstů sejmutých z pásky na chlopni zadního vchodu do stanu. Některé jsou trochu rozmazané, ale zde jsou čtyři kvalitní. Dva z nich patří panu Goodwinovi, takže zbývají dva, které je třeba identifikovat.“ Otočil se ke kufříku, vytáhl další věci a naklonil hlavu k publiku. „Představuji si to tak, že vám vezmu otisky a.“

„Ne tak rychle, Saule.“ Wolfeovy oči těkaly sem a tam. „Teď víte, jak se věci mají, a chápete, proč pan Goodwin říkal, že je to naléhavé. Ti z vás, kteří tu pásku neodvazovali, jistě nebudou nic namítat proti tomu, když vaše otisky porovnáme s fotografiemi. Pokud někdo z vás něco namítne, nemůže si pak stěžovat, že z toho vyvodíme jisté závěry. Samozřejmě existuje možnost, že žádný z vašich otisků nebude odpovídat dvěma neidentifikovaným otiskům na fotografiích — v takovém případě budou výsledky negativní a neprůkazné. Pan Panzer zde má vybavení potřebné ke snímání otisků a je v této věci expert. Podvolíte se mu?“

Přítomní si vyměnili pohledy.

„Ále co,“ řekl Vetter. „Moje otisky už jsou stejně v policejním spisu.“

„Moje taky,“ přitakal Griffin. „Nemám námitek.“

Paul Rago zničehonic vybuchl. „Zase triky!“

Všechny pohledy se upřely na něj. „Ne, pane Rago,“ řekl Wolfe, „žádné triky. Pan Panzer by raději nevysvětloval, jak k těm fotografiím přišel, ale pokud na tom trváte, klidně to udělá. Ujišťuji vás, že.“

„Já nemyslím triky, jak k nim přišel.“ Omáčkový kuchař rozpletl překřížené nohy. „Já myslím to, co jste říkal, že tu pásku odvázal vrah. To není nezbytné. Mohu říct, že je to lež! Když jsem vstoupil do stanu a podíval se na Holta, připadalo mi, že nedýchá dobře a že je tam málo vzduchu, a tak jsem šel a odvázal tu pásku, aby dovnitř mohl proudit vzduch. Takže když teď vezmete můj otisk a zjistíte, že je stejný jako ten na fotografii, co to bude dokazovat? Vůbec nic. Ni-íc! A tak tvrdím, že jsou to zase triky, a v této velkolepé svobodné zemi.“

Nesnažil jsem se v něm vyvolat paniku. Dokonce jsem se ho nechtěl ani dotknout. Kromě toho jsem měl v kapse osmatřicítku Marley a Saul měl taky jednu, takže kdyby se Rago pokusil něco rozpoutat, velmi rychle bychom ho zastavili. Ovšem použití zbraně, nadto v přítomnosti ostatních lidí, je vždy až ta nejkrajnější možnost. A protože Rago seděl skoro čtyři metry ode mě, zvedl jsem se a vyrazil, protože jsem chtěl být o něco blíže. Saula ve stejném okamžiku napadlo totéž a pohled na nás dva, kterak se k němu rychle přibližujeme, byl pro Raga — i s přihlédnutím k tomu, co všechno věděl a co my jsme zatím netušili — příliš. Když jsem učinil druhý krok, vymrštil se ze židle a vrhl se ke dveřím.

To už jsem na něj pochopitelně musel vztáhnout ruku. Hmátl jsem po něm jako první, ne proto, že bych byl rychlejší než Saul, nýbrž proto, že od něj stál dále než já. A ten zatracený blázen Rago se začal prát, přestože jsem ho už držel v sevření. Kopl Saula do místa, kde to bolí, převrhl lampu a vrazil mi lebku do nosu. Když se mi následně zakousl do paže, řekl jsem si: Tak to by stačilo, pane, vytrhl jsem z kapsy svůj Marley a praštil ho nad ucho, až se skácel k zemi.

Jakmile jsem se otočil, viděl jsem, že i Dick Vetter drží kohosi v sevření, avšak ona na rozdíl od Raga nekopala ani nekousala. Ve vypjatých okamžicích lidé obvykle prozradí, co jim skutečně leží na srdci, veřejně známé postavy typu televizních hvězd nevyjímaje. V novinových sloupcích se o tom však druhého dne žádná zpráva neobjevila.

VII

Často si kladu otázku, jak se asi Paul Rago cítil, když u soudu konaného o dva měsíce později žádné otisky prstů jako důkaz předloženy nebyly. V tu chvíli se pochopitelně dovtípil, že to byl skutečně trik a nic jiného, že Saul ani nikdo jiný žádné otisky z pásky nesejmul a že kdyby byl tehdy u Saula držel ústa a sehrál tu hru až do konce, mohl ji hrát ještě teď.

Jednou jsem se Wolfea zeptal, co by udělal, kdyby se to bylo stalo.

„Jenže se to nestalo,“ odpověděl. „A kdyby se to bylo stalo?“ trval jsem na svém. „Pche. Ta eventualita byla příliš vzdálená, než abych se jí zabýval. Bylo takřka jisté, že tu pásku odvázal vrah. A při konfrontaci s vysokou pravděpodobností, že se provalí, že je na pásce jeho otisk, zkrátka musel něco říct. Musel vysvětlit, jak se na pásku ten otisk dostal, a bylo mnohem lepší udělat to dobrovolně a nečekat, až ho k tomu donutí tíha důkazů.“

„No dobrá,“ trval jsem na svém, „připouštím, že to byl dobrý trik, ale přesto se ptám, co kdyby?“

„A já říkám, že je zbytečné zabývat se vzdálenými eventualitami. Co kdyby vás matka nechala ve věku tří měsíců v tygří kleci? Co byste udělal?“

Řekl jsem mu, že se nad tím zamyslím a dám mu vědět. Pokud jde o motiv, můžete třikrát hádat, jestli chcete, ale nevěšte hlavu, když se vám ho nepodaří najít mezi informacemi, které jsem vám o případu právě poskytl. Během oněch žvástů ve Wolfeově kanceláři totiž nepadlo jediné slovo, které by alespoň vzdáleně souviselo s příčinou smrti Philipa Holta, což mimo jiné vysvětluje, proč mají detektivové žaludeční vředy. Ne, vlastně se pletu; padla tam zmínka, že Philip Holt měl rád ženy, což s jeho vraždou bezpochyby souvisí. Jednou z žen, které se mu líbily, byla totiž i Ragova manželka, přitažlivý modrooký kousek asi dvakrát mladší než její muž, která na rozdíl od Flory Korbyové Holtovo zalíbení opětovala a taky to pádným způsobem dokázala.

Což se naopak nelíbilo Paulu Ragovi.

*

LADY HILLARY (1996)

Janwillem van de Wetering

Amsterdamské záhady Janwillema van de Weteringa fascinují čtenáře po celém světě již od jeho první knihy Outsider in Amsterdam (Cizák v Amsterdamu) z roku 1975. Van de Wetering publikuje dodnes a jeho příznivci dodnes hltají jeho romány o malé skupince amsterdamských policistů, kteří se tváří v tvář zločineckému světu mění a někdy i uzrávají. Autor neskrývaně hovoří o svém příklonu k zen-buddhismu a dává najevo, že jeho pojetí této víry často tvoří podtext jeho knih a povídek. V současné době žije van de Wetering v americkém státě Maine a tato skutečnost se výrazně odráží v mnoha jeho posledních knihách.

Dobrý den, madam vedoucí turistické skupiny z Ameriky.

Vítejte na tariandském souostroví Niugini.

Líbí se vaší turistické skupině na mém nevelkém tichomořském ostrůvku? To jsem rád. Působím tu jako náčelník, takový malý náčelník. Můj pradědeček Waku byl velkým náčelníkem, který se stal vládcem, když velmi pečlivě naplánoval a pak geniálně uskutečnil válku mezi všemi tariandskými ostrovy tady v Pangejském zálivu na východním pobřeží Niugini. Papui-Nové Guineji tu totiž říkáme Niugini. PNG (jak Papui taky říkáme) je vedle ohromného Grónska největším ostrovem této planety. Přesto jen velmi málo lidí naši zemi zná, snad s výjimkou zkušených cestovatelů, jako jste vy, madam.

Já Ameriku neznám, ale zato jsem cestoval po Evropě. Po získání nezávislosti v roce 1975 jsme si říkali, že bychom se měli představit svým někdejším vládcům: Britům, Němcům, Holanďanům a Portugalcům. Tvořil jsem součást družiny našeho premiéra; na sobě jsme měli trojdílné obleky a pokrývky hlavy vyrobené z kasuářích per. Všude, kam jsme se vrtli, si nás pletli s představiteli nějakého nově vytvořeného afrického státu. My jim stále říkali: „Papua-Nová Guinea, severně od Austrálie,“ na což vždy nějaký ministerský tajemník odvětil: „Ach ták,“ a někdy nám koupil oběd. Hamburgery. Hranolky. V Bonnu nám dávali suši, což bylo opravdu milé. Na čerstvé ryby si potrpíme.

Během druhé světové války jsme byli ovšem významnou zemí, a dokonce i američtí válečníci připouštěli, že můj dědeček Witu z tariandského Krokodýlího klanu Niugini byl slavný papuánský ostrovní náčelník. Poručík James Cosby z americké námořní pěchoty se později dokonce vrátil a předal dědečkovi medaili za zásluhy. Dodnes ji přechováváme v našem Dlouhém domě, kde pro ni máme zvláštní polici.

Součástí medaile byla i taková nádherná stuha, kterou teď nosím na opasku mezi těmihle papouščími pery. Malinký moment, musím ji vyháknout z přezky. Tady, madam, můžete ji nechat kolovat. Náčelník Witu si tuto slavnou poctu vysloužil tím, že informoval spojence o přesunech japonského námořnictva. Dědeček dokonce jednou ošálil japonský torpédoborec, když se naučil napodobovat japonské světelné signály a navedl ho na útes. Kromě toho byl náčelník Witu proslulý svou mazaností.

Dědečkova moudrost jednou pomohla zachránit tvář i vaší námořní pěchotě. Mám vám vylíčit, co se tehdy stalo, nebo raději chcete vzít skupinu na potápění?

Že máte v itineráři ještě hodinu času na všední záležitosti? Dobrá. Takže se můžeme posadit sem do stínu banánovníku. Vidíte, jak tam vzdušné kořeny vytvořily takovou malou plošinku? Tak to je můj trůn, odkud mohu shlížet na lidi a řídit jejich společenský tanec. teď však žádné oficiality nejsou zapotřebí. Snad někdy jindy, kdyby se někteří z vás chtěli dozvědět něco o našich posvátných tancích, ale zatím. Takže poslouchejte.

Celá ta záležitost se záchranou tváře námořní pěchoty byla docela ošemetná, lidsky i politicky. Nadporučík James Cosby neboli „Jim Bwana“, jak si s oblibou nechával říkat, byl obviněn, že znásilnil mou nádhernou sestru Leiu a následně jí podřezal hrdlo. Podezřelý Jim Bwana byl pochopitelně skvělý muž, nejen válečník námořní pěchoty, ale i absolvent té, eh, nikdy to nedokážu vyslovit přesně, Havvardovy školy. Řekl jsem to správně? Havvardovy, ano? Školy amerických géniů? Dobře. I přes svou odbornost však tady Jim Bwana, jakkoliv jsme ho všichni měli rádi a obdivovali, téměř přišel o jméno i pověst, nebýt toho, že ho zachránil otec mého otce, náčelník Witu. No není válka legrační?

Byl jsem tehdy teprve chlapec, ale nikdy nezapomenu na ty slavné dny, kdy vaši váleční ptáci sváděli na naší obloze souboje se svými japonskými protějšky, kdy naši obří krokodýli brázdili laguny a hledali mrtvoly výsadkářů, kdy se sušená slepičí vejce a další exotická jídla podávala z malých zelených plechovek nebo kdy jsme z blůz japonských důstojníků strhávali zlaté prýmky a vplétali si je do vlasů spolu s naleštěnými kusy prázdných dělostřeleckých nábojnic. Později to byla ještě větší zábava. Následovaly totiž japonské výsadky a krátké bitvy v ostré dvouapůlmetrové trávě alun-alun — a my jsme při nich používali své vlastní zbraně.

Promiňte, pokusím se být stručný. Zapomínám na další položky ve vašem programu — říkala jste potápění, že? Doufám, že nebudete nazí. Slyšeli jsme, že v Americe je nahota sprostá, a sprostotu zde nemůžeme trpět. Že nebudete sprostí? To je milé. To jsem rád.

Takže jak jsem říkal, moje myšlenky se vracejí o něco zpátky: vrhali jsme po nich oštěpy nebo je ubíjeli kyji. Teď hrajeme golf. Viděla jste naše hřiště? Japonští magnáti létají ve svých soukromých tryskacích do Port Moresby na hlavním ostrově a pak se v křídlových člunech přesouvají přes Pangejský záliv. Když dorazí sem na pobřeží, pořádně je zkasíruju na vstupních poplatcích. Nechce se někdo z vás stát také členem? Vzpomínka na Jima Bwanu vám zaručuje slevu. Zde je moje navštívenka, pane. Dámy na naše hřiště nesmějí. Až si sem naplánujete s kolegy další cestu, můžete mi poslat fax do kanceláře a já vám potvrdím rezervaci. Během zimních měsíců je docela nával.

My mužští členové Krokodýlího klanu jsme na válečné stezce. Rád vidím na hlavách mužů ve vaší skupině bílé vlasy, což znamená, že si tito pánové zajisté pamatují onu slavnou válku ze čtyřicátých let. Jednou za čas nám sem vyhlídkový škuner z Port Moresby přiveze studenty antropologie, kteří potřebují něčím zaplnit přenosné počítače. Turistická agentura mi platí, abych jim odpovídal na otázky. A tak jim vyprávím naše válečné historky. Je to pro ně úplná novinka. Někdy na mě ti bystří mladí lidé jen tak zírají bez toho, že by něco nevěděli.

Ach jo.

To, že mám v nose kančí kel, ještě neznamená, že mohu používat dvojí zápor. Kdyby mě slyšela sestra Cissy, klepla by mě přes klouby tím zlým dřevěným pravítkem. Sestra Cissy byla australská jeptiška, která učila na zdejší škole, samozřejmě před naší nezávislostí. Dnes se o misii stará mladá papuánská sestra, se kterou jste se setkali v přístavu.

Co prosím?

Ano, madam, i poté, co byl náš národ uznán za dostatečně zralý, aby činil svá vlastní rozhodnutí, jsme si podrželi římskokatolickou víru. Neprovedli jsme náboženské změny, ale vnější aspekty se poněkud změnily. Žijeme zde v tropech. Jistě to horko zakusíte. A tak chodí naše sestry nahoře bez, a pokud jde o nás, nepokládáme to za nijak nezdvořilé.

Jsem si jist, že nám sestra Cissy tuto změnu odpustí, ale stejně tak nepochybuji, že užití dvojího záporu jejího ducha rozzlobí. Omlouvám se tedy jejímu duchu. Víte, madam, když se teď díváme na moderní filmy, máme sklon přebírat nespisovný jazyk, ale pokud jde o mne, upřímně se snažím hovořit vaší královskou angličtinou.

Má Amerika královnu? Někdy jsem z toho zmatený. Cestoval jsem pouze po Evropě, víte? Lady Hillary? Ne? Myslel jsem, že jsem o tom někde četl. V časopise Tunel Ne? Byla na obálce. Líbezná dáma.

Amerika je pro mě něco jako sen. Něco jako filmy.

Cože, madam? Říkala jste, že násilí v televizi má neblahý vliv na nás domorodce?

To je možná pravda, ale tady v Niugini nám televizi ještě nezavedli. Premiér prozatím říká, že nepotřebujeme další reklamy. Dívá se na televizi v Austrálii na hotelových pokojích a tvrdí, že je odporná. Samé mrtvé děti a nezdravé jídlo. Ale díváme se tu na filmy. Tamhle v Dlouhém domě, v té velmi vysoké budově s šikmou střechou, mám videorekordér a obrovský monitor, který nám dala jedna japonská skupina. Obojí pohání starý generátor Caterpillar, který tu nechala sestra Cissy. Můj bratranec, kapitán škuneru, vozí videokazety, které nahrává v Port Moresby. Filmy, kde se kopou do zadku, jsou ohromně zábavné, madam. Jazyk je možná špatný, ale akce jednoduše skvělé. Obzvláště se nám líbí náčelník Schwarzenegger — ten, který se oženil s lady Hillary z Kennedyho kmene.

Á, ach tak. Omluvte naši nevědomost, madam. Moc novin tady nemáme. Clint? Clint Eastwood? Zase jsem to spletl? Clint Ton? Aha, Clinton. Říkáte jenom prezident? Jsem rád, že jste mi to vysvětlila. Zkusím si to zapamatovat.

Mám vaší skupině povědět o tom, jak vaše námořní pěchota málem ztratila tvář, o skvělém Jimu Bwanovi a mé nebohé sestře Leii?

Jima Bwanu a jeho muže tady vysadil motorový hlídkový člun amerického námořnictva během bitvy v Korálovém moři. Jak si jistě vzpomínáte, flotila japonských válečných plavidel mířících do Austrálie byla zneškodněna mezi Guadalcanalem a těmito ostrovy. Na tehdejší výjevy se nedá zapomenout. Nejdřív jsme spatřili formaci japonských válečných lodí. Nikdy jsem neviděl nic podobného — řada velkých světle šedých plavidel s hladce se otáčejícími děly a pestrými signalizačními vlajkami, z jejichž zadní paluby byly katapultovány hydroplány a zvědavě pak létaly sem a tam. Kdykoliv válečné lodě proplouvaly kolem nás — je jedno, jestli jejich, nebo vaše —, utíkal jsem s ostatními chlapci v zádech po pláži, křičel jsem a mával. Neměli jsme tušení, nač se to vlastně díváme, ale byli jsme tak šťastní, až nás to dovádělo k šílenství. Stejně jako tady Oněmělou, jenže ta je taková pořád.

Pak jste se náhle na obloze objevili v mustanzích vy a začali nás bombardovat. Mysleli jste si, že Japonci dobyli naši vesnici a pozemky, ale místo toho jste viděli, jak naše ženy obdělávají půdu (v té době to dělaly jen ony; dnes nás nutí se s nimi střídat) a jak naše děvčátka hlídají v bambusových vyhlídkových věžích a odhánějí ptáky, aby nesezobali úrodu. Piloti mustangů museli být nervózní, protože nad nás stále nalétávali a bombardovali nás. My muži jsme shodou okolností právě pořádali jeden důležitý obřad, během něhož jsem měl být spolu s dalšími chlapci připraven na dospělost. Měl jsem na sobě krémově bílou sukni z papouščího peří a křiklavou masku ducha z červeného jílu, vykračoval jsem si středem naší vesnice, když vtom se z nebe snesli démoni a celá vesnice začala hořet. No nebylo to děsuplné zasvěcení? Zpočátku jsem si myslel, že jsem udělal něco špatného. Naštěstí jste minuli naše dva obecní chrámy. Dlouhý dům i Chlapecký dům jsou pokládány za svým způsobem posvátné. Uvnitř jsou uschovány poklady, které se používají k pozvednutí ducha. Můj otec a bratr však vašim bombám neunikli. Oba byli zasaženi. Bratr Masset zemřel okamžitě, zatímco otec si s tím dal načas, a než odplul na želvím krunýři, prodělal ještě mnoho užitečných halucinací.

Ano, madam, také hezkých pár žen a dívek bylo při útoku zasaženo.

A pak Japonci vyslali na břeh člun, aby se podívali, proč jste nás bombardovali.

Ne, madam, sestra Cissy nás už v té době opustila. Zemřela již před válkou a ostatní australské jeptišky se uchýlily do kláštera v Brisbane. Učily nás plést a Ježíše a jak si mýt ruce a jak se před jídlem vyprazdňovat a jak být uctiví k našim pánům. Plést už jsem zapomněl, ale Ježíše stále milujeme. Japonci měli Buddhu. Ten bydlí v malé mahagonové krabičce s otevíracími dveřmi na panty; člověk může pálit kadidlo, tleskat a zpívat. Buddhu mám rád také. Přechováváme ho v Dlouhém domě ve skříňce, kterou jsme ukořistili jednomu japonskému kapitánovi. Naše svaté sestry přechovávají malého Ježíše v kostele, ale v Dlouhém domě máme vlastního velkého. Můj bratr Masset ho kdysi dávno vyřezal ze zvlášť vybraných kusů připlaveného dříví, které — jak se u vás říká — spojil na rybinu. Tahle velká socha nám stále slouží, přestože se nám v Ježíšově žaludku zabydlela veverka. Má dlouhé vousky a účastní se některých našich obřadů, když během nich pobíhá po místnosti a piští. Kromě toho tu máme taky Elvise Presleyho — na obraze, který namalovala Oněmělá. Nejdřív jsme měli plakát, jejž nám věnoval jeden námořní kapitán, ale papír po čase vybledl. Oněmělá Elvise miluje.

Ano, madam? Jak sestra Cissy zemřela? Bohužel zbytečně. Za vesnicí stojí kopec, na který můžeme lézt, jakmile se očistíme. Je určen pouze pro sezení, mlčenlivé rozjímání a takové věci. Sestra Cissy chtěla na svahu toho kopce pěstovat rajčata. Varovali jsme ji, ale ona byla velice rozhodná: začala tam z půdy vytrhávat plevel a obdělávat ji, až ji jednou kousla do zadku ďábelská ještěrka. Tyhlety ďábelské ještěrky jsou rychlé. A taky hodně velké, až tři metry, pochopitelně včetně ocasu. S oblibou požírají naše kozy, ale dokážou sežrat i nás, pokud si na ně nedáme pozor. Sestru Cissy ta ještěrka ošklivě pokousala. Když ji sestra praštila hráběmi, ještěrka se stáhla a ukryla se v křoví. Stalo se to před více než padesáti lety, kdy jsme tu ještě neměli penicilin.

Co kdybych vám tu historku zazpíval, zatímco Oněmělá bude hrát na kosti? Připraveni?

Teď!

Ještěrce nevadí, když ji někdo zažene, dokáže přemýšlet. Čeká za křovím, až sestra Cissy zeslábne. Můj dědeček, náčelník Witu, dokáže taky přemýšlet. Ještěrka se soustředí na sestru Cissy, dědeček se soustředí na ještěrku a chytí ji. Ještěrku opečeme, za sestru uspořádáme smuteční hostinu. Ještěrka do nás vstupuje ústy, sestra Cissy vstupuje uchem. (Hudba na kosti. Hudba na kosti.)

Nenechte se Oněmělou vyděsit. Nosí v sobě bláznivost tohoto ostrova, ale máme ji pod kontrolou. Vždycky někoho takového máme, víte? Bláznivost je velmi užitečná.

Ne, oněmělé nejsou vždy jen ženy. Vlastně si myslím, že se stal nějaký omyl, ale v této generaci zkrátka oněmělost vstoupila do ženy. Že by to bylo skleníkovým efektem? Nebo neopatrným zacházením s jaderným odpadem? Je to znepokojivé. Velmi znepokojivé.

Dobrá, Oněmělá, to už by stačilo. Posaď se. Ano, máš nádherné nohy. Slož si je. To bude lepší. Děkuji ti. Hlavně se, prosím, uklidni, miláčku.

Kde jsem to skončil? U zadku sestry Cissy? Přikládali jsme sestře Cissy na ránu bylinky, ale infekci z ještěrčího kousnutí to zastavit nemohlo. Sestra dostala vysoké horečky, které skončily smrtí. Na chvíli jsme její tělo pohřbili, v dohledu a doslechu Dlouhého domu. Hodně jsme bubnovali na bubny, zpívali a tak dále, abychom připravili sestřiny kosti.

Ano, pane. Po večerech se tady vždycky drobátko ochladí, snad je to tím větrem od moře. Že se z toho celý třesete? Já mám stejný problém.

Nějaké další otázky?

Jací že byli Japonci?

Tak trochu rybí, madam, což mi připomíná toho racka, kterého jsem snědl, když se moje kánoe během bouřky rozbila o útes a já musel čekat, až mě otec najde. Všichni jsme tím, co jíme. To znamená, že rackové jsou létající ryby. A Japonci jsou chodící ryby. Australští vojáci — a těch jsme taky hezkých pár poznali, měli čepičky, které se kroutily na jednu stranu —, australští vojáci jsou zase tak trochu skopoví a Američané tak trochu hovězí.

Ha ha.

Promiňte, madam. Jen jsem žertoval, omlouvám se. Tady na Tariandských ostrovech nejsme žádní kanibalové. Jistě, máme svoje zvyky — který kmen je nemá? —, ale chcete-li opravdu pojídat lidské maso, musel bych vás odkázat na hlavní ostrov. Jak víte, zahraniční nadvláda učinila pojídání lidského masa na nějakou dobu přítrž. Byli jsme kolonizováni plných, eh, řekl bych, že více než sto let. Na západní straně vládli Holanďané, na severní straně Němci, tady dole na jihu a na východě Britové s Australany a v minulosti se tady potulovali i Portugalci. Obyčeje vašich bělošských kmenů se o něco liší, ale všichni se shodujete, že bychom se neměli navzájem chytat a jíst. „Lov lebek,“ jak jste říkali naší zábavě, zabíral příliš mnoho času. Místo toho jste nás nechali sbírat kokosové ořechy na výrobu margarínu nebo zabíjet rajky a strkat jejich peří do kloboučků vašich dívek. Samá práce a žádná zábava pro nás, samá zábava a žádná práce pro vás. Kmenové válčení však patří k naší zábavě, a když si teď svoje záležitosti opět spravujeme sami, pomalu se vrací na hlavní ostrov.

Starodávné zvyky, něco, čím se můžeme zabavit.

A jací že vlastně my ostrované jsme? Inu, všechno se strašně rychle mění, takže si nejsem moc jistý. Neznám žádný způsob, jak se o tom s jistotou přesvědčit, ale někteří z našich mladých mužů možná dodnes určité obyčeje dodržují. Dnešní mladí jsou strašně samostatní, víte? Dopřáváme našim chlapcům trochu soukromí, ve kterém mohou vyrůstat. Dospělí vedou dost otupělý život, kterého si mladí užijí dosyta později. Nakonec budou všichni stejní jako já teď, budou hrát rádi golf, odpoledne budou trochu rybařit a tu a tam si zdřímnou. Nebo budou v Dlouhém domě sledovat náčelníka Arnolda. Náčelníka Schwarzeneggera, na tom velkém monitoru s videem, které nám dali Japonci — přesně tak, madam.

Jaké obyčeje naši mladí dodržují?

Mladí hoši od čtrnácti do sedmnácti let, což není snadný věk, jak si možná pamatujete, bydlí tamhle v Chlapeckém domě. S těmi lebkami na verandě. Žádný strach, jsou plastové. Koupil jsem je v Londýně, dorazily v placatých krabicích celé rozbité, takže jsme je museli všechny slepit dohromady. Ještě týden jsem pak měl lepkavé prsty. Ale teď vypadají jako opravdové, viďte?

Jistě, trochu naše chlapce cvičíme, ale kromě pravidelné týdenní instrukce nevěnujeme žádnou pozornost tomu, co naši následníci dělají. Pro instrukci si hoši chodí do našeho Dlouhého domu. Je to takový rituál, během něhož jim vždycky něco vypráví náčelník — náš čaroděj, který je vedením rituálu pověřen. Bubnujeme na dřevěné bubínky, chřestíme tamburínami z ještěrčí kůže (a s rolničkami z lebek malých potkanů) a Oněmělá ťuká do rytmu stehenními kostmi sestry Cissy. Dlouhý dům je potemněly, ale tancují v něm stíny. Z krokví na nás shlížejí obrazy předků s dutýma očima. V Dlouhém domě je vždycky průvan, i když venku žádný vítr nefouká. Šustivě rozechvívá sukně z travin, které patřily našim předkům, i korálový náhrdelník, který patřil mé sestře Leii. Učeň, jemuž pan Waya vštěpuje základy bylinkářství, pak pálí větvičky, kořínky a lístky. Dřevěná socha Ježíše s pobledlou tváří zvedá ruce, zatímco Buddha se ve své skříňce tiše usmívá. Zahraniční náčelníci se také usmívají, zvláště pak náčelník Elvis, když hrajeme jeho „You’re Nothing but a Hound Dog“. Znáte ten chvalozpěv? Mariňácký bojový nůž Velkého Bárta piští v pochvě. Kosti seržanta Velkého Bárta tady nemáme, ale Oněmělá vyrobila masku, která zachycuje jeho podobu. Teď když se o tom zmiňujete, jsem si uvědomil, že jsem tu masku nějakou dobu neviděl. Doufám, že ji neodnesla z určeného místa.

Ale to je jedno.

Takže zatímco naši velcí chlapci broukají, ti mladší s průzračnými vysokými hlasy zpívají „Heartbreak Hotel“. Kromě toho máme i vlastní chvalozpěvy. Zhruba po hodině krásného zpěvu a pálení se v domě vytvoří taková silná štiplavá vůně, díky níž předměty začnou malinko poskakovat.

Ha!

Promiňte. Příliš jsem se nadchl.

Ne, madam, do Dlouhého ani Chlapeckého domu dívky nesmějí.

Po instrukci v Dlouhém domě se hoši vracejí do Chlapeckého domu.

A co tam dělají? Myslím, že hrají karty. A taky kouří, zřejmě benson & hedges, protože tahle značka se propaguje na zdejších poutačích. Jsou na nich pohlední válečníci ve slavnostních šatech, kteří dělají dojem na pozorné líbezné dívky připomínající mou mrtvou sestru Leiu. Každý kouří. Případně chlapci popíjejí budweiser. Škuner sem jednou týdně přiváží pivo a výměnou za to odváží dřevěné sochy. Rádi totiž vyřezáváme z palmového dřeva. Je to naše specialita. Tady je příklad našeho umění. Vidíte? Velký penis na jedné straně, pažba pistole na druhé. Ta pažba je hotovým uměleckým artefaktem. Před sto lety byli portugalští nájezdníci ozbrojeni přesně takovými jučními zbraněmi. Ani portugalští otrokáři si tu však nevedli příliš dobře. Nějaké jsme chytili, ale většina jich zemřela přirozenou smrtí. Nebo jsem to alespoň slyšel.

Ano. Přesně tak, madam. I já jsem bydlel v Chlapeckém domě a vzpomínám si, že za mé éry pochopitelně, ale nevím, jestli by taková kratochvíle mohla být ještě dnes populární. V době, kdy jsem byl chlapec — ovšem jak říkám, je to už velice dávno —, dodržoval každý z našich Tariandských ostrovů obyčej zvaný „hon na Her“.

„Hon na Her“ spočíval ve vyslání zvědů na sousední ostrovy, kde měli hledat Her — ženskou podstatu daného ostrova. Na našem ostrově byla kandidátkou na ženskou podstatu moje sestra Leia, což jsme sice věděli, ale podle obyčeje jsme mohli využít pouze Her z některého jiného ostrova. To naopak znamenalo, že jsme museli svou Leiu chránit, neboť přitahovala hochy z ostatních ostrovů.

Takže když jsem byl chlapec a bydlel jsem v Chlapeckém domě.

Co že je to za novou budovu na opačném konci vesnice? Á, takže jste si jí všimli, že ano? No, to je taková hypermoderní myšlenka, se kterou jsme se ještě tak docela nevyrovnali. Možná ji budeme muset brzy strhnout, ale prosím, nepřerušujte mě, madam. Snažím se povědět ten příběh.

Jakmile tedy naši zvědi zjistili, ve které dívce z jednoho z ostatních ostrovů se Her zabydlela, pečlivě jsme si u té dívky všímali zvyků, denního programu a tak dále, abychom věděli, kde a kdy by mohla být sama. A pak, opravdu chcete tu historku slyšet, madam? Jste si jistá? Není na vaši skupinu příliš drsná? Všiml jsem si, že ji tvoří hlavně ženy. Dobrá, budu pokračovat.

Někteří chlapci mohli být právě nemocní a ti pak zůstali v Chlapeckém domě na našem ostrově, zapalovali a udržovali ohně, pálili větvičky a vytvářeli onu štiplavou vůni, o které jsem se už zmínil. My ostatní jsme potichu vypluli ve válečné kánoi vytvarované do podoby dvouhlavého krokodýla. Viděla jste ty kánoe v našem přístavu? Dnes už jde jen o turistickou atrakci, ale kdysi se všechny používaly. Pádla jsme udržovali ostrá jako břitva, aby nám mohla posloužit i jako zbraň. Vlastně i my chlapci, nazí, potření olejem a zocelení všemi možnými druhy válečných her, které jsme celou dobu hráli, jsme byli svého druhu zbraněmi. Čekali jsme na bezměsíčnou, bezvětrnou noc. Jakmile jsme dorazili na vybraný ostrov (máme jich zde šest), ukryli jsme se v džungli kolem vesnice a čekali, až přijde rozbřesk a objeví se Her. Poté jsme dívku chytili, přehodili její tělo přes tyč, tryskem se vrátili ke kánoi a počkali, až se snese noc a my budeme moci pádlovat domů.

A pak?

Hmmm. Nevím, jestli vaši antropologové někdy tuto část našeho obyčeje pochopili správně. Smyslem pojídání lidského masa není samotná strava. Na to chováme prasata. Obyčej „hon na Her“ má pozvednout ducha, pro žaludek zde není místo. Pokud chlapci pozřou Her, jejich mužství dosáhne harmonie.

Ach ano, obávám se, že v oněch dávno uplynulých časech jsme Her skutečně snědli. Tomu však předcházely některé jiné posvátné obyčeje.

Co prosím? Řekla jste „znásilnili“?

Jak bychom mohli? Nebohá dívka? Snad. Ale jen si představte tu čest, když se vyvolená dozvěděla, že právě ona zosobňuje nejvyšší a nejvznešenější součást poloviny budoucího dění. A že právě ona je esencí toho, co všichni muži hledají. Navěky.

A také si představte možné důsledky tohoto obyčeje. Pro nás chlapce, kteří se jej účastnili, obnášelo toto dobrodružství ohromné nebezpečí. Kdyby nás dopadli, zemřeli bychom. Kromě toho nám vždy hrozila pomsta, jakmile si chlapci z druhého ostrova všimli, že jejich vyvolená zmizela, a vyslali své zvědy, aby si s námi vyrovnali účty. Kdyby nás našli, museli by nás zabít. A navíc pochopitelně i oni jezdili hledat na náš ostrov naši Her. Takže jsme neustále museli mít takříkajíc oči na stopkách.

Říkáte, že je to nechutné?

Vzpomínáte na nadporučíka Jamese Cosbyho, na „Jima Bwanu“?

Z čeho že byl podezřelý? Jak to, že byla Leia znásilněna a pak zavražděna?

Vinen?

A nechcete se nejdříve napít trochu kokosové šťávy? Podáváme tu taky heineken. Minerálku pro dámy?

Už jste občerstveni?

Dobře.

Leia a já jsme měli každý jinou matku. Leiina matka byla Her, kterou nikdy nechytili. Věděli jsme, že i Leia je Her, a snažili se ji uchránit.

Viděli jste naše dívky, když jste dnes ráno vystupovali po můstku ze škuneru? Jak stály ve dvou řadách proti sobě a nechávaly mezi sebou právě tolik místa, aby jím mohli projít naši návštěvníci? Jak měly na sobě minisukně z trávy? Jak byly navoněné veverčím pižmem? Jak zpívaly a vlnily se, zatímco Oněmělá ťukala kostmi do rytmu? Jak se otíraly o muže ve vaší skupině ňadry? Jak nové místní jeptišky tleskaly a usmívaly se?

Leia byla mnohem přitažlivější.

Američtí mariňáci s oblibou po Leii pokukovali, ale ona měla oči jen pro Jima Bwanu. Nadporučík a jeho muži sem přišli instalovat rádiovou stanici a vycvičit nás jako pozorovatele, ale když se tu pak vylodily japonské hlídky, mariňáci se trochu zdrželi. Aby na sebe zbytečně nepoutali pozornost, zabíjeli pomocí nožů.

Když se Japonci o něco později z této oblasti stáhli a námořní pěchota neměla mnoho na práci, nechal Jim Bwana postavit dlouhé molo ústící do oceánu. Na jeho konci vybudovali mariňáci nevelkou doškovou boudu. Jim Bwana tam s oblibou celé hodiny mlčky sedával. Podle mě přemýšlel o Leii. Pravděpodobně věděl, že ona je Her. Leia se nadporučíkovi neustále ukazovala, nacházela si práci na dvorku, kdykoliv se měl vrátit od mola, usmívala se a trhala pro něj květiny nebo ovoce.

Jenže i hodní lidé jsou někdy zlí. Všimli jste si toho? V Jimově válečné skupině takový hodnýzlý člověk byl. Jmenoval se seržant Velký Bart. Leiiny úsměvy a posunky namířené na Jima Bwanu, který jako by si jich ani nevšiml, doháněly seržanta k šílenství. My chlapci jsme v té době neočekávali výpravu za Her z některého sousedního ostrova, protože stále běsnila Velká válka, a tak jsme na ni nedávali moc dobrý pozor. Velký Bart toho jedné noci využil, vtrhl do chýše mé sestry a znásilnil ji. Jim Bwana, osmělený sestřinými svůdnými výzvami, si však tutéž noc konečně dodal odvahy a zaklepal na Leiiny dveře. Leia se uvnitř právě chystala začít křičet o pomoc. Když Velký Bart uslyšel nadporučíkův hlas, podřízl Leii hrdlo a utekl oknem. Nadporučík, rozrušen Leiiným hrdelním chroptěním, konečně vnikl do chýše. Snažil se Leii pomoci a přitiskl si ji na prsa. Vojenskou blůzu měl celou od krve. Velký Bart zanechal na místě nůž, zatímco nadporučík nebyl ozbrojen. Když viděl, že je Leia mrtvá, propadl panice a utekl, přičemž na místě zanechal otisky bot.

Ráno jsme našli Leiinu mrtvolu, krev, nůž i otisky bot, které nás dovedly až k nadporučíkovi. Ten už na nás čekal ve své doškové boudě na konci mola.

Měli jsme Jima Bwanu velmi rádi a měli jsme pochopení pro to, co provedl, ale obyčej nám jasně nařizoval vetřelcovu smrt.

Všechny nás to strašlivě mrzelo, ale naši bratři, obrovští krokodýli v laguně, už začínali mít hlad. Bylo třeba je nakrmit.

Nadporučík sdělil mému dědečkovi, náčelníkovi Witu, že je nevinen, ale důkazy (i když jsme nechápali, proč se nepokusil Leiu sníst) hovořily jasnou řečí. Dokonce ani samotní mariňáci svému veliteli nevěřili. Náčelník Witu mlčel. Pouze přikývl, nechal nadporučíka zamknout do bambusové klece za Dlouhým domem a jmenoval mě jeho strážcem. Tu noc jsem slyšel, jak se můj dědeček ptá Jima Bwany, jestli mu jeho havvardská (kéž bych to dokázal vyslovit správně) průprava nabízí nějaké řešení. Jim Bwana odpověděl, že ne. Neměl tušení, kdo Leiu skutečně zabil. Když vešel do Leiina příbytku, našel tam jen krev a mrtvolu.

Seržant Velký Bart mezitím odešel zkontrolovat radiostanici na kopci na druhé straně našeho ostrova.

Během těchto událostí se k nám z hlavního ostrova doneslo, že Velká válka se chýlí ke konci, a my se dozvěděli, že naši přátelé z námořní pěchoty už jen čekají, až si pro ně přijede válečná loď.

Na našem ostrově žilo v té době asi dvacet vítězných bělošských mariňáků a asi pět tisíc nás černých, spřátelených, ozbrojených a k válce vycvičených „kudrnáčú“, jak nám tehdy říkali. Bylo to období vzájemné náklonnosti. Byli jsme jim k užitku. Na hlavním ostrově a okolních ostrůvcích nás tehdy žilo několik milionů. Bylo dost neotesané odvděčit se nám za pomoc ve válce tím, co onen mariňácký nadporučík provedl náčelníkově dceři Leii.

Jak už jsem říkal, byla to dost ošemetná záležitost.

Tehdejší Oněmělá hrála na stehenní kosti sestry Cissy a pan Waya po poradě s prasklým želvím krunýřem v Dlouhém domě, kde můj otec zároveň vytvářel štiplavou vůni, stanovil datum a čas vynesení rozsudku. Rozhodnutí mého dědečka se dalo předvídat. Copak fakta nehovořila jasně? Sestřino mrtvé tělo na slamníku? Mariňácký bojový nůž na podlaze? Mužské semeno v její lastuře? Krvavá stopa nadporučíka Jima vedoucí z domu směrem k molu a končící v doškové boudě na konci, kde jsme ho našli uprostřed pláče?

Co se dalo dělat?

Jelikož želví krunýř naznačuje, prohlásil tehdy můj otec, že konečné rozhodnutí bude učiněno pozdě v noci, možná by bylo záhodno uspořádat nejprve soutěž ve vrhání nožů. Zápolení se zúčastnili všichni přítomní mariňáci a také hezkých pár našich bojovníků. Terč představovala ženská postava vykrojená z ještěrčí kůže a natažená mezi bambusové tyče. Právě když se první soutěžící chystal vrhnout nůž, snesl se z oblohy hustý déšť, jako vždy v tuto denní dobu během tehdejší fáze období dešťů. Můj otec nařídil, aby během čekání na konec přeháňky všichni položili své nože na stůl. Zatímco pan Waya bubnoval a Oněmělá tančila, nahradil jsem nůž jednoho z mariňáků nožem, jímž byla zabita Leia.

Déšť ustal a všichni se vrátili ke stolu pro nože. Jeden z mariňáků prohlásil, že jeho zbraň chybí, a já ukázal na ostrou plochou dýku, která zbyla na stole.

„Ta není moje.“

„A čí je?“ zeptal se můj dědeček.

Všichni Američané si ten nůž prohlédli. Přestože jsou totiž nože americké námořní pěchoty standardní součástí výzbroje a zprvu vypadají všechny stejně, dlouho takové nezůstanou. Po nějaké době každý mariňák bezpečně pozná nejen svou zbraň, ale i zbraně svých přátel — podle jednotlivých zářezů, zrezivělých míst, skvrn na střence nebo i podle toho, jak nůž sedí v ruce.

Několik mariňáků prohlásilo, že vražedný nůž náleží seržantu Velkému Bártovi. A poněvadž byli ochotni pravdivost svého tvrzení odpřisáhnout, Jim Bwana byl okamžitě propuštěn.

Co prosím, madam?

Á, chcete vědět, co se stalo se seržantem Velkým Bartem? Ten tam právě nebyl. Sžírán pocitem viny se toulal po celém ostrově a plnil nejrůznější úkoly — chytal zbloudilé japonské vojáky, hledal sestřelené piloty a podobně.

Nejprve jsme uspořádali hostinu. Pochopitelně jsme byli připraveni. Porazili jsme prasata určená pro vítěze, na uhlí jsme opékali velké kance nabodnuté na špejlích, vařili jsme zeleninovou polévku, pekli jsme chroupavé stromové brouky, naše dívky se řadily k tanci a my chlapci jsme chřestili šamanskými tyčinkami. Ve vánku se pohyboval Leiin obraz a my k tomu všemu popíjeli ukořistěné saké. Velký Bart se uprostřed hostiny vrátil, vycítil, že něco není v pořádku, a opět zmizel.

Ne, madam, nakonec seržanta dostala ještěrka. My chlapci jsme ho našli na stejném svahu jako předtím sestru Cissy. V té době ho už téměř zabila horečka z infekce. Seržant Velký Bart zemřel, když jsme ho nesli do vesnice. Mariňáci mezitím odcestovali, a tak jsme poslali kovovou jmenovku, kterou jsme mu sundali z krku, ve škuneru na hlavní ostrov.

A tělo?

Tělo sežrali krokodýli, madam. Jak jsem říkal, patříme ke Krokodýlímu klanu.

Že už musíte jít?

Děkuji vám, madam. Dárků si tady velmi ceníme, ale na tomto ostrově někdy děláme věci obráceně. Dnes žádné dary nepřijímáme. Tady máte všichni kazetu. Tu hudbu složil pan Waya. Ukažte, přehraju vám jednu skladbu na téhle minivěži. Líbila se vám? Slyšeli jste ty stehenní kosti? Co prosím, madam?

Ten pláč mezi údery Oněmělé? Ne, to neplakal Velký Bart, to byl jen zvuk velkých ploskolebých netopýrů, kteří létají mezi korunami palem a hledají kokosové ořechy. Snažil jsem se je během nahrávání odehnat, ale Oněmělé se to nelíbilo. Ano, jejich zvuk zní téměř provinile. Říkáte jako hlasy malých mužských duchů? Kteří se omlouvají, že během života lovili dívky? Inu, tehdy jsme nějakou dívku chytili přibližně jednou za tři roky. Je to obyčej, víte, který má velmi hluboký význam. Náboženský, chcete-li.

Takže. přeji vám bezpečnou cestu domů; pozdravte, prosím, lady Hillary a vyřiďte jí, ať na sebe dává pozor.

Ty naše dívky jsou skutečně hlučné, viďte? V Dívčím domě se už zase koná nějaký obřad. Jestli se připravují na tohle nebo tamto? Ano, skutečně to tak vypadá. A proč pořád zpívají „Abau, Abau“? To opravdu nevím. „Abau“ je náš výraz pro mužskou podstatu. A co dělají ta válečná kánoe v zátoce u jejich domu? Naše jeptišky vyzývají děvčata, aby se naučila pádlovat. Že se časy mění?

A kdo že je ten pohledný chlapec? To je můj syn Kokoda, no není to výjimečně krásný mladík? Dokonalý muž. Snad jen trochu bojácný. Copak tě trápí, Kokodo? Představa, že dívky na ostatních ostrovech ve svých hypermoderních Dívčích domech také zpívají „Abau, Abau“?

*

TOTO JE SMRT (1978)

Donald E. Westlake

Je všeobecně uznávaným faktem, že Donald E. Westlake vynikal ve všech podžánrech, které nám oblast detektivek a thrillerů nabízí: v humorných příbězích (Scared Monster, Vystrašený netvor), v hrůzyplných románech (The Axe, Sekera, příběh muže, jenž chce uchystat pomstu společnosti, která ho propustila z práce — a pravděpodobně Westlakeovo vrcholné dílo) i v knihách ve stylu drsné školy (série s Parkerem, jednou z nejvýznačnějších postav temného světa profesionálních zlodějů). Při četbě Westlakeových knih člověk zjistí, že jejich autor oplývá pozoruhodnou inteligencí a že tuto inteligenci dokáže přetavit v zápletku, líčení postav a elegantní prózu s lehkostí, která bere dech. Je spisovatelem, jehož ostatní autoři donekonečna studují; v každém Westlakeově románu totiž najdou něco, z čeho si mohou vzít ponaučení, bez ohledu na to, kolik času do té doby strávili nad textovým procesorem. Navíc se zdá, že Westlakea konečně začíná objevovat — velmi pozdě, ale přece — také širší okruh čtenářů. Donald E Westlake nikdy nenapsal hloupou nebo odbytou knihu Což vzhledem k jeho plodnosti opravdu svědčí o mnohém. Jeho nejnovějším dílem je román Put a Lid on It (Přikryj to) z roku 2002.

Není těžké věřit na duchy, když jím sami jste. Já se oběsil v záchvatu sveřeposti — silnější než zlost, ale ne tak důstojné jako zoufalost — a zalitoval jsem toho dříve, než celý proces v podstatě začal. Už v okamžiku, kdy jsem odkopl stoličku, jsem si přál, ať se zase vrátí, ale přitažlivost měnila mé minulé přání v současný příkaz; stolička se ze své nynější polohy na podlaze nenarovnala a mých devadesát šest kilogramů se nepřestalo řítit dolů z provazu uvázaného těsně kolem mého krku.

Pochopitelně nastala bolest, docela příšerná bolest, jejímž středobodem bylo mé hrdlo, avšak ze všeho nejúžasnější bylo, jak mi začaly otékat tváře. Sotva jsem přes ty dva zaoblené červené kopce viděl — moje oči zíraly v agónii na dveře a přitahovaly někoho, aby mi přišel na pomoc, přestože jsem zároveň věděl, že v domě nikdo není a navíc jsem pro všechny případy pečlivě zamkl dveře. Vzhledem k tomu, že jsem kopal nohama, jsem se začal kroutit a otáčet, takže jsem byl chvílemi obrácen čelem ke dveřím a chvílemi čelem k oknu, a moje třesoucí se ruce zápasily s provazem zařízlým tak hluboko do masa, že jsem ho jen stěží dokázal najít, natož aby se mi podařilo ho alespoň o píď povolit.

Byl jsem zběsilý a vyděšený, avšak můj mozek si současně vyhradil chladný růžek, v němž prováděl nezúčastněné pozorování. Připadalo mi, že jsem teď na všech místech najednou, uvnitř svého svíjejícího se těla i mimo ně, že pozoruji své vlastní nepříčetné křeče, tlustý provaz, těžký trám, dvě nestejné lampičky u postele vrhající na stěny můj křečovitě se škubající dvojitý stín, zavřené a zamčené dveře, okno s bílou záclonou a žaluzií staženou úplně dolů. Toto je smrt, pomyslel jsem si a už si ji nepřál, jenže tato volba mi již zůstala navždy odepřena.

Jmenuji se — vlastně jmenoval jsem se — Edward Thornburn a žil jsem v letech 1938-1977. Zabil jsem se pouhý měsíc před čtyřicátými narozeninami, ale nemyslím si, že dobře známé strázně provázející toto životní jubileum sehrály v mém činu nějakou roli. Všechno přičítám (jako jsem to činil u většiny omylů a selhání svého života) své sterilitě. Kdybych býval schopen stát se otcem dětí, moje manželství by zůstalo pevné, Emily by mi nebyla nevěrná a já bych si nakonec nevzal život v závěrečném záchvatu sveřeposti.

Dějištěm se stal pokoj pro hosty našeho domu v Barnstaple ve státě Connecticut a stalo se to zhruba v tuto roční dobu v hlubokém šeru krátce po sedmé hodině večerní. Krátce po šesté jsem se vrátil z kanceláře — pracoval jsem jako obchodník s nemovitostmi, což je ve státě Connecticut docela lukrativní zaměstnání, přestože mé příjmy zaznamenávaly v poslední době pokles — a na kuchyňském stole jsem našel vzkaz: „Starožiji s Gregem. Obávám se, že si večeři budeš muset uvařit sám. Promiň. S láskou, Emily.“

Greg byl ten chlap; Emilyin milenec. Vlastnil jedno starožitnictví na hlavní silnici na New York a Emily trávila část svých dní jako jeho špatně placená asistentka. Věděl jsem, co společně provozují v zadní části prodejny během dlouhých odpolední uprostřed týdne, kdy je neruší žádní turisté a žádní sběratelé starožitností. Věděl jsem to už více než tři roky, ale nikdy jsem se nerozhodl, jak s tímto vědomím naložit. Faktem bylo, že jsem veškerou vinu přičítal sobě, takže jsem neznal žádný způsob, jak se chovat v případě, kdyby se tato ošklivá záležitost někdy provalila.

Setrvával jsem tedy v mlčení, ale spokojen jsem nebyl. Byl jsem nespokojený, nešťastný, vzteklý, rozmrzelý — sveřepý.

O život jsem se pokusil připravit již dříve. Nejprve v autě, když jsem strhl řízení proti rozjetému nákladnímu autu (uhnul jsem v posledním zlomku vteřiny v záplavě vyjících klaksonů), když jsem s ním střemhlav zamířil z útesu do řeky Connecticut (na brzdy jsem dupnul až úplně u srázu a pak jsem půl hodiny seděl v autě zalitý potem, než jsem konečně zařadil zpátečku a vycouval) a naposledy když jsem zastavil auto na jednom z několika posledních nemimoúrovňových železničních přejezdů, které v této čtvrti ještě zůstaly. Žádný vlak však 20 minut nepřijel, a tak mě sveřepost postupně přešla a já odjel domů.

Později jsem se pokoušel podřezat si žíly, ale zjistil jsem, že je pro mne nemožné zajet si do vlastní kůže ostrým kovem. Prostě nemožné. Pohled na holé zápěstí a ten lesklý kousek oceli tak blízko u něj vždy spolehlivě vyplavil veškerou sveřepost z mé mysli. Tedy až do příště.

S provazem mi to konečně vyšlo. Setkal jsem se s úplným a naprostým úspěchem. Kopal jsem nohama do vzduchu, zatínal nehty do hrdla, civěl jsem vypouklýma očima přes opuchlé purpurové tváře, jazyk mi v ústech tloustl a otékal a celé moje tělo křepčilo a zmítalo se jako hračka na konci provázku. Bolest to byla trýznivá, strašlivá, přímo k nevydržení. Nevydržím to, pomyslel jsem si, to se nedá vydržet. Ta zauzlovaná dusivá bolest v hrdle byla mnohem horší než řezné rány nožem; hlava mi natékala jako míč, tlak si z ní nekompromisně hledal cestu ven, obličej mi černal a moje oči přestávaly být lidské. A ten tlak v hlavě narůstal a narůstal, jako by chtěl každým okamžikem vybuchnout. Nekonečná příšerná bolest, k nevydržení, ale stále a stále sílící.

Moje nohy začaly kopat chaběji. Ramena se mi svěsila, ruce klesly podél boků, prsty začaly nesmyslně škubat na vlhnoucích nohavicích a moje hlava visela z provazu v nepřirozeném úhlu. Pomalu jsem se otáčel ve vzduchu jako rozbitá zvonkohra za bezvětří. Bolesti v hrdle a v hlavě se zmírnily, ale nikdy zcela neustaly.

V tu chvíli jsem spatřil, že moje vytřeštěné oči ztratily lesk a zšedly. Vlhkost na bulvách oschla, takže začaly být mrtvé jako dva kameny. A přesto jsem je viděl, své vlastní oči, a když se mi rozšířilo zorné pole, spatřil jsem celé své tělo, jak se otáčí na provaze a už sebou necuká, a v tu chvíli jsem si s hrůzou uvědomil, že jsem mrtev.

Ale přítomen. Mrtev, ale stále přítomen včetně škrábavé bolesti v hrdle s dmoucím se tlakem v hlavě. Přítomen, ale už nikoliv v tom použitém blátě, v tom pověšeném mase; byl jsem rozptýlen po celé místnosti jako nepřímé světlo, které je všude patrné, ale nemá žádný zdroj. Co bude teď? přemýšlel jsem otupělý strachem, zvláštností situace i přetrvávající bolestí a čekal jsem jako převalující se mlha, co se stane dál.

Jenže se nestalo nic. Vyčkával jsem; moje tělo mezitím dokonale znehybnělo, dvojitý stín na stěnách nevykazoval žádné vibrace, lampičky u postele svítily dál, dveře zůstávaly zavřené, žaluzie zatažená a vůbec nic se nedělo.

Co teď? Toužil jsem tu otázku vykřiknout nahlas, ale nemohl jsem. Bolelo mě hrdlo, i když jsem žádné neměl. Pálilo mě v ústech, ale žádná jsem neměl. Každá závěrečná námaha a vypětí mého těla zůstaly navždy otisknuté v mé mysli, přestože jsem neměl žádné tělo, žádný mozek, žádné já, žádnou podstatu. Neměl jsem sílu hovořit, neměl jsem sílu se pohybovat, neměl jsem sílu se vzdálit z této místnosti a z této visící mrtvoly. Mohl jsem zde pouze čekat, žasnout a čekat dál.

Na prádelníku naproti posteli stály digitální hodiny, a když mě poprvé napadlo se na ně podívat, ukazovaly číslice 19:21 — což bylo přibližně dvacet minut od chvíle, kdy jsem odkopl stoličku, a možná patnáct minut od chvíle, kdy jsem zemřel. Nemělo by se něco stát, neměla by se odehrát nějaká změna?

Když jsem poprvé zaslechl Emilyin Volkswagen mířící za dům, stálo na hodinách 21:11. Nezanechal jsem žádný vzkaz, neměl jsem nic, co bych chtěl komukoliv říci, protože jsem koneckonců věřil, že moje vlastní mrtvé tělo bude dostatečně výmluvným argumentem — nikdy by mě však nenapadlo, že budu přítomen, až mě Emily najde. Měl jsem pro svůj čin ospravedlnění, věděl jsem, že mám ospravedlnění, ale nechtěl jsem vidět její tvář v okamžiku, kdy projde těmito dveřmi. Ublížila mi, to ona byla příčinou všeho, musela to vědět stejně dobře jako já, ale její tvář jsem vidět nechtěl.

Bolest v tom, co bývalo mým hrdlem a mou hlavou, rychle zesílila. Kdesi daleko dole jsem zaslechl bouchnutí dveří, zavlnil jsem se spolu se zvířeným vzduchem v pokoji, ale nezmizel jsem. Nemohl jsem zmizet.

„Ede? Ede? To jsem já, miláčku!“

Já vím, že jsi to ty. Musím okamžitě odejít, nemohu tu zůstat, musím odejít. Existuje Bůh? Tato vznášející se přítomnost má být mou duší? V tom případě by bylo Peklo lepší než tohle, odveďte mě do Pekla, nebo kamkoliv patřím, ale hlavně mě nenechávejte tady!

Emily vyšla po schodech nahoru, znovu na mě zavolala a prošla kolem zavřených dveří pokoje pro hosty. Slyšel jsem, jak vchází do ložnice, slyšel jsem, jak volá moje jméno, slyšel jsem, jak se do jejího hlasu začíná vkrádat obava. Znovu prošla na chodbě kolem, zamířila do přízemí a zmlkla.

Co asi dělá? Možná hledá nějaký lístek, nějaký vzkaz ode mě. Dívá se z okna, vidí můj chevrolet a dochází jí, že musím být doma. Prochází pokoji tohoto téměř 200 let starého domu, který původně býval stodolou, ale některý z předchozích majitelů ho po druhé světové válce přestavěl a my jsme ho pak před dvanácti lety koupili a Emily — s Gregem — ho zaplnili těmi svými nekonečnými, proklatými, příšernými starožitnostmi. Shakerský nábytek, koloniální nábytek, háčkované předložky a přikrývky, stoly ze starého zažloutlého borového dřeva, takže měl člověk dojem, že se ocitl v nějakém lehce ošuntělém menším muzeu — zkrátka jsem tento dům sice koupil, ale nikdy nemiloval. Koupil jsem ho pro Emily, všechno jsem dělal pro Emily, protože jsem věděl, že pro ni nikdy nebudu moci učinit jedinou věc, na níž opravdu záleželo. Nikdy jsem jí nemohl dát dítě.

Ona se k tomu pochopitelně stavěla dobře. Emily je dobrá, nikdy jsem ji z ničeho nevinil, nikdy jsem neobviňoval ji namísto sebe. V prvních dnech našeho manželství sice učinila pár toužebných narážek, ale zřejmě viděla, jak na mě zapůsobily, a tak poté dlouho neřekla nic. Jenže já to věděl.

Trám, na němž jsem se oběsil, představoval součást původní budovy, tlustý a ručně otesaný kus klády široký téměř třicet centimetrů a poznamenaný záseky sekery, která ho vytvarovala. Byl to silný trám, který mohl nést mou tíhu věčně. Ponese ji do doby, kdy mě najdou a odříznou. Kdy mě najdou.

Hodiny ukazovaly 21:23 a Emily již byla v domě dvanáct minut, když znovu vyšla rychlými a lehkými kroky po starých prknech nahoru — přiblížila se k pokoji, zarazila se a zůstala stát. „Ede?“

Klika se otočila.

Dveře byly pochopitelně zamčené a klíč vězel zevnitř v zámku. Musela by dveře rozrazit nebo zavolat někoho jiného, aby to udělal za ni, takže nakonec mě tady možná přece jen nenajde ona. Probudila se ve mně jiskřička naděje a bolesti ustoupily.

„Ede? Jsi tam?“ Zaklepala na dveře, zalomcovala klikou, ještě několikrát zavolala moje jméno a pak se náhle otočila a opět seběhla ze schodů. Po chvíli jsem uslyšel její hlas, drmolivý a nezřetelný. Někomu kamsi volala.

Gregovi, napadlo mě, v hrdle se mi opět usídlila drásavá bolest a já si začal přát, aby to byl úplný konec. Chtěl jsem být odnesen pryč, mrtvé tělo a živá duše, prostě odnesen pryč. Chtěl jsem, aby to všechno skončilo.

Ona zůstala dole a čekala na něj, zatímco já zůstal nahoře a čekal na ně na oba. Ona už možná tušila, co tady objeví, a tak raději vyčkávala dole.

Greg mi nevadil; nevadilo mi, že budu u toho, až sem vejde. U něj mi to nevadilo. Vadilo mi to u Emily.

Ve 21:44 jsem na štěrku vedle domu zaslechl zvuk pneumatik. Greg vešel dál a já slyšel, jak si dole povídají. Hlubší mužský hlas mluvil pomalu a konejšivě, vyšší ženský hlas rychle a vyděšeně. Nakonec vyšli oba mlčky nahoru. Klika se znovu otočila, zalomcovala sebou, zachrastila a zvenčí se ozval Gregův hlas: „Ede?“

Po chvíli ticha Emily řekla: „On by... on by si nic neudělal, že ne?“

„Neudělal?“ Grega jako by ta otázka téměř podráždila. „Jak to myslíš, neudělal?“

„Byl tak sklíčený, byl… Ede!“ Dveře se silně otřásly, až téměř vypadly ze zárubní.

„Emily, ne. Jenom klid.“

„Neměla jsem ti volat,“ prohlásila Emily. „Ede, prosím tě!“

„Proč ne? Proboha, Emily.“

„Ede, prosím tě, vylez ven, neděs mě takhle!“

„Proč jsi mi neměla volat, Emily?“

„Ed není hloupý, Gregu. Je.“

Nastalo krátké ticho těhotné náznakem mumlání. Mysleli si, že jsem tu stále naživu, a nechtěli, abych slyšel, jak Emily říká: „On to ví, Gregu, ví o nás.“

Mumlání chvíli pokračovalo a pak Greg nahlas promluvil. „To je směšné. Ede? Vylez ven, Ede, pojďme si o tom promluvit.“ Načež se klika zatřásla a zarachotila a Ed působil dost rozladěně, když po chvíli řekl: „Prostě se musíme dostat dovnitř. Existuje od těch dveří další klíč?“

„Myslím, že tady nahoře jsou všechny zámky stejné. Malý moment.“

Byly. Kterékoliv dveře uvnitř domu se daly odemknout obyčejným skupinovým klíčem. Vyčkával jsem a naslouchal s vědomím, že Emily odešla najít jiný klíč a že sem oba již brzy vpadnou. V tu chvíli jsem zakusil takovou hrůzu a odpor z blížícího se Emilyina příchodu, že jsem cítil, jak se v pokoji třpytím, jako bych byl nějaký odraz v pokřiveném zrcadle. Ach jo, mohl bych alespoň přestat vidět? Za života jsem sice měl oči, ale taky víčka, která jsem mohl zavřít před nesnesitelným — nyní jsem však byl jen přítomností, všeobjímající přítomností, a nedokázal jsem zastavit vlastní vědomí.

Šramot klíče v zámku připomínal drsné kovové hrany v mém hrdle; v mé vzpomínce na hrdlo. Opět se ve mně rozhořela bolest a já skrz ni zaslechl, jak se Emily ptá, co se děje, a Greg jí odpovídá: „Klíč je v zámku z druhé strany.“

„Ach, proboha! Ach, Gregu, co to provedl?“

„Budeme muset vysadit ty dveře z pantů,“ oznámil jí Greg. „Zavolej Tonymu. A ať si s sebou přiveze nářadí.“

„Copak ten klíč nemůžeš prostrčit skrz?“

Pochopitelně mohl, ale místo toho docela odhodlaně řekl: „Běž, Emily,“ a já si uvědomil, že ve skutečnosti nemá v úmyslu ty dveře vysazovat. Pouze si nepřál, aby Emily byla nablízku, až ty dveře otevře. O, moc dobře, moc dobře!

„No dobrá,“ odpověděla Emily pochybovačně a já slyšel, jak odchází, aby zavolala Tonymu. Mladík s huňatým obočím, hustými loknami černých vlasů a olivovou pletí bydlel v Gregově domě a byl něco jako údržbář. Vykonával práce na domě a kromě toho byl (podle Emily) velice dobrý restaurátor starožitného nábytku: odstraňoval lak, skládal rozbité části a podobně.

V zámku se opět ozvalo škrábání a šoupání, když se Greg usilovně snažil otevřít dveře před Emilyiným návratem. Přistihl jsem se, že vůči Gregovi pociťuji nečekanou vřelost a náklonnost. Nebyl to špatný člověk; v případě mé ženy se choval oportunisticky, ale všeobecně to nebyl špatný člověk. Ožení se teď s ní? Mohli by bydlet v tomto domě, zdejší nábytek by ho oslovoval rozhodně víc než mne. Anebo by byl tento pokoj pro Emily příliš chmurnou vzpomínkou, a tak by dům prodala a šla žít někam jinam? Možná by musela dům prodat pod cenou; jako obchodník s nemovitostmi jsem dobře věděl, jak těžko se prodává dům, v němž někdo spáchal sebevraždu. Ať si lidé o těchto věcech žertují, jak chtějí, ve skutečnosti mají z nadpřirozených jevů stále velký strach. Mnozí z nich by uvěřili, že v tomto pokoji straší.

A pak jsem si konečně uvědomil, že v tomto pokoji opravdu straší. Straším tu já! Jsem duch, pomyslel jsem si vůbec poprvé v naprosto prázdném úžasu.

A, jak je to tísnivé! Vznášet se tady, být bezkostnatou a bezmasou bolestivou přítomností, stát se jakousi spiritistickou plísní prosakující dny i nocemi, osaměle, donekonečna, jakýmsi bolestí mučeným a bídou naplněným pozorovatelem příchodů a odchodů neznámých osob — ona ten dům určitě prodá, bude muset, tím jsem si byl jistý. Má být toto můj trest? Trest za sebevraždu, samotářské peklo pro člověka, který si vzal život. Zůstat navěky v rozbolavělé nicotě, připoután silou mocnější než gravitace k místu vlastní zkázy.

Z tohoto soužení mě náhle vyrušil pohyb klíče na mé straně zámku. Viděl jsem, jak se chvěje a pootáčí, jako by byl živou bytostí, a pak vypadl — jako by přímo vyskočil, jako by i on sám spáchal sebevraždu skokem z útesu. Rachotivě dopadl na podlahu, vzápětí se otevřely dveře a Gregova popelavá tvář zírala na mou tvář fialovou. Po prvotním úžasu a hrůze se však jeho výraz proměnil v odpor — a pohrdání? — Greg vycouval z pokoje a zavřel za sebou dveře. Klíč se znovu otočil v zámku a já slyšel, jak Greg pospíchá dolů.

Na hodinách stálo 21:58. teď jí to říká. teď jí nalévá panáka na uklidněnou. teď volá na policii. teď s ní rozebírá, zda mají svou aférku policii prozradit. Jak se asi rozhodnou? „Néééééé!“

Hodiny ukazovaly 22:07. Co jim trvalo tak dlouho? Copak ještě nevolal na policii?

Emily vyběhla do schodů, horečně a klopýtavě, začala bušit na dveře a křičet moje jméno. Smrsknul jsem se do rohů pokoje, cítil jsem údery jejích pěstí na dveřích, krčil jsem se před ní. Nemůže sem přece přijít, proboha svatého, ať sem nepřijde! Je mi jedno, co udělala, všechno je mi úplně jedno, ale ať mě nevidí! Ať mě nevidí!

Po chvíli se k ní připojil Greg. Ona na něj ječela, on ji přesvědčoval, ona se vztekala, on argumentoval, ona naléhala, on odmítal. „Dej mi ten klíč. Dej mi ten klíč.“

Určitě jí odolá, určitě ji odvede pryč, určitě je silnější, průbojnější. On jí ten klíč dal.

Ne. Toto je k nevydržení. Toto je největší představitelná hrůza. Emily vešla dovnitř, vkročila do pokoje a zvuk, který vydala, ve mně bude navždy žít. Její pláč nebyl lidský; bylo to vytí jakéhosi zoufalého tvora. teď jsem teprve věděl, co je skutečné zoufalství a proč jsem svůj vlastní stav nazýval pouhou sveřepostí.

Když už teď bylo příliš pozdě, Greg se ji pokusil zadržet, chytit ji kolem ramen a odvést z pokoje, jenže ona se mu vymanila a přešla přes místnost směrem ke… směrem ke mně vlastně ne. Já byl přítomen všude v pokoji, sužován bolestí a výčitkami, zatímco Emily zamířila pouze k mé mrtvole. Téměř něžně na ni pohlédla, dokonce se natáhla a dotkla se její opuchlé tváře. „Ach, Ede,“ zamumlala.

Trýzeň teď byla stejně intenzivní jako v okamžicích krátce před smrtí. Bičující muka v hrdle, strašlivé rozpínání v hlavě, to vše mě znovu nutilo svíjet se v agónii; její ruku na své tváři jsem však necítil.

Greg vyrazil za ní, znovu se dotkl jejího ramena, vyslovil její jméno a její obličej se téměř vzápětí rozpustil: opět cosi vykřikla, objala nohy mrtvoly, přitiskla se k nim a začala plakat, sténat a říkat slova tak rychle a přerývavě, že jí vůbec nebylo rozumět. Díkybohu že byla tak rychlá a přerývavá!

Ten blázen Greg ji nakonec donutil odejít, přestože mu dělalo značné potíže prolomit její sevření mého těla. Po chvíli se mu to však podařilo, odtáhl ji z pokoje, zabouchl za sebou dveře a moje tělo se pak ještě chvíli houpalo a otáčelo, než konečně opět znehybnělo.

Tohle bylo nejhorší. Nic nemohlo být horší než tohle. Dlouhé dny a noci v tomto pokoji — jak dlouho musí hloupé stvoření jako já strašit na tomto místě smrti, než je konečně propustí? — budou bezpochyby příšerné, s tím jsem byl srozuměn, ale rozhodně nemohly být horší než toto. Emily to přežije, prodá dům a pomalu zapomene. (I já ostatně pomalu zapomenu.) Greg se s ní ožení. Je jí teprve šestatřicet, ještě stále se může stát matkou.

Po celý zbytek noci jsem poslouchal její naříkání kdesi v domě. Nakonec se dostavila policie a do pokoje vešli dva zachmuření a mlčenliví muži v bílých pláštích soudní patologie, aby mě — ji — odřízli. Uložili ji jako nějakou rozbitou hračku do velkého oválného proutěného koše s dlouhými dřevěnými uchy a odnesli ji pryč.

Myslel jsem si, že třeba budu nucen zůstat spolu s tělem, obával jsem se možnosti, že budu pohřben spolu s ním, načež strávím věčnost jako přemýšlející nicota v černém přítmí rakve, ale tělo nakonec opustilo pokoj, zatímco já v něm zůstal.

Následně přivolali lékaře. Když tělo odnesli z pokoje, nechali dveře otevřené, takže jsem zřetelně slyšel hlasy zdola. Chvílemi se již mezi nimi ozývalo i charakteristické nevrle jednoslabičné Tonyho mumlání, ale hlavní roli hrál ještě nějakou dobu lékař. Snažil se dát Emily něco na uklidnění, ale ta stále naříkala a dál ze sebe vysokým hlasem překotně vyrážela pološílené krátké věty, jako by neměla dost času je říct normálně. „To já!“ křičela stále znovu a znovu. „Já jsem to udělala! Je to moje vina!“

Ano. Přesně takovou reakci jsem si přál a očekával, ale když jsem se jí konečně dočkal, byla příšerná. Dostalo se mi všeho, po čem jsem v posledních okamžicích svého života toužil, ale všechno bylo příšernější, než jsem si dokázal představit. Já nechtěl zemřít! Nechtěl jsem uvrhnout Emily do takového soužení! A už vůbec jsem nechtěl zůstat vězet tady a všechno to poslouchat.

Nakonec přece jen zmlkli. Po nějaké době vstoupil do pokoje policista ve zmačkané modré uniformě a poslouchal, jak mu Greg popisuje, co se všechno seběhlo. Zatímco Greg hovořil, policista poněkud mrzutě civěl na zbývající kus provazu, který stále visel uvázaný kolem trámu, a když Greg skončil, zeptal se ho: „Vy jste jeho blízký přítel?“

„Spíš jeho ženy. Pracuje pro mě. Jsem majitelem starožitnictví Bibelot vedle silnice na New York.“

„Hmm. A proč jste ji sem, proboha, pouštěl?“ Greg se usmál a nasadil ostýchavý rozpačitý výraz. „Ona je silnější než já,“ řekl. „Je to mnohem silnější osobnost. Vždycky to tak bylo.“

A já si s jistým překvapením uvědomil, že je to skutečně pravda. Greg byl do jisté míry padavka, zatímco z Emily vyzařovala síla. (Vlastně i já jsem byl tak trochu padavka, není-liž pravda? Emily byla z nás všech nejsilnější.)

„Máte tušení, proč to mohl udělat?“ zeptal se policista. „Podle mě svou ženu podezíral, že je mu nevěrná se mnou.“ Greg si tuto větu očividně nacvičil — již dávno se rozhodl, že ji vysloví, a dobře se na tento okamžik připravil. Když ji říkal, po celou dobu mžoural, jako by stál v oslnivém světle.

Policista mu věnoval rychlý čímanský pohled. „A byla?“ „Ano.“

„Chtěla se rozvést?“

„Ne. Ona mě nemiluje, milovala svého muže.“

„Tak proč mu s vámi zahýbala?“

„Emily mu se mnou nezahýbala,“ řekl Greg a svou dotčenost nedal najevo jinak než zdůrazněním posledního slova. „Jen se se mnou čas od času — nepříliš často — vyspala.“ „Proč?“

„Pro útěchu.“ Také Greg se zadíval na provaz přehozený přes trám, jako by se postupně stal mnou a jemu bylo nepříjemné hovořit v jeho přítomnosti. „S Edem nebylo lehké pořízení,“ řekl opatrně. „Byl náladový. A postupně se to zhoršovalo.“

„Veselí lidé sebevraždy nepáchají,“ podotkl policista.

„Přesně tak. Ed byl většinu času depresivní a tu a tam ho přepadaly nevysvětlitelné návaly vzteku. Mělo to nepříznivý dopad na jeho práci, přicházel o klienty. Emily tím ničil, ale ona ho nechtěla opustit, protože ho milovala. Nevím, co si teď počne.“

„Vy dva se nevezmete?“

„Eh, ne.“ Greg se usmál, malinko smutně. „Myslíte, že jsme ho zavraždili a narafičili to tak, aby to vypadalo jako sebevražda a my se mohli vzít?“

„To vůbec ne,“ odvětil policista. „Ale v čem je tedy problém? Vy už jste ženatý?“

„Jsem homosexuál.“

Policista nebyl o nic užaslejší než já. „To nechápu,“ řekl.

„Žiji s přítelem, s tím mladým mužem dole. Jsem sice schopen širšího záběru, ale mé preference jsou pevně dané. Mám Emily velmi rád a je mi moc líto, že měla s Edem takový život. Říkal jsem vám, že náš fyzický vztah byl velmi zřídkavý. A často i neúspěšný.“

Ach, Emily. Ach, nebohá Emily.

„Věděl Thornburn,“ vyzvídal policista, „že jste, eh, takový?“

„Nemám tušení. Nedělám z toho téma k veřejné diskusi.“

„Jistě.“ Policista se ještě jednou napůl vztekle rozhlédl po pokoji a řekl: „Tak pojďme.“

Odešli, ale dveře nechali otevřené, takže jsem slyšel, jak se cestou ze schodů baví dál. „Může sem někdo přijet na noc?“ zeptal se policista. „Paní Thomburnová by tu neměla zůstávat sama.“

„Má příbuzné v Great Barringtonu. Už jsem jim volal. Do hodiny by sem měl někdo dorazit.“

„A zůstanete tu do té doby? Podle lékaře teď bude pravděpodobně spát, ale pro všechny případy.“

„Samozřejmě.“

Víc jsem toho neslyšel. Zdola se ještě chvíli ozývalo drmolení mužských hlasů, ale pak ustalo i to a já zaslechl zvuky odjíždějících automobilů.

Jak komplikovaní jsou muži a ženy. A jak hloupé jsou prostoduché činy. Nikdy jsem nikomu neporozuměl — a ze všeho nejméně sobě.

Ve svém pokoji jsem měl toho večera ještě jednu návštěvu: krátce po odjezdu policie sem přišel Greg. Vešel do místnosti, zatvářil se stejně dotčeně a znechuceně, jako by zde tělo ještě stále viselo, postavil stoličku, vyhoupl se na ni a s jistými obtížemi odvázal zbytek provazu. Částečně si ho nasoukal do kapsy, znovu se postavil na podlahu, vrátil stoličku na obvyklé místo v rohu pokoje, sebral z podlahy klíč, zasunul ho do zámku, zhasl obě noční lampičky, vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře.

Ocitl jsem se v temnotě přerušované pouze slabou linií světla pode dveřmi a podsvětlenými číslicemi na hodinách. Jak dlouhá je jediná minuta! Ty hodiny byly mým nepřítelem, s každou minutou neskutečně otálely, zastavily se, čekaly, zastavily se, čekaly, a když už to bylo k nevydržení, ještě chvíli čekaly a teprve pak přeskočila na displeji další číslice. Šedesátkrát za hodinu, hodinu po hodině a tak celou noc. Nemohl jsem vydržet jednu jedinou takovou noc — jak pak mohu vydržet věčnost?

A jak mohu vydržet strázně a muka uvnitř svého mozku? Ty byly ještě mnohem horší než fyzická bolest, která mě rovněž nikdy zcela neopustila. S Emily a Gregem jsem měl pravdu, ale zároveň jsem se v nich beznadějně a pošetile mýlil. Se svým životem jsem měl pravdu, ale zároveň jsem se mýlil; i se svou smrtí jsem měl pravdu, ale mýlil jsem se v ní. Jak silně jsem si přál to vše napravit a jak nemožné bylo s tím cokoliv ještě udělat; nedalo se dělat naprosto nic. Mé činy k tomu celou dobu směřovaly a nakonec to tak i skončilo: černými výčitkami a nejpříšernější myslitelnou bolestí.

Měl jsem celou noc, abych přemýšlel, prožíval bolesti a čekal, aniž bych věděl, nač vlastně čekám nebo kdy — a zda vůbec — toto čekání skončí. Přitom jsem vzdáleně slyšel příjezd Emilyiny sestry a švagra, tlumenou konverzaci a následný odjezd Tonyho s Gregem. Nedlouho poté se dveře pokoje pro hosty otevřely, ale téměř vzápětí se opět zabouchly, aniž do nich kdokoliv vstoupil, a po chvíli zhaslo i světlo na chodbě, takže mou temnotu porušovaly pouze podsvětlené hodiny.

Kdy zase uvidím Emily? Vstoupí ještě někdy do tohoto pokoje? Nebude to sice tak strašlivé jako napoprvé, ale bezpochyby to bude hrůza i pak.

Žaluzie zšedla v prvních paprscích úsvitu a pokoj se postupně začal vynořovat z temnoty, kalné, němé a rozmrzelé. Venku byl podle všeho zamračený den a za celou dobu se ani jednou pořádně nevyjasnil. Plynul beztvaré dál a dál a hodiny tupě odměřovaly každou rozvleklou minutu. Chvílemi jsem se děsil, že někdo vchází do pokoje, jindy jsem se za něco modlil — za cokoliv, třeba i za Emilyinu přítomnost —, a to vše jen proto, abych nějak zlomil tu nekonečnou nudnou nepřítomnost. Čas však běžel dál bez jakékoliv události, zvuku nebo aktivity — Emily byla zřejmě během tohoto prvního dne na sedativech — a teprve za soumraku, když digitální hodiny ukazovaly 18:52, se dveře znovu otevřely a vstoupil do nich člověk.

Nejprve jsem ho nepoznal. jakýsi vztekle vyhlížející muž, neomalený a odhodlaný, vešel rychlými humpoláckými kroky dovnitř, rozsvítil obě noční lampičky, zabouchl dveře s větší silou, než bylo potřeba, a otočil klíčem v zámku. Jeho chování bylo sveřepé, a když se obrátil od dveří, ke svému ohromení jsem zjistil, že jsem to já. Já! Nebyl jsem mrtvý, byl jsem naživu! Ale jak je to možné?

A co to ten člověk nese? Sebral z rohu stoličku, přenesl ji doprostřed pokoje, postavil se na ni.

Ne! Ne!

Uvázal provaz kolem trámu. Na druhém konci již měl připravenou smyčku, kterou si nyní přehodil přes hlavu a stáhl kolem krku.

Dobrý Bože, ne…

Muž odkopl stoličku.

Už v okamžiku, kdy jsem ji odkopl, jsem si přál, ať se zase vrátí, ale přitažlivost měnila mé minulé přání v současný příkaz; stolička se ze své nynější polohy na podlaze nenarovnala a mých devadesát šest kilogramů se nepřestalo řítit dolů z provazu uvázaného těsně kolem mého krku.

Pochopitelně nastala bolest, docela příšerná bolest, jejímž středobodem bylo mé hrdlo, avšak ze všeho nejúžasnější bylo, jak mi začaly otékat tváře. Sotva jsem přes ty dva zaoblené červené kopce viděl — moje oči zíraly v agónii na dveře a přitahovaly někoho, aby mi přišel na pomoc, přestože jsem zároveň věděl, že v domě nikdo není a navíc jsem pro všechny případy pečlivě zamkl dveře. Vzhledem k tomu, že jsem kopal nohama, jsem se začal kroutit a otáčet, takže jsem byl chvílemi obrácen čelem ke dveřím a chvílemi čelem k oknu, a moje třesoucí se ruce zápasily s provazem zařízlým tak hluboko do masa, že jsem ho jen stěží dokázal najít, natož aby se mi podařilo ho alespoň o píď povolit.

Byl jsem zběsilý a vyděšený, avšak můj mozek si současně vyhradil chladný růžek, v němž prováděl nezúčastněné pozorování. Připadalo mi, že jsem teď na všech místech najednou, uvnitř svého svíjejícího se těla i mimo ně, že pozoruji své vlastní nepříčetné křeče, tlustý provaz, těžký trám, dvě nestejné lampičky u postele vrhající na stěny můj křečovitě se škubající dvojitý stín, zavřené a zamčené dveře, okno s bílou záclonou a žaluzií staženou úplně dolů. Toto je smrt.

Redakční poznámka

Při hledání českých překladů uváděných děl jsme čerpali z několika různých zdrojů, především z elektronické databáze Národní knihovny Praha. Z důvodů, které sami nemůžeme ovlivnit, však ani tyto zdroje nejsou zcela úplné. České názvy uváděné v této knize nechť proto slouží spíše jako vodítko pro lepší orientaci čtenáře v bibliografii oblíbeného autora než jako ucelený encyklopedický souhrn.

Nakladatelství DOMINO připravuje k vydání další antologii povídek sestavenou Jefferym Deaverem.

I tentokrát jde o výbor v ryze deaverovském duchu, kdy se úplně obyčejným lidem dějí velmi zvláštní věci.

HORKá NOC JAKO STVOŘENÁ PRO ZLOČIN

Existuje nějaký vztah mezi zločinem a horkem? Jeffery Deaver je přesvědčen, že rozhodně ano. Zločinu se dopouštějí horké hlavy, činí tak v žáru vášně, když jim vaří krev. Deaver se proto rozhodl oslovit dvacítku autorů, aby napsali detektivní povídku, jejímž průvodním rysem je horko ve všech podobách.

Výsledkem je vskutku výjimečný soubor — jednotliví autoři se navzájem překonávají ve fantaskních fabulacích a čtenáři až bere dech, jak rozmanitými způsoby lze zpracovat tak zdánlivě fádní téma.

Střídavě se ocitáme tu na prosluněné Floridě, tu v dusné mexické hospůdce, tu na sálajícím americkém zapadákově. Řeší se vraždy, únosy či prosté zmizení sousedovic psa. a čtenář je pokaždé překvapen nečekaným rozuzlením. Sám Jeffery Deaver přispěl do výboru excelentní povídkou, jejíž děj vystavěl kolem obyčejného přehřátého motoru auta.

A tak již nezbývá než se pohodlně usadit a ponořit se do víru žhavých vášní a kolotajících citů. Můžete vzít jed, že při četbě této knihy si budete připadat doslova v jednom ohni!

Tato kniha vyjde — pochopitelně — v horkém létě roku 2004, ale již dnes si ji můžete objednat na dobírku přímo v nakladatelství.

Velmi rádi Vám také zašleme ediční plán doplněný o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava,

tel.: 596 127 644

tel./fax: 596 127 571

e-mail: domino@dominoknihy.cz

www.dominoknihy.cz

Jon Breen, Ed Gorman

JEDNADVACET DETEKTIVŮ

Kniha jednadvacet detektivů není pouze obyčejnou sbírkou detektivních povídek, určenou pro milovníky tohoto žánru. Její jedinečnost spočívá v tom, že průřezově zaznamenává vývoj detektivní povídky během právě uplynulého století. Čtenář má možnost seznámit se s předválečnými klasiky, jako byli například Ellery Queen nebo Agatha Christie, s drsnou školou v podání Rexe Stouta či Eda McBaina i se současnými hvězdami žánru, Ruth Rendellovou nebo Lawrencem Blockem. Vzhledem k tomu, že mnohá díla byla dosud vydána pouze časopisecky, představuje tato kniha vzácný úlovek pro každého sběratele.

Editoři každou povídku vybavili zasvěcenou předmluvou o daném autorovi i osudech jeho literárního hrdiny. Stačí tedy jen zaostřit smysly a číst.

Pevná vazba s přebalem, 600 stran, 299 Kč.

Jeffery Deaver

SBĚRATEL KOSTÍ

V západní části New Yorku začal řádit šílený vrah, který své zohavené oběti pohřbívá typicky morbidním způsobem. Záměrně za sebou nechává drobné stopy, které dokáže rozluštit jedině zkušený kriminalista. Ten však leží trvale na lůžku, paralyzován od krku až po prsty na nohách. Z tohoto důvodu se spojí s mladou ambiciózní policistkou Amélií, která se vlastně stává rukama a nohama svého ochrnutého kolegy. Ochráncům zákona se pomalu daří utahovat smyčku okolo krku neznámého pachatele. Sběratel kostí, jak mu začnou říkat, má však své vlastní plány, a postupně se mu daří zbavit se smrtícího sevření a přehodit ho na své pronásledovatele. Počet zohavených obětí mezitím stále vzrůstá.

Pevná vazba s přebalem, 400 stran, 199 Kč

Jeffery Deaver

KAMENNÁ OPICE

K přístavu Orient Point na Long Islandu se blíží velká čínská nákladní loď s uprchlíky a lidskými otroky. Lincolnu Rhymovi a jeho týmu včetně Amélie Sachsové se podařilo zjistit, že na palubě se nachází i mezinárodně hledaný zločinec Ju Lin zvaný Duch. Ju Lin pracuje jako „šetchou“, což je čínský výraz pro „hadí hlavu“ — profesionálního pašeráka lidí. Kromě toho je Duch také vrah, kterého hledají úřady v USA i v zahraničí, a právě to je důvod, proč se dal Rhymův vyšetřovací tým znovu dohromady. Pobřežní hlídka se vydává Ducha zatknout, avšak loď podle všeho záměrně exploduje a Duch uniká na voru.

Na pevninu se však dostávají také další dva vory, což Duch vnímá jako ohrožení vlastní osoby a začíná postupně vraždit někdejší spolupasažéry. Dvě rodiny naštěstí jeho běsnění přežijí a Duch mizí ve spletitém labyrintu newyorské čínské čtvrti, kde se mu dostává podpory čínského podsvětí. Lincoln s Amélií vyrážejí na zběsilý závod o jeho dopadení, přičemž musejí vyhledat a ochránit rodiny, jež přežily, a vykořenit Duchovy komplice. Lincolnovi nezbývá než se plně ponořit do čínské kultury, chce-li odhalit stopy, které ho nakonec dovedou k úspěchu, anebo ke smrti.

Díky dějovým zvratům a zběsilému tempu, na které má již Jeffery Deaver bezmála monopol, a také díky opětovnému návratu jeho nejoblíbenějšího hrdiny Lincolna Rhyma, je kniha Kamenná opice opravdovou lahůdkou pro milovníky tohoto žánru.

Pevná vazba s přebalem, 450 stran, cena 219 Kč

Jeffery Deaver

ILUZE

Další příběh geniálního detektiva Lincolna Rhyma se začíná odvíjet na prestižní hudební škole v centru New Yorku, kam se po útěku z místa činu uchýlí pachatel vraždy. Policie do několika minut obklíčí uzamčenou učebnu a chystá se s vrahem vyjednávat. Vzápětí se zevnitř ozve výkřik a výstřel, a tak policisté vyrazí dveře. Místnost je však prázdná.

Na pomoc jsou povoláni Lincoln Rhyme s Amélií Sachsovou a okamžitě začínají s důkladným šetřením. Ochrnutý Rhyme musí i tentokrát spoléhat na pomoc své přítelkyně, pro ctižádostivou Amélii by zase úspěšné vyšetření případu mohlo znamenat povýšení. Proti nim však tentokrát stojí mistrný iluzionista přezdívaný Kouzelník, který si s nimi pohrává a burcuje jejich profesionální ctižádost prostřednictvím úděsných vražd, jejichž bestialita se neustále stupňuje.

Počet mrtvých narůstá a hodiny nelítostně ukrajují čas. Rhyme se Sachsovou proto musí co nejrychleji proniknout skrz kouřovou clonu a zabránit hrůzyplné pomstě, která se hrozí stát nejokázalejším zmizením v dějinách kriminalistiky.

Pevná vazba s přebalem, 430 stran, 219 Kč

Jeffery Deaver

KATEDRÁLA HRŮZY

Tate Collier dříve patřil k nejrespektovanějším žalobcům ve státě. Nyní je z něj rozvedený gentleman, který obhospodařuje farmu na venkově a snaží se zapomenout na minulost.

Aaron Mathews měl před sebou strmou kariéru klinického psychologa, ale rozhodl se napřít svůj talent k dosažení morbidnějších cílů než je léčba pacientů. Veškerá jeho snaha se ubírá jediným směrem: krutě se pomstít Collierovi prostřednictvím jeho sedmnáctileté dcery.

Když Mathews splní první body svého ďábelského plánu a začne systematicky ničit všechny, kteří se mu v tom snaží zabránit, Tate pochopí, že jeho poklidný život končí. Spojí se se svou bývalou ženou, protože jedině tak může zastavit psychopata, jehož přesvědčovací schopnosti jsou stejně nebezpečné jako nože, pistole či jiné smrtící zbraně.

Katedrála hrůzy je dlouho očekávaný a kompletně přepracovaný klasický thriller Jefferyho Deavera, který je nabitý strhujícím dějem a četnými překvapivými zvraty.

Pevná vazba s přebalem, 300 stran, 199 Kč

Jeffery [Deaver

MODRÁ SFÉRA

V této strhující knize se Jeffery Deaver vydává do světa počítačových hackerú a pohybuje se v něm se svou typickou bravurou a samozřejmostí. Díky napínavému ději a geniální detektivní zápletce zasazené do prostředí nejmodernějších technologií čtenář navždy změní svůj pohled na obyčejný počítač.

V počítačovém ráji v Silicon Valley umírají lidé rukou sadistického počítačového hackera s přezdívkou PHATE. Ten proniká do jejich počítačů, narušuje jejich životy a s mrazivou rafinovaností je láká do osidel smrti. Šéf oddělení počítačových zločinů státní policie v San José proto v zoufalství propouští z vězení hackera Wyatta Gillettea a navzdory hlasitým protestům ostatních zaměstnanců oddělení se ho snaží přimět ke spolupráci na vyšetřování.

Gillette se poté s posedlostí příznačnou pro počítačové hackery marně snaží vystopovat vražedný počítačový virus PHATE. Jeho úsilí nezůstane bez odezvy: PHATE zasazuje týmu citelnou ránu, když zavraždí jednoho z jeho členů — počítačového „kouzelníka“ a průkopníka spletitého labyrintu počítačových sítí. Vyšetřování pak nabírá ještě zběsilejší tempo. Spojenectví Gillettea a detektiva Franka Bristola, kriminalisty ze staré školy, který je zvyklý na osvědčené vyšetřovací postupy, je zprvu nelehké. Proti nim však stojí nelítostný a geniální zabiják PHATE, takže se oba musí vydat ze všech sil, aby šílence zastavili.

Románem Modrá sféra Jeffery Deaver znovu potvrzuje oprávněnost své pověsti „mistra časovaného napětí“. Kniha je brilantní charakteristikou zločinu v informační éře a autor v ní nešetří napětím ani početnými zvraty.

Pevná vazba s přebalem, 400 stran, cena 199 Kč

TIRÁŽ

Sestavil Jeffery Deaver

2003

Anthology copyright 2001 by Jeffery Deaver

Translation 2003 by Jiří Kobělka

Cover design 2003 by Domino

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena ani kopírována bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu A Century of Great Suspense Stories

vydaného nakladatelstvím Berkley Prime Crime, New York 2001

přeložil Jiří Kobělka

Odpovědná redaktorka Marie Šťastná

Korektura Lenka Vymazalová, Hana Bončková

Korektura SH

Technický redaktor Martin Pech

Sazba Dušan Žárský

Obálka Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr, Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava 1 v roce 2003

ISBN 80-7303-169-8

„The Gentleman in the Lake“ by Robert Barnard

Copyright 1994 by Robert Barnard

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, July 1994

Reprinted by permission of the author and his agents, Gregory and Radice, Agents

„Life in Our Time“ by Robert Bloch

Copyright 1966 by Robert Bloch

renewed copyright 1994 by the Estate of Robert Bloch

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, October 1966

Reprinted by permission of the Estate of Robert Bloch and their agent, Ralph M. Vicinanza

„Batman’s Helpers“ by Lawrence Block

Copyright 1984 by Lawrence Block

First published in Justice for Hire

Reprinted by permission of the author

„The Girl Who Married a Monster“ by Anthony Boucher

Copyright 1953 by Mercury Publications, Inc.

Copyright renewed 1981 by Phyllis White

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, February 1954

Reprinted by permission of the agents for the author’s estate, Curtis Brown, Ltd.

„The Wench Is Dead“ by Fredric Brown

Copyright 1953 by Fredric Brown

First published in Manhunt, July 1953

Reprinted by permission of the agent for the author’s estate, Scott Meredith Literary Agency

„Cigarette Girl“ by James M. Cain

Copyright 1952 by James M. Cain

First published in Manhunt, May 1953

Reprinted by permission of the agent for the author’s estate, Harold Ober Associates, Inc.

„A Matter of Principal“ by Max Allan Collins

Copyright 1989 by Max Allan Collins

first published in Stalkers

Reprinted by permission of the author

„The Weekender“ by Jeffery Deaver

Copyright 1996 by Jeffery Deaver

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, December 1996

Reprinted by permission of the author and his agents, Gelfman Schneider Literary Agents

„Killing Bernstein“ by Harlan Ellison

Copyright Harlan Ellison

First published in Mystery Monthly, June 1976

Reprinted with permission of, and by arrangement with, the author and the author’s agent, Richard Curtis Associates, Inc., New York

All rights reserved

„Leg Man“ by Erle Stanley Gardner

Copyright 1938

renewed 1966 by Erle Stanley Gardner

First published in Black Mask, February 1938

Reprinted by permission of the agent for the author’s estate, Curtis Brown, Ltd.

„One of Those Days, One of Those Nights“ by Ed Gorman

Copyright 1994 by Ed Gorman

First published in Crime Yellow

Reprinted by permission of the author

„Voir Dire“ by Jeremiah Healy

Copyright 1998 by Jeremiah Healy

First published in Legal Briefs

Reprinted by permission of the author

„Chee’s Witch“ by Tony Hillerman

Copyright 1986 by Tony Hillerman

First published in The New Black Mask # 7

Reprinted by permission of the author

„Interpol: The Case of the Modern Medusa“ by Edward D. Hoch

Copyright 1973 by Edward D. Hoch

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, November 1863

Reprinted by permission of the author

„Quitters, Inc.“, from Night Shift by Stephen King

Copyright 1976, 1977, 1978 by Stephen King

Reprinted by permission of Doubleday, a division of Random House, Inc.

„So Young, So Fair, So Dead“ by John T. Lutz

Copyright 1973 Renown Publications, Inc.

First published in Mike Shayne’s Mystery Magazine, March 1973

Reprinted by permission of the author

„Nor Iron Bars“ by John D MacDonald

Copyright 1947 by John D. MacDonald

First published in Doc Savage, March 1947

Reprinted by permission of the agent for the author’s estate, Diskant & Associates

„Guilt-Edged Blonde“ by Ross Macdonald

Copyright 1954 by Ross Macdonald

First published in Manhunt, January 1954

Reprinted by permission of the agent for the author’s estate, Harold Ober Associates, Inc.

„Red Clay“ by Michael Malone

Copyright 1996 by Michael Malone

First published in Murder for Love

Reprinted by permission of the author

„Poetic Justice“ by Steve Martini

Copyright 1998 by SPM, Inc.

First published in Legal Briefs

Reprinted by permission of the author

„A Very Merry Christmas“ by Ed McBain

Copyright 1957, renewed 1982 by The Hui Corporation

Reprinted by permission of the author and his agents, Gelfman Schneider Literary Agents

„Among My Souvenirs“ by Sharyn McCrumb

Copyright 1997 by Sharyn McCrumb

First published in Vengeance Is Hers

Reprinted by permission of the author

„The People Across the Canyon“ by Margaret Millar

Copyright 1962 by Margaret Millar

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, October 1962

Reprinted by permission of the agent for the author’s estate, Harold Ober Associates, Inc.

„Benny’s Space“ by Marcia Muller

Copyright 1992 by the Pronzini-Muller Family Trust

First published in A Women’s Eye. Reprinted by permission of the author

„Heartbreak House“ by Sara Paretsky

Copyright 1996 by Sara Paretsky

First published in Murder for Love, edited by Otto Penzler

All rights reserved

Reprinted by permission of the author and her agents, Dominick Abel Literary Agency, Inc.

„Stacked Deek“ by Bili Pronzini

Copyright 1987 by the Pronzini-Muller Family Trust

First published in The New Black Mask # 8

Reprinted by permission of the author

„The Adventure of the Dauphin Doll“ by Ellery Queen

Copyright 1948 by Ellery Queen

Copyright renewed

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, December 1948

Reprinted here with the permission of the Frederic Dannay and Manfred B. Lee Literary Property Trusts and their agent

Jack Time, 3 Erold Court, Allendale, NJ 07401

„Burning End“ by Ruth Rendell

Copyright 1995 by Ruth Rendell

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, December 1995

Reprinted by permission of the author

„Carrying Concealed“ by Lisa Scottoline

Copyright 1998 by Lisa Scottoline

First published in Legal Briefs

Reprinted by permission of the author

„The Little House at Croix Rousse“ written by Georges Simenon and reproduced by kind permission of Gerges Simenon Limited

Copyright Georges Simenon Limited

„The Girl Behind the Hedge“ by Mickey Spillane

Copyright 1953 by Mickey Spillane

First published in Manhunt, October 1953

Reprinted by permission of the author

„Fourth of Jury Picnic“ by Rex Stout

Copyright 1957 by Rex Stout

First published in Look, July 1957

Reprinted by permission of the executrix for the author’s estate, Barbara Stout and Rebecca Stout Bradbury

„Lady Hillary“ by Janwillem van de Wetering

Copyright 1996 by Janwillem van de Wetering

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, August 1996

„This Is Death“ by Donald E Westlake

Copyright 1978 by Donald E Westlake

First published in Ellery Queen Mystery Magazine, November 1978

Reprinted by permission of the author

O b s a h

Zločin

Povídky:

PŘEDMLUVA

GENTLEMAN V JEZEŘE (1994)

TA HOLKA JE MRTVÁ (1953)

II

III

PRODAVAČKA CIGARET (1952)

OTÁZKA PRINCIPU (1989)

VÍKENĎÁK (1996)

JAK JSEM ZABÍJEL BERMMOVOU (1976)

POSLÍČEK (1938)

DEN BLBEC, NOC BLBEC (1904)

POHŘEŠUJE SE STRANA TŘINÁCT

II

IV

VOIR DIRE (1998)

II

III

IV

V

VI

CHEEŮV ČARODĚJ (1986)

INTERPOL: PŘÍPAD NOVODOBÉ MEDUSY (1973)

ODVYKAČI a. s. (1976)

TAK MLADÁ, TAK HEZKÁ, TAK MRTVÁ (1973)

KDYŽ MŘÍŽE NESTAČÍ (1947)

BLONDÝNA STŘÍKNUTÁ VINOU (1954)

RUDÝ JÍL (1996)

POETICKÁ SPRAVEDLNOST (1998)

VZESTUP

MOC VESELÉ VÁNOCE (1957)

JEDEN Z MÝCH SUVENÝRŮ (1997)

Z DRUHÉ STRANY KAŇONU (1962)

IWNNYHO MÍSTO (1992)

DŮM U ZLOMENÉHO SRDCE (1996)

NAMÍCHANÉ KARTY (1987)

II

III

IV

VI

DOBRODRUŽSTVÍ DAUPHINOVY PANENKY (1948)

HOŘÍCÍ KONEC (1995)

UTAJENÝ DŮKAZ (1998)

DOMEK V CROIX-ROUSSE (1932)

DÍVKA ZA ŽIVÝM PLOTEM (1953)

PIKNIK NA ČTVRTÉHO ČERVENCE (1957)

II

III

IV

VI

VII

LADY HILLARY (1996)

TOTO JE SMRT (1978)

Redakční poznámka

TIRÁŽ