Ticha valka (1) - Ticha valka

McAuley, Paul James

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Tichá válka, exotická, svižně psaná opera autora Paula McAuleye pokládá jedinou otázku: kdo rozhoduje o tom, co znamená být člověkem? Je dvacáté třetí století. Země, zpustošená změnou klimatu, se vrací zpět ke svatým ideálům Edenu, nedotčeném průmyslovou revolucí. Politickou moc v rukou třímá hrstka vlivných rodin a jejich zelení světci. Milióny lidí jsou na tom jen o málo lépe, než otroci a pracují na obřích projektech na obnovu zničených ekosystémů. Na měsících Jupiteru a Saturnu Vesmířané, potomci těch, kteří se rozhodli utéct z totalitních režimů na Zemi, vybudovali fantasticky rozmanitá města, některé hluboko pod zemí, některé chráněné před nehostinnou atmosférou obřími kupolemi; každé z nich vědecky zaměřenou utopií, přecpané extravagantními vynálezy z říše genetiky. Křehká rovnováha mezi Vesmírným společenstvím a pozemskými diktátory je ohrožena ambicemi nové generace Vesmířanů, které už nebaví pohodlné, do sebe zahleděné skládací ráje. Teď chtějí kolonizovat zbytek Sluneční soustavy; chtějí lidskou evoluci vyslat stovkami nových směrů. Na Zemi se názory různí; mnozí volají po preventivních opatřeních proti Vesmířanům, než bude příliš pozdě a jiní zase touží využít znalostí jejich genových expertů. Do pohybu se dává Mírová iniciativa, surové předvádění vojenské síly, špionáž vedená mazanými agenty a mezi dvěma větvemi lidského pokolení se schyluje k válce…

Název originálu: The Quiet War

Přeložil: Jakub Rak

Copyright © 2009 by Paul McAuley

Copyright © 2010 for the Translation by Jakub Rak

Copyright © 2010 Plejáda publishing s. r. o.

ISBN 978-80-87374-45-0

Russellovi Schechterovi a Georgine, naturellement

„Herr Doktor neví nic o člověku.“

William Golding – Volný Pád

Část první

Oživení

1. kapitola

Chlapci se probouzeli každé ráno v 06:00, když se rozsvítila světla. Osprchovali se, oblékli, ustlali své postele, ujistili se, že je vše na svém místě a přetrpěli inspekci vedenou jedním z jejich lektorů. K snídani měli každý trochu kukuřičné kaše a malý šálek zeleného čaje. Všichni jedli rychle, zatímco se u velkého stolu dívali do tváře svému naproti sedícímu bratru. Byl slyšet jen tichý zvuk plastových lžiček na plastových miskách. Bylo jich čtrnáct, všichni vysocí, bledí a hubení. Modroocí. Když se ohýbali pro svá skromná sousta, od holých hlav se jim odráželo studené světlo. Po dvou tisících a šesti stech dnech byli už dospělí, stále však nesli stopy mladistvé nevyspělosti. Na sobě měli šedá trička a kalhoty a na nohou plastové sandály. Na tričkách měli červeným písmem zepředu i zezadu vytištěná čísla. Jejich čísla nešla po sobě, protože v raných fázích programu byly jejich počty zredukovány více než o polovinu.

Po snídani se chlapci postavili do pozoru před velikou obrazovkou, po stranách se postavili lektoři a avataři jejich učitelů. Celou obrazovku zaplnil kdesi na Zemi natočený záběr vlajky, která lehce vlála ve větru, jako by byla vyvěšena v průvanu. Její zelená barva jim ozářila tváře a třpytivě se jim odrážela v očích. Stáli rovně ve dvou řadách, pravé ruce položené na hrudích a odříkávali přísahu.

Každé ráno ty samé rituály. Stejné video. Stejná vlajka, vlající přesně tak jako pokaždé. Stejný kousek modré oblohy, který se dal zahlédnout vždy jen na půl sekundy v levém horním rohu obrazovky. Kousek modré oblohy na Zemi.

Jeden z chlapců, Dave č. 8, ten modrý záblesk vyhlížel každý den. Někdy přemýšlel o tom, jestli ho vyhlížejí i jeho bratři, jestli také cítí touhu uvidět ten svět, pro jehož obranu byli stvořeni, ale nikdy ho nenavštíví. Nikdy se o tom nezmínil, ani svému nejlepšímu příteli, Davovi č. 27. Takové věci, pocity, které vám mohly našeptávat, že jste nějak odlišní od svých bratrů, jste si nechávali pro sebe. Odlišnost byla slabost a všechny slabosti musely být potlačeny. Dave č. 8 ale stejně každé ráno čekal na ten prchavý pohled na kousek zemské oblohy a pokaždé, když ho spatřil, pocítil ve svém srdci záchvěv touhy.

Jejich lektoři a učitelé recitovali přísahu spolu s nimi. Otcové Aldos, Čiarke a Šalamoun ve svých bílých hábitech, převázaných lany místo opasků; tváře učitelů vznášející se za plastovými hledími jejich avatarů. V pondělí, ve středu a v pátek to byli učitelé správy ekosystémů, strojírenství a sociologie; po zbytek týdne se učila teorie války, psychologie, ekonomie, hindština, japonština, mandarínská čínština a ruština – chlapci už plynně ovládali angličtinu, která nepřátelům sloužila jako hlavní jazyk, ale některé nepřátelské komunity stále používaly rodné jazyky svých předků, takže se chlapci museli naučit i jim.

Ráno učitelé vyučovali teorii, odpoledne a večer pod vedením lektorů probíhaly hodiny praxe. Údržba a opravování skafandrů, konstrukce a ovládání démonů a sběračů dat, simulace řízení vozidel a letadel, simulace scénářů v nepřátelských městech, jejichž pomocí se chlapci seznamovali se všemi aspekty života nepřítele. Učili se bojová umění, konstruování bomb a sabotáž a trénovali s holemi, meči, noži a všemi ostatními druhy sečných, bodných, nebo tupých zbraní. Cvičné verze těchto zbraní byly těžší než pravé zbraně, aby se pak chlapcům s opravdovou zbraní zacházelo snadněji. Naučili se za všech možných podmínek rozebírat, opravovat a používat střelné zbraně. Ve tmě, v centrifuze, která jimi zmítala do všech směrů, v extrémním horku a zimě, ve směsi deště, sněhu a horského větru v atmosférické komoře. Uzavřeni ve skafandrech. Pod vodou.

Každý desátý den je odvedli v jedné řadě dlouhým koridorem dolů do nákladového prostoru raketoplánu, který je vynesl na oběžnou dráhu. Tam se ve stavu beztíže ve vypolstrovaném tubusu bez oken museli ještě jednou od základů naučit, jak bojovat muž proti muži a jak používat zbraně. Každá jejich akce se tam totiž setkala s naprosto stejnou, protichůdnou reakcí a každý jejich pohyb tak musel vycházet z jejich těžiště.

Lektoři trestali každou chybu. Otec Šalamoun, který dohlížel na hodiny bojových umění, se svou elektrickou holí oháněl nejrychleji ze všech. Dave č. 8 a jeho bratři se překonávali ve vyčerpávajících zápasech boxu, capoeiry a karate, jen aby dosáhli jeho uznání, ale on stejné většinu z nich před koncem každého tréninku alespoň jednou potrestal.

Praktické hodiny někdy také navštěvoval avatar s ženskou tváří. Lektoři se k ní chovali s úctou, kterou nikomu jinému neprokazovali, a když se jich na něco zeptala, neprodleně odpovídali. Většinou neříkala vůbec nic a jen se dívala, jak chlapci cvičí, než její tvář zmizela z hledí avatara, který poté sám odkráčel z tělocvičny a vrátil se do svého stojanu. Ta žena se jmenovala Sri Hong-Owenová. Chlapci se už dávno shodli, že to musí být jejich matka.

Nezáleželo na tom, že vůbec nevypadala jako oni. Je samotné koneckonců vytvořili tak, aby připomínali nepřítele, byly jim podávány stejné genové terapie a do jejich systému vpraveny různá metabolická a jiná „vylepšení.“ Nepřátelé byli ale lidskými bytostmi ještě předtím, než se tak zohavili, takže se chlapci museli také narodit jako lidé. A protože byli klony, což byl také důvod jejich očíslování a toho, proč se všichni jmenovali Dave (vtípek jednoho z učitelů, který si chlapci zakomponovali do své vlastní malé mytologie), museli mít také stejnou matku…

I když neměli žádný důkaz, že ta žena je opravdu jejich matkou, věřili tomu. Jejich víra byla silnější, než pouhá fakta, protože přicházela od Boha, a ne z lidských myslí. Nenavštěvovala je často. Každých padesát dní, nebo tak nějak. Chlapci její přítomnost chápali jako požehnání a po následující dny pracovali ještě usilovněji a radostněji. Kromě toho jejich rutinu nic nenarušovalo a oni se neúnavně věnovali vážným tématům ničení a zabíjení. Učili se, jak vést válku.

Večer po mši, po večeři a po zpovědních skupinových sezeních, kdy se chlapci jeden po druhém zpovídali ze svých hříchů, za které byli vzápětí kritizováni ostatními bratry, měli hodinu politologie. Videa přecpaná akcí, rychlými pohyby, jasnými barvami a dramatickou hudbou vyprávěla příběhy odvahy a sebeobětování z historie Velké Brazílie, které ukazovaly, jak nepřítel zradil lidstvo, když se během Převratu schoval na Měsíci, jak se odmítl vrátit na Zem a pomoci při její rekonstrukci, a místo toho se vydal na Mars a na měsíce Jupiteru a Saturnu. Jak se potom skupina marťanů pokusila zaútočit na Zem tím, že postrčili jeden z trójských asteroidů, který se ve svém elipsovitém oběhu slunce křížil s orbitem Země, na kolizní kurz se zemí.

Jejich plán selhal a sebevražedná skupina čestných hrdinů nad Marťanskými sídly v Ares Valles a Hellas Planitia odpálila vodíkové bomby a odklonila trajektorii jiné komety, která padala směrem ke Slunci. Kometu poté roztříštily další vodíkové pumy a její úlomky na Marťanském rovníku zanechaly obrovské krátery a smazaly z Marsu veškeré známky lidského života. Nepřítel ale stále kul pikle ve svých doupatech a hnízdech na měsících Jupiteru a Saturnu, kde se naplno zabýval nejhorším zločinem v historii lidstva; anti-evolučním genovém inženýrství na vlastních genech.

Chlapci vždy poznali, jaký druh videa uvidí podle toho, co předtím dostali k jídlu. Svoje oblíbená jídla, sladká a bohatá na tuky, dostávali před historickými a hrdinskými snímky. Kaši a vařenou zeleninu před zločiny proti lidskosti.

V krátkých chvílích volna probírali hrdiny, jež obdivovali nejvíc, bitvy, v nichž by sami nejraději bojovali a dohadovali se, kam půjdou a co budou dělat, až dokončí svůj trénink. Třebaže k vyhlášení války zatím nedošlo, bylo jasné, že jsou cvičeni na boj proti nepříteli. Dave č. 27, který od otce Aldose dostával speciální lekce na téma víry a přirozenosti Gaii, věřil, že pokud prokáží neobyčejné hrdinství, stanou se z nich opravdoví lidé se vším všudy. Dave č. 8 si tím nebyl tak jistý. Poslední dobou ho trápil jednoduchý paradox: pokud byl on a jeho bratři dětmi skrznaskr zlé technologie, jak mohli kdy ve svých životech udělat něco dobrého? Dlouho nad tím dumal a nakonec se svěřil Davovi č. 27. Ten mu odpověděl, že ze zla může vzejít mnoho dobrého, podobně, jako nejkrásnější květiny mohou vyrůstat ze špíny. Nebyl to přece ale příběh celého lidského pokolení? Všichni byli hříšníky. Každý, kdo kdy žil, byl pošpiněn prvotním hříchem. Každý ale mohl dosáhnout království nebeského, pokud ve svém životě odčinil své hříchy vírou, velebením Boha a péčí o jeho dílo. Dokonce i nepřátelé se mohli dočkat spásy, zřekli se však Boha tím, že se chtěli sami stát malými bohy svých malých rájů. Rájů, které se opravdovému ráji podobaly pouze jménem a byly odsouzeny k zániku, aby arogance jejich tvůrců došla potrestání, protože jednali bez požehnání, které mohl udělovat jedině Bůh.

„Jsme hříšní ve své podstatě, ale ne svými skutky,“ řekl Dave č. 27. „Nevyužíváme svých talentů ke vzpouře proti Bohu, ale ke službě Bohu. Možná jsme i o něco blíže andělům, než jiní muži, protože jsme své životy zasvětili službě svaté trojici. Protože jsme svatí bojovníci, kteří v obraně Boha, Gaii a Velké Brazílie ochotně položí své životy.“

Dave č. 8, kterého zarazila zář v očích Davea č. 27, svého bratra varoval, že se právě provinil smrtelným hříchem pýchy. „Naše životy jsou možná zasvěceny obraně Boha, Gaii a Velké Brazílie, ale to neznamená, že jsme jakkoliv podobní hrdinům velkých příběhů.“

„Kdo potom jsme?“

„Vojáci,“ řekl Dave č. 8. „Nic víc, nic míň.“

Netoužil po výjimečnosti. Tím spíše, že nad svými bratry při studiu nebo při tréninku nikdy nevynikal, že mu chyběla diskutérská vášeň Davea č. 27, atletická postava Davea č. 11, nebo vlohy pro elektronickou sabotáž Davea č. 19. Chtěl věřit tomu, že když někdo nevynikal naprosto v žádném aspektu své osobnosti, bylo to správné, protože jakákoliv odlišnost od normy mohla vést k pýše, která by ho svedla na scestí a nedovolila mu konat svou povinnost.

Jednoho dne ho otec Šalamoun zastihl, jak si prohlíží svůj vlastní odraz. Stalo se to v tělocvičně. Podél jedné zdi stály řady vitrín se zbraněmi – krátká kopí a oštěpy, krátké a dlouhé meče, končíře na šerm a dýky, hole, menší tupé zbraně a velká kladiva, obušky, halapartny, dlouhá kopí, malé i velké luky a kuše i s příslušnými šípy. Vedle nich stálo množství brusných kamenů, lahví minerálních olejů a laků s diamantovým prachem, kterými se ostří udržovaly ostré a kov čistý. Nechyběli ani projektilové a energetické zbraně. Opakovací pistole, pistole určené ke střelbě na terč a odstřelovací pušky; glasery, které svým paprskem dokázaly uvařit člověka zevnitř; tasery, vystřelující elektřinou nabité dráty zakončené kovovými plíšky; pulsní pušky, vypouštějící plazmové jehlice horké jako povrch Slunce. Na protilehlé straně prostorné místnosti byly stojany s brněním, skafandry a akvalungy s integrovanými nádobami na stlačený vzduch. Právě tam Dave č. 8 seděl v tureckém sedu se svými bratry. Před sebou měli skafandry, které v rámci rutinního cvičení právě rozebrali.

Dave č. 8 v rukou držel hrudní část svého skafandru a otáčel ho hned tím, hned jiným směrem. Vyleštěná černá zahnutá hmota odrážela jen zkreslené útržky, ale v tom bludišti místností, kterému říkali domov, žádná jiná zrcadla nebyla, takže si musel vystačit s tím, co měl po ruce. Snažil se ve své tváři zpozorovat nějakou odlišnost, něco, co by ho utvrdilo v podezření, že je jiný, než jeho bratři.

Nevšiml si ale otce Šalamouna, který se k němu připlížil na svých sandálech s gumovou podrážkou a odepnul pojistku, kterou měl k pásku připnutý svůj elektrický obušek.

Když Dave č. 8 přišel k sobě, celé tělo se mu zmítalo v křeči a v ústech měl krev. Otec Šalamoun stál nad ním a poučoval ostatní chlapce o pomíjivosti. Dave č. 8 ihned poznal, že má průšvih tak velký, že ani cvičením, které jim poté otec Šalamoun dal, to jest sestavit si skafandr v kvílící sněhové bouři v atmosférické komoře, nebude moci zcela odčinit svůj prohřešek.

Ten večer se při zpovědním sezení každý z jeho bratrů postupně postavil a nahlas ho odsoudil, stejně, jako on při jiných sezeních odsuzoval je, když se provinili nějakým hříšným skutkem, nebo když se dopustili hříchu zahálky. Nemohl jim vysvětlit, že se v odrazu své tváře pokoušel najít nějaké skryté vady. Bylo zakázáno pokoušet se omlouvat, nebo vysvětlovat své hříchy a on musel věřit, že každý trest byl spravedlivý. Byl trestán, protože si to zasloužil.

Otec Clarke si jako téma na mši vybral text knihy Kazatel, kapitolu první, verš druhý. Pomíjivost, samá pomíjivost, říkal kazatel; pomíjivost, samá pomíjivost, všechno pomíjí. Toto téma si lektoři oblíbili ze všech nejvíce, ale Dave č. 8 věděl, že ten večer mluví o něm. Jakoby přímo do jeho duše mířil nějaký neomylně spravedlivý, laserový paprsek.

Zatímco jej zžíral pocit hanby a sebepohrdání, musel netečně zírat na film, vykreslující v příšerných detailech vlnu bezbožnosti a kanibalismu, která se během Převratu přehnala přes severoamerická města. Nepochyboval o svém naprostém selhání. O tom, že je kandidátem na vyloučení. I když k poslednímu vyloučení došlo, když byli chlapci ještě o hodně mladší – před více než tisíci dny – ve své mysli měl vryto, že přežití je věc dočasná a že musí každou hodinu a každý den dělat vše pro to, aby dosáhl dokonalosti.

Vyloučení probíhala zásadně v noci. Chlapci se pokaždé dalšího dne probudili, jen aby našli postel jednoho z čísel prázdnou a svlečenou z prostěradel, jeho skříňku otevřenou a vyklizenou. Nikdo jim nic nevysvětloval; nebylo to nutné. Jejich bratr byl vyloučen, protože selhal. A selhání se zde netolerovalo.

Dave č. 8 se po zhasnutí všech světel v posteli snažil zůstat co nejdéle vzhůru, ale jeho únava brzy zvítězila nad jeho strachem. Usnul. Ráno jej překvapilo zjištění, že stále leží ve své úzké posteli, zatímco jeho bratři už vstávají z postelí a oblékají se. Připadalo mu, jako by se znovu narodil. Nic se nezměnilo, ale všechno mělo najednou nový smysl.

Stál radostně po boku svých bratrů před vlnící se vlajkou a s pravou rukou na srdci recitoval ta známá slova s novou vervou.

Přísahám věrnost vlajce Velké Brazílie, vědom si závazků s tím spojených. Jedna Země pod vládou Gaii, sjednocená, obnovená, naplněná a prostá lidského hříchu.

2. kapitola

Cashi Bakerovi bylo teprve dvacet šest, když jej po osmi letech služby ve Vzdušných silách Velké Brazílie vybrali do testovací programu nového jednosedadlového letounu J-2. Pocházel z běžných poměrů chudého města v neúrodném, erozí sužovaném východním Texasu, ale s ohromující rychlostí stoupal po žebříčku armádních hodností. Naštěstí se mu dostalo toho nejlepšího vzdělání, v jaké mohl vzhledem ke svému původu doufat. Jeden z jeho učitelů si všiml jeho nadpřirozených matematických schopností, věnoval mu více času než ostatním studentům a směroval ho ke službě ve vzdušných obranných silách. Cash prošel vstupními testy do armády jako jeden z nejlepších, byl ihned odvelen k základnímu pilotnímu výcviku na akademii v Monterrey a o rok později, za dusného, zamračeného počasí už pochodoval v čele přehlídky absolventů ročníku 2210. Začal létat s nákladními Tapíry-L4 na zásobovacích misích do odlehlých táborů pomocných sborů východně od Velkých jezer, brzy povýšil k bojové letce 114 flotily, kde létal s rychlými, malými a vražednými Raptory. Právě tam se také vyznamenal v řadě misí vzdušné podpory pozemním jednotek v rámci tažení třetí divize generála Arvama Peixota, při kterém dostal za úkol čistit Chicago a jeho okolí od osad a táborů banditů. Bandité byli dobře organizovaní a velmi disciplinovaní, ale většinou nepříliš kvalitně vyzbrojení. Přesto na Cashův letoun jednou někdo vystřelil upravenou řízenou střelu a on musel pár strašlivých minut kličkovat sem a tam po obloze, než jeho vestavěný bojový počítač prolomil šifrování zarputilého mozečku střely, která vzápětí vybouchla.

Poté byl převelen na velkou základnu poblíž Santiaga, kde během studené války mezi Velkou Brazílií a Pacifickým společenstvím létal na dlouhé hlídkovací lety nad Pacifikem. Tehdy se jeden čas zdálo, že se schyluje k válce o vládu nad Havajskými ostrovy. Po zažehnání válečné hrozby jej vybrali do školy pro zkušební piloty, kde začal létat s Duchem jaguára, bojovém letounu nové generace typu vzduch-orbit. Na oběžné dráze se stroj ovládal jako pírko, zato při vstupu do atmosféry přiváděl piloty k šílenství. Program byl ukončen poté, co se tři z původních osmi prototypů při vstupu do atmosféry zřítily na zem a shořely kvůli motorům, které se buď naprosto nevypočitatelně zapínaly a vypínaly, nebo se ani nezažehly, a po dalších dvou prototypech, co shořely kvůli chybám na diamantových nátěrech sloužících jako tepelné štíty. Cash si ale ohromně užil celých šest měsíců, strávených při testování. Miloval, jak se pod ním při startu lámal horizont a jak obloha před východem hvězd postupně potemňovala. Miloval ten pocit vyrovnanosti, když se jako pták vznášel v obrovském prostoru nad zemí, zatímco se pohyboval rychlostí několika tisíců kilometrů za sekundu. Z té výšky skoro ani nebyly znát jizvy, které na zemi zanechala průmyslová revoluce a velký Převrat. Mrtvé zóny v oceánech, zatopená pobřeží všech kontinentů, odlesněné plochy v Amazonské pánvi a v Africe, obrovské bezútěšné pouště v Severní Americe, zničená města… V oslňující záři krásné modré planety se nic z toho nedalo rozeznat. Cash nebyl nijak zvlášť zbožný, ale na oběžné dráze poprvé pochopil, co měli zelení světci na mysli, když tvrdili, že celá Země je jako jeden žijící organismus.

Po fiasku s Jaguáry se Cash vrátil do aktivní bojové služby, ale své vášně pro zkušební lety a vesmír se už zbavit nedokázal. Když se mu ozvala kancelář Arvama Peixota, byl právě na stopě zvěstem, že se má vyvíjet nějaký nový druh vesmírného letounu. Generál si Cashe pamatoval z Chicagského tažení a Cash se do programu přihlásil hned, co dostal nabídku zúčastnit se.

Letěl tedy na Měsíc a Země odtamtud vypadala půvabněji, než kdy dříve, osamělá modrobílá perla, vznášející se na černé obloze nad měsíčními pustinami. Před sto padesáti lety se část nejbohatších, nejchytřejších a nejmocnějších lidí světa rozhodla financovat výstavbu města nazvaného Atény, východně od kráteru Archimedes, na okraji pánve Imbrium. Posléze se tam přestěhovali, aby unikli před změnou klimatu a tucty lokálních válek o kontrolu nad posledními zásobárnami přírodních zdrojů způsobenému ničení a chaosu. Povrchové doly na Měsíci z měsíční půdy získávaly hélium-3. Na jeho povrchu se nacházely také rozsáhlé plochy, kde byla zhotovena stínící zrcadla, které posléze vystřelili na první Lagrangeův bod mezi Měsícem a Zemí. Hélium-3 se používalo ve fúzních reakcích a roj zrcadel zmenšoval působení slunečního záření a pomáhal stabilizovat zemské klima během neklidných let Převratu, kdy se globální oteplování vymklo kontrole kvůli vlnám metanu, které se uvolnily z antarktického ledu. Důsledkem toho hrozilo všem druhům na planetě vyhynutí. Zrcadla na orbitu stále udržovaly týmy mezinárodních posádek. Budou tam muset zůstat ještě nejméně sto let, než se všechny důsledky Převratu a globálního oteplování nějak znatelně nezlepší.

Když se nové, z Převratu zrozené nadnárodní státy, rozhodly převzít kontrolu nad měsíčními povrchovými doly a zamezit jakékoliv jiné měsíční aktivitě, skupiny konstruktérů a vědců spolu se svými rodinami vyklidili měsíční pole a vyrazili na Mars a na měsíce Jupiteru a Saturnu. Velká Brazílie opuštěné město zabrala, prohlásila jej svým majetkem a její nejhorlivější kazatelé, členové rodiny Peixotů, město modernizovali za účelem rozšíření vesmírného programu. Zkonstruovali tam malou flotilu lodí s dlouhým doletem, nedávno se jim podařilo navázat spojení a obchodní vztahy s městy a osadami v systémech Jupiteru a Saturnu a jejich vědcům, skrytým před bedlivým zrakem společnosti, se tam podařilo vyvinout všemožné druhy technologických zázraků, včetně nového druhu vesmírného bojového letadla.

Vzápětí po vylodění z raketoplánu ze Země se Cash s ostatními dobrovolníky pro zkušební program odebral do instruktážní místnosti, kde jim generál Arvam Peixoto pověděl o letových schopnostech a dalších detailech nového jednosedadlového letounu J-2. Byl to nepochybně skvěle sestavený ptáček. Samostatně řízená střela vybavená novým fúzním motorem, který využíval antiprotonů v hybridní řetězové fúzní reakci v mikrokapkách deuteria a tritia a byl mnohem výkonnější než jakýkoliv jiný známý motor. Na špičatém konci J-2 byl umístěn systém podpory života o velikosti skafandru, letoun měl dozadu zahnutá křídla pro výpady v atmosféře a byl vybaven také opakovacím pulzním rentgenovým laserem, diskovým zásobníkem jednorázových laserových střel gama paprsků, elektronickým pulzním dělem, vystřelujícím podlouhlé střely z ochuzeného uranu, který patřil k běžně používaným projektilům, několika dalšími běžnými střelami a ovladatelnými zařízeními, jež po vystřelení z širokého děla mohly své cíle, v okamžiku zásahu ničit na všechny myslitelné způsoby. Navigační systém letounu, který využíval jak postranních radarů, tak radarů s dalekým dosahem signálu, systému GPS a vrstevnicových map s přesností na deset centimetrů, dokázal obletět Měsíc v průměrné letové výšce sto metrů a pak provést naprosto stejný let bez sebemenší změny letového profilu. Jak generál Peixoto vysvětlil, šlo o tak rychlý a obratný letoun, že při bojových situacích od svých pilotů vyžadoval vskutku nadlidské schopnosti.

Generál byl muž mohutné postavy s drsnou tváří a bílými, dozadu sčesanými vlasy sahajícími až na ramena. Hovořil nenuceným, neformálním způsobem, jako by promlouval ke členům své vlastní rodiny. Během řeči se postupně podíval do očí všem přítomným. Když se jeho pohled chvilku zastavil u Cashe, mladý pilot ucítil, jak se mu srdce dme pýchou a vzrušením.

„Už nyní jste nejschopnějším i piloty celých Vzdušných sil,“ řekl generál Peixoto. „Lepší piloty jsem nenašel ani na Zemi, ani na Měsíci. Můžete být ale ještě lepší. Osobně neznám všechny technické detaily a myslím si, že by od nás bylo férové, kdybyste nejdříve opravdu pochopili, co tu po vás chceme. Přenechám vás tedy profesorce doktorce Sri Hong-Owenové, která vás seznámí se vším, co ta procedura obnáší.“

Jeden z pilotů, Luiz Schwarcz, jenž pocházel z lékařské rodiny, jim později řekl, že Sri Hong-Owenová byla pragmatická vědkyně, která se s pomocí svého sponzora – zeleného světce rodiny Peixotů – stala jednou z nejuznávanějších kapacit ve svém oboru. Krom spousty dalších počinů vytvořila nový fotosyntetický systém, vyšlechtila spoustu nových vakuových organismů a vyvinula mnoho technologií, které členové rodiny využívali k prodloužení svých životů. Teď, v průběhu briefingu, o ní ale Cash neměl valné mínění. Připadala mu přehnaně kritická a přitom nejistá. Na sobě měla stejnou kombinézu, jako všichni ostatní na základně. Byla to nevýrazná žena neurčitého věku s lesklou, vyholenou lebkou a s tou nejsvětlejší kůží, kterou Cash kdy viděl. Mluvila až moc rychle a spíše k seznamům, diagramům a videím, které při své prezentaci používala než ke svému publiku. Na otázky odpovídala úsečně, nebrala žádné ohledy na případné pocity svých posluchačů a s piloty jednala jako s největšími idioty, které kdy viděla. Jako hlupáky, co nejsou schopni pochopit ani ty nejzákladnější fakta o proceduře.

Stručně řečeno šlo – když si odmyslíte nesrozumitelnou vědátorskou hantýrku a žargon – o jakési pozměnění či rozšíření jejich nervových soustav, které jim mělo umožnit nejen napojit se přímo do kontrolních systémů letadla, ale dokonce nakrátko zvýšit rychlost, se kterou jejich nervový systém zpracovával informace. Když Sri Hong-Owenová dokončila svoji přednášku, opět k nim promluvil generál Peixoto. Řekl jim, že jde o extrémně radikální proceduru, u které neexistovala nejmenší záruka, že bude fungovat, nebo že ji vůbec všichni přežijí. Dodal ještě, že jestli si někdo přeje odejít a vrátit se ke svým běžným povinnostem, není to žádná ostuda a v jeho záznamech se o tom neobjeví ani zmínka. Poté požádal ty, kteří se chtěli do programu přihlásit, aby zvedli ruce.

Cash, stejně jako všichni ostatní, vystřelil svou ruku do vzduchu. Kdosi vpředu mával nad hlavou oběma rukama. Koneckonců, kdo by se nechtěl stát lepším pilotem?

První operace proběhla v celkové anestezi, během níž Cashovu páteř kryla umělá nervová sít. Proces, při kterém si Cash zvykal na síť spolupracující s jeho periferním nervovou soustavou, byl únavný a místy i velmi bolestivý. Během nekonečných sérií testů následujících po operaci s nelibostí sledoval svou pravou nebo levou ruku, jak se pohybují zcela nezávisle na něm, nebo jak s robotickou přesností a efektivností tančí na interaktivní dotykové obrazovce a řeší prostorové a kinetické problémy bez jakékoliv Cashovy vědomé kontroly.

To nejhorší ale ještě mělo přijít. Během druhé operace už musel zůstat při vědomí, protože mu chirurgický tým do centrální nervové soustavy voperoval síťové rozhraní a chirurgové potřebovali vědět nejenom to, jestli jsou jeho nové součástky funkční a na správných místech, ale také to, jestli nic horšího, při operaci nepoškodili jeho paměť. Takže i když mu podali nervový blok a necítil tak žádnou bolest, musel přetrpět pach spálené krve a kostí, zatímco mu do hlavy řezali pilkou. Pocítil sání, když mu vytáhli horní část lebky a uslyšel komáří bzukot vydávaný robotem, operujícím pomocí robotických paží, které se dělily a dělily do tisíců nahrávacích a řezných konečků širokých jen několik nanometrů, ne o moc větších než nervové spoje, na nichž operovaly. Mozek sice nemá žádné nervové receptory, ale Cash cítil, jak mu fantomová bolest propaluje končetiny, protože robot testoval všechna nervová spojení. Cashovu mysl zahltily disharmonické symfonie emocí, chutí a zvuků a halucinace roztodivných pestrobarevných útvarů. Poté ho chirurgové na dva dny, během nichž proběhla poslední série testů, uvedli do umělého spánku. Poté piloti zahájili svoji dlouhou rekonvalescenci.

Museli se znovu od začátků naučit, jak ovládat svá těla, ale byli mladí, fyzicky zdatní a odhodlaní. Dělali velké pokroky a všechno brali jako hru. Sázeli se, kdo nejdříve přejde bez pomoci od postele k záchodkům, kdo toho nejvíc vyzvrací (ze začátku všichni trpěli problémy s centrem rovnováhy ve vnitřním uchu), kdo doktorům odevzdá objemnější vzorek, až si přijdou pro jejich moč. Později, když už směli užívat i tělocvičnu, soutěžili o to, kdo udělá více kliků, nebo sedů-lehů, kdo dál dojede nebo doběhne na rotopedu, a kdo zvedne těžší závaží.

Aido Ruiz se pustil do hádky s neviditelnou bytostí a začal zlostně rozkazovat prázdnému prostoru před sebou. Když se začal bít a fackovat, odvedli ho a zbytek ubikace už ho nikdy neviděl.

Další týden začalo opravdové testování.

Pro začátek kompletní prohlídky, mnohem intenzivnější, než jaké zažili při přijetí do programu. Poté následovaly psychologické testy, při kterých museli hledat možná řešení nejrůznějších hypotetických situací. Museli rovněž řešit hádanky se zvláštními čepicemi, které monitorovaly jejich mozkovou aktivitu. Tyto čepice také museli nosit, když na simulátorech J-2 prováděli jednoduchá letecká cvičení. Dva z nich byli v této fázi z blíže neurčených příčin z programu vyřazeni. Zbytek pilotů postoupil dál, do testovacího a tréninkového programu.

Nikdo se neobtěžoval Cashovi oznámit, co se stane, až dojde k aktivaci jeho nově nabytých schopností. Ležel na pohovce, obklopen běžným hovorem doktorů a lékařských techniků. Náhle se všechno okolo něj zpomalilo. Jeho sluch se ztišil, a Cash slyšel jen vzdálené dunění. Cítil se, jako by se nořil hluboko do asfaltu. Jeho vidění zčervenalo a zúžilo se do malého čtverečku velikosti nehtu na palci na vzdálenost natažené paže. Nemohl otočit hlavou, nebo ji zvednout, ale mohl pomalu hýbat očima. Posunul ten malý výřez ostrého vidění a prohlédl si, jak technik zamyšleně mrknul (jedním okem nepatrně dříve než druhým), pak chvilku sledoval dalšího, jak si něco pracně zapisuje do tabulky. Potom se svět stejně náhle vrátil do normálu. Bylo mu horko a vůbec nemohl popadnout dech, jako by právě uběhl dvacet kilometrů v plné polní. Když se Cash pokoušel nadechnout, jeho hruď se zdvihla, srdce tlouklo o hrudní koš a ústa zaplavovala kovová pachuť. Na okamžik ztratil vědomí.

Doktoři ani technici Cashovi neprozradili, jestli uspěl, nebo ne. Nevysvětlili mu, jestli měl omdlít. Až do návratu na své oddělení tak netušil, jestli obstál, nebo selhal. Teprve tam zjistil, že po zrychlení do hyperflexního módu, jak to nazývali technici, napoprvé omdleli všichni. V noci dostali Eudóxia Vitória a Bris Lispector plně rozvinuté epileptické záchvaty, doktoři je odvedli pryč a zbytek ubikace je už nikdy neviděl. Po druhém dni testů se nevrátil Chiquinho Brown a Luiz Schwarcz tvrdil, že zaslechl, jak jeden z techniků říká druhému, že Chiquinho zemřel na infarkt.

Stali se posledními obětmi programu. O pět týdnů později všichni přítomní prošli testy jako plně fyzicky způsobilí a vyrovnaní se zásahem do jejich organismů. Každý z nich na simulátorech nalétal více než sto hodin, jak za pomoci běžných HUD displejů, tak napojen přímo na ovládací a kontrolní systémy letadla. Protože mohlo dojít k tomu, že ve svých letadlech budou za války uzavřeni po dlouhé týdny, byly jim vytrhány všechny zuby a nahrazeny tvarovaným plastem. Doktoři jim také vyoperovali slepá střeva. Teď už se mohli po měsíci prohánět v prototypech J-2, nejdříve za pomoci HUD displejů. Zatím zkoušeli jen jednoduchá cvičení z bodu A do bodu B, nebo základní bojové simulace. Po dvou týdnech testování a zvykání si byl Cash vybrán, aby si jako první pilot naplno vyzkoušel létat zapojen do letadla.

Šlo o střelbu na terče s ostrými náboji. Cash s letounem letěl na západ – stroj se prakticky řídil sám, ale Cashovo vnímání se rozprostíralo do všech jeho koutů –přes temné pláně pánve Imbrium, kterou před více než třemi a půl miliardami let zaplavila láva. Mezi horami ohraničujícími pánev se na horizontu objevila cílová plocha. Přechod mezi pouhým zapojením do systému a létáním s pomocí mysli proběhl neuvěřitelně hladce – náklon letu J-2 se při něm změnil jen o setinu minuty. Nebylo to jako řízení letadla. Spíše jako by se pilot sám stal letadlem. Luiz to později popsal, jako kdyby pilot s letadlem souložil. Dobré přirovnání – až na to, že Cash marně pátral v paměti po sexu, který by ho kdy rajcoval stejně jako jeho první let.

Naučil se představovat si spouštěč svých hyper-reflexních schopností jako velké červené tlačítko. To tlačítko teď zmáčknul a vše se snově zpomalilo. Cítil každý výstřel opakovacího elektromagnetického pulzního děla, kterým ničil simulovanou tlakovou kupoli, našel dvě terénní vozidla se spojeneckými znaky a šest dalších, označených těmi nepřátelskými. Zacílil na šest nepřátelských, během sekundy jim všem za pomoci přesných střel z gama-paprskového laseru uvařil kontrolní systémy a poté ještě raketami zničil několik dalších vyskakujících cílů. Poté už nechal cílové pole za sebou, předal kontrolu nad strojem počítači a opět zmáčknul imaginární červené tlačítko. Tou dobou už se naučil zůstat při vypínání svých schopností při vědomí a uslyšel jak důstojník, který měl cvičení na povel, potvrzuje zasažení cílů.

Toho večera se konala oficiální oslava úspěchu programu. Piloti se sesedli k sobě a popíjeli vodu a ovocný džus, zatímco služebně starší důstojníci spolu s vědci a techniky do sebe nezřízeně lili agávové víno a tequillu a byli čím dál hlasitější a živější. Generál Peixoto pronesl krátkou řeč, nechal se natočit, jak si potřásá s piloty rukou a pak se a vytratil. Důstojníci si ťukali s týmem vědců, pronášeli květnaté prípitky a dopité skleničky rozbíjeli o podlahu. Piloti oslavu opustili ve chvíli, kdy se jedna technička pod tlakem okolí rozhodla sundat si tričko a párty se měla rozjet nanovo – příštího rána je, jako každé jiné ráno, od 5:30 do 6:30 čekaly testy, a poté ještě před snídaní, instruktáží a začátkem práce hodina v tělocvičně.

Všichni ve Vzdušných silách věřili, že válka s Vesmírným společenstvím je pouhou otázkou času. Onen takzvaný mír a mírová iniciativa stejně nikdy nebudou ničím víc, než kolosální ztrátou času – někdo bude muset ty Vesmířany zkrotit, než vrhnou na Zemi další kometu, nebo než přijdou na nějaké vyšinuté nadlidské vylepšení, které jim zajistí nezranitelnost. Schylovalo se k válce a Cash Baker, který vyrostl na příbězích o hrdinství svých praotců, se nemohl dočkat. Mezitím spolu s ostatními piloty i nadále pracoval na J-2. Létali sami i ve formacích. Létali přes všechny druhy měsíčního povrchu, trénovali stíhací mise na orbitu Měsíce a Země a testovali svá letadla ve všech vrstvách Zemské atmosféry. Když právě nelétali, pracovali na svých reflexech a dovednostech v simulacích, poslouchali přednášky o designu J-2 a způsobech, jak svá letadla zdokonalit, doplňovali si znalosti o nejnovější poznatky z bojové teorie, snášeli nekonečné nasazování skafandrů i lékařské a psychologické testy.

Jednoho dne, asi šest měsíců po Cashově prvním letu, předal důstojník, který jim vždy po snídani četl jejich denní harmonogram, slovo velícímu plukovníkovi. Ten jim bez okolků oznámil, že manžel prezidentky a vrchní velitel brazilských Vzdušných sil předešlé noci zemřel. Řekl jim, že se veškeré zkušební lety a testy odkládají až na dobu po pohřbu, který by měl proběhnout do deseti dnů. Dodal ještě, že dostal pokyny vybrat čtyři piloty, kteří na konci pohřbu se svými J-2 přeletí nad katedrálou v Brasílii, aby vzdali hold muži, který byl jejich velitelem. Vybral Cashe Bakera, Luize Schwarcze a dva další. Nakonec jim oznámil, že se za hodinu bude konat mimořádná mše.

Poté Luiz Cashovi řekl, že se tím mění úplně všechno.

„Maxmilián Peixoto nebyl jen našim vrchním velitelem. Byl také předsedou Výboru usmíření, jeden ze zastánců míru s Vesmířany. Sám se před třiceti lety zasloužil o založení prvních ambasád. Od té doby se nepřestával snažit o navázání obchodních vztahů. Rozhodně měl vliv také na prezidentku. Teď, když je po smrti, jeho přátelé už rozhodně nebudou tak mocní.“

„A co to znamená?“

„Ty jsi fakt vůl, copak ti to nedochází?“

„Možná jsem,“ řekl Cash. „Nebo mě možná jenom nebere politika.“

„No, možná by měla. Ve vládě sedí spousta lidí, kteří jsou toho názoru, že vydávat se za Vesmířany s přátelskými nabídkami je nebezpečné a nesmyslné. Zatím nemají většinu, ale teď budou moci proti míru a Výboru pro usmíření vystoupit otevřeně. A generál Arvam Peixoto se vždy zasazoval o mír. Dávej bacha. Věřím, že než se nadějeme, J-2 se začne vyrábět sériově.“

„Takže konečně vyrazíme proti Vesmířanům?“

„To ještě úplně ne, ale jsme tomu zase o krok blíž.“

„Už bylo načase,“ ulevil si Cash.

3. kapitola

V Brasílii šlo o nejdůležitější pohřeb za posledních více než dvacet let. Bulváry vedoucí k Metropolitní katedrále Matky Boží z Apericida zaplnily limuzíny a vznášedla. Řidiči a členové ochranek se s profesionálním zájmem vzájemně prohlíželi. Nad korunami stromů se vznášely sondy. Helikoptéry opisovaly široké oblouky na modré slunečné obloze. Rozsáhlými parky podél hlavní městské třídy Eixo Monumental se plížili vlci a polovinu města paralyzovaly vzájemně se překrývající střežené oblasti.

Vnitřkem katedrály se linul nápěv motlitby Agnus Dei, vznášel se vysoko nad smyčcovými nástroji orchestru i nad burácivými ozvěnami varhan, které se za hudebníky a sborem pnuly do výše jako opona ze zprohýbané oceli. Před oltářem v podobě kvádru z bílého vápence, na podstavci zdobeném vonnými liliemi a orchidejemi spočívala rakev ze dřeva tulipánovníku. V ní ležel Maxmilián Pietro Cristagau Flores Peixoto, manžel prezidentky Velké Brazílie, vrchní velitel Vzdušných sil Velké Brazílie, Hlavní čaroděj Rádu rytířů zeleně, správce severních území, předseda Výboru pro usmíření, rektor univerzit v Monte – videu, Caracasu, Mexico City a Denveru a tak dále, velký muž, který zemřel na selhání systému ve věku sto sedmdesáti dvou let. Tělo mrtvého muže halila plátěná pokrývka a vidět mu byla jen tvář, která slepě a nehybně zírala před sebe. Jeho vyhlášený knírek byl navoskován a po stranách naaranžován do ostrých špiček. Na očích měl položeny dvě zlaté mince, pocházející z vraku španělské galeony.

Jeho rakev ležela nad malým potůčkem, který protékal středem kruhové chrámové lodi. Voda v ní byla černá jako olej a tu a tam ji čeřily ryby, které mu ochutnávaly záda. Lidé v černých smutečních oděvech, připomínající hejno truchlících havranů, obsadili tři lodi lavic. Dostavili se skoro všichni členové rodiny Peixotů, kteří zabrali čtyřicet řad v hlavní lodi, seřazení podle stupně pokrevního příbuzenství. Ovdovělá prezidentka seděla v zastřešené židli uprostřed první řady sedadel v oslnivých černých šatech a každou chvíli si sahala pod závoj, aby zachytila slzu do vázy z opracovaného diamantu. Za ní seděl šik senátorů, následovaný řadami starších důstojníků ozbrojených složek v blyštivých slavnostních uniformách, velvyslanců, politiků z každého státu Země a nechyběl ani zástupce města Duhový most na Callistu. V postranních řadách seděli členové dalších významných rodin, ministři, guvernéři, významní státní zaměstnanci a poslanci Velké sněmovny: obecenstvo o dvou tisících hlavách, nepočítaje milióny dalších, kteří sledovali živý televizní přenos. Kamery stály na každém volném místě.

Profesorce doktorce Sri Hong-Owenové sice v krvi nekolovala jediná kapka Peixotské krve, ale přesto spolu se svým patnáctiletým synem, který se jmenoval Alder Topaz, seděla mezi členy rodiny. Pohřbu se účastnili jako náhrada za jednoho z Peixotů, jenž se nemohl dostavit. Byl jím Sriin sponzor a mentor, zelený světec Oskar Finnegan Ramos, který poslední dobou vůbec neopouštěl svou poustevnu v mexické Jižní Kalifornii. Výjimku neudělal ani kvůli tak důležité události, jakou byl tento pohřeb.

Dlouhá bohoslužba sestávala s mnoha složitých rituálů. Mše, kázání vyzdvihující skutky, které zemřelý za života vykonal a nakonec obřad, při němž se tělo zemřelého navrátilo matce Zemi. Hudební doprovod byl bezpochyby velkolepý, ale Sri neměla hudební sluch, takže ho nedokázala ocenit. Zvykla si stáhnout se do sebe a přemýšlet o posledních testech, slibujících další zdokonalení standardní gerontologické léčby, kdykoliv musela snášet podobně nudné ceremonie, ke kterým nemohla přispět ničím jiným, než svou přítomností. Alder, jenž byl celou událostí naprosto uchvácen, do ní dloubnul, když pěvecký sbor, orchestr a varhany dospěly k bouřlivému vyvrcholení. Arcibiskup, oděn v zelenozlaté mitře a rouchu, došel k márám, pokropil mrtvolu svěcenou vodou a obtiskl ji na čelo svůj palec namočený v oleji. Poté poodstoupil a udělal rukou znamení ankh. Rakev se nad svým květinovým podstavcem tiše naklonila a tělo z ní vyklouzlo nohama napřed, zanořilo se do černé vody, která začala vřít těly hladových ryb, které navracely uhlík a ostatní prvky těla Maxmiliána Peixota matce Zemi.

Chvíli poté se nad katedrálou s ohlušujícím řevem prohnala letka J-2 ve formaci, v níž záměrně chyběl jeden letoun, a otřásla jí do základů, zatímco sbor s orchestrem spustil In Paradisum.

Sriino čestné místo jí umožnilo opustit katedrálu mezi prvními, ale její postavení na společenském žebříčku znamenalo, že musela dlouho čekat na odvoz. Lidé proudili okolo ní a nasedali do svých limuzín, které odjížděly a uvolňovaly tak místo pro další. Vznášedla přistávala a zase odlétala jako včely v úlu.

Rothco Yang, zástupce callistského města Duhový most, vystoupil z davu, pozdravil Sri a Aldera a řekl jim, že na něj velkolepá událost udělala dojem. „Jedné věci ale nerozumím,“ řekl. „Těm rybám.“

„Rybám?“

„Rybám v tom bazénku, nebo příkopu, nebo jak se tomu říká.“

Rothco Yang měl na sobě černé roucho a široký klobouk a byl upevněn v kleci exoskeletu, který ho chránil před silou zemské gravitace. „Zajímalo by mě, co se s nimi stane. Po tom, co se… nasytí.“

„To opravdu nevím,“ odtušila Sri, „ale mohla bych vám to zjistit.“

„Nic se jim nestane,“ vložil se do debaty Alder. „Myslím, že jsou posvátné.“

„Posvátné?“

„Požehnané arcibiskupem,“ vysvětlil Alder.

Pod Rothcovým kloboukem se zablýskl úsměv. Hlavu mu podpíral vatou vycpaný límec. „A takhle jsou, jak to říkáte, navráceni Gaie všichni lidé?“

„Jen ti nejvýznamnější,“ upřesnil Alder.

„A ti ostatní?“

„Ti, kteří si to mohou dovolit, jsou pohřbíváni na zelených hřbitovech. V lesích nebo na loukách. Všichni ostatní se ihned recyklují.“

„Aha. Další příklad třídního rozdělení lidí podle jejich majetku. Mimochodem, čekáte tu na někoho?“

„Naše limuzína zřejmě ještě čeká ve frontě,“ řekla Sri.

„Jestli míříte na banket, můžu vás svézt ve svém vznášedle.“

„Bohužel mám spoustu práce,“ omluvila se Sri. Na banket v Palacio da Alvorado ji sice nikdo nepozval, ale to se rozhodně nechystala Rathco Yangovi přiznat.

„Samozřejmě. Za tři týdny už tohle všechno budete mít za sebou.“

„Tři týdny, jestli vše půjde podle plánu.“

„To ale v krátkodobé perspektivě nic nemění. To kvůli té dlouhodobé musíme pracovat ještě usilovněji, abychom přesvědčili váhající a znemožnili naše odpůrce.“

„To jistě,“ řekla Sri, ale přitom věděla, že Rothco Yang musí vědět, že to nebude tak jednoduché.

Maxmilián Peixoto byl vůdcem hnutí, které si kladlo za cíl vybudovat a posílit diplomatické a ekonomické vztahy mezi Zemí a komunitami Vesmířanů. Osobně dohlížel na každou diplomatickou misi ve všech městech na měsících Saturnu a Jupiteru, sponzoroval akademické a umělecké výměnné obchody, a sehnal značnou sumu na vývoj a konstrukci nové generace meziplanetárních lodí. A když Averna, legendární genová specialistka spolu se Sriiným mentorem Oskarem Finneganem Ramosem přišli s nápadem darovat městu Duhový most na Callistu bióm, jako symbol nové mírové iniciativy, byl to právě Maxmilián Peixoto, kdo protlačil návrh výstavby úskalími a překážkami Senátu Velké Brazílie, kde dosáhl nejtěsnější většiny hlasů tím, že využil všech protislužbiček, které mu kdo dlužil a bez skrupulí těžil i ze své privilegované pozice manžela prezidentky. Ještě před deseti týdny pořádal banket pro konstrukční četu, těsně před jejím odletem na Callisto a teď byl mrtvý. Projekt biómu tím nepadal – konstrukční četa k němu měla dorazit už za pár dní a rozhodně už jej nešlo ukončit, aniž by někdo neztratil značnou část své prestiže – ale smrt Maxmiliána Peixota uvrhla celou Alianci pro mírovou iniciativu v chaos. Sriini poradci se pokusili uhodnout, co bude následovat a žádná z navržených možností nebyla příliš lákavá.

Rothco Yang se naklonil blíže ke Sri a k jejímu synovi a malé motůrky v jeho exoskeletu tiše zahučely. „Svěřím vám jedno tajemství. Sice nejsem věřící, ale za úspěch našeho projektu jsem se pomodlil. Ve smyslu Pascalovy sázky. Pokud Bůh není, malá modlitba nikomu neuškodí. A jestli je, pak není důležitější příležitosti prosit o jeho přízeň. To, v čem jsme my všichni zapleteni, je přeci správná a úžasná věc. Musíme pro její úspěch udělat vše, abychom na něm poté mohli stavět. Těšíš se na Callisto, mladý Aldere?“

„Ano pane, moc,“ vyhrknul Alder. „A na Europu taky.“

Rothco Yang zmínil jména několika lidí z Duhového mostu, se kterými se Sri a Alder prostě musí setkat a za hučení svého exoskeletu odkráčel ke svému vznášedlu. Lidé nepřestávali proudit z katedrály. Sri a Alder jim však většinou nestáli ani za letmý pohled. Sri zavolala svému asistentovi, který se omluvil a řekl jí, že se k ní limuzína dostane nejdříve za deset minut. Měla žízeň, byla unavená a podrážděná. Tropické slunce spalovalo náměstí a žhnulo z karoserií limuzín a vznášedel. Sri se opět stáhla do svých úvah, než přijela její limuzína a ona se mohla konečně zabořit do chladných potahů, osvěžit se douškem studené vody a použít zakódovaného spojení k vyřízení korespondence, která se za dobu její nepřítomnosti nahromadila. Alder mezitím popisoval pohřební ceremonii jejímu asistentovi.

Limuzína si pomalu razila cestu širokým bulvárem, objížděla zátaras za zátarasem. Zastavovala, rozjížděla se a opět zastavovala. Pak někdo zaklepal na neprůhledné okno za Sri. Sri polekaně vzhlédla. Muž v uniformě důstojníka Leteckých obranných sil zaklepal znovu a nasadil netrpělivý výraz. Sriin asistant, Yamil Cho se ve svém skládacím sedadle předklonil, dal autu pokyn ke stažení okna, a zeptal se důstojníka, co si přeje.

„Generál by s vámi chtěl mluvit,“ řekl důstojník s pohledem upřeným na Sri.

Sri vystoupila do horkého letního vzduchu a důstojník pohotově ustoupil, aby jí uvolnil cestu. Odvedl ji k několika obrněným transportérům, které se krčily ve stínu řady vysokých palem. Vojáci stáli v malých skupinkách a na ramenou jim visely pulzní pušky. Jejich tváře zakrývala černá hledí. Důstojník otevřel zadní dvířka jednoho z transportérů a Sri vystoupala do kokpitu, jehož stěny lemovaly obrazovky a panely robustních tlačítek, spínačů, světélka, a ovládací joysticky.

Generál Arvam Peixoto seděl rozvalený v jednom z nízkých sedadel. Sri si sedla naproti němu a zeptala se: „Více na očích už jsme být nemohli?“

„Nemějte obavy. Mám tu na starost bezpečnost a mohu vás ujistit, že se o tomto setkání nikdo nedozví.“

„Aha. Tak proto jste nebyl na bohoslužbě?“

„Myslel jsem, že bude nejlepší, když se o bezpečnost postará někdo z rodiny. Když ale Maxmiliána předhodili těm hladovým rybkám, dovolil jsem si na krátkou chvíli rozjímat.“ Generál byl oblečen v nažehlené zelené uniformě a lýtka mu obepínaly kožené holínky. Bílé vlasy, kontrastující s jeho snědou pletí, měl spletené do copu přehozeného přes pět hvězdiček na ramenní nášivce.

„Mimochodem,“ zeptal se, „copak vám řekl váš dobrý přítel, Rothco Yang?“

„Vyjádřil mi svou upřímnou soustrast,“ odvětila Sri.

„A nic víc?“

„Vždyť máte bezpečnostní sondy. Ty vám to přeci nahrály, ne?“

„Své informace mám raději z první ruky. Povídejte.“

Sri začala s vysvětlováním krátké konverzace a Arvam Peixoto naklonil hlavu na stranu. Tohle generálovo obvyklé gesto Sri nepřestávalo připomínat kudlanku nábožnou. Chladná hmyzí vypočítavost. Kam zasadit první úder. Kam zabodnout žihadlo.

„Hm, usilovná práce,“ zabručel, když skončila. „Opravdu si myslí, že celou mírovou iniciativu zachráníte usilovnou prací? A co vy?“

„Mírová iniciativa ještě neskončila,“ řekla Sri. „Pokud tedy nevíte něco, co já zatím netuším, stále odlétám na Callisto.“

„Ve vašem poslání je budoucnost,“ prohlásil Arvam Peixoto. „Vymýšlíte nové technologie, které snad určí její tvar a směr. Jakým směrem myslíte, že se budou události ubírat? Vertikálně, nebo horizontálně?“

„Vy něco víte?“

„Budoucnost vidíte jako stoupající křivku. Stále lepší a lepší. Pořád něco nového. Ale někteří lidé vidí budoucnost jako přímku. Horizontální. Rozšiřující se. Jako proces upevňování. O tom to celé je. Horizontální směr versus vertikální. Řádní lidé proti nebezpečným fanatikům, kteří ze svých dětí dělají monstra.“

„Nebo také přehnaná propaganda proti jasnému, racionálnímu myšlení.“

„Jestli si nebudete dávat pozor, tak vás ta vaše prostořekost jednou dostane do vážných problémů s nesprávnými lidmi. Řeknu vám, co vím. Začněme od toho, proč jste tady. Tohle není o smrti ubohého Maxmiliána, i když tou se samozřejmě všechno mění. Myslel jsem, že byste ráda věděla o tom, že se Vzdušné obranné síly chystají spojit s Vzdušnými silami Evropské unie v operacích mezi Měsícem a Zemí. Ptáte se proč? Protože Evropanům půjčíme nový fúzní motor, jako součást nové obchodní dohody.“ Arvam Peixoto pohlédl na Sri a triumfoval: „To jste nevěděla!?“

„Věděla jsem, že se o něčem takovém jednalo. Samozřejmě jsem nebyla zasvěcena do detailů.“

„Jednání je více méně u konce. Ještě zbývá dořešit pár drobností, nic zásadního. Hned poté, co prezidentka oficiálně přestane truchlit, bude v Mnichově podpisový ceremoniál. A co to má co společného s vámi? To je jednoduché. Evropa ustoupila z projektu biómu a ze všech ostatních mírových pokusů, protože se tam dostali k moci extremisté. A teď, po nešťastné smrti manžela prezidentky, poté, co zastánci mírové iniciativy s Vesmířany ztratili svůj vliv, se budou o to samé snažit i naši extremisté. Vím, že k našemu zelenému světci cítíte jistou sentimentální loajalitu, protože vás objevil a pečoval o vás. Ale je to stařec a navíc se zavřel v té své plážové chýši. Není vidět. Je více méně mimo hru.“

Generálův tón naznačoval, že si Sri dobírá, ale pohled jeho mírně šilhavých očí zůstával smrtelně vážný. Na obrazovkách za ním běžely nejrůznější záznamy z katedrály, trávníků a korun stromů v parku Eixo Monumental i z obou bulvárů, které ke katedrále vedly. Lidé stále scházeli po schodech z katedrály a nastupovali do limuzín a jiných dopravních prostředků. Služebnictvo i státní zaměstnanci. Lidé jako Sri.

„Proto jste se vystavil takovému riziku se mnou tady mluvit? Abyste mi řekl něco, co jsme už dopodrobna probrali? Povím vám to ještě jednou. Ať už se stane cokoliv, budu vždy stát na straně rodiny. Rodiny a Velké Brazílie.“

„Rodina si cení toho, co jste v jejích službách dokázala,“ řekl Arvam Peixoto. „Její členové se ale bohužel nedokážou v otázce Vesmířanů shodnout. Jsou tu dvě strany. Nejméně dvě strany. Ano, už jsme to mnohokrát probrali. Teď už ale nejde o teorii. Tohle je realita, paní profesorko. A vy jste uprostřed. Budete si muset vybrat, na jakou stranu se postavíte. Čím dříve, tím lépe. A kdybyste se snad měla rozhodnout špatně, obávám se, že vás před následky nezachrání ani plody vaší práce a ani vaše reputace.“

„Chápu. To je vše?“

Sri slabě pískalo v uších a v klíně složené ruce se jí nepříjemně potily. Jinak se cítila naprosto klidná.

„Něco pro vás mám,“ řekl generál, natáhl se pro malou plochou dřevěnou bedýnku, která do té doby ležela na jednom z panelů a podal ji Sri.

Uvnitř byly uloženy brýle s tlustými plastovými obroučkami a pod nimi prodyšné rukavice.

„Tohle jsou spex,“ vysvětlil Arvam Peixoto. „Vesmířané je používají místo mobilů. Jejich čočky využívají virtuálního světla k promítání obrázků a textu a všeho možného přímo na vaši sítnici. Rukavice v sobě mají receptory pohybu, takže se s nimi dá psát na virtuální klávesnici, pohybovat virtuálními předměty… No, jsem si jistý, že nebude trvat dlouho a stanou se vaší nedílnou součástí. Než mi začnete děkovat, dám vám ještě něco. Jeden z mých týmů techniků mi pro vás dal ještě kameru s paměťovým čipem obrovské kapacity, na který si můžete nahrát i malou umělou inteligenci a spousty jiných věcí. Kdybyste tedy viděla něco zajímavého, nebo byste se snad měla účastnit nějakého zajímavého mítinku, možná byste to pro mě mohla natočit. Myslím, že víte, jaké věci by mě mohly zajímat.“

Sri to pochopila okamžitě. Rodina Peixotů vyslala do města Duhový most tým vyjednavačů, ale protože Arvam Peixoto nestál na straně příznivců míru a mírové iniciativy s Vesmířany, byl mimo hru. Chtěl po ní, aby je pro něj špehovala, aby pro jeho analytiky a stratégy sháněla informace. Z první ruky, tak, jak je získával nejradši.

„Cestou na Callisto budete mít čas si vše promyslet. Až se vrátíte, doufám, že od vás uslyším jasnou odpověď, ať už kladnou, nebo zápornou. Bon voyage, jak by řekl Evropan.“

Když se vrátila do limuzíny, Alder se jí zeptal, jestli nemá nějaký průšvih.

„Zatím ne,“ odpověděla Sri a požádala asistenta, aby popohnal řidiče. „Mám ještě nějakou práci.“

4. kapitola

Macy Minnotová časem dospěla k názoru, že Emmanuel Vargo byl první obětí války. Když ale poprvé uslyšela o smrti ekosystémového konstruktéra, nemyslela si, že je za tím něco víc, než jen nešťastná náhoda. Bizarní lékařský omyl. Nehoda.

Podobně jako Macy a zbytek konstrukční čety strávil Emmanuel Vargo dvanáctitýdenní cestu ze Země na Jupiter v hlubokém spánku umělé hibernace. Uspali jej, zmrazili a během letu osmi milióny kilometry sluncem ozářeným černým vakuem na brazilské nákladní lodi mu podávali jen nezbytné minimum kyslíku a vody. Stále ještě spal, když loď dosáhla orbitu okolo Callista, nejokrajovějšího ze čtyř Galilejských měsíců a to se nezměnilo ani poté, co byly kapsle s pasažéry první třídy a krabice s nákladem naloženy do malé nákladní lodi, která sestoupila do přístavu nad plání západně od města Duhový most, ovládaném zmatkem a nepořádkem. Nákladní loď přistála na sežehnuté přistávací rampě s elegancí hrocha, který se pokouší o balet. Pohyblivý jeřáb uvolnil západku na nákladní lodi, kterou tam byl upevněn kontejner s hibernačními kapslemi a přenesl jej do atmosférického hangáru, kde se kapsle jedna po druhé vyložily na vozíky, na nichž sítí tunelů těžkopádně putovaly až do zdravotnického zařízení na okraji vesmírného přístavu. Tam se Emmanuel Vargo začal probouzet a tam také zemřel.

Probuzení z hibernace byla většinou rutinní záležitost. Lidi po probouzení obvykle netrápilo nic vážnějšího, než scvrklý žaludek, ztuhlá střeva a existenciální kocovina. Ale i probouzení sebou jako každá lékařská procedura neslo rizika. Selhání orgánů nebyly ničím neobvyklým, stejně jako metabolické bouře. Poté, co jej opatrně zahřáli na 37.5° Celsia, pozměnili mu složení krve a podali mu injekci koktejlu receptorových stimulantů GABA, přestal Emmanuelu Vargovi správně fungovat nervový systém. Místo toho, aby si rychle a samovolně vyvinul mozkovou aktivitu, podobně jako při probuzení z běžného spánku, začaly si jeho neurony bez sebemenší synchronizace vyměňovat nesmyslné informace, a tím narušovaly jeho vědomí i součinnost dýchání, srdečního rytmu a krevního tlaku.

Většina obětí těchto komplikací vyvázla s různými stupni ztráty paměti a afázie, ale záchvat, který potkal Emmanuela Varga, byl výjimečně silný. Elektrochemická aktivita se v jeho mozku zmítala jako klubko zmijí. Nouzový tým se neúspěšně snažil navodit normální mozkovou aktivitu pulzními mikrotonickými poli. Selhal mu krevní tlak, jeho srdce přestalo tlouct a nereagovalo na defibrilaci, injekci norepinefrinu, ani na srdeční masáž. Když ho připojili na srdeční a plicní bypass, prodělal další klonický záchvat. Záhy následovaly další dva záchvaty. Po tom třetím ustala veškerá mozková aktivita. O třicet minut později byl prohlášen za mrtvého a odpojen od přístrojů.

Emmanuel Vargo patřil k hlavnícm hybatelům projektu stavby biómu pro město Duhový most na Callistu. Projekt se stal symbolem spolupráce a míru mezi Zemí a Vesmírným společenstvím a představoval velký krok na dlouhé cestě za zklidněním napětí mezi pozemským zeleným konservatismem s rozmanitou škálou radikálních doktrín a utopickými filosofiemi Vesmířanů. Averna, nejznámější vesmířanská genová specialistka, čerpala ze svých ohromných zásob karmy, aby dotovala konstrukci biómu. Maxmilián Peixoto a zelený světec Oskar Finnegan Ramos přesvědčili brazilskou vládu, aby zaplatila za design biómu a urychlení jeho ekosystému. Oficiálně konstrukční četě sice velel světcův prapravnuk, Euclides Peixoto, ale Emmanuel Vargo zodpovídal za každý aspekt plánování a organizace celé brazilské části projektu. Na designu biómu spolupracoval s chráněnkyní Oskara Finnegana Ramose, Sri Hong-Owenovou, během stavby stanu pro bióm fungoval jako prostředník spolupráce s konstrukční četou z Callista a zodpovídal za celý projekt od stavby, přes urychlení ekosystému až po dokončení.

Euclides Peixoto tohle vše – a ještě něco víc – řekl dva dny po smrti Emmanuela Varga v krátkém proslovu na zahajovacím ceremoniálu, po kterém se konstrukční četa oficiálně pustila do práce. Ceremoniál se odehrával na širokém trávníku na severním výběžku hlavního ostrova biómu. Euclides Peixoto stál na pódiu, za kterým se rozléhalo prázdné dno jezera, pod obrovským stanem z diamantových a polymerových skel a fullerenových podpěr. Jeho obecenstvo se usadilo na skládacích židlích v uskupení, které při pohledu shora tvořilo půlměsíc. Tam seděl brazilský velvyslanec a jeho družina poradců, členové obchodní mise rodiny Peixotů, pestrá směsice zástupců Callistského kongresu a městského výboru Duhového mostu, nakonec muži a ženy z konstrukční čety. Ve vzduchu poletovalo malé hejno sond, které ceremonii vysílaly do domácností občanů Duhového mostu a dalších měst a sídel na Callistu, Ganymedu a Europě, i do těžebních táborů na malinkých a odlehlých měsících Himalia a Elara.

Macy Minnotová, jež seděla mezi ostatními členy konstrukční čety, musela uznat, že Euclides Peixoto rozhodně vypadal k světu. Ve dvoudílném obleku, který svým zeleným odstínem ladil s kombinézami konstruktérů, mu to velice slušelo. Na levém rukávě měl černou pásku, řečnil zvučně a poutavě. Pronesl oslavnou řeč o všem, co Emmanuel Vargo pro projekt udělal, podělil se s publikem o pár dobře vypointovaných vtipů a nakonec prohlásil, že navzdory tragické ztrátě jsou všichni členové konstrukční čety odhodláni pracovat nejlépe, jak dovedou, aby tento krásný a obrovský bióm přivedli k životu a tím uctili památku neobyčejně talentovaného ekosystémového inženýra, jehož mohl Euclides Peixoto hrdě považovat za svého přítele.

Nikomu se nechtělo věřit, že k nim promlouvá ten samý muž, který před dvěma dny zoufale zpackal oznámení o Emanuelově smrti. Četa se shromáždila k běžné pracovní poradě a Euclides Peixoto jejím členům bez okolků oznámil, že Maxmilián Peixoto, manžel prezidentky Velké Brazílie zemřel, zatímco spali na cestě ze Země na Callisto. Než se stačili vzpamatovat z jedné šokující zprávy, rychle dodal, že během probouzení zemřel také Emmanuel Vargo. Než mohl říct cokoliv dalšího, za jeho zády se ozvala Uršula Freyová. Uršula a Emmanuel Vargo si spolu začali krátce po tom, co se stali členy konstrukční čety. Celá se třásla a její pleť zlověstně zesinala. Řekla jim, že Mannyho zavraždili nepřátelé projektu a požadovala okamžité zahájení vyšetřování. Speller Twain, šéf bezpečnosti, se ji snažil odtáhnout, což rozpoutalo nedůstojnou strkanici. Z pódia se nesl křik a jekot, zaznívaly urážky. Shromáždění se zvrhlo v chaos a Euclides Peixoto vzal nohy na ramena, aniž by vysvětlil, jakou cestou se bude projekt po smrti velícího inženýra ubírat.

Ale teď, když po jeho řeči pozvolna utichal potlesk, pozval na pódium malou dívenku, která vyhrála v loterii. Měla osm let, byla vysoká, hubená a na sobě měla jednoduché bílé šaty. Vzala si od něj dálkové ovládání a bez otálení stiskla červené tlačítko. Na východním a západním břehu jezera z tuctů širokých trubek vytryskly proudy vody a roztříštily se o dno jezera. Zvedla se obrovská oblaka vodní tříště, která zastínila světlo lustrů, zavěšených na hřbetu stanu a naplnila studený vzduch čerstvou, kovovou vůní. Euclides Peixoto za druhé vlny potlesku hřmotným hlasem deklamoval, že oživování biómu právě začíná.

Euclides Peixoto se Macy Minnotové nikdy příliš nezamlouval. Kromě toho, že byl politikem, který svou práci dostal jen proto, že se narodil těm správným rodičům, to byl také sebejistý hlupák, který nedokázal nakreslit plán přírodního ekosystému, vzkřísit mrtvou půdu nebo zasadit květinu do květináče, natož založit les či močál, i kdyby to byla otázka života a smrti. Respektovala Emmanuela Varga, který se ze skromných poměrů vypracoval na jednoho z nejlepších ekologických inženýrů na Zemi. Měla jej ráda i proto, že ji od chvíle, kdy ji přijal do konstrukční čety, zahrnoval malými pozornostmi a laskavostmi.

K tomu došlo asi před rokem, kdy Macy coby čerstvě jmenovaná vedoucí Rekultivační a rekonstrukční brigády číslo 553 pracovala u jezera Chaplain na severní hranici nově dobytého území, které dostala darem rodina Fontainových. Partyzány, divochy a tlupy squatterů odsud vytlačily deset let trvající urputné boje a pracovníci R&R sem přijeli napravovat poškození přírody způsobené několika staletími válek. Než se brigáda pustila do práce, v jezeře nežilo skoro nic – až na květy modrozelených řas, kraby, hadí ryby a různé druhy zhoubných geneticky upravených vodních hyacintů: rychle rostoucích, vytrvalých rostlin, které se v polovině dvacátého prvního století v mnoha sladkovodních rezervoárech vysazovaly jako počáteční, avšak chybné pokusy o nápravu životního prostředí. Ropou poháněné dvacáté a dvacáté první století na dně jezera zanechalo charakteristickou vrstvu znečištěného sedimentu, plného zbytkových produktů ropného průmyslu a těžkých kovů: smrdutou, neokysličenou hmotu bez života. Macy Minnotová měla na starost brigádu, která měla tuto břečku přeměnit na staré dobré bláto. Velkými čerpadly nejdříve vypumpovali všechny sedimenty, ty pak prohnali skrze filtry impregnované polymery a umělými enzymy, jež se postaraly o těžké kovy a ostatní toxické látky a pak přes řadu kvasících nádrží, kde směsi geneticky upravených mikrobů spořádaly veškerou organickou hmotu a na konci celého procesu se prvotřídní, pročištěné bláto oživilo vyváženou populací mikroorganismů a napumpovalo zpět do jezera. Pročistit jezero od jeho severního cípu až po záliv Malleťs Bay jim trvalo tři měsíce. Pracovní skupina za tu dobu přestála několik silných bouří a několik útoků divochů a banditů – Macy během jednoho takového nájezdu viděla, jak řízená RPG střela o metr minula čerpací plošinu, líně se otočila ve vzduchu a začala se šinout zpět. Vtom jí však došlo palivo, zřítila se do jezera a pokropila jejich říční člun neskutečným množstvím vody. Většinu času nicméně zabrala poctivá práce. Sice těžká a špinavá, ale rozhodně potřebná.

Poté, co Macyina brigáda zpracovala a vyčistila jezerní sedimenty a vodu, osadila jezero vodními rostlinami a rostlinným planktonem, vysadila do něj bezobratlovce a ryby. Z ničeho tam stvořili dokonale funkční ekosystém. Macy nebyla nijak nábožensky založená, ale v přeměně polomrtvého jezera do podoby, která se velmi podobala jeho dávné, ještě nedotčené verzi, spatřovala něco, co vnímala jako takřka náboženský zážitek. Svou práci milovala a každé ráno se probouzela šťastná a vděčná, připravená pustit se znovu do toho.

Na brigádu R&R 553 dohlížela Roxy Parrishová, zkušená, inteligentní žena okolo padesátky, která si od nikoho nenechala do ničeho mluvit, od svých lidí vyžadovala pouze schopnosti, tvrdou práci a loajalitu a za to se jim odměňovala velkorysou podporou a ochranou před nejhoršími vrtochy a rozmary byrokratů z významných rodin. Zhruba jednou týdně se zastavovala u hejna Macyiných lodí, čerpacích plošin a ohraničených ploch jezera odkud se pumpovala voda, aby se podívala, jak postupují, dala pár rád ohledně řešení různých pracovních obtíží, a probrala nejnovější drby o ostatních R&R brigádách v oblasti. Jednoho letního večera seděly Macy a Roxy na navigačním můstku lodi pro posádku, popíjely pivo a pozorovaly, jak se klidná vodní hladina, táhnoucí se až k nízkým horám oděných v nově vysázených pásmech lesů na východním břehu, leskne v zapadajícím slunci. Přes temně modrou oblohu s hlasitým kejháním na sever letělo hejno hus. Macy se jako pokaždé po dobře vykonané práci tetelila blahem. Napila se piva a pomyslela si, že jestli se tam budou chtít zastavit, až poletí příští rok zpátky, najdou u jezera dobrý domov. Něco v tom smyslu řekla i své šéfce, a Roxy se jí zeptala, co si myslí, že bude za rok dělat.

„Až tady skončíme? Myslím, že to záleží na tom, kam nás pošlou pak,“ řekla Macy. Uvolněně seděla v plátěné židli, rozpuštěné kaštanové vlasy se na jejích ramenech dotýkaly džínové košile. Tvrdou prací zhrublýma rukama svíraly láhve piva, které si chlapácky zapřely o opasky, nohy pohodlně natáhly přes zábradlí navigačního můstku.

„Máš tu docela dobrou partu, takže chápu, proč bys s námi chtěla zůstat. Jsi ale mladá, máš talent a teď hlavně potřebuješ získat co nejvíc zkušeností. Myslím, že by ses měla podívat na tohle,“ řekla Roxy a vytáhla ze svého batohu nějaký papír.

Tam se Macy poprvé dozvěděla, že zelený světec Oskar Finnegan Ramos a proslulá genová specialistka Averna sponzorovali konstrukci biómu pro město Duhový most na Callistu, na druhém největším měsíci Jupiteru a že se tam rodina Peixotů rozhodla vyslat tým lidí, který zprovozní celý jeho ekosystém.

„Proč zrovna já? Tam jde přeci o úpravu terénu. Je to velký projekt na nezvyklém místě, ale jinak na tom nevidím nic zvláštního.“

„Přečti si podrobnosti,“ vyzvala ji Roxy. „Většinu parku bude tvořit sladkovodní jezero. Budou potřebovat lidi, kteří ho oživí, přičemž jeden z nich bude odpovídat za mikrobiální ekologii. Je to zajímavá práce a ve spoustě směrů tě obohatí. Hlavní inženýr, Emmanuel Vargo, patří k nejlepším lidem v oboru a vsadím se, že se od Vesmířanů taky leccos přiučíš. Už víc než sto let vyvíjejí a provozují uzavřené ekosystémy. A pak je tu možnost setkat se a možná dokonce i spolupracovat s Avernou, která je asi tak slavná, jako Darwin, nebo Einstein a podobní vědečtí velikáni.“

„Umíš to skvěle prodat,“ řekla Macy. „Ale je to hrozně daleko a stejnou kvalifikaci jako já budou na tu práci mít stovky dalších lidí. Možná tisíce.“

„Tím bych si nebyla tak jistá. Jsi ta nejlepší mikrobioložka, kterou znám. Jsi upřímná a to může mezi tvými lidmi způsobovat jisté problémy, ale pracuješ tvrdě, jsi mladá, chytrá a ambiciózní. A na příležitost, jako je tato, lidé čekají celý život. Teď to možná nevidíš, ale jednou si to uvědomíš.“

„Začíná se mi zdát, že v celé věci nemám hlasovací právo.“

„To je ta upřímnost, o které jsem mluvila,“ řekla Roxy. „Doufala jsem, že tu nabídku okamžitě přijmeš. Nejen proto, že by mi to usnadnilo práci, ale také protože si myslím, že je to pro tebe opravdu skvělá příležitost a protože jsi z mých lidí vůbec nejlepší. Takže ano, když se nepřihlásíš sama, udělám to za tebe a ty proti tomu nebudeš moci nic říct. Nejsme sice armáda, nebo vzdušné obranné síly, ale stále tady platí zákon subordinace. A ty jsi někde hodně vespod.“

Macy o tom chvíli přemýšlela. Zadívala se na husy, které v letu tvořily V, zatímco se vzdalovaly k šeřícímu se obzoru. Na konec řekla: „Smím aspoň vědět, kdo po tobě chtěl, aby ses mě zeptala?“

„Abych řekla pravdu, chtěl to po mně guvernér téhle oblasti.“

„Louis Fontaine?“

„Zrovna ten. Zřejmě se stále zajímá o tvou kariéru.“

„Ten mi už dávno nic nedluží,“ řekla Macy. „A i kdyby, nejsem si jistá, že bych mu za něco takového měla být vděčná.“

Macy před čtyřmi lety utekla z domova a začala pracovat v R&R v Chicagu. Pomáhala tam vyčistit břehy jezera od silnic a budov. Jednalo se o jeden z největších rekultivačních projektů na území ovládaném rodinou Fontainových. Mrakodrapy v centru už byly odklizeny dávno, ale práce na předměstích a satelitních sídlištích nebrala konce. Macy byla na útěku z domova, a neměla žádnou kvalifikace. Bez mecenáše by zůstala dodnes, nebýt toho, že Fela Fontainová, zfetovaná třemi různými, přesně podle jejího gusta namíchanými drogami, havarovala s ukradeným vznášedlem.

Malý létající dopravní prostředek klouzal nízko nad hektary pařezů a sutin a lidé se od něj rozbíhali všemi směry, až se nakonec širokým obloukem začal vracet zpět. V tu chvíli zavadil o zrezlou kostru stožáru elektrického vedení a přišel o ocasní rotor. Stroj se roztočil jako semínko javoru a několik set metrů od břehu se zavrtal do jezera. Macy skočila do člunu a hnala se k místu nehody doprostřed kruhu hořícího paliva, který se stále rozšiřoval. Při vytahování dívky v bezvědomí z potápějícího se vraku utrpěla popáleniny třetího stupně.

Otec Fely Fontainové byl guvernér Severovýchodní oblasti. Navštěvoval Macy v nemocnici, zaplatil všechny lékařské výlohy a zařídil jí stipendium na vysoké škole, od té doby se jí však neozval ani on, ani žádný jiný člen rodiny Fontainových. Šest měsíců poté se Macy dozvěděla, že Fela Fontainová spáchala sebevraždu. Pokud šlo o ni, celá událost tím končila. Dostala nicméně možnost ukázat co dokáže, a po čtyřech letech cítila, že se jí to podařilo. Vystudovala jako nejlepší z ročníku a ze všech sil se snažila uplatnit při plněné svého prvního pracovního úkolu. Ten ji zavedl na rekultivační stanici o velikosti města na jezeře Michigan, kde vyřešila komplikovaný problém se selháním biologických reaktorů a vysloužila si povýšení na vůdce brigády. Za pomoc, které se jí dostalo, sice nikdy nepřestala být vděčná, ale přitom se snažila, aby za ní mluvily její činy. Chtěla se ve světě prosadit bez pomoci a bez mecenášů.

Když tak guvernér občas zasáhl do jejího života, vždy k němu pocítila jistou dávku hněvu a odporu. Roxy Parrishová se jí snažila přesvědčit, že šlo o opravdu skvělou příležitost, ale Macy odpověděla: „Co to vůbec má co dělat s guvernérem? Bióm je přeci věc rodiny Peixotových, nikoliv Fontainových.“

„Měla by ses opravdu začít zajímat o politiku. Jinak tě jednou ten tvůj naprostý nezájem dostane do vážných problémů.“

„O Vesmířanech vím. Před sto lety jsme s nimi válčili. Někteří lidé se s nimi chtějí usmířit. Jiní s nimi opět chtějí válčit, protože už to skoro nejsou lidé. Někdo tomu říká politika,“ řekla Macy, „já tomu říkám pošetilost. Máme tady na Zemi dost práce se svými vlastními problémy, než abychom museli jít po krku lidem, kteří nežijí přesně podle našich představ.“

„Právě to si myslí Fontainovi,“ namítla Roxy. „Proto jsme podporovali pokusy rodiny Piexotů o navázání jisté mírové iniciativy s Vesmířany a proto podporujeme projekt biómu. Většina ostatních rodin stála proti tomu, ale Fontainové s několika dalšími drželi basu s Peixotovými, když došlo na odhlasování návrhu v senátu. A protože Peixotům přišly naše hlasy vhod, budou pro naše lidi mít několik míst v konstrukční četě. Pravdou je, že také nejsi jediná mikrobiální specialistka, která se na tu práci hlásí. Jsou tu lidé ze všech regionů, ale myslím, že máš docela dobrou šanci uspět. Je tu ta práce, co jsi odvedla na Michiganském jezeře a na to, jak v tvých rukou přichází mrtvé bláto k životu je radost pohledět. Místa, na kterých jsi pracovala, se k původnímu stavu vrací tak pomalu, že to přístroje sotva zachytí.“

„Jak vždycky říkáš, je to jednodušší udělat jednou pořádně, než to dvakrát odbýt.“

„Jednodušší to je, ale chce to pořádný fortel.“

„Jestli mě vyberou, tak doufám, že kvůli mým schopnostem,“ řekla Macy.

„Myslím, že Emmanuela Varga nic jiného zajímat nebude.“

„No dobře. Můžeš jim říct, že se hlásím dobrovolně.“

Roxy se napila piva. „Pár mých lidí zrovna dneska narazilo na trosky jedné svatyně divochů ve sklepě nějaké staré zříceniny – části aut, kosti a pyramida z více než sta lidských lebek. Pár z nich bylo malých, dětských… Se světem to jde z kopce, holka. Dát ho zase do pořádku bude stát hodně času a úsilí. Jestli tam opravdu poletíš, můžu ti slíbit, že až se vrátíš, pořád tu bude co dělat.“

Macy se tím snažila příliš nezabývat. Řekla si, že šance dostat se do konstrukční čety není tak velká, aby se jí musela zabývat ještě před tím, než se vůbec rozhodne o jejím přijetí. Krom toho měla ještě spoustu práce. Když se tak o dva týdny později dozvěděla, že nebyla vybrána hned na poprvé, překvapil jí palčivý pocit zklamání, které sevřelo její útroby. Opět se naplno vrhla do práce. Když se projekt jezera Chaplain už chýlil ke konci, zavolala si jí Roxy a oznámila Macy, že s ní chce mluvit Emmanuel Vargo.

Inženýr přiletěl nebezpečně nízko nad vrcholky stromů v motorovém letadle, které měkce přistálo na louce na kraji jezera. Byl to vysoký, ramenatý člověk se snědou pletí a holou hlavou. Na sobě měl modré džíny a drahou, ale zmuchlanou hedvábnou košili se skvrnou od kafe na klopě. Potřásl si s Macy svou hrubou rukou a pozorně si ji prohlédl.

„Pojďme se projít po lese,“ navrhnul.

Byl krásný svěží den uprostřed října. Procházeli se pod stromy oděnými v nádherných červených a zlatavých odstínech. Před nimi i za nimi šli vojáci s pulzními děly. Emmanuel Vargo se bystře vyptával na Macyinu práci, až nakonec přešel k věci a řekl jí, že osoba původně vybraná k založení mikrobiálního ekosystému v biómu v Duhovém mostu z projektu odstoupila.

„Pochází z Evropské unie, z rodiny Couperinových. Před deseti dny jim zemřel patriarcha rodiny a jeho nástupce má k Vesmířanům velmi negativní postoj. První věc, kterou na svém novém místě udělal, bylo jmenování tří lidí, které jeho rodina dosadila do projektu. Špatné pro ně, dobré pro nás, protože teď můžeme tři volná místa zaplnit Brazilci. Proto jsem tady, slečno Minnotová. Abych vám nabídl místo v posádce.“

Stáli na malé mýtině. Listy skupinky javorů rudě svítily a v nízkém, odpoledním světle měly krvavý odstín. Čistým vzduchem vál chladný větřík.

„Smím se vás na něco zeptat, pane Vargo?“

Emmanuel Vargo se pousmál, odhalil svůj pokřivený hnědý chrup a jeho oči pobaveně zasvítily. „Na cokoliv, slečno.“

„Jste tu proto, že mě na tu pozici doporučil někdo z rodiny Fontainvých?“

„Jsem tu, protože jste ta nejlepší mikrobioložka, která se do projektu přihlásila. Politické hlouposti mi ale nedovolily vybrat vás jako první. Ty samé politické hlouposti mi ale daly šanci situaci napravit. Nemáte sice mnoho zkušeností, ale to neměla většina ostatních kandidátů – rodiny se totiž zdráhaly přihlásit své vysoce postavené vědce. Na tom ale nezáleží. V tomto případě budeme pracovat v úplně nových a neznámých podmínkách, takže půjde spíše o schopnosti než o zkušenosti. A já si myslím, že si s tou prací bez problémů poradíte. Proto jsem sem přijel osobně. Abych vás osobně požádal o to, abyste mi prokázala tu čest a přijala mé pozvání do konstrukční čety.“

Macy nepatřila zrovna k ženám, za nimiž by se muži otáčeli, ale když se usmála a z její tváře zmizel charakteristický rezervovaný výraz, dokázala by prozářit i temný bunkr bez oken. Usmála se i teď a řekla: „A nepřihlásila jsem se už snad? Kdy mě budete potřebovat?“

„Jak rychle si můžete zabalit?“

O hodinu později Macy s Mannym odletěla. Následujícího dne začala trénovat se zbytkem jeho čety. A teď byla na Callistu. Teď musela znovu prokázat, co dokáže.

Bude to těžké, pomyslela si. Nejen kvůli smrti Emmanuela Varga, i když ta byla sama o sobě dost nepříjemná, ale také proto, že se vedení konstrukční čety ujal Euclides Peixoto. Euclides Peixoto byl sice dobrý řečník a uměl lichotit diplomatům a zástupcům callistské vlády, nevěděl však nic o ekosystémovém inženýrství a nikdy neprojevil ani špetku zájmu o design biómu nebo o trénink čety. To mu ale nebránilo v utkvělé představě, že může Emmanuelovi říkat, jak má dělat svou práci. Jeho nezájem o ekosystémové inženýrství nijak nezaostával za jeho neschopností řídit tým lidí a jako mnoho lidí, kteří se narodili těm správným rodičům, ani on neměl čas poslouchat rady těch, které považoval za nehodné jeho pozornosti.

Profesorka doktorka Sri Hong-Owenová, která Mannymu pomohla sestavit design ekosystému, měla do Duhového mostu přiletět do čtyř týdnů, v novém typu nákladní lodi s novým fúzním motorem. Do té doby by projekt měl větší šanci na úspěch, kdyby rodina Peixotů svěřila vedení konstrukční čety jednomu z místních inženýrů. Někomu, kdo by tušil, oč se tým pokouší. Někomu, kdo by s četou pracoval a poslouchal názory ostatních. To ale nebylo jen politicky nepřijatelné – svou roli zde hrála i pýcha. Četa se tedy musela spokojit s Euclidem Peixotem a jeho neustálými vrtochy. Ten se sice mohl ptát na názor Sri Hong-Owenové a měl k dispozici tým expertů, bylo však velmi pravděpodobné, že bude dělat chytrého jen proto, že je na místě a ne miliardu kilometrů odtud. Nebo když měl řešit nějaký problém ihned, bez možnosti konzultace s poradci na Zemi, hrozilo, že zabředne do nerozhodnosti, nebo rozhodne špatně a jeho pýcha mu nedovolí ustoupit. A většina čety jeho rozhodnutí samozřejmě nemohla zpochybnit. Rodina Peixotových byla mnohem konzervativnější než rodina Fontainových, a i mezi Fontainovými se neslušelo odmlouvat někomu se sebemenší špetkou Fontainovské krve. S Fontainovými jste si ale ještě mohli dovolit nadávat na šéfy za jejich zády. To bylo u Peixotů příliš riskantní. Když někoho přistihli, jak majitele kritizuje, mohl být obviněn ze zrady. Všude okolo vás číhali špióni a práskači a zrada se nemilosrdně trestala. Když tedy patřil Peixotových, nechával si své názory pro sebe. Macy si byla docela jistá, že ani Ernest Galpa, jenž teď platil za nejzkušenějšího člena čety – rozumný chlap, který s Emmanuelem pracoval dvacet let a když uslyšel novinu o jeho smrti, otevřeně se rozplakal – by si nemohl dovolit zpochybňovat rozhodnutí Euclida Peixota, a to ani v případě rozhodnutí přímo ohrožujícího budoucnost projektu.

Členové čety z ostatních rodin se teoreticky mohli docela beztrestně vzepřít jeho rozhodnutí. Ale Cristine Quarricková a Patrick Alan Allard pocházeli z rodiny Nabucových, která byla ještě staromódnější, než Peixotovi. Každý věděl, že César Puntarenas byl pouhým špehem, který vše hlásil rodinnému koncilu Fonsecových a Uršula Freyová sice jakožto dcera druhého bratrance jejich jediného zeleného světce vykazovala třicátý druhý stupeň pokrevního příbuzenství s rodinou Fontainových, sžíraly ji však paranoidní představy o spiknutí, které zosnovalo vraždu jejího milence. Macy mohla jen doufat, že až Euclides Peixoto něco zkoní – a zastávala názor, že to je jen otázka času – nebude to mít nic společného s tím, za co nesla zodpovědnost ona. Jestliže jí nakáže udělat nějakou pitomost, pravděpodobně se neudrží a odmítne. Pak by ji znemožnil, pošpinil její jméno a poslal ji zpět na Zemi s reputací zrádkyně a rozvratitelky. Poté by mohla být ještě ráda, kdyby našla práci někde v kamenolomu.

Naštěstí neměla moc času přemýšlet o tom, jak by ten člověk mohl celý projekt zničit. Měla toho hodně na práci a musela pracovat rychle.

Celý mikrobiální ekosystém biómu – kombinace metabolického repertoáru trilionů mikroskopických dělníků, kteří tvořili páteř cyklu uhlíkové vazby, recyklace živin a organického rozkladu – se musel nejprve uvést do provozu ještě předtím, než se do jezera nasadí flóra a vypustí ryby a bezobratlí. Macy musela vypěstovat první kultury, které zasadí do rákosových záhonů a stromatolitových útesů. Tyto kultury budou filtrovat jezerní vodu a recyklovat živiny. Musela také spolupracovat s planktonovým týmem a vypracovat s ním směsici bakterií, modrozelených řas a rozsivek, která pročistí jezerní vodu tím, že se naváže na maličké částice nečistot, na nichž vytvoří mukopolysacharidová vlákna a ty se spojí do načechraných nánosů, které budou dost těžké na to, aby klesly ke dnu. Proces vločkování, jež umožní nejen to, že bude ve všech hloubkových vrstvách jezera probíhat fotosyntéza, ale poskytne i vrstvu bláta bohatou na organické látky, započne tím, že se do každé části jezera během zahajovacího ceremoniálu nasadí velké množství směsice kultur. Ceremoniál se měl konat za třicet dva dní, až dorazí Sri Hong-Owenová a až jezero dosáhne své konečné hladiny. Byl to konečný termín, který se nedal nijak posunout. Ihned po zahájení prací však narazili na vážný problém: mořská rozsivka, kterou chtěli použít, vylepšená verze Skeletonema costatum, po uvedení do stoupající vody jezera nerostla tak rychle, jak by měla. Jestli se jim nepodaří její růst zrychlit alespoň na dvojnásobek, nebude jim chybět pouze několik set kilogramů rozsivkové biomasy, ale budou také nuceni náležitě upravit rychlost růstu všech ostatních mikroorganismů.

Tohle byl přesně ten problém, v jejichž řešení se Macy vyžívala. Biómové inženýrství připomínalo spíše umění než vědu, složité puzzle, kde každý dílek ovlivňoval všechno ostatní a jehož složitost exponenciálně stoupala s uvedením každého nového druhu. Rostliny soutěžily o živiny a světlo; zvířata požírala rostliny, nebo se stávala kořistí jiných zvířat, mikroorganismy rozkládaly mrtvý organický materiál na části a přeměňovaly dusík a fosfor do forem využitelných ostatními organismy. Když jste z této sítě odstranili, nebo naopak přidali jediný druh, změnili jste také ve větší, nebo menší míře vztahy mezi všemi ostatními druhy a závažnost těchto změn se často vůbec nedala předpovídat. Macy disponovala užitečnou schopností představit si přesné toky živin a energie, uměla kontrolovat, jestli vzájemně fungují, jak mají a jestli jsou v rovnováze i předpovídat, jak se změna jedné proměnné promítne do systému. Nebyla v tom tak dobrá jako Manny Vargo, který dokázal dirigovat procesy odpovídající svou složitostí dvěma, nebo třem zároveň znějícím symfoniím. Byla ale šikovná a zvyklá na tvrdou práci a plnění nesplnitelných termínů. Město jí přidělilo dva dobré asistenty a jednu dobře vybavenou budovu na západním břehu jezera, takže věřila, že ve svém úkolu nezklame.

Budova byla postavena okolo jednoho z velikých klenutých pilířů z fullerenových vláken, který podpíral střechu biómu. Základna pilíře se u země rozšiřovala do desetipatrové budovy dýňovitého tvaru, v níž se nacházely především byty. Pod budovou, vedle černé díry, která se zanedlouho měla stát mělkou jezerní zátokou, se rozléhalo malé náměstí. Macyina laboratoř byla v přízemí dutého pilíře a bioreaktory, ve kterých spolu se svými asistenty pěstovali jak jednotlivé druhy, tak i směsice kultur mikroorganismů. Tam také pracovala, když si pro ni přišel šéf bezpečnosti, Speller Twain spolu s nejmladším a nejnovějším členem brazilského diplomatického týmu, Locem Ifrahimem.

Stalo se tak jedenáct dní poté, co se Jezero začalo plnit vodou. Když k nim přišli, Macy a její dva asistenti právě probírali nepříjemný problém s rozsivkami.

„Potřebujeme mluvit se slečnou Minnotovou,“ řekl Speller Twain Macyiným asistentům. Byl to urostlý muž s nakrátko střiženými blond vlasy a unaveným, nepříjemným výrazem. Jeho kombinézu někdo zbavil rukávů, takže vystavoval na odiv také svoje svalnaté paže pokryté tetováním s vojenskou tematikou. „Jde tu o naši četu, takže se kliďte.“

„Mají tu ještě nějakou práci,“ protestovala Macy. Něco podobného sice čekala, ale najednou měla sucho v ústech a srdce jí splašeně bušilo. „Navíc bychom se mohli přesunout z dosahu kamer – věřte tomu, nebo ne, ale někteří z místních nemají nic lepšího na práci, než mě špehovat. Jestli si se mnou chcete promluvit soukromě, šla bych raději ven.“

Oba muži se na sebe podívali, diplomat pokrčil rameny a řekl: „Proč ne?“

Macy je odvedla kolem bioreaktorů k molu táhnoucímu se nad vysušeným dnem zátoky. Zamířila až na konec mola a přitom se kolébala zvláštní chůzí od pat k palcům, což byl nejlepší způsob chůze v nízké gravitaci Callista. Získala tak před muži nějaký náskok. Potřebovala chvilku, aby si srovnala myšlenky a ovládla vztek a strach způsobený jejich troufalostí.

Když se otočila, uviděla, že se Speller Twain zastavil v polovině mola, a opřel se tam o zábradlí jako běžný turista, zatímco k Macy se dál šinul už jenom Loc Ifrahim. „Tak mi povězte, co vás trápí,“ vybídla diplomata. „Pak vám povím, proč vám s tím nemohu pomoci a budu se moci vrátit k práci.“

Loc Ifrahim se usmál. „Říkali, že jste upřímná.“

Byl jen o několik let starší než Macy. Úzkou, bystře působící tvář lemovaly černé vlasy spletené do úzkých copů, které se na ramenou dotýkaly jeho bílého bavlněného obleku. Oficiálně patřil k obchodní delegaci, ale všichni věděli, že je to vládní špion.

„Nebudu se vám omlouvat za to, jak jsem zvyklá mluvit, pane Ifrahime,“ řekla Macy. „V dětství se mi nedostalo vaší vybrané výchovy.“

„V dětství jsem se netěšil tolika privilegiím, jak byste si mohla myslet,“ odvětil Loc Ifrahim. „Měl jsem ale to štěstí, že mě nevychovávala nějaká podivná sekta, která věří, že k univerzální pravdě lze dospět nějakými matematickými hrátkami s pí. Zajímalo by mě, jestli tomu stále ještě věříte, slečno Minnotová.“

Macy už si zvykla na narážky, trefující se do její zvláštní výchovy. Musela je poslouchat od chvíle, kdy se stala pracovníkem R&R. „Já jsem ze svého dětství vyrostla, pane Ifrahime. A vy?“

„Naučil jsem se mnohým ctnostem ze staré školy, kterými se ve svém životě snažím řídit i dnes,“ prohlásil Loc Ifrahim. „Například loajalitě k rodině a přátelům. A co vy, slečno Minnotová? Vím, že ke své rodině žádnou loajalitu necítíte, protože jste od ní utekla. Jste však loajální ke svým přátelům? Cítíte loajalitu například k Uršule Freyové?“

Tak, a bylo to tady, přesně, jak si myslela.

„Nevím, jestli by chtěla být nazývána mou přítelkyní,“ odpověděla. „Pocházíme ze stejného teritoria, ale to je tak všechno, co máme společného. Navíc, Uršula je pokrevně spřízněná a do puntíku se drží protokolů. To mi dala dost jasně najevo během tréninku.“

„Ráda na vás vytahuje své vyšší postavení. I tak jsem si ale jistý, že byste jí pomohla, kdyby se snad ocitla v nějakých nesnázích.“

„V jakých nesnázích?“

„Jak na vás slečna Uršula působí?“ zeptal se Loc Ifrahim.

„Nevím, unavená a šíleně puntičkářská, řekla bych. Jako my všichni.“

„Tak šíleně, říkáte,“ řekl Ifrahim a zjevně si vychutnával, jak to slovo zní. „Svěřila se vám, co poslední dobou dělá?“

„Zdá se, že kolem něčeho kroužíte jak kolem horké kaše, pane Ifrahime. Protože nejde o žádné tajemství, na rovinu vám řeknu, co vím, ať to máme z krku. Uršula je přesvědčená, že smrt Emmanuela Varga nebyla nehoda. Myslí si, že byl zavražděn. Pobíhá tady a hledá důkazy a já bych řekla, že má nějaký průšvih. Něco takového jste chtěl slyšet?“

Loc Ifrahim měl do lesklých černých copánků vpletené korálky různých barev a velikostí. Ty mu teď ve vlasech zacinkaly a zacvakaly, když se od Macy odvrátil a chytil se zábradlí na konci mola, aby se rozhlédl – nebo aby předstíral, že se rozhlédl – po malé zátoce. Jeho skořicová pleť neměla jedinou vadu. Všechny jeho prsty zdobil prsten a měl ty nejčistší nehty, jaké kdy Macy viděla (ona sama, i když si je stříhala nakrátko, je měla rozlámané a rozedrané a nehet na jejím pravém palci byl stále černý od nehody, při níž si ho zasekla do zámku, který ovládal komůrku pro vzorky u jednoho z bioreaktorů). Studeným vzduchem k ní zavanula vůně jeho parfému, ostrá vůně pomerančových slupek a karamelu.

Nakonec se otočil zpět k Macy a zeptal se: „Myslíte si, že pan Vargo byl zavražděn?“

„Jestli míříte k tomu, že mě chcete požádat, abych pro vás zjistila, co dělala Uršula Freyová, tak vás musím upozornit, že nejsem žádný práskač, pane Ifrahime.“

„Nechci, abyste pomohla mně. Chci, abyste pomohla jí,“ řekl Loc Ifrahim.

„Jste pokrevně spřízněný, pane Ifrahime?“

Úsměv Loca Ifrahima se nezměnil, cosi za jeho výrazem však ano. „Žádný diplomat není s rodinami nijak pokrevně spřízněn. Zaručuje to naši nestrannost.“

„Já taky ne. Ale Uršula Freyová má třicátý druhý stupeň pokrevní příbuznosti s rodinou Fontainových. A Fontainovým já říkám pane. Takže jestli chcete někoho, kdo by jí přesvědčil, aby se přestala rýpat v okolnostech smrti Mannyho Varga, nejsem pro tenhle úkol ta pravá. Jestli s ní z nějakých důvodů nechcete mluvit osobně, možná byste s tím měl jít za panem Peixotem. Je plnokrevný člen rodiny a údajně i velí téhle četě.“

„Ale tohle není něco, co by se ho přímo týkalo, takže bych ho s tím nechtěl obtěžovat.“

„Obávám se, že se to netýká ani mě.“

„Mýlíte se, slečno Minnotová. V Duhovém mostu je mnoho lidí, kterým se tento projekt a celá Velká Brazílie příliš nezamlouvají. Jestli se slečna Freyová bude i nadále vyptávat, bude jim hrát do karet a to by nás mohlo poškodit všechny.“

„Tak jí nepouštějte z biómu. Řekněte panu Twainovi, ať jí nařídí domácí vězení.“

„Mohli bychom jí umlčet, ale pan Twain je toho názoru, že by z toho bylo více problémů, než užitku,“ řekl Loc Ifrahim. „A musím říct, že s ním souhlasím. Museli bychom nejbližší rodině slečny Freyové vysvětlit, proč jsme to museli udělat. Krom toho nemůžeme Vesmířanům zabránit ve vstupu do biómu a samozřejmě jim ani nelze říct, proč by se slečnou Freyovou neměli mluvit. Ne, pro všechny zúčastněné by skutečně bylo nejlepší, kdybyste si s vaší krajankou v tichosti promluvila. Kdybyste jí řekla, že víme, o co jí jde, že chápeme její zármutek a že jí chceme pomoci.“

„Mám to brát jako rozkaz, nebo mě jen žádáte o laskavost?“ zeptala se Macy.

„Mohl bych pana Twaina požádat, aby vás k tomu donutil,“ řekl Loc Ifrahim. „Ale byl bych raději, kdybyste se k tomu rozhodla sama, už jen z přátelství a loajality. Z přátelství k vaší krajance a loajality k četě a k celé misi. Protože jestli Uršula Freyová nepřestane se svým nesmyslným pátráním, způsobí celému zbytku čety spoustu problémů a dost možná napáchá i mnohem větší škody a bezpochyby poškodí pověst rodiny Fontainových. Vy s nimi sice nejste nijak pokrevně spřízněná, ale poškodí to i vaši reputaci, slečno Minnotová. Lidé si budou říkat, že jste s tím měla něco udělat. Řeknou si, že jste v bláznivých představách slečny Freyové, které se vůbec nezakládaly na pravdě, byla nějak zapletena. A silně pochybuji o tom, že by rodina Fontainových ráda slyšela, že jste jen nečinně přihlížela a nijak se nesnažila prospět věci.“

„Říkejte tomu, jak chcete, teď mně však žádáte, abych za vás dělala špinavou práci.“

„Promluvte si se slečnou Freyovou. Přesvědčil jsem pana Twaina, aby vám na to dal dva dny. Potom bude chtít slyšet, jak jste dopadla. A pro vaše dobro vám radím, abyste mu řekla něco pozitivního,“ řekl Loc Ifrahim, vystřihl Macy krátkou poklonu a vydal se zpět ke Spelleru Twainovi. Ten se narovnal, dotkl se ukazováčkem koutku oka a namířil jím na Macy jako pistolí. To gesto znamenalo, budu tě sledovat.

Macy po svém útěku ze sekty strávila pár let na ulicích Pittsburghu. Věděla všechno o hře na hodného a zlého poldu. Jeho gestu by se snad i zasmála, kdyby Spellera Twaina neviděla v akci. Jako například na schůzi před dvěma dny, kde probírali nejnovější vývoj projektu. Delmy March, odborník přes ryby a savce, si tam dovolil opravit Euclida Peixota ve věci načasování a urychlování ekosystému. Euclides Peixoto si to vzal osobně a obořil se na Delmyho, že zde nebude trpět žádné takové podvratnické řeči. Speller Twain se přestal opírat o zeď, u které celou dobu stál, dvěma mrštnými skoky překročil pokoj, chytil Delmyho do kravaty a za ucho mu vrazil černý hrot taseru, čímž ho srazil k zemi a způsobil mu záchvat křečí, ve kterých si Delmy málem ukousl jazyk.

Macy místo toho, aby se snažila obejít oba muže, kteří jí ještě určitě chtěli povědět něco na rozloučenou, raději přeskočila zábradlí mola, snesla se o čtyři metry níže a rozešla se opačným směrem přes dno zátoky. V hlavě měla zmatek. S tím jí většinou pomohla nějaké fyzická aktivita, teď se však především chtěla dostat co nejdál od všeho a všech. Když vyšla ze širokého ústí zátoky, rozběhla se. Dlouhými, plynulými skoky oběhla nízký písečný výběžek, ve kterém rostly mladé palmy a juky, a pokračovala dál pod bílým světlem lustrů a nepravidelnou střechou biómu až k oválnému jezírku vody, které leželo v nejhlubší části jezera. Kousek na jih ležela černá stěna ohraničující místo, kde se na poslední chvíli vytvářelo souostroví malinkých ostrovů a za nimi už ležel terasovitý hlavní ostrov. Povrch dna jezera byl ze stejného materiálu, jako černá zeď, úzký plášť z lehké a neuvěřitelně pevné fullerenové hmoty. Byla černá a dokonale příčně pruhovaná jako svaly, položená na izolačních základech, kterými byla připevněna k tvrdému ledu a dávala tvar mělčinám, svahům, příkopům a stolovým útesům. Připomínalo to běh v obrovské, poloprázdné vaně.

Macy se už začínala potit. Sundala si čepici a běžela dál, zatímco její vlající vlasy připomínaly ocas rezavé komety. Běhání bylo na Callistu v jeho nízké gravitaci mnohem jednodušší než chození, zato měnit směr už byl poněkud problém, protože jste neztratili nic ze své hmotnosti, ale ubylo vám na rovnováze; museli jste přemýšlet dopředu, obíhat překážky širokými oblouky a zpomalovat postupně, protože kdybyste se pokusili o náhlé zastavení, s největší pravděpodobností byste skončili s hlavou v blátě. Bill Highbridge si například pohmoždil několik žeber, když narazil do jednoho z balvanů, které ležely na hřebenu hlavního ostrova. Také Pilgrim Greeley nešťastně spadl a zlomil si zápěstí. Macy však chodila běhat po dně jezera každé ráno, aby si utřídila myšlenky a připravila se na všechno, co ji další den čeká. Zatočila tedy ladně na jih, podél břehu vodní plochy, který se každým dnem zvedal výš a výš.

Jezírko vody se rozšiřovalo z prostředku dna a teď mělo v nejširším bodě napříč zhruba půl kilometru. Za pouhý týden už bude voda šplouchat na obou březích a Macy bude muset své dny začínat během po dokončené cestě podél okrajů jezera. Už teď to byla úchvatná podívaná; široké koryto zlatohnědé vody napájející tucty malých potůčků z trubek na obou stranách jezera, po jehož povrchu se proháněly vlny, které se tu a tam setkaly za doprovodu bílé pěny. Na Callistu samozřejmě o vodu nebyla nouze – celý měsíc pokrývala voda v pevném skupenství jako ledový oceán, který obklopoval křemičité jádro – ale při teplotě -170°C byl led tvrdý jako žula. K vytvoření jezera jste led museli nejdříve vytěžit, nechat roztát, ochudit vodu o sloučeniny síry a přebytečný oxid uhličitý a naopak obohatit o kyslík, a výslednou vodu poté načerpat kilometry vyhřívaného potrubí vedoucího až do biómu. Ústí jedné z trubek vystupovalo z náspu jen několik set metrů od Macy, řítila se z něj zpěněná voda, ze které se horkem kouřilo a Macy omámila divoká vůně, kterou okolo sebe horká voda šířila. Ta voda byla zmrzlá po miliardy let, ale s troškou volné energie se v ní oslabily vazby mezi vodíkovými atomy a změnila skupenství z pevného na kapalné. Jako kdybyste přivedli k životu zkamenělinu.

Tři obrovské stroje, které dolovaly, zpracovávaly a rozpouštěly led, obrovský stan ukrývající a bióm samotný, to všechno byl výsledek neskutečných výkonů jak v oblasti strojírenství, tak po stránce lidské energie, představivosti a úsilí. Macy byla připravena nezklamat svým dílem grandiózní plány Vesmířanů, ale i když znala vše, co k práci potřebovala a toužila přispět, a i když s planktonovou četou a s nebohým Mannym Vargem doma na Zemi ve Velké Brazílii strávila několik set hodin plánováním každého detailu, od chvíle, kdy dorazila na Callisto, nemohla spát. K její nespavosti přispívala jak snová lehkost nízké gravitace a zvláštní pachuť ve vzduchu, tak i zvláštní zvuky, které se rozléhaly mezi vysokými stropy budovy v duté podpěře (ze zvyku spala ve své laboratoři), ale hlavně šlo o její neustálé obavy, že se něco může pokazit. Byla připravená a dokázala by, co se po ní chtělo, ale připadalo jí, jako by neustále balancovala mezi jásotem a obavami. Byla tam. Dokázala to. Ale jediný krůček vedle mohl její šanci na úspěch zase zmařit.

A jako kdyby toho nebylo málo, musela se ještě vypořádat s požadavky Spellera Twaina a toho falešně usměvavého Loca Ifrahima.

Smrt Mannyho Varga mohla Uršule Freyové dost možná zlomit srdce a dohnat ji k zoufalství, problém však spočíval především v tom, že Uršula byla namyšlená, až se hory zelenaly a k tomu ještě tvrdohlavá a odměřená. Ani v časech nejhoršího osamění a utrpení by se nesnížila k tomu, aby poslouchala rady někoho z tak skrovných poměrů, jako byla Macy. Macy navíc v četě neznala nikoho, na koho by se mohla obrátit s prosbou o pomoc. Většina z pracovníků patřila rodině Peixotových a navzdory vší snaze stmelit je při tréninku v jeden tým se brzy začaly tvořit skupinky podobně smýšlejících lidí o třech, nebo čtyřech členech, kteří mezi sebou nebrali ohled na pohlaví a specializaci, ale odmítali všechny, jež k nim nepatřili. Takové „samotáře,“ co nepatřili k žádné skupince, tu představovali třeba manželé Christine Quarricková a Patrick Alan Alard vyslaní rodinou Nabucových. Žili si ve svém útulném malém světě a nic jiného neřešili. Pak tu byl ještě jistý Ceras Punteras, o němž nikdo nepochyboval, že je to prachsprostý nastrčený slídil a práskač.

Macy běžela dál podél okraje šplouchající vody, než dorazila k jednomu z potůčků, který zurčel ve vyhloubeném, několik metrů širokém korytě. Macy potok snadno přeskočila, ale nepovedlo se jí přistání, spadla hlavou napřed, vyrazila si dech a ještě chvíli rozevlátě klouzala po směru pádu. Postavila se, protáhla si ruce a nohy a zjistila, že krom poškrábané dlaně a modřiny na zadnici se jí nic nestalo. Nad břehem jezera zahlédla jednu z malých sond, kterými byl bióm přímo zamořený. Malý aerostat ve tvaru malé tlusté vzducholodě mířil zespodu zavěšenou kamerou přímo na ní. Zasmála se, ukázala kameře prostředníček a pomyslela si, kolik místních obyvatel asi právě vidělo, jak si natloukla zadek. Pak přišla na způsob, jak se co nejrychleji dostat k Uršule Freyové.

Když se dostala zpět do laboratoře, řekla svým dvěma asistentům, že by jí mohli pomoci s jedním osobním problémem. Když se jí začali vyptávat, dala prst na ústa, vyvedla je z laboratoře a dolů podél mola a řekla, že se jim chystá odhalit něco naprosto důvěrného a proto musí přísahat, že budou mlčet jako hrob.

Její asistenti si vyměnili významné pohledy. Oběma bylo už čtyřicet, ale vypadali jako Macyini vrstevníci. Byli hubení a dobře stavění, a když se nad ní skláněli, připomínali pár dobráckých žiraf. Argyll Hall měl pleť bílou jako papír a na hlavě rudý hřeben vlasů, Loris Sher Yanagíta měla zářivě zelené oči s kočičími zorničkami. Macy je měla ráda oba. Nepochybovala o tom, že hlásili každý krok, který udělala, ale neštítili se práce, byli kvalifikovaní a svým vlastním způsobem zapálení pro věc. Loris byla tichá, raději poslouchala, než mluvila – a když už promluvila, tak měla co říct. Její tichý, klidný pracovní zápal Macy připomínal způsob, jakým divoši přenášeli oheň z jedné osady do druhé, v podobě žhnoucího ztrouchnivělého kusu dřeva v hliněném obalu. Argyll byl živější, všechno mu docházely o něco dříve, byl impulsivní a upovídaný, oplýval napůl zpracovanými nápady, a neustále se zajímal o to, jak to chodí na Zemi. Nepřestával se divit Macyiným reakcím, když viděla, jak to chodí na Callistu. Macy se snažila tvářit nezaujetě, ale to, co Vesmířané dělali se svými těly, ji ve skutečnosti šokovalo. Argyll si toho ihned všiml a rozhodl se, že Macy poví o všem, čím se lišil od běžného člověka. Pyšnil se fyziologickým přizpůsobením menší gravitaci, buněčnými mechanismy, které urychlovaly léčbu tkáně zasažené radioaktivním zářením, rychlejšími reflexy a dokonalým smyslem pro rovnováhu. Měl rovněž upravenou obě hemisféry spojující část mozku, latinsky zvanou corpus callosum, takže vydržel celé měsíce skoro bez spánku, nebo dokázal usnout spánkem připomínajícím hibernaci. K řadě dalších malých vylepšení patřila odrazná plocha v sítnici, která mu v noci umožňovala vidět jako rys. Když se ho Macy zeptala, proč si Vesmířané rovnou nenechali narůst dlaně místo chodidel, pokrčil na to Argyll rameny, usmál se a řekl, že se toho možná jednoho dne dočká. Loris na to reagovala slovy: „Zkoušeli jste někdy chodit delší dobu po rukou? I v naší gravitaci to je obtížné. Prostě na to nejsou stavěné.“

„A co ocasy?“ provokovala Macy.

Loris o tom chvíli klidně a se vší vážností přemýšlela. „Myslím, že něco takového už zkusili v Kamelotu na Mimasu. Samozřejmě tam mají mnohem menší gravitaci…“

Vtom se Macy rozesmála. Měla Loris ráda. Hodně se jí podobala.

Ještě než Macy začala vysvětlovat, o jakou laskavost je chce požádat, Argyll jí skočil do řeči: „Vsadím se, že jde o vraždu pana Varga.“

Macy se otřásla. „Vy jste poslouchali, o čem jsme se tu bavili? Bylo nás odsud slyšet?“

Loris zakroutila hlavou.

„Hádali jsme,“ řekl Argyll. „Bylo to docela jednoduché. O čem jiném by s tebou ten diplomat se šéfem ochranky chtěli mluvit? Vědí tedy, kdo za tím stojí?“

„Nemyslí si, že šlo o vraždu a já s nimi souhlasím.“ Macy se odmlčela, ale vzápětí jí napadla nepříjemná myšlenka a tak dodala: „Domnívají se snad místní, že byl zavražděn?“

„Myslím, že podle posledního průzkumu veřejného mínění se okolo šedesáti procent občanů domnívá, že ho někdo zabil,“ řekl Argyll.

„Na tohle jsou průzkumy?“

„Každý může udělat průzkum na cokoliv,“ odvětil Argyll. „Jak jinak se dozvíte, co si lidé myslí?“

Do toho vstoupila Loris: „Já si nemyslím, že byl zabit, ale Argyll ano. Měla byste se ho zeptat, co se o panu Vargovi šušká na fóru. Fanoušci konspiračních teorií jsou v sedmém nebi.“

„To, co se vám chystám povědět, bych vám neměla říkat, ale potřebuji vaši pomoc,“ řekla Macy. „Slibte mi proto, že se o tom nikomu ani nezmíníte, ani na nějakém konspiračním chatu, ani nikde jinde. Mohu se na vás spolehnout?“

Argyll si na hrudi ukazováčkem nakreslil znamení nekonečna a slavnostně prohlásil: „To raději zemřu.“

„Tím chce říct, že se na něj můžeš spolehnout,“ vysvětlila Loris. „A na mě taky.“

„Chceme ti pomoct,“ doplnil ji Argyll.

„Uvidíme, jestli to půjde,“ řekla Macy. „Věc se má tak, že jedna moje kolegyně se podezřele toulá po městě. Potřebovala bych vědět, kam chodí a s kým se tam baví. Neříkejte mi, že to nedokážete zjistit. Vím, že je město plné kamer. A všechny jsou napojené na městskou síť.“

Rozhodla se, že ze všeho nejdřív zjistí, jestli jí Loc Ifrahim nelhal, a jestli se Uršula opravdu zapletla do nějakých nekalostí. Jestli se po městě prochází zcela nevinně a Loc Ifrahim se snažil být jen zlomyslný, může mu říct, aby jí sakra nechal na pokoji, protože má spoustu práce. Jestli ale najde nezvratné důkazy o tom, že se Uršula bratříčkuje s povstalci nebo extremisty, může se o ně opřít, až s tou ubohou ženou bude mluvit. V takovém případě udělá vše, aby jí přesvědčila, že jim nejde jen o její blaho.

Argyll vypadal zklamaně, když se zeptal: „A to je všechno?“

„Co je ta ženská zač?“ zajímalo Loris.

„Uršula Freyová,“ řekla Macy.

„A než mi začnete klást otázky, na které vám nemůžu odpovědět – nemá to nic společného se smrtí pana Varga. Jde jen o pomoc kolegyni, jíž se to ze zármutku trochu pomotalo v hlavě.“

5. kapitola

Macy o dva dny později nastoupila do tramvaje, která ji odvezla na severní cíp Duhového mostu. Město už sice dvakrát navštívila, ale pokaždé šlo o oficiální záležitost – poprvé šlo o něco na způsob banketu, kde jí i se zbytkem čety předvedli jako exotická zvířata, podruhé se účastnila divadelního kusu s muzikanty, tanečníky a výjevy a obrazy něčeho, co mělo údajně znamenat interpretaci univerzálních mýtů o stvoření světa. Macy rozeznávala pár střípků z Genesis, ale symbolika velké části představení byla naprosto nerozluštitelná, hudba se nedala poslouchat a Macy se musela přemáhat, aby neusnula. Navzdory svému neblahému tušení ohledně toho, co se chystala udělat, teď jela sama městem s pocitem osvobození a dychtivého očekávání.

Město Duhový most se skládalo z houfu tlakových stanů a geodetických kupolí. Uvnitř těch se nacházely nízkopodlažní obytné bloky podobné těm, které Macy demolovala v ruinách Chicaga. Kopule stály buď podél ulic vedoucích z centrálního parku na všechny strany, nebo náhodně na ploše parku. V nejstarších částech města byly domy namačkané jeden na druhý a jejich terasovité střešní zahrady spojovaly úzké mosty. V městě bylo několik dílen na řemeslnou výrobu a maloprůmysl, ale většina továren ležela mimo město, v menších kupolích mezi farmami s vakuovými organismy a rafineriemi. Tramvaj Macy vezla středem širokých, stromy lemovaných silnic mezi loukami a lesy. Na poslední zastávce vystoupila a nasadila si spex, které dostala od města po svém probuzení z hibernace. Argyll jí ukázal, jak používat jejich navigaci a virtuální displej jí teď ukazoval cestu pomocí velkých červených šipek, které se jakoby objevovaly ve vzduchu a zase mizely, když jimi prošla. Cestou se k ní připojily dvě sondy a začaly ji sledovat. Macy se vydala po bílé štěrkové cestě mezi dvoupatrovými a třípatrovými bloky domů s úzkými zahradami na terasách a balkonech, ze kterých vysela kvetoucí réva, nebo vodopády mechů a kapradin. Byl pozdní večer. Tabulky kupole se zbarvily černě a cesty osvětlily malinké biolampy připomínající zelené hvězdy a také několik tlumených pouličních lamp. Na ulicích nebylo moc lidí, což Macy kvitovala s povděkem. Na sobě měla kostým vypůjčený od Loris, plandavé kraťasy a modré tričko, které jí sahalo po kolena. Když se loudala ulicemi, zdálo se, že ji většina kolemjdoucích poznává. Někteří se zastavili, aby se zeptali, jak se jí líbí jejich město, nebo aby ji prostě pozdravili. Poslední červená šipka vybledla ve chvíli, kdy vstoupila na eskalátor, který jí dovezl dolů do svobodné zóny města. Jedna ze sond, jež Macy dosud pronásledovala městem, odletěla. Druhá, bezpochyby řízená Spellerem Twainem, zaparkovala ve vzduchu někde nad začátkem eskalátoru a zmizela Macy z dohledu.

Ve městě všichni věděli o všem, co se šustlo. Bylo to malé, přelidněné místo a stejně jako ve všech městských státech a sídlech Vesmírného společenství, které zachovávaly staré, na Zemi už dávno zaniklé tradice, i tady bylo zvykem chovat se naprosto otevřeně. Všichni obyvatelé tudíž měli přístup ke kamerovým systémům a veškerým informacím. Přinejmenším polovina obyvatelstva bez nejmenších obav na síti psala i o těch největších detailech svého každodenního života; všichni vyjadřovali svůj názor ohledně na všechno možné i nemožné; každý se mohl ucházet o jakoukoliv vládní pozici v soutěžích popularity. Vítězové těchto soutěží museli prosazovat rozhodnutí, ke kterým došli kombinací veřejné debaty s názory expertů a jednou za čas odpovídat na otázky ohledně své práce. Tato tradice otevřené výměny informací způsobovala konstrukční četě spoustu problémů. Bióm denně navštěvovaly stovky lidí. Na hlavním ostrově pořádali pikniky, pouštěli draky, zírali na vodní hladinu, jak se centimetr po centimetru zvedá, chodili do laboratoří a pracovních prostor a otravovali pracovníky čety naprosto bezpředmětnými otázkami o jejich práci a o Zemi. Když si Macy o den dříve před večeří vyšla na krátkou procházku po okraji jezera, oslovil ji zcela vážně jakýsi mladík, který měl spoustu připomínek a názorů na to, co všechno dělala špatně. Když mu jeden po druhém vyvracela jeho názory, jen ztěží držela nervy na uzdě.

Ostatní se s nekonečnou zvědavostí Vesmířanů nesmířili tak snadno; Cristine Quarricková se s pozoruhodnou slovní zásobou obořila na malou holčičku, která k ní přišla a zeptala se jí, pročpak je tak ošklivá. Holčička se rozplakala, celou událost nahrála sonda letící shodou okolností zrovna kolem. Málem z toho byl diplomatický incident.

Svobodná zóna představovala jediné místo, kde měli obyvatelé města nějaké soukromí. Ve svobodné zóně nebyly žádné kamery, nic napojeného na síť. Neplatily tu žádné městské výnosy kromě těch, které ochraňovaly základní lidská práva. Poté, co Argyll nasadil do kamerového systému program na těžbu dat, zjistil, že Uršula Freyová navštěvovala zónu každý den. Většinou tam strávila hodinu, nebo dvě, než se opět vrátila do biómu, ale několikrát odtamtud vyšla jen několik minut potom, co tam vstoupila a jednou tam dokonce zůstala přes noc. Nebylo divu, proč byl Loc Ifrahim tak neurčitý v popisu lidí, se kterými se Uršula baví, ani proč tomu se Spellerem Twainem chtěli tak zoufale učinit přítrž. Uršula našla jediné místo, kde ji nemohli špehovat. Místo, kde lidé respektovali její soukromí. Právě tam se musela vydat Macy, pokud chtěla zjistit, co má Uršula za lubem, s kým se setkává a o čem tam mluví.

Macy dokázala utéct z Církve posvátné regrese a přežila i gangy a poldy v Pittsburghu, stejně jako četné střety s divochy a bandity v pohraničí; byla si tedy docela jistá, že tuhle situaci s přehledem zvládne. I tak jí ale na eskalátoru, který jí odvážel dolů do svobodné zóny, zlá předtucha sevřela hrdlo. Skutečně doufala, že to nebude mít nic společného s pravdou o smrti Mannyho Varga, které se Uršula Freyová zapřísáhla dobrat. Snad zjistí, že tam hledá jen nějaké prosté a naprosto nekontroverzní věci, jako sex a drogy, s jejichž pomocí mohla uniknout svému zármutku.

Dole v zóně slunce nevycházelo. Široká třída, osvětlená barevnými světly, hologramy a neony, kopírovala linii vnější stěny kupole. Byli tam lidé s maskami, kteří měli přes celé tělo přehozené závoje, lidé, kteří na sobě neměli nic než malbu s motivy zvířat, vzory a obrazy, které se na jejich holé kůži vlnily jako mraky, ale většina z nich na sobě měla barevné vagabundské oblečení, které se ve městě bralo jako běžný oděv. Postroje připomínající krátké vesty s holými zády, bundy s gumovými hroty, nebo pláty brnění, bundy z ptačích per, nebo z kožešiny, košile s volánky a pečlivě sežehlenými záhyby, ustřižená kimona, která se třpytila jako voda, nebo rtuť, kilty, plandavé kraťasy, legíny s různými legračními poklopci, obyčejné košile…

Někteří z nich Macy poznali a byli tak překvapení, že ji tam vidí, že porušili protokol a neomaleně na ní zírali. Ona zase zírala na ně. Necítila se ani trochu zastrašená. Ve srovnání s ulicemi Pittsburghu zóna působila vyumělkovaně a nebezpečně asi jako dětské hřiště. Prošla kolem obchodů, kde se prodávala tělesná vylepšení, udíren, trhů s bílým masem, kde místní kupovali, prodávali nebo zdarma poskytovali sex na všechny způsoby. I na hlavní třídě však minimálně polovina podniků svým průčelím nijak nenaznačovala, co se odehrává za jejich dveřmi. Ty lákaly hosty svými pod křiklavými a spletitými názvy. Zlatý palác hříchu. Klub rváčů. Lži s.r.o. Nechyběly ani bary a restaurace. Macy se vydala nejdříve právě tam a ve třetím podniku, zvaném U Mrazíka, našla Uršulu Freyovou.

Jméno podniku zářilo v hologramu tajícího ledového kvádru zavěšeného nad úzkým vchodem. Macy následovala dva muže do chodby, kde po stranách visely kožešinové kabáty. Musely být umělé, nebo nějak vypěstované, ale pouhý pohled na jejich husté řady Macy trochu šokoval. Přemohla odpor, následovala oba muže, oblékla si jednu z hebkých, ale těžkých kožešin a prodrala se zbytkem kabátů do matně osvícené jeskyně.

Byla tam hrozná zima a všechno pokrýval led. Podlaha byla z hrubého černého ledu, do různých odstínů červené zbarvené stolky a boxy i žebrované stěny byly také z ledu a nízký strop, na kterém svítila náhodně rozmístěná světla připomínající zmrzlé hvězdy, podpíraly sloupy z ledových krápníků. Vzduchem se linula jemná, zvonivá hudba. Rozšlápnuté krabi připomínající roboti pobíhali po stropě kolem krápníků, přijímali objednávky, odcupitávali a zase se vraceli, aby svými bičovitými chapadly na stoly položili sklenky a malé talířky s jídlem. Výzdobu a tlumené světlo dokreslovaly obrazovky s výjevy z měsíčního povrchu Callista.

To bylo podruhé, kdy Macy spatřila povrch Callista. Přistoupila k jedné obrazovce a zahleděla se na pláň posetou krátery rozléhající se až k horizontu, který ostře kontrastoval s černou oblohou, na níž svítil Jupiterův pruhovaný prstenec, připomínající nádherně propracovanou brož. Uršuly si nevšimla, dokud k ní sama nepřistoupila skrze kužel světla vrhaného starožitně vypadající lampou – k nerozeznání od těch, které Macy vídala v zachovalé části Pittsburghu – stojící v neutuchající sněhové vánici u baru.

„Poslal vás pan Twain, nemám pravdu?“ zeptala se Uršula Freyová.

Macy přikývla. Rozhodla se mluvit co nejupřímnější a doufala, že stejně upřímná bude i Uršula. „On a Loc Ifrahim.“

„Ten diplomat?“

„Jo. Ten mi to řekl a Speller Twain si mezitím kousek od nás protahoval svaly.“

Uršula Freyová se nad tím chvilku zamyslela. Teď už spolu s Macy seděli okolo stolu. Dva Uršulini společníci se v tichosti poroučeli. Třetí se posadil vedle Uršuly. Přes záda měl přehozený kožich, který sahal až na zem a obličej mu stejně jako těm druhým dvěma zakrývala maska, v tomto případě v podobě lišky. Nechyběl jí ani špičatý liščí čenich.

Uršula se nakonec zeptala: „Když vás požádal o to, abyste si se mnou promluvila… měla jste pocit, že šlo o vládní záležitost, nebo o něco jiného?“

„O tom jsem taky dlouho přemýšlela,“ odpověděla Macy. „Řekl mi něco v tom smyslu, že nejde o úplně oficiální záležitost. Že vám chtěl jenom prokázat laskavost. Chtěl s vámi mluvit, říct vám…“

„Vím, co by mi chtěl říct. Ale co řekl vám?“

„Jen to, že se stýkáte s lidmi, kteří by mohli dělat potíže“. Macy se podívala přes stůl na člověka s liščí tváří a kápí, který seděl vedle Uršuly. „Bez urážky. To řekl on, ne já.“

Liščí tvář neodpověděla, ale na krátkou chvíli se zdálo, jako by na Macy svýma jantarovýma očima zírala a snažila se ji celou pohltit. Maska působila až nepříjemně realisticky, každý chlup na čenichu (měla je na spodní čelisti bílé a kaštanové nad ní) byl opravdový a všechny liščí vousy byly na svých místech. Její černé pysky se lehce rozevíraly a za nimi se daly tušit řady ostrých bílých zubů.

„Pan Ifrahim vám tedy řekl, že se setkávám s nějakými lidmi. A co dál?“ zajímalo Uršulu.

„Říkal, že by to mohlo ohrozit projekt.“

„A vy mu věříte?“

„Nemohu říct, že bych mu zrovna důvěřovala.“

„Mohla bych vás dát zatknout pro narušování mého soukromí,“ vyjela Uršula. „To je jedna z věcí, která se tady dole trestá. Mohla bych vám způsobit spoustu problémů, slečno Minnotová. A kdybych to udělala, pan Ifrahim a pan Twain by vás v tom podle mě nechali samotnou.“

„To by od nich bylo jedině fér,“ řekla Macy a i přes studený vzduch pocítila, jak jí rudnou tváře a jak se jí začíná zahřívat i čelo. „Protože jít za vámi sem byl můj nápad a ne jejich. Myslela jsem, že bychom tu mohli mluvit otevřeně. Ale jestli mi chcete vyhrožovat, klidně zase půjdu.“

„A co řeknete svým přátelům?“

„Nejsou to moji přátelé. Řeknu jim, že jste se mnou nechtěla mluvit o ničem, co se tady dole odehrává. A jestli to budou chtít vědět, tak za vámi budou muset přijít sami.“

„Myslíte, že je taková zpráva uspokojí?“

„O tom pochybuji. Ale jestli po mně potom budou chtít ještě něco, řeknu jim, že o tom možná raději nejdříve povím panu Peixotovi. Všechno mu prozradím.“

„A tohle má být výhružka?“

Uršula Freyová seděla zpříma. Na sobě měla černý kožich, podél tvářejí padaly dlouhé blond vlasy rozdělené na pěšinku. Nevypadala ani trochu pomatená, nebo šílená žalem. Působila klidně a vyrovnaně. Byla přinejmenším dvakrát starší než Macy, ale neměla ani vrásku a mohla se chlubit dokonalou pletí, až na váčky pod očima. Naprosto vážný, pronikavý pohled jejích modrých očích kypěl životem. Doma na Zemi už by mohla Macy nechat zmrskat, nebo zatknout pro nedostatek kázně. Nebo zmrskat a potom zatknout. Tohle ale nebyla Země a ony seděly v zóně, kde neplatila běžná pravidla. To Macy to dodávalo odvahy.

„Co tu děláte, je vaše věc.“ řekla. „A jestli to tady taky zůstane, nemám nejmenší důvod povědět o tom panu Peixotovi, nebo někomu jinému. Jestli by to však mělo nějak poškodit projekt, pak následky poneseme mi všichni.“

„Milovala jste někdy někoho, slečno Minnotová?“

Macy zaváhala, ale rychle se vzpamatovala. Rozhodla se přeci chovat otevřeně – a dokud bude s Uršulou mluvit, může z ní dostat nějaké informace. „Kdysi jsem znala jednoho chlapce. Myslím, že jsem ho chvíli i milovala.“

„Co se s ním stalo?“

„Myslela jsem si, že mám na víc, než na rvačky a život na ulici, takže jsem se začala zajímat o sbory R&R. Jax mi řekl, že z Pittsburghu v žádném případě neodejde. Vyrostl tam. Nic jiného neznal. Takže…“

„Takže jste se vydala vlastní cestou a nechala ho tam“.

Macy pokrčila rameny. „Tak nějak.“

Vzpomněla si, jak se s Jaxem po většinu toho léta hádala. Jax jí nakonec řekl, ať si dělá, co chce, pokud už o tom nebudou muset mluvit. Dalšího dne se zapsala k R&R. Tou dobou, kdy vyrazila na základní trénink, už se s Jaxem rozešli. A potom byla tak zaneprázdněná učením se disciplíně a používání zbraní a krumpáčů, že neměla čas si s ním lámat hlavu. Někdy, ve chvilkách volna mezi večerkou a spánkem, přemýšlela o tom, jestli na ni někdy myslí.

„Kdybyste ho milovala, zůstala byste s ním,“ řekla Uršula.

„Oba jsme byli ještě hodně mladí.“

Uršula se na pár sekund zadívala jiným směrem, pak zmáčkla tlačítko na stole a u robota, který na tento signál přijel, si objednala dvě brandy. Pohlédla na svého tichého společníka s liščí maskou a řekla: „Jestli si tedy nedáš s námi.“

Postava jenom pomalu, zprava doleva, zakroutila hlavou.

„Jedním jsem si ale jistá,“ řekla Uršula Macy. „Láska se nedá ovlivnit vůlí. Něco takového se vám prostě stane, jako taková nádherná náhoda. Nechtěla jsem se zamilovat do Mannyho, nebo do kohokoliv jiného z konstrukční čety. Ale když se na začátku vyjednávání naší rodiny s Peixotovými naše pohledy poprvé střetly, tak se to prostě stalo. Způsobilo mi to nejen politické, ale i osobní problémy. Ale stalo se. Moji blízcí a lidé, které jsem považovala za své přátele, se mě snažili přesvědčit, abych z projektu odstoupila, nebo abych jim slíbila, že už se s Mannym nebudu stýkat. Já jsem se ho ale nevzdala, a mé místo v četě nikdo nemohl nahradit, protože jsem jako jediná měla dostatečnou kvalifikaci. Nakonec jsem dokázala přesvědčit lidi ve vedení, že se tím na mojí loajalitě k rodině nic nemění a že můj vztah s Mannym může jen pomoci k bližšímu vztahu s Peixotovými. Manny se tím tehdy také hodně trápil. Měl už hotovou většinu práce na designu biómu, ale v rodině Peixotů se i tak našli lidé, kteří ho chtěli nechat z projektu vyhodit. Tam měl ale poslední slovo Oskar Finnegan Ramos, a ten rozhodl, že se nic měnit nebude. Takže to vyšlo. Zůstali jsme spolu a doletěli jsme sem. Ale kdyby musel Manny z projektu odejít, šla bych také. Nebylo by to jen tak, protože bych se tím vzepřela své rodině, ale udělala bych to. A teď lituji toho, že ho přece jen nedonutili odejít…“

Nad jejich hlavami se ozval skřípavý zvuk – to zase přicupital robot. Rychle a přesně jim na stůl snesl dvě kulové číše, stáhl svá chapadla a odcupital pryč. Uršula Freyová misku uchopila oběma rukama, zvedla si ji k tváři a než se napila, nasála vůni malého doušku kaštanové tekutiny uvnitř. Macy si po chvíli ze své sklenky usrkla tak málo, jak to jen šlo. Bylo to výborné pití, rozhodně mnohem lepší, než ta improvizovaná břečka, kterou si brigády R&R vařily z cukru a divokých jablek nebo třešní. Nápoj jí nejprve pokryl jazyk sladkou chutí a pak s pálením projel hrdlem do žaludku.

„Řeknu vám, co můžete panu Twainovi a panu Ifrahimovi vyřídit,“ řekla Uršula a její hlas poprvé od chvíle, kdy k Macy nečekaně přistoupila, zněl rozhodně a jasně. „Už to sice vědí, ale neobtěžovali se vás o tom informovat. Takže když jim to řeknete, budou vědět, že jste se mnou opravdu mluvila. Rozumíte mi?“

„Než se pustíme dál, možná byste mi mohla odhalit, kdo je váš přítel.“

„To nemůžu. A vy byste po mně něco takového vůbec neměla chtít. Nejen, že se to tady dole považuje za neslýchanou neslušnost; je to dokonce protizákonné. Teď po vás hlavně chci, abyste mě pozorně poslouchala. Řeknu vám totiž, proč jsem si jistá, že Mannyho Varga zavraždili.“

„Dobře.“

„Když mi řekli, že Manny zemřel, chtěla jsem vidět jeho tělo. Tehdy jsem zjistila, že něco nesedí. Zjistila jsem totiž,“ pokračovala Uršula a zadívala se Macy přímo do očí, „že se ztratil jeho kapesní počítač. A v tu chvíli jsem věděla, že ho někdo zabil. Zabili ho a pak mu vzali kapesní počítač.“

Macy vyčkávala, seděla nahrbená pod svým těžkým, kožichem nad kulovitou sklenicí brandy ve svých rukou, na hřbetech svých rukou cítila ledový stůl a do tváře se jí hrnula krev. Pochopila, že odsud už není cesty zpět.

„Existují nejméně tři způsoby, jakými ho mohli zabít,“ řekla Uršula. „Někdo mohl něco udělat s jeho hibernační rakví, nadopovat ho drogami, nebo mu podat nefunkční typ neuronové terapie, kterou by následovaly symptomy velmi podobné těm jeho… Na detailech teď ale nezáleží. Hlavní je to, že ho někdo zabil a pak mu vzal jeho kapesní počítač.“

„Vědí pan Ifrahim a pan Twain o tom, že se jeho kapesní počítač nenašel?“

Uršula přikývla. „A jestli jim o tom řekneš, budou mít jistotu, že jsi se mnou mluvila. Že jsi udělala, co po tobě chtěli.“

„Asi bych se vás měla zeptat, co s tou informací chcete dělat dál?“

„A kdybych vám to řekla, povíte to svým přátelům?“

„Kdybyste mi to řekla, tak proč ne? Říkáte mi přeci jen to, co chcete, aby slyšeli, ne?“

Uršula si Macy chvíli prohlížela a úsměv na její tváři pomalu vadnul. „Myslím, že vás možná podcenili.“

„V to doufám.“

„Možná si myslíte, že jsem zešílela. Že jsem si vykonstruovala nějakou paranoidní představu, protože nemohu přijmout, že Mannyho smrt byla jen tragická nehoda. A i kdybyste si to myslela, chápala bych vás. Přiznávám, že jsem se tehdy nechovala zrovna racionálně, a když jsem vtrhla na ten briefing a vybila si tam svou frustraci, tak jsem v lidech rozhodně nemohla zanechat dobrý dojem. Teď ale racionální jsem. Jsem naprosto klidná. A vím, co vím. Část mé práce, docela podstatná část, je o hledání a jasném identifikování míst, kde by ze vzájemného působení dvou nebo víc ekologických parametrů mohly vznikat nějaké nové fenomény. Jinými slovy, jsem dobrá v nacházení spojitostí a souvislostí v místech, kde se dosud naplno neprojevily. Jestli si tedy myslíte, že slyším trávu růst, můžu vás ujistit, že spiknutí je stejně reálné, jako tahle sklenka,“ řekla Uršula, dopila svou brandy, pohodlně se opřela o opěradlo své židle a zadívala se na Macy svýma modrýma očima, ve kterých jako by se mihotaly hvězdy. „Maxmilián Peixoto udělal vše pro to, abychom tu teď mohli být a zemřel pár dní před naším příletem. Val-Jean Couperin, který za projekt bojoval v Eivropské unii, také zemřel. A teď Manny… Mohli by nás samozřejmě zabít všechny. Mohli jednoduše vyhodit do povětří buď naši loď, nebo raketoplán, kterým jsme se na loď dostali. To by ale bylo moc nápadné. Stali by se masovými vrahy. A hlavně by poté následovalo důkladné vyšetřování a jim by hrozilo odhalení. Nepřátelé míru mezi Velkou Brazílií a Vesmírným společenstvím teď nechtějí být vidět. Nejsou připraveni vystoupit na světlo, protože by to znamenalo válku. A oni ještě nemají na válku dostatečné prostředky.“

Do jejích slov náhle zazněl hluboký, nepřirozený hlas: „Žádná válka nebude.“

Macy sebou trhla. Ten hlas patřil tajemnému muži za liščí maskou. Uvědomila si, že člověk s maskou mluví s pomocí zařízení, které zkresluje jeho pravý hlas, ale stejně ji to udivilo.

„Žádná válka nebude, pokud s tím něco uděláme,“ řekla Uršula.

U stolu se rozhostilo ticho, a když už bylo jasné, že liščí maska nemá co dodat, slova se opět ujala Uršula.

„Když mi řekli, že Manny při oživování zemřel, hned jsem si pomyslela, že mohl být zabit. Protože jestli chtěli ohrozit projekt tím, že jednoho z nás zabijí, Manny představoval jasný cíl. Byl ekosystémový inženýr. Dohlížel na každý detail designu ekosystému biómu. Zodpovídal za nábor pracovních sil a dohlížel na trénink čety. A právě jeho vůle a osobnost nás všechny stmelovala dohromady. Ale jeho vraždou jsem si nemohla být jistá až do chvíle, kdy jsem zjistila, že zmizel jeho kapesní počítač. Pak už jsem věděla. Zabili ho nejen pro to, kým byl, ale také proto, že na tom počítači byly evidentně uložené nějaké informace, které chtěli jeho vrazi utajit. Tím nemyslím plány ekosystému. Ty jsou dostupné v mnoha kopiích. Já sama také jednu mám, i s jeho poznámkami. Stejně tak Euclides. A obyvatelé města mají kopie také. Ne, zabili ho proto, že i když to netušil, stál na pokraji odhalení něčeho, co mělo zůstat skryté.“

„A vy nevíte, co by to mohlo být?“ zeptala se Macy. „Ona tajná informace.“

„Mám samozřejmě několik teorií. Ani jednu ale nemohu podložit důkazy.“

„A nevíte, kdo by…“

„Je mnoho lidí, kteří by ho mohli chtít nechat zabít. Mohl by to být někdo z rodiny Peixotových, kdo chtěl oslabit moc Oskara Finnegana Rannose. Mohla to být nějaká anti-vesmířanská frakce v jedné z ostatních brazilských rodin, nebo z rodin Pacifického společenství, nebo rodin z Evropské unie. Nemluvě o četných frakcích ve městských státech ve vesmířanských koloniích, kteří se Zemí nechtějí nic mít… Teď ale vůbec nezáleží na tom, kdo to udělal. Záleží na tom, proč to udělali. A s tím byste mi mohla pomoci, slečno Minnotová. Nebudu se vás ptát, jestli jste věrná naší rodině. Moc dobře vím, že to nemůže prohlásit většina obyvatel v našem teritoriu. Jste však věrná této četě a všemu, co se tu Manny Vargo pokoušel vybudovat? Přejete si, aby projekt uspěl?“

„Proto jsem přeci tady. Kvůli četě. Kvůli projektu.“ Macy nebyl Uršulin pohled vůbec příjemný. Věděla, co teď přijde, děsilo ji to, a nevěděla, jak tomu zabránit.

„Spřátelila jsem se tady s několika lidmi,“ řekla Uršula. „Obě chceme, aby projekt a všechno, co symbolizuje, dospěl do zdárného konce. Oni také. Chci jim pomoci. A vy jim také můžete pomoci.“

„Jsem tu, protože mi řekli, že se pokoušíte projekt ohrozit,“ řekla Macy.

„A jak vidíte, je to právě naopak.“

„Nevidím. Je mi líto, ale nic takového tu nevidím. Vidím tu akorát ženu, která se honí za něčím, co vůbec nemusí být pravda.“

„Je to pravda. A vy mi jí pomůžete prokázat.“

„Víte co?“ řekla Macy. „Jste stejná jako oni. Jako Loc Ifrahim a Speller Twain. Oni mě chtějí využít k boji proti vám. Vy mě chcete využít k boji proti nim.“

„Chápu, že vás stavím do nepříjemné situace.“

„Nemyslím si, že to chápete,“ vyjela Macy tak hlasitě, až se na ní otočila skupinka Vesmířanů zahalená ve svých kožiších jako houf tuleňů. Macy si toho ale skoro nevšimla, protože ji náhle zaslepil hněv. „Lidé jako vy nechápou, jaké to je být někým, jako jsem já. Vy na nás shlížíte shora. Pro vás je život snadný. Lidé jako já se ale dole plácají v bahně. Když se něco nepovede, my jsme ti, kdo trpí. Nám je ubližováno. Vy si vymyslíte nějakou kravinu a my za ní platíme.“

Cítila, jak jí v hlavě pulsuje krev, cloumala s ní závrať, kterou ani v nejmenším nezpůsobovala místní slabá gravitace. V tu chvíli jí nezajímalo, co s ní Uršula Freyová udělá. Nacházely se přeci ve svobodné zóně, ne? A ona se jenom svobodně vyjádřila.

Uršula ji překvapila. Zasmála se vysokým dívčím smíchem a řekla: „Vy opravdu netušíte, jak to v rodinách chodí? Myslíte si, že jsem si mohla dělat, co se mi zachtělo? Vše, co jsem celý svůj život dělala, jsem dělala pro rodinu. Pro tu samou rodinu, která vás chrání, stará se o to, že máte práci, jídlo, střechu nad hlavou… Celý svůj život jsem dělala to, co mi řekli; co bylo nejlepší pro rodinu. Celý svůj život. Než jsem potkala Mannyho a zamilovala se do něj. Vzájemně jsme se do sebe zamilovali. Nešlo o ničí přání, prostě se to stalo,“ hlesla Uršula a sklíčeně se zadívala na Macy.

Po chvíli promluvil člověk s liščí maskou. „Přijdeme tomu na kloub, Uršulo.“

„A další věc,“ namítla Macy. „Proč bych měla vůbec uvažovat o pomoci někomu, kdo mi ani neukáže svou tvář?“

„Tady nejde o vás a nejde tu ani o mně,“ odpověděla jí Uršula. „Jde tu o projekt. Jde tu o Mannyho. Vím, že jste ho respektovala. Vím, že jste přesvědčená, že byl srdcem a duší projektu. Kdyby tady byla třeba i nepatrná možnost, že byl zavražděn, nemyslíte, že by stála za pozornost?“

„Věřte mi, raději bychom vás do toho nezatahovali,“ promluvila liščí maska. „Ale je to naše jediná možnost. Možná i jediná možnost, jak zachránit projekt.“

Macyin by se v první chvíli nejradši zvednula a odešla. Tady se však nacházela na nepřátelském území a nevěděla, kolik lidí je v tom zapleteno, ať už z těch, co právě sedí u baru, nebo vůbec z těch, kteří se právě pohybují ve svobodné zóně, v celém tomto městě pod městem. Právě se dozvěděla důvěrné informace a nebyla si jistá, co by se jí mohlo stát, kdyby odmítla spolupracovat. Hluboce se tedy nadechla a řekla: „Dobrá. Nejspíš jsem v pěkné bryndě, ať už vám pomůžu, nebo ne, takže mi řekněte, co chcete a já se s tím pokusím něco udělat. Kvůli projektu. Nic víc.“

„O nic nejde,“ uklidňovala ji Uršula. „Vážně ne. Potřebujeme od vás jen kopie záznamů všeho, co tady od začátku práce na biómu četa udělala. Mohu je použít k dynamické rekonstrukci toho, co se tu dělo a tu prozkoumat. Podívat se, jestli nenajdu nějaké vazby, souvislosti – cokoliv, co by mohlo nasvědčovat případné sabotáži.“

„Myslela jsem, že tyhle materiály už máte dávno k dispozici. Jste přeci ekonomka. Nepotřebujete je snad ke svojí práci?“

„Pan Twain mi odepřel přístup do databáze. Když něco chci, musím o to požádat jeho. Sleduje mě, Macy. Ale vy to udělat můžete a krom toho opravdu o nic nejde. Musíte se jen dostat do databáze, zkopírovat pracovní záznamy a poslat mi je. To přeci nebude tak těžké, ne?“

6. kapitola

Celé to byl nesmysl, pomyslela si Macy za jízdy tramvají skrze noční město zpět do biómu. Byla naštvaná, nervózní a vystrašená a teď, když už měla muka nejistoty za sebou, s ní začínal lomcovat vztek. Celé to byl nesmysl. Všechno. Žádné spiknutí neexistuje. Manny Vargo zemřel následkem sice strašné, ale nijak podezřelé nehody. Existoval tisíc důvodů, proč u sebe nemusel v době své smrti zrovna mít svůj kapesní počítač – od nějakého byrokratického předpisu až po obyčejnou krádež. Uršula Freyová ale vzala dvě naprosto nesouvisející věci, smrt jejího milence a chybějící kapesní počítač, vykonstruovala si mezi nimi nějaké spojení a nepřestávala nacházet nové spojitosti, vybírala si ty, které se jí hodily, a odmítala všechny, které by mohly svědčit o opaku, až se nakonec ve své paranoidní představě uvěznila.

A teď tam chce uvěznit také mě, pomyslela si Macy. Ona, i ten její kamarád s liščí maskou. I Speller Twain a ten mazaný patolízal Loc Ifrahim. Všichni mě chtějí zaplést do svých představ a přeludů.

S tím, že Uršule opatří kopie pracovních záznamů, souhlasila jen z obavy, že ze svobodné zóny jinak nevyvázne celá. Šílenství Uršuly Freyové bylo nakažlivé. Ale teď jí docházely všechny důsledky jejího slibu a cítila se v pasti. Z praktického hlediska nepředstavovalo zkopírování záznamů žádný problém; krom Uršuly Freyové k nim měl přístup každý člen čety a každý si je mohl zkopírovat. Kdyby si ale Macy stáhla záznamy do datové jehly, Speller Twain by nepochybně chtěl vědět k čemu je potřebuje, takže by musela jít nejdříve k němu a vysvětlit mu, co po ní Uršula chtěla a požádat ho o povolení vyhovět jí…

Inu, Speller Twain a Loc Ifrahim s ní budou stejně chtít mluvit, aby se dozvěděli, co jí Uršula řekla. Do té doby pro ní nemohla nic udělat a doufala, že ten nápad pomoci Uršule ihned zatrhnou s tím, že zkrátka není možné podporovat Uršulu v jejích přeludech kopírováním jakýchkoliv záznamů. Pak by totiž mohla jít za Uršulou, vysvětlit jí, proč ji odepřeli přístup k záznamům – a bylo by po všem.

Mezitím ale měla ještě svou práci.

Po neklidném spánku vstala brzy, k snídani si dala mísu ovesné kaše z mikrovlnky a upíjela vlažnou kávu (atmosférický tlak v biómu činil jen šest set milibarů, což vodě propůjčovalo mnohem nižší bod varu) a pročítala si výsledky experimentů s růstem kultur skeletonemy, které Argyll Hall a Loris Sher Yanagita předchozího večera dokončili, zatímco ona mrhala časem hraním na špiónku. Data ukazovala na jasný a jednoduchý závěr: zpomalený růst skeletonemy diatom se dal řešit obohacením rozmražené vody o dodatečné fosfáty. Nejjednodušší vysvětlení bylo, že přirozené hodnoty fosfátů nějakým způsobem omezovaly růst samotných rozsivek, třebaže ostatní mikroorganismy se bez problému množily a nevykazovaly žádné defekty. Nebo tu mohl být problém s kulturou skeletonemy, která mohla zmutovat a nějak si zauzlit základní metabolické cesty. Macy se ale stejně rozhodla, že neuškodí podívat se, jestli v rozmražené vodě není něco, pravděpodobně jílový prach, co tam na sebe váže fosfáty a neumožňuje mikroorganismům jejich plné využití. Právě pracovala na protokolu dalšího experimentu, když se k ní neslyšně přiblížil Speller Twain, který se na svou velikost pohyboval pozoruhodně ladně a rychle, a řekl jí, že by si s ní rád promluvil.

„Tak povídejte,“ řekla Macy a snažila se znít tak lhostejně, jak jen dovedla.

Šéf ochranky na sobě měl jako obvykle zelenou kombinézu bez rukávů a na širokých ramenech zavěšený černý gumový batoh. Rozhlédl se po změti laboratorních stolů a vzhlédl ke kamerám zavěšeným na vysokém stropě.

„Tady ne,“ řekl a odvedl Macy k nejmenší komoře na zásoby a nářadí. Tam ji požádal, aby pevně zavřela oči.

„Jsou tu kamery, o kterých víte,“ vysvětlil Speller Twain, „a kamery, o nichž nemáte tušení – totiž ty, které sem nastražili ti takzvaní strážci veřejného pořádku. Tenhle malý záblesk se nám postará o všechna zařízení, jak o jejich obraz, tak zvuk.“

Sedl si na sud s práškovým hnojivem, vyzval Macy, ať si sedne na druhý a zeptal se: „Víte, proč jsem tady?“

„Udělala jsem, oč jste mně s panem Ifrahimem žádali. Setkala jsem se s ní. Řekla jsem jí…“

„Nejdříve vás zapojíme,“ přerušil ji Speller Twain, ze svého batohu vytáhl neohebný černý kapesník a zeptal se Macy, jestli ví, co to je.

Byla to čepice na magnetickou rezonanci. Tuto čepici už Macy jednou nasazovali – když byla ještě dělnicí a probíhalo vyšetřování okolností smrti pěti jejích spolupracovníků, zabitých při jednom útoku banditů. Měřila aktivitu v Brocově a Wernickeově oblastech levé mozkové hemisféry, které mají na starost řeč. Když jste zodpověděli otázku, obě oblasti se rozsvítily mozkovou aktivitou, a to úplně stejně pokud jste mluvili pravdu a s trochu odlišnými výsledky, když jste lhali, nebo něco předstírali.

„To nebude nutné,“ bránila se Macy. „Ráda vám řeknu, co se stalo.“

„V to doufám. Nevrťte sebou.“

Čepice se přizpůsobila povrchu Macyiny lebky a nepříjemně se stáhla přes její čelo a uši, až k šíji. Speller Twain vytáhl svůj kapesní počítač, zatřásl s ním, aby ho narovnal a začal si prohlížet obrázky, přenášené z čepice, zatímco Macy ukazoval řady kartiček s geometrickými útvary a přitom jí kladl neutrální otázky, aby mohl nastavit základní hladinu mozkové činnosti

„Můžeme začít,“ prohlásil nakonec. „Vyprávějte mi svůj příběh a nesnažte se nic vynechat. Poznám to.“

Macy mu zběžně převyprávěla své setkání s Uršulou Freyovou a šéf ochranky jí kladl podrobné otázky, o kterých ani nevěděla, že na ně zná odpověď. Obzvláště se zajímal o Uršuliny společníky.

„Na sobě měli kožichy, stejně jako všichni ostatní zákazníci v baru a na obličejích měli masky,“ řekla Macy. V malém prostoru, kde seděla nepříjemně blízko obrovskému muži, který jakoby vyplňoval celý stísněný prostor a tlačil ji do rohu, se jí začala zmocňovat klaustrofobie. Jeho hranatá, vážná tvář byla naprosto kamenná. Z jeho nekonečného pohledu čišela tma a chlad. „Nezahlédla jsem ani jejich tváře, ani ruce, takže vám nemůžu říct, jakou měli barvu pleti, nebo se pokusit odhadnout jejich věk. Nevím ani, jakého byli pohlaví.“

„Ale říkala jste, že to byli Vesmířané.“

„Předpokládám, že ano. Ten, který s námi zůstal, byl vysoký. Myslím, že dokonce vyšší než vy. Ti dva, kteří se odpojili, nebyli o moc vyšší než já, ale to neznamená, že se nejednalo o Vesmířany. Mohlo jít o příslušníky první generace, nebo rovnou o první osadníky. Spousta prvních osadníků přeci pořád žije, ne?“

„Vaše dohady mi jsou k ničemu. Potřebuju pevná fakta,“ zavrčel Speller Twain, sáhl do náprsní kapsy své kombinézy, vytáhl z ní zářivě červenou náplast napuštěnou drogou a nehtem strhl ochranný papírek.

Macy se zděsila: „Počkejte, to přeci nemůžete, to ne…“

„Ale můžu.“

Speller Twain ji chytil, když se pokusila vstát, jednou rukou ji donutil si zase sednout a druhou jí na spánek přitiskl náplast. Bez námahy Macy zabraňoval si náplast strhnout, dokud nepocítila, jak se jejím tělem rozlévá uvolnění a otupělost.

„Dobrá,“ řekl po chvíli. „Tak mi řekněte třeba jméno prvního chlapa, se kterým jste si to rozdala.“

Macy mu nechtěla odpovědět, ale slova se jí drala z úst jako bubliny bahenního plynu a ona je vyhrkla, aniž by proti tomu mohla cokoliv udělat. „Jax. Jax Spáno ty hajzle.“

„Ale prosím vás,“ odtušil Speller Twain klidně a dál si prohlížel data na obrazovce kapesního počítače. „Vy od Fontainových si snad myslíte, že jste nějak lepší než všichni ostatní. Tak vám tedy říkám, že nejste. Projdeme si to znovu. Od začátku.“

Macy mu opět popsala celé setkání, od chvíle, kdy vstoupila na eskalátor a sjela do svobodné zóny, až po cestu tramvají zpět do biómu.

Připadalo jí, že Speller Twain a celý pokoj odplul někam do dálky a slyšela se, jak mluví o věcech, které si opravdu nepamatovala, že by je slyšela, nebo viděla. Podle jejích slov se zdálo, že dva lidé, kteří je během setkání s Uršulou Freyovou opustili, se pohybovali onou zvláštní klouzavou chůzi člověka, který se narodil a vyrostl v nízké gravitaci Callista a na nohou měli pantofle po vzoru Vesmířanů. Jeden pár sešitý z různě zbarvených kousků plsti a druhý z kusů plastu přivařených k sobě. Možná to byly jen falešné vzpomínky, nebo pouhé halucinace, ale to Macy moc nezajímalo a na Spellerovo naléhání mluvila dál a dál a slovo od slova mu převyprávěla rozhovor s Uršulou a jejím přítelem s liščí maskou.

Obrovský muž se nakonec opřel o zeď a řekl: „Chtěl bych vědět ještě jednu věc. Proč jste ji pronásledovala až do toho baru? Proč vynakládat takové úsilí, když jste si s ní stejně dobře mohla promluvit tady?“

„Chtěla jsem ji přistihnout při činu. A taky jsem si myslela, že když okolo nebudou kamery, bude otevřenější.“

„A dál?“

„Nechtěla jsem, abyste nás u toho špehoval.“

„A to vám nevyšlo, viďte?“ zacukroval Speller Twain. „Žádný strach. Nezlobím se. Řekla jste mi všechno, co jsem potřeboval vědět. Teď se hlavně uklidněte a nedělejte žádné hlouposti. Musím promyslet, co dál, takže nedělejte nic, dokud vám neřeknu.“

Sundal Macy z hlavy čepici, sroloval svůj kapesní počítač, našel v kapse další náplast, tentokrát bílou a s překvapivou opatrností ji přiložil k Macyinému levému spánku.

„Protilátka,“ vysvětlil, vstal, přehodil si přes rameno batoh a otevřel dveře z malého skladu.

„Počkejte,“ zadržela jej Macy. „Uršula po mně chtěla, abych jí zkopírovala pracovní záznamy. Co mám dělat?“

„To už přeci víte,“ řekl Speller Twain. „Nechci, abyste dělala cokoliv bez mého příkazu. A s nikým o tom nemluvte. Nemusím vám snad připomínat, co by se stalo, kdybyste to někomu vyžvanila, že?“

Pak už byl pryč. Když se Macy postavila, v jejím těle se vzedmula vlna nevolnosti. Na záchod to stihla jen tak tak. Poté si svlékla propocenou kombinézu a spodní prádlo, osprchovala se, oblékla si čisté oblečení a otevřela si kelímek s čerstvě uvařenou kávou. Chvíli jí trvalo ho vypít; nemohla se přestat třást.

Macy právě pila kávu z dalšího šálku, tou dobou už třetího, když přišli její asistenti. Řekla jim, že se s Uršulou Freyovou v baru ve svobodné zóně opila. Vyřešily tam spolu nějaké rodinné záležitosti a nyní už je vše v pořádku. Potom se omluvila s tím, že je na čase vrátit se zase k práci. Argyll a Loris jejím lžím bez zaváhání uvěřili. Macy jim záviděla jejich nevinnost a prostotu jejich životů ve městě, kde bylo vše otevřené, kde nikdo nic neskrýval. Kde si byli lidé více méně rovni, kde nebyli žádní šéfové, a žádní tajní policisté, kteří by vás zavírali do stísněných prostor a tam vás duševně znásilňovali. Kde se hřešení bralo jako svobodná volba a bylo vždy k mání na undergroundovém karnevalu, kde také zůstalo a nikdy vás nepronásledovalo až domů.

Vysvětlila jim, co ji napadlo k problému Skeletonem. Poté uspořádali malou konferenci s vedoucí planktonového týmu, Cristine Quarrickovou, jež se nabídla prozkoumat celý řetězec DNA a buněčný proteom rozsivek. Bude se přitom soustředit hlavně na padesát klíčových enzymů a geny, které je ovládaly. Macy a její asistenti si měli mezitím najít čas na pár jednoduchých experimentů zaměřených na příjem fosfátů, které by jim mohly naznačit, v čem je problém a podívat se také na to, jak se v místní roztavené vodě chovají živiny. Nejprve však museli projít rutinní kontrolou všeho ostatního.

Později toho odpoledne, právě když pracovali mezi obrovskými trubkami a otevřenými sudy bioreaktorů a odebírali tam vzorky, na nichž testovali kvalitu a složení různých kultur, si Macy zavolal Loc Ifrahim. Macy poodešla od Loris a od Argylla, nasadila si své spex a mladý diplomat se na ní usmál z virtuálního okna, které jakoby plulo v prostoru zhruba metr před jejím obličejem.

„Bude to jen chvilka. Vím, že máte spoustu práce.“

„Taky že vám už nic nedlužím.“

„Já po vás ale nechci nějakou laskavost, Macy. Chci, abyste s námi spolupracovala.“

„Jestli ale odmítnu, nejspíš mě znovu navštíví Speller Twain. Chápu. Tak mi prostě řekněte, co po mně chcete.“

Úsměv Loca Ifrahima, to bylo učiněné umělecké dílo. Starostlivý, sympatický a patrně zcela falešný. „Před zahajovacím ceremoniálem toho musíte ještě hodně stihnout a bojíte se, že vás připravím o vás drahocenný čas. Nebojte se. To, co si přejeme tentokrát, je velmi jednoduché a nijak to neohrozí vaši práci. Panu Twainovi jste řekla, že se Uršula Freyová chce podívat na kopie pracovních záznamů. Jenže pan Twain jí k originálům odepřel přístup, takže se k nim sama nedostane. Měl pro to ostatně dobrý důvod, protože by ji mohlo napadnout, že se nabourá do systému a pozmění tam data, aby pak zapadala do jejích představ. Takže vás požádala, abyste jí přinesla kopii. A to je přesně to, co po vás chci.“

„Takže mi k tomu dáváte povolení?“

„To bych ani nemohl. Já nemám pravomoci komukoliv z konstrukční čety cokoliv zakazovat, nebo povolovat. Ne, já vás pouze žádám, abyste to udělala z vlastní dobré vůle, pro dobro projektu. Až slečně Freyové ty záznamy předáte, sama uvidíte, že si je podrobně prohlédne a nepřijde tam na nic, co by dokazovalo pravdivost jejích představ o spiknutích a sabotáži. A poté už snad tato nepříjemná událost bude za námi.“

„A co když má pravdu? Co když tam opravdu něco najde?“

„Obáváte se, že se to obrátí proti vám. To nemusíte. Tři nezávislí biómoví ekonomové záznamy na Zemi zkontrolovali a žádný z nich tam nic nenašel. Vašim úkolem bude jen předat jí záznamy a odejít, Macy.“

„Předat záznamy a odejít. To je vše?“

„To je vše.“

„Ví o tom pan Twain?“

„S panem Twainem jsem vše dopodrobna probral. Shodujeme se spolu v tom, že je to nejlepší možná reakce. Dokonce věří, že je to nezbytné. V tomto byl velmi neústupný. A já vím, že pan Twain je netrpělivý muž, kterého není moudré nechat čekat. Takže si myslím, Macy, že je ve vašem nejlepším zájmu udělat to co nejdříve, nemám pravdu? A nezapomeňte se mu zmínit, až to bude hotové,“ řekl Loc Ifrahim a ukončil spojení.

Macy se vydala podél mola a přemýšlela. První lekce, kterou se u brigád R&R naučila, bylo to, že čím nenápadněji jste se chovali, tím víc stoupaly vaše šance na přežití. Poslouchej rozkazy, nepokládej zbytečné otázky a nebuď drzá. Soustřeď se na svou práci, do ničeho nestrkej nos a především se vyhni rozepřím mezi nadřízenými, protože jinak s největší pravděpodobností skončíš jako jejich obětní beránek. Překročit tuto hranici se jí už nepochybně povedlo. Teď po úzké stezce kráčela za nejasným cílem, šla nepřátelským územím, kde za každým křovím podél cesty číhalo nějaké další, dosud utajené nebezpečí a ona před ním neměla kam utéct. Pokud odmítne udělat, co jí teď nařídili, Speller Twain jí půjde po krku. V nejlepším případě jí obviní z nekázně, podvratné činnosti a bůh ví z čeho ještě. Když to pro ně naopak udělá, nemůže si být jistá, kam to povede; ujištění Loc Ifrahima, že po předání pracovních záznamů Uršule už po ní nebudou nic chtít, jí bylo platné jako mrtvému zimník…

Kéž by si o tom s někým mohla promluvit. Kéž by mohla Argyllovi a Loris říct, co se stalo a možná je znovu požádat o pomoc. Nemohla si však dovolit, aby zjistili, že se v četě děje něco nekalého. Vyptávali by se pak na věci, na které jim stejně nemohla odpovědět a kdyby se o tom dozvěděl Loc Ifrahim nebo Speller Twain, dostala by se ještě do větších potíží.

Pomyslela si, že nakonec nemá na vybranou, jestli Uršule kopie záznamů předá, nebo ne, ale rozhodla se postavit problému čelem. Když tedy Argyll a Loris dokončovali svou práci na kulturách v bioreaktorech, stáhla si na datovou jehlu kopii všech záznamů a vyrazila směrem k hlavnímu ostrovu, kde bydlela a pracovala většina čety.

Ostrov už byl vytvarován do těch nejmenších detailů, na každé jeho straně se již skvěly široké zelené trávníky a na hřebenu uprostřed rostl les pinií, cypřišů, maytenů a boldovníků. Mezi mladými stromky stály velké kusy temně zeleného a černého pyroxenového kamene protkané krystaly skla, z dálky připomínající vztyčené šupiny na zádech draka. Všechny rostliny byly zrychleně vypěstovány v laboratorních podmínkách ze semínek a semenáčků přivezených ze Země, a jejich génom byl pozměněn, aby přežily i v relativně temném prostředí biómu. Jejich setba proběhla podle plánů Artemise Lampathakise a Aurélia Ochoy, zakladatelů ekoarchitekturu biómu v suchém mírném podnebí And na východním pobřeží Velké Brazílie. Na břehu jezera rostly stále zelené stromy a kvetly zde křoviny. U jižního cípu vznikala malá poušť, stále čekající na své kaktusy, agáve a skupinky palem.

Na severním cípu ostrova, nedaleko železnice, která bióm spojovala s městem, stála budova s plochou střechou, kde bydleli členové čety a kde se také nacházela hlavní pracovna. Pracovna byla otevřená, vzdušná místnost s roztroušenými ostrůvky křesílek a pohovek. Vévodil jí dlouhý stůl, u něhož četa jednou za pár dnů zasedala, probírala případné zádrhele a kontrolovala plnění plánu. Velká okna na jedné straně odhalovala už téměř úplně zatopený kanál, a dalo se z nich dohlédnout až na promenádu u západního břehu i na domy stojící pod základy střechy. Macy prošla celou pracovnou, až konečně uviděla Uršulu Freyovou. Ležela stočená na lehátku, na klíně měla opřený kapesní počítač a na travnaté podlaze okolo ní se povalovaly rozházené papíry. Na přicházející Macy se podívala, jako by jí chtěla něco říct.

„Nesu vám to, o co jste mě požádala,“ řekla Macy nahlas a hodila po Uršule datovou jehlu.

Ta Ursulu zasáhla nad malými ňadry a svezla se až k obrazovce jejího kapesního počítače. Uršula ji zvedla a zavolala na Macy, která už kráčela opačným směrem, rudá rozpaky z pohledů všech přítomných, kteří se po ní otáčeli.

Alespoň to měla za sebou a udělala to na veřejnosti před spoustou svědků – postavila se problému čelem, bez tajnůstkářství a přetvářky.

7. kapitola

Macy se zabrala do práce. V laboratoři trávila co nejvíce času, aby náhodou nenarazila na Uršulu Freyovou nebo na Spellera Twaina a pokoušela se zapomenout na to, co se stalo. Snažila se nemyslet na to, že by za ní kdykoliv mohl přijít Speller Twain a udělat jí, co se mu zlíbí. Uršulu Freyovou chránila její příbuznost s rodinou, ale Speller Twain Macy jasně naznačil, že je pouhou služkou, jejíž život a kariéra byla vydaná napospas jejím nadřízeným.

Alespoň jedna dobrá zpráva: Cristine Quarricková objevila, že buňky skeletonem neprodukovaly dostatek transportních proteinů, jež na sebe mimo buňku vázaly fosfáty, které pak skrze buněčnou stěnu přepravovaly dovnitř buňky. To zásadně snižovalo schopnost rozsivek přijímat okolo plovoucí živiny a téměř s určitostí to vysvětlovalo jejich problémy s rozmnožováním.

Cristine vytvořila smyčky DNA obsahující geny ovládající produkci proteinů, které zajišťovaly dopravu uvnitř buňky, a zavedla je do malého vzorku buněk skeletonem pomocí řadového retroviru. To zlepšilo jak rychlost dělení, tak fotosyntetickou efektivitu buněk skoro na optimální hodnoty. Vytvořit tolik retroviru, aby se podařilo infikovat všechny rozsivky, sice zabere nějaký čas, ale nebyl to už tak vážný problém. Byla to záležitost dnů, nikoli týdnů. Mohli to s přehledem stihnout ještě před otevírací ceremonií a o to šlo nejvíce.

Když se Macy zeptala Cristiny, jestli už udělala celkovou genovou analýzu rozsivek, Cristina jí na to odpověděla: „Geny pro proteiny, jejichž úkolem je zajišťovat transport fosfátů tam jsou, jestli myslíš tohle. Jenom se z nějakého důvodu neprojevují, jak mají.“

„Možná, že by se to dalo vyřešit jednodušeji, než pořád přidávat více a více kopií genů.“

„Ten problém je vyřešen,“ řekla Cristina o něco důrazněji. Byla to rázná a ostrá žena, které špatně snášela, když někdo kritizoval její práci. „Mám už tak dost práce, nepotřebuji si ještě přidělávat další.“

Macy tak tento problém mohla odsunout stranou a začít si pěstovat vlastní kultury mikroorganismů. O problémech a nových poznatcích ohledně ekosystému mokřiny diskutovala s Titem Puntarenem a Delmym Marchem. Dohlížela na vypouštění bioreaktoru, kde se za teploty lidské krve a hemžení více než tří set druhů bakterií, mikroskopických řas a prvoků oživovala břečka z malých částeček jílu a uhlíkatého chondritu, což dávalo vzniknout bohaté, černé živé hlíně.

Argyll a jeho otec, malátný, ořechově hnědý stařec, který měl přes sto let a byl jedním z nejlepších půdních chemiků Vesmírného společenství, pomohli Macy pozměnit metody, které se běžně používaly na zemi, aby odpovídaly snadno dostupným materiálům na Callistu, což byly většinou minerály získávané z čedičů těžených v místních kráterech.

Macy se naučila mnoha novým věcem a byla ohromena továrnou na výrobu orné půdy, po které ji provedl Argyllův otec Jael Laudrisen Hall. Šlo o mnohem složitější práci, než vyrábět bláto. Orná půda nebyla jen náhodně splácaná směs anorganických, organických a živých materiálů; byla na každém stupni vysoce strukturovaná a to do nekonečných detailů. Byla rozdělená na vrstvy, texturovaná a dynamická a sloužila jako domov pro nesčetné množství chemických reakcí, z nichž některým lidská věda ještě plně neporozuměla. Jejími póry prosakovala voda a vzduch zabírající dohromady až padesát procent celkového objemu půdy. Půdní voda díky procesům jako je louhování, rozpouštění, iluviace a vzlínání také odplavovala materiály a podporovala bohatou a rozmanitou biotu – samozřejmostí byly všechny možné půdní bakterie, sinice, mikroskopické řasy, houby a prvoci, nechyběly však ani červi, hlístice a hmyz a jiní malí členovci, kteří recyklovali makro i mikro-živiny, rozkládali organický materiál a promíchávali, přemisťovali a provzdušňovali organické složky. Tvorba jediného centimetru svrchní půdy v přírodních podmínkách na Zemi trvala asi čtyři sta let; tisíc let trvalo vytvořit vrstvu použitelnou k zemědělství. Velká část práce Rekultivačních a rekonstrukčních brigád na Zemi spočívala v nahrazení svrchní půdy ztracené erozí kvůli přílišnému zemědělskému zneužívání půdy, nebo půdy, kterou otrávil průmysl dvacátého a dvacátého prvního století, nebo kterou odnesly záplavy a obří bouře během Převratu. Macy tedy fascinovaly obrovské reaktory, nádrže a sudy v nichž se vyráběla půda podobná bohaté černozemi z pozemských pastvin mírného pásma. Počítače sice sledovaly a řídily každou fázi procesu, ale byla to spíše alchymie než chemie a celý proces vyžadoval velké úsilí a spoustu energie.

„Na našich hydroponických farmách bychom se bez orné půdy samozřejmě obešli,“ řekl Jael Laudrisen Hall. „A v parcích a zahradách bychom jako substrát pro rostliny mohli místo ní použít písek z čediče a humus, jako je to běžné v květináčích. Většina rostlin ale v kvalitní orné půdě roste lépe a v našich uzavřených ekosystémech půda funguje i jako přírodní stabilizátor životního prostředí. A krom toho se po ní lépe chodí bez bot.“

Vytvářet bláto bylo poněkud jednodušší, než tvořit půdu, ale podle Macy šlo o dvě stejně důležité profese. Stejně důležité, jako většina věcí, co zde četa měla na starost, možná i o něco důležitější, protože bláto tvořilo základ většiny toků živin a organického materiálu v uzavřeném vodním prostředí biómu. Používání pečlivě nastavených kultur mikroogranismů k přetváření materiálu pamatujícího dobu utváření sluneční soustavy, na bláto, které se samo organizovalo na svrchní aerobní a spodní bezkyslíkaté vrstvy a dokázalo strávit snad každý druh organického materiálu, znovu zpracovat živiny, jež se v něm skrývaly a vrátit je do koloběhu života, přinášelo také velké uspokojení. Macy si k velkému pobavení svých asistentů natočila trochu do rukou, ochutnala štěrkovitou kaši a prohlásila ji za dobrou, chutnou a plnou života. To je přesně ta správná půda pro hektary rákosu rostoucího zatím za pomoci týmu zahradníků v jednom ze zemědělských tunelů pod městem. Rákosy měly být posléze přesazeny do mělkých vod na východním břehu jezera, až ho po okraj naplní voda.

Byla to důležitá práce a Macy jí měla až nad hlavu. Pět dnů poté, co Uršule Freyové doručila kopii pracovních záznamů, se v doprovodu svých asistentů vydala podívat na útesy v kanálech na západ od malého souostroví. Byla to táhlá rovina, dlouhá několik set metrů, křižovaná bludištěm hřebenů a kanálů, jež měly zefektivnit promíchávání vody, kterou jimi budou prohánět stroje na vlny na jižním břehu jezera. Až jezero dosáhne své konečné hladiny, budou hřebeny asi metr pod hladinou a Tito Puntarenas a Delmy March je osází mořskými houbami, korály a pro život ve sladké vodě speciálně upravenými druhy červených řas, čímž vytvoří životní prostředí pro ryby, kraby a garnáty. V kanálech mezi hřebeny budou písečné sedimenty bohaté na mikroorganismy stabilizované modrozelenými řasami a slizké kanálky několika druhů červů filtrovat obrovské množství vody a velkým dílem pomohou recyklaci na dno klesnuvší organické hmoty a základních živin.

Jezero začalo zaplavovat útesy před několika dny. Voda lhostejně omývající spodní část většiny kanálů byla zakalená, žlutohnědá a bez života, ale Macy spolu se svými asistenty pár kanálů oddělila od jezera malými přehradami, položili do nich několik vrstev živého sedimentu a naplnili je filtrovanou roztavenou vodou. Teď, když stoupající hladina jezera už skoro přetekla jejich malé přehrady, vyrazili k útesům na lehkém člunu odebrat vzorky. Na místě ze vzorků zjistili, že většina bakterií a mikroskopických řas vzkvétá a Macy měla dobrou náladu po celou cestu člunem okolo hráze, která oddělovala jezero od malého souostroví a zpět do laboratoře.

Vrcholky ostrovů se nad černou stěnou přehrady tyčily jako malé hory. Na jednom byl háj cypřišů a bílé sloupy ve stylu starověkého Řecka, jiné pokrýval bezchybný zelený trávník, nebo shluky palem. Poslední a největší ostrov byl stále ve výstavbě. Baletní seskupení robotů tam stálo na složitém lešení, které vypadalo jako zkrácená Eiffelova věž. Trojhranné hlavy měli vybavené stovkami malých snovacích žláz, ze kterých vylučovali fullerenové směsi silné jako diamant a pohupovali s nimi, zatímco se pod nimi pomalu rýsovaly stožáry a podpěry tvořící kostru ostrova. Jeden stál, nastavoval břicho do vzduchu nad sebou a skláněl hlavu, aby mu technik mohl vypláchnout ucpané žlázy hadicí, ze které stříkaly tenoučké proudy vody.

Argyll, jenž roboty také sledoval, prohlásil: „Až to bude hotové, bude to vypadat krásně.“

„Jestli se tedy někdo na poslední chvíli nerozhodne úplně to změnit,“ zapochybovala Macy.

„Nemůžeš uvažovat tak lineárně,“ odvětil Argyll. „Tohle není hierarchicky uspořádaná, autoritářská společnost jako Velká Brazílie. Tohle je Vesmírné společenství. Tady věci děláme jinak.“

„Já vím,“ přitakala Macy. „Všechno je tu provizorní a každý má právo vyjádřit svůj názor na cokoliv, i když o tom neví vůbec nic. Nechápu, jak tu vůbec můžete pracovat.“

„Neštítíme se těžké práce,“ řekl Argyll.

„To my také ne. Ale je o hodně jednodušší vědět, co budu dělat před tím, než se do toho pustím.“

„Jednodušší neznamená lepší.“

„Jednodušší a úspornější,“ upřesnila Macy. „Nechápu, jak někoho vůbec mohlo napadnout, že demokracie je dobrý nápad.“

„Město má nadbytek robotické pracovní síly,“ řekl Argyll. „A ostrovy v poměru k celkové ceně biómu opravdu nejsou tak drahé. Jediné potřebné materiály jsou grafit na konstrukci ostrovů, pár balvanů a pár set tun orné půdy. A až to bude hotové, tak to bude opravdu vypadat nádherně. Hejno malých zelených ostrovů, mezi kterými se prohánějí plachetnice a na nich lidé, kteří si tam vyrazili na piknik…“

„Na jednom se shodneme,“ prohlásila Macy. „Vzali jsme vaše šílené nápady a přetavili je v něco užitečného.“

Když zatáčeli okolo jižního cípu přehrady, vyrazil přímo jejich směrem jiný lehký člun. Macy se zarazila, když u kormidla uviděla Uršulu Freyovou, ale řekla Loris, aby zpomalila. Jestli od ní Uršula něco chtěla, pak stejně neměla jak jí uniknout – mohla to tedy vyřídit rovnou tady, před svědky.

Uršula zpomalila a zatočila k jejich člunu tak, že pluly bok po boku. Blonďaté vlasy měla rozcuchané po celém obličeji, oči jí radostně a dychtivě zářily. Naklonila se a přes úzkou mezeru mezi čluny křikla na Macy: „Něco jsem našla! Je to důležité! Přijďte za mnou! V osm hodin! Na stejném místě jako minule!“

Než mohla Macy odpovědět, šlápla Uršula na plyn, příď malé loďka se zvedla a pěnou nakreslila široký oblouk o sto osmdesát stupňů, jen aby znovu projela okolo Macyina člunu z druhého směru. „V osm! Všechno se tím mění!“ zakřičela Uršula, když projížděla kolem. Pak naklonila svou loď ke straně a uháněla pryč.

Loris se zeptala: „Mám jet za ní?“

„To je blbost,“ řekla Macy. Setkání s Uršulou, její divoký pohled, její divoké povykování, to vše Macy silně otřáslo. Ta žena byla evidentně přesvědčena, že objevila něco, co dokazovalo, nebo přinejmenším podporovalo její šílené závěry, že Emmanuel Vargo se stal obětí vraždy. Třebaže s tím Macy rozhodně už nechtěla mít nic společného, tísnil ji pocit, z něhož se jí dělalo fyzicky špatně. Pocit, který jí našeptával, že tomu neunikne.

„Vy Brazilci si rádi přihnete, co? Vsadím se, že se někdo zítra probudí s pořádnou kocovinou,“ ušklíbl se Argyll, což Macy připomnělo, že i když byl dvakrát starší než ona, v některých věcech se stále choval naivně a dětinsky.

Vrátili se do budovy v duté podpěře a právě jedli večeři a zpracovávali plnohodnotnou analýzu vzorků sedimentů z útesů, když vešel Speller Twain a přikázal Argyllovi a Loris, aby se klidili. Loris se Macy zeptala, jestli je vše v pořádku; Speller Twain na ní namířil svůj kamenný pohled a řekl jí, že by si se slečnou Minnotovou rád promluvil v soukromí, pokud to není problém.

„Všechno je v pořádku,“ řekla Macy. „Uvidíme se zítra.“

Loris se na Macy vylekaně podívala, ale nakonec oba asistenti odešli a Speller Twain se zeptal: „Víte, o co jde?“

Vysoký muž se opíral o roh lavičky a zapínal a vypínal obrazovku se zvětšeninami vzorků.

„Vím, že se stejně tak můžete zeptat přímo Uršuly, z čeho je tak nadšená,“ řekla Macy.

„To bych mohl. Ale ona je ona a vy jste vy.“

„To vás musí štvát, že se jí nemůžete dotknout, když je pokrevně spřízněná s rodinou.“

„Považuje vás za svou přítelkyni,“ řekl Speller Twain, zatímco přejížděl rukou nad podsvícenou obrazovkou, čímž házel přelétavé stíny na podpěry vysoko nad nimi. „Vám řekne věci, se kterými by se mi nikdy nesvěřila. A vy víte, že když mi nepomůžete, můžu vás nechat vyhodit z práce a dát vás do hibernační kapsle. A až vás na Zemi probudí, bude vám jen hůř. Jestli si však vyberete dobře a pomůžete mi zjistit, jak hluboko a kam to vše sahá, bude vaše příkladná práce a přínos celému projektu náležitě oceněn.“

„Jestli to k něčemu vůbec povede.“

„To už máte zjistit vy,“ utrousil Speller Twain. „V osm, nemýlím-li se? Na vašem obvyklém místě. Pokud jste se nescházely bez mého vědomí, mělo by jít o ten bar ve svobodné zóně. Jestli se do toho chcete pustit, měla byste vyrazit. Nechcete snad přijít pozdě?“

8. kapitola

Macy do města Duhový most vyjela tramvají, pak přesedla na jinou, s ní projela celé město a sjela eskalátorem do svobodné zóny. Po celou cestu jí zmítala směs vzteku a strachu. Když se stíny a neonovým svitem prodírala k baru U Mrazíka a procházela okolo lidí vystrojených na všechny možné festivaly, vystoupila ze stínů postranní uličky vysoká postava s červeným pláštěm a liščí maskou, chytila ji za ruku a zahuhlala: „Není tu.“

Macy ruku setřásla. „Do toho vám nic není, takže co kdybyste mě nechala na pokoji?“

Postava s liščí maskou se na ni chvíli dívala, jantarové oči jí zářily nad kaštanovým a bílým čumákem a pokřiveným, zuby odhalujícím úšklebkem. Pak zvedla ruku a masku si stáhla z hlavy. „Nechci, aby se ti něco stalo,“ řekla Loris.

Macyin vztek přemohl její překvapení. „Tys mě špehovala!?“

„Uršula Freyová na tebe v baru nečeká,“ řekla Loris. „Je pořád v biómu. Speller Twain ji zastavil, než stačila odejít. Nemůžu si být jistá, ale myslím, že ji vyslýchá.“

„Kecy. Poslal mě sem, abych jí přivedla k zdravému rozumu.“

„Ne,“ trvala Loris na svém. „Řekl ti, že chce, abys zjistila, co si Uršula myslí, že objevila. Ale je jasné, že on a Loc Ifrahim mají jiné plány. Poslali tě sem, protože tě chtějí využít jinak, Macy. Chtějí tě z něčeho obvinit. Chtějí na tebe hodit to, co teď plánují udělat, ať už to je cokoliv.“

„Kecy,“ řekla Macy znovu, ale tentokrát už ne tak přesvědčivě. Její vztek mizel v Lorisiných klidných zelených očích.

„Spousta lidí si nepřeje, aby projekt biómu uspěl,“ pokračovala Loris. „Lidí z mého města a všech ostatních částí Vesmírného společenství. Lidé z Velké Brazílie, lidé v konstrukční četě. Pan Twain, pan Ifrahim.“

„Takže věříš těm Uršuliným bludům…“

„Možná to nejsou jen bludy.“

„Trápí se. Mannyho smrt ji zničila. Truchlí. Trochu jí z toho přeskočilo a teď se tu nehodu snaží vysvětlit nějakými výmysly o vraždě a spiknutích. Tys jí v tom z nějakého šíleného důvodu podporovala a teď mě do toho chceš zatáhnout taky. Nemám zájem,“ řekla Macy, odstrčila Loris stranou a vyrazila k rudě a stříbrně svítícímu nápisu U Mrazíka uprostřed hejna hologramů a staromódních neonových znaků a nápisů plovoucích v nepřirozeném pološeru široké hlavní ulice svobodné zóny.

Loris ji dohnala a zeptala se: „Je problém s kulturami skeletonem pouhým výmyslem?“

„Zjistili jsme, kde byl problém a vyřešili jsme ho. Nešlo o žádnou sabotáž.“

„Nevyřešila jsi nic,“ vyštěkla Loris. „Problém s fosfáty byl jen vedlejší efekt. Poslouchej mě Macy. Dobře mě poslouchej. Všechny sem dovezené druhy jsme zkontrolovali v rámci jednoduchého a jasného preventivního opatření. V genomu skeletonem jsme objevili dvě nové sekvence. Jedna na konci čtvrtého chromozomu byla opakující se sada genů, která nahrazuje normální zakončení chromozomu. Časovaná bomba. Ta druhá sekvence ovládá šest genů na stejném chromozomu a je hned vedle genů ovládajících příjem fosfátů. Časovaná sekvence se při každém dělení buňky zkrátí o jeden pár. Když se zkrátí na polovinu své původní délky, aktivuje přepsání druhé sekvence. A ta nějakých šest týdnů po vysazení kultur při zahajovacím ceremoniálu vytvoří patogenní RNA viroid. Kultury skeletonem to položí, bakterie, které se budou živit jejich mrtvou hmotou vydýchají veškerý kyslík v jezeře a zničí celý ekosystém. Nasaď si své brýle, ukážu ti genomovou analýzu.“

„Ukazuj si tu, co chceš, já tady nezůstanu,“ odsekla Macy a prošla úzkými vstupními dveřmi do baru U Mrazíka, prorazila si cestu těžkými kabáty, které visely v chodbě a došla až na ledovou podlahu matně osvíceného baru.

„Vidíš, že jsem o Uršule nelhala,“ řekla Loris poté, co Macy obešla a prohlédla každé místo k sezení.

„Jak mám vědět, žes ji neunesla?“

„Unesla jsem snad tebe?“ ušklíbla se Loris. „Chvíli mě poslouchej. Myslím, že jsme v kulturách skeletonem ty upravené sekvence měli najít. Nijak jsme se netajili s tím, že kontrolujeme každý druh přivezený ze Země. A jestli zhoubný efekt vložených sekvencí ohledně transportu fosfátů byla snad něčí chyba, byla to hodně neobratná chyba. Někdo nám chce ukázat, že má tu moc uškodit projektu. Možná chtějí způsobit skandál. Nebo snad chtějí odvrátit pozornost od něčeho jiného.“

„Našla Uršula něco?“ zeptala se Macy

„Nevím.“

„Byl Manny Vargo zavražděn?“

„Ty i Uršula jste možná ve smrtelném nebezpečí, Macy,“ řekla Loris. „Uršule už nejspíš není pomoci, ale vím, že můžu pomoci alespoň tobě. Zůstaň tady. Nevracej se do biómu.“

„Nebo co? Zatkneš mě?“

„Samozřejmě, že tě nezatknu. Nebylo by ale od věci, kdybys tu zůstala, dokud nezjistíme, co má pan Twain v plánu.“

„Netoužím být součástí něčích plánů,“ řekla Macy.

Vyšla z baru a rozběhla se pryč. Běžela dlouhou, zahnutou třídou svobodné zóny, nahoru po eskalátorech a po travou dlážděných ulicích. Naskočila na tramvaj, postavila se dozadu, popadla dech a sledovala, jak po obou stranách ubíhají obytné domy. Zdálo se, že ji nic nesledovalo, dokonce ani sonda.

Teď byla už spíše vystrašená než naštvaná. Snažila se uklidnit a všechno si promyslet. Jedno ale věděla jistě – Speller Twain se Uršuly Freyové nemůže dotknout. Mohl ji vyslýchat a vyhrožovat jí, nemohl však Uršule ublížit a stejně tak jí nesměl ublížit ani Loc Ifrahim. Uršula by to přežila, a kdyby chtěla, mohla by chránit i Macy. A pokud má nějaké důkazy o sabotáži, bude zcela jistě chtít Macy ochránit. Macy tedy nejprve musela zkontrolovat kultury Skeletonem a to hlavně genom rozsivek.

Divila se, proč si Cristine Quarricková nevšimla časované sekvence a viroidů a zamrazilo ji při pomyšlení, že o tom Cristine možná věděla a neřekla jí to. Byla snad také zapojená v jejich spiknutí? Možná ano. Nebo byla prostě jen moc líná, nebo měla moc práce. Nebo si také Loris celý příběh vymyslela, takže tam ani nic najít nemohla. Takové spekulování nabízelo tisíce možností.

Drž se faktů. Rozeber genom rozsivek. Hledej tam vložené geny. Najdi Uršulu. Pak se uvidí.

Nikdo Macy nebránil přestoupit na jinou tramvaj, nikdo jí nebránil vystoupit ze stanice na hlavní ostrov. Noc. Každé okenní sklo biómu bylo najednou černé, lustry se ztlumily a vydávaly už jen mdlou záři připomínající matný svit hvězd. Světla po obvodu jezera se třpytila nad svými ve vodě rozvlněnými odrazy. Z rozestavěného ostrova obehnaného hrází byla vidět jen svatozář světel a roboti, kteří tam stále pracovali, házeli na šikmou část stropu biómu zvětšené stíny.

Když Macy vyšla ze stanice, začala ji sledovat sonda. Macy se na ni upřeně zadívala, aby dala tomu, kdo ji ovládal – ať už to byl Speller Twain, Loris, nebo nějaký nevinný znuděný místní – jasně najevo, že o svém sledování dobře ví. Šla dál, rozhodnuta sondu ingorovat, nevěnovat jí už jediný pohled. Stejně ji ale začalo šimrat a svědit mezi lopatkami.

Svižnou chůzí vyrazila po cestě, která se vinula po zalesněném hřebenu uprostřed ostrova. Vkročila na úzký most spojující s cestou na východním břehu. Vtom všechna světla zhasla. Lucerničky osvětlující cestu po mostě, záře lustrů, síť lamp rozmístěných po ostrově, lampy okolo tramvajové stanice a obytných domů, které obývala konstrukční četa. Svítilo jen staveniště.

Macy sebou trhla, když do vody pod mostem něco s mlaskavým šplouchnutím spadlo. Našla své spex, nasadila si je a zvolila na nich funkci nočního vidění. Uviděla podlouhlou sondu plovoucí po černé hladině, pravděpodobně tu samou, která ji sledovala. Něco vyhodilo všechna světla, sondy… Začal v ní nárůstat nepříjemný pocit, z něhož se jí skoro udělalo špatně.

Na nejvyšším bodě obloukového mostu si připadala strašlivě zranitelná, seběhla z něj proto na druhou stranu a lehkými ptačími skoky přeběhla pobřežní cestu svítící do tmy. Uhýbala sem a tam, aby se vyhnula rozkvetlým keřům a malým skálám. Skoro se rozesmála, když se neúspěšně pokusila zastavit svůj střemhlavý let vpřed, udělala kotrmelec do záhonu oleandrů, bez dechu se dokutálela do spletence ostrých větví a listů, čímž kolem sebe rozpoutala malou bouři okvětních lístků.

Chvíli tam ležela, zírala na černou střechu a napjatě poslouchala. Úpění a bušení robotů za přehradou, běžící motor lodi kdesi daleko na jezeře, hlasy z ostrova, volající lidé, kteří se jeden druhého ptali, co se děje. Když si byla naprosto jistá, že ji nikdo nesleduje, vstala a prošla parkem podél pobřežní cesty. Když se přiblížila k mohutnému stínu vrhanému podpěrou, zpomalila. Došla k prvnímu bioreaktoru na malém náměstíčku pod záhybem podpěry, položila ruku na jeho teplou stranu a ucítila uklidňující předení pump skrytých v jeho útrobách. Záložní zdroj fungoval, takže se nemusela bát, že celá její drahocenná úroda bakterií uhyne. Chvilku procházela mezi nádržemi a pak se zastavila.

Na travnaté ploše před vstupem do laboratoře cosi leželo. Bylo to tělo. Tělo Uršuly Freyové.

Ležela na zádech, jednu ruku ledabyle nataženou do dáli, jako by po něčem sahala, hlavu natočenou do strany. Když se k ní Macy připlížila a začala na ní tiše volat jménem, nepohnula se. Nozdry měla celé od krve stékající čúrkem po levé tváři. Oči měla otevřené, ale obrácené kamsi dovnitř hlavy. Macy jí dvěma prsty sáhla pod bradu, neúspěšně se pokusila nahmatat puls a v zádech ji zamrazilo zjištěním, že Loris měla celou dobu pravdu. Nastražili to na ní. Vyskočila tak prudce, až se pár vteřin bez dechu vznášela ve vzduchu. Když se snášela zpátky na zem, rozsvítil se pruh lustrů nad jezerem. Zářily, jako by bylo pravé poledne.

I když její spex okamžitě přerušily režim nočního vidění, náhlý příval světla ji oslnil. Strhla si spex, utřela si z očí slzy a uviděla, jak se k ní přibližuje stín rychlého běžce. Běžec v příštím okamžiku ztratil rovnováhu a střemhlav se řítil k zemi. Byl to Speller Twain. Vyskočil a namířil na ní taser, ten druh taseru, který vystřeloval fraktálně stlačené smyčky super vodivého nanovlákna.

Macy uhnula a trávník před ní ožehl malý blesk. Speller Twain zakřičel, aby zastavila, ale Macy už běžela pryč, trávník přeskočila jako gazela pronásledovaná lvem. Když doběhla k bioreaktoru, ozářil ji déšť jasných jisker. Macy vyskočila, chytila se jeho hrany a vytáhla se nahoru. V nízké gravitaci se pohybovala lehce a ladně. Přeběhla po střeše nádrže o velikosti nákladního auta, přeskočila širokou mezeru, přeběhla další bioreaktor a seskočila na zem. Přeběhla náměstíčko, a když přeskakovala zábradlí, vybuchl okolo ní další ohňostroj jisker, který ji posypal pálivými kousky rozžhaveného kovu. Seskočila dolů a běžela po mírném svahu dosud nezaplaveného jezerního dna ke člunu vytaženému na břeh.

Právě člun tahala na hladinu, když Speller Twain přeskočil zábradlí. Nešikovně spadl a udělal kotrmelec, jeho taser vypálil do vzduchu a střela se vysoko v prosvětleném vzduchu na okenní tabulce kupole rozprskla jako rachejtle. Vysoký muž se postavil a Macy zahlédla, jak něco přelétlo zábradlí nad ním a začalo se snášet k němu. Speller Twain se otočil a sonda mu v plné rychlosti narazila do obličeje.

Znovu spadl a upustil taser. Macy se k němu rozeběhla, sebrala ho a ladným pohybem se vyhnula chňapnutí Spellera Twain. Poodstoupila ke člunu a namířila na něj taserem. Speller se postavil, vyplivl krev a varoval ji, že dělá velkou chybu.

Macy byla už po kolena ve vodě. Měla sucho v ústech a nejdříve si musela odkašlat, než mohla říct: „Zůstaňte tam, kde jste, pane Twaine. Nechci vás střelit.“

„To neuděláte,“ odtušil Speller Twain a skočil po ní.

Udělala to. Zasáhla ho do hrudi, on sebou plácl do vody a začal sebou házet a ohánět se rukama. Macy se vyškrábala do člunu, zmáčkla tlačítko, kterým se zapínal motor, prudce strhla kormidlo, otočila člun o sto osmdesát stupňů a byla pryč. Širokým obloukem vyplula ze zátoky. Až nyní se uklidnila natolik, aby si uvědomila, že má jen jedno místo, kam se uchýlit. Otočila člun na západ, zamířila k vzdálenému břehu a aktivovala telekomunikační funkci svých spex. Než mohla ale komukoliv zavolat, rozbalilo se před ní okno, ze kterého na ní vykoukl Loc Ihrafim a prohlásil: „To se vám opravdu povedlo.“

Macy si strhla spex a hodila je co nejdál do vody, vjela s člunem na břeh k úpatí schodů a vyšplhala po nich nahoru. Ocitla se na široké promenádě před řadami nízkých obytných domy s terasami. Zastavila se, ztěžka oddechovala a rozhlížela se po hladině jezera pod sebou. V hrudi jí zběsile bušilo srdce. Od okamžiku, kdy objevila Uršulino tělo, uběhlo pouhých deset minut.

Ve vzduchu zazářila hvězda. To se světlo lustrů odrazilo od sondy, která sestupovala přímo k ní.

Macy sondě utekla okolo hromad se stavebním materiálem, v plné rychlosti vběhla do širokého vchodu do bloku domů, ztratila rovnováhu a proletěla atriem. Narazila do zdi, s vyraženým dechem se posadila a uvědomila si bolest v levém kotníku. Sonda se snesla šikným kuželem světla propouštěného do místnosti kulatým, nezaskleným oknem. Zvučný hlas na ní začal volat a říkat jí, aby zůstala tam, kde je. Macy zvedla taser a pečlivě zamířila, ale ruka se jí příliš třásla, takže napoprvé sondu netrefila a střela s hvízdotem vylétla oknem. Sonda ucukla stranou a Macy jí druhou střelou ve spršce jisker prostřelila heliový vak.

Když sonda padala k zemi, Macy se zvedla a druhou stranou atria odkulhala s vyvrtnutým kotníkem ven na zahradu uprostřed bloku. Bambusy a obrovské, smaragdově zelené mechové polštáře, uhrabaný černý písek, vyschlý kámen černé fontány. Macy se vrhla do klenuté chodby vzadu. Schody po její pravici vedly do bytů, schody po levici do suterénu.

Z instruktáže věděla, že každá budova ve městě má v suterénu chodby vedoucí ke krytům a přetlakovým komorám, pro případ, že by došlo k narušení integrity jednoho nebo více stanů a kupolí. Vesmířané, žijící už přes sto let v prostředí, které je při jakémkoliv klopýtnutí nemilosrdně zabíjelo, si potrpěli na bezpečnost, krizové scénáře a nouzové plány. Macy teď na tuto jejich opatrnost vsadila svůj život. Doufala, že budova již disponuje funkční přetlakovou komoru, třebaže ještě není zcela dostavěná. Jestli tomu tak není, Macy pravděpodobně nebude mít tolik času na útěk, aby jí Loc Ifrahim nedohnal.

Dveře na konci schodiště byly zavřené. Když Macy zmáčkla červené tlačítko, které je mělo odemknout, nic se nestalo. Příští minutu prožila v panické hrůze, když točila kolem, jímž bylo možné dveře manuálně otevřít tak akorát, aby jimi proklouzla. Druhým kolem je musela za sebou zavřít.

Zela před ní úzká, do neznáma se svažující chodba, osvícená jen matnými světly zapuštěnými v podlaze. Rozběhla se chodbou dolů, rameny vrážela do jejích stěn. Kotník ji teď už hodně bolel, ale nemohla si dovolit zpomalit. Loc Ifrahim zanedlouho zjistí, kam míří a jestli dokázal vypnout lustry, tak možná dokáže i zavřít nouzové východy z biómu…

Chodba byla dlouhá. Vzduch čím dál chladnější. Macy vydechovala malé obláčky a na zdech se třpytil led. Doběhla k dalším dveřím a znovu musela točit kolem, aby je otevřela. Za nimi se rozsvítila světla a odhalila bunkr s nízkým stropem. V situaci ohrožení se občané nemající jiné možnosti záchrany mohli na takovýchto místech ukrýt, dokud nebezpečí nepomine a oni se nebudou moci vrátit do svých domovů. Poddajná hmota na podlaze se dala tvarovat do židlí a postelí. V jednom rohu stála lékařská nádrž na regeneraci připomínající staromódní mrazák, nechyběla malá kuchyňka a dvojice záchodů a sprch, krabice se zmraženým jídlem, oblečení a přikrývky. Byl tam také žebřík vedoucí k šachtě se znakem dveří, ze kterých vystupoval malý obláček – univerzální znak přetlakové komory.

Macy vystoupala po žebříku šachtou nahoru a ocitla se v malém, jasně osvětleném předpokoji, kde po obou stranách ocelových dveří stály šatníky. V panickém spěchu ze sebe strhla kombinézu, oblékla si jednodílnou teplou kombinézu a vtěsnala se do nejmenšího z červených skafandrů, které visely v šatnících. Nemotornými prsty v těžkých rukavicích skafandru si zapnula masivní dvojitý zip, upravila varhánkovité klouby skafandru nad koleny a lokty, aby ho přizpůsobila svému tělu, vklouzla do popruhů batohu s kyslíkem, nasadila si helmu ve tvaru akvária a pevně ji utěsnila. V helmě se jí rozsvítilo uživatelské rozhraní, Macy odstoupila od šatníků, těžkými kroky vešla do přetlakové komory a spustila ji. Kolem ní se začala srážet mlha a vzduch po otevření vnějších dveří proudil do otevřeného vesmírného prostoru. S Macy to trhlo stejným směrem, a ona vstoupila na povrch Callista.

Bylo pozdní odpoledne. Slunce – sice o mnoho menší, než na Zemi, ale stále nejjasnější objekt na obloze – svítilo na západě poblíž horizontu. Z Jupiterova exoticky pruhovaného prstence vznášejícího se vysoko nad ní, bylo vidět něco málo přes polovinu. Přetlaková komora byla zasazena ve vypouklině konstrukce biómu a stála na konci široké plošiny, na každém kroku pošlapané stopami těžkých bot. Za ní se ve strmém úhlu tyčil stan biómu, obrovská skládačka z černých tabulek a s propojenými podpěrami, které se tyčily stejně majestátně a vysoko jako mrakodrapy. Ve všech dalších směrech se terén posetý krátery táhl k obloukovému, pouhé tři kilometry vzdálenému horizontu.

Navigační systém skafandru zvýraznil a opatřil popisky každou pozoruhodnost nehostinné krajiny. Kopec s plochým vrcholem na horizontu byl okrajem kráteru Wealtheow, před ním se rozprostírala farma s vakuovými organismy. Řada stavebních robotů stála zaparkovaná ve stínu dlouhé, nízké ochranné lavičky ve svahu dva kilometry od Macy. Pár skladišť. Stříbřitá silnice, která protínala roh plošiny, na níž stála Macy. Silnice obepínala stan rozbitý nad biómem. Podle navigačního systému vedla tato silnice přímo do města. To by znamenalo zhruba desetikilometrový pochod, který by Macy i v nízké gravitaci na Callistu zabral více než hodinu – pokud mohla předpokládat, že v objemném skafandru a s vyvrtnutým kotníkem vůbec dojde tak daleko. Nemohla tam ale zůstat. Speller Twain a Loc Ifrahim zanedlouho zjistí, kam zmizela a nenechají ji utéct.

Proklikala se třemi čím dál obraznějšími a důraznějšími varováními, vypnula vysílač ukrytý ve skafandru a pak vyrazila ke vzdálené řadě stavebních robotů. Zaplavovala ji stejná lehkomyslná směs vzrušení, děsu a odhodlání, kterou pocítila už kdysi, při svém útěku z Církve posvátné regrese. Tehdy ale strávila rok plánováním. Sehnala si zásoby a nové šaty a krabici ukryla, naučila se nazpaměť tři různé cesty k nejbližší dálnici, naprogramovala virus, který shodil celou bezpečnostní síť, ukradla z lékárny sedativa, jimiž pohostila hlídací psy, připravila si a nacvičila každý úsek svého plánu. Tentokrát však plán vymýšlela za pochodu.

Teď už se přiblížila dlouhé řadě robotů a zamířila k malému buldozeru, který měl nad širokým rypadlem sedadlo. Stačilo zjistit, jak ho nastartovat a mohla vjet do města ve velkém stylu…

Na virtuálním displeji začala blikat ikonka, která jí blokovala výhled: příchozí telefonát na kanálu krátkého dosahu. Otočila se a s panikou pocítila, jak se jí do žil hrne adrenalin. Uviděla postavu v červeném skafandru, stejném, jako měla ona, jak odchází od přetlakové komory na druhém konci uježděné pláně a s opatrností starce se šourá přes velké kluziště. Uskočila mezi dva z velkých strojů, vrátila se kousek stejnou cestou a našla úkryt v naprosté temnotě stínu pod třímetrovým ozubeným kolem.

Malá postava se blížila. Jasně kontrastovala s temnou zemí a mířila přímo k ní. Macy prohmatala všechny kapsy a váčky svého obleku a jasně si vybavila obrázek taseru ležícího na zemi u šatní skříně. Hloupá, pitomá Macy. Udělala skoro stejnou botu, jako když zapomněla zablokovat přetlakovou komoru. Ikona stále blikala. Dobrá, jestliže ten hajlz beztak ví, kde je, bude nejlepší zavolat mu zpět. Aspoň zjistí, s kým má tu čest.

„Tady jste,“ řekl Loc Ifrahim, když přijala hovor. „Poslouchejte Macy, jsem tu, abych vám pomohl. Uklidněte se a nedělejte žádné hlouposti. Vyřešíme to společně, jen vy a já.“

„A to jak?“

Macy si byla jistá, že se ji Loc Ifrahim a Speller Twain snažili namočit do vraždy Uršuly Freyové. Jejich plán selhal ve chvíli, kdy se jí podařilo uniknout, takže ji teď budou muset zabít. Jestli ji nezabijí a ona padne do rukou policistům z Duhového mostu, s jejich spiknutím bude amen. Vyrazila k největšímu ze stavebních robotů – jeřábu posazenému na třech párech širokých pásů. Za své služby u sborů R&R už viděla spoustu těžké techniky, ale tohle bylo opravdové monstrum. Plošinu měl alespoň padesát metrů dlouhou a teleskopické rameno v úhlu třiceti stupňů k plošině bylo sestrojené z úzkých příček fullerenové směsi a měřilo alespoň dvakrát tolik.

„Musíme si spolu sednout a všechno si vyjasnit,“ řekl Loc Ifrahim. „Pro začátek potřebuji vědět, co se stalo mezi vámi a Uršulou.“

„Když jsem ji našla, byla už mrtvá. To byste mohl vědět.“

„Vím jen tolik, že vás pan Twain našel u jejího těla. Vy jste na něj zaútočila a pak utekla. To nevypadá moc dobře, viďte? Ale já jsem ochoten vyslechnout si vaši verzi příběhu. Jsem ochoten si s vámi sednout a pomoci vám rozhodnout se, co dělat dál.“

„Vím jen jedno. Uršula měla pravdu. Někdo se snaží bióm sabotovat,“ řekla Macy a ukončila spojení.

Přemýšlela, že zavolá Loris, ale nevěděla, jak dlouho by trvalo, než by dorazila pomoc. Mohla se pokusit utéct, vyšplhat po strmém kopci a vydat se na útěk po povrchu pustého měsíce. Měla dost energie a kyslíku, aby přežila alespoň dva dny, ale s vyvrtnutým kotníkem se nemohla pohybovat nijak rychle. Pokud Loc Ifrahim dokáže zprovoznit jednoho ze stavebních robotů, snadno ji dožene. Ne, pomyslela si, bude se s ním muset vypořádat sama, tady a teď.

Macy vystoupila ze stínu jeřábu, rozběhla se vpřed a s každým druhým krokem jí nohou od kotníku po koleno projela bodavá bolest. Vyskočila na jeden z jeho vysokých pásů a musela se chytnout dvou drážek v pásu, aby se nesvezla zpět dolů. Tam chvíli ochromeně a bez dechu ležela, až se nakonec doplazila ke druhému konci pásu.

Byla pět metrů nad zemí a viděla Loca Ifrahima, jak prochází kolem řady robotů, pobíhá od stínu ke stínu, otáčí se sem a tam a taserem míří na místa, kde by se Macy mohla ukrývat. I když se na krátkou chvíli zastavil v naprosté temnotě jednoho stínu, díky infračervenému záření ho viděla naprosto jasně. Recyklace tepla a izolace jeho skafandru nepracovali úplně efektivně, takže teplota jeho skafandru byla o více než osmdesát stupňů vyšší než teplota ledového měsíce, na kterém stál a bíle zářil jako duch.

Kdyby se podíval vzhůru, měla by to spočítané, to by však nesměl ztrácet čas nahlížením se za kola a pásy… Macy se odplazila z dohledu, zůstala deset minut naprosto bez hnutí a až pak se odvážila opět vyhlédnout. Zpočátku ho nemohla najít, ale pak se otočila a uviděla, jak na druhé straně jejího jeřábu sehnutý prohledává každý stín pod sebou, jako by se mu tam zatoulal domácí mazlíček. Zvedla se, dlouhými kroky seběhla po pásu, a vrhla se po něm tygřím skokem, kterým ho srazila k zemi. Pokusil se zvednout, ale Macy oběma rukama uchopila jeho helmu a praštila s ní do prachu, který byl jemný a písčitý jako cukr, pak otevřela spojení na krátkou vzdálenost a zeptala se ho, jestli chce dál žít.

„Jestli mě zabijete, zemřete taky, a nijak pěkně,“ varoval ji. „Vrahy tady vypouští do vakua.“

„Přesně to se stane vám, jestli se ještě pohnete,“ řekla Macy a ukončila hovor. Byla unavená a kotník ji bolel čím dál víc. Neměla náladu na jeho kecy.

Nemohla najít taser. Musel ho upustit, když jej srazila. Na popruhu skafandru měla alespoň plastová pouta. Tím mu svázala ruce za zády, rozbalila menu města a zvolila číslo.

Loris v mžiku odpověděla a zeptala se Macy, jestli je v pořádku.

„Chtěla bych ti poděkovat, že jsi tou sondou srazila pana Twaina. Byla jsi to ty, ne?“

„Nemusela jsi utíkat Macy. Vím, že jsi v tom neměla prsty. Šla jsem ti na pomoc.“

„Víš, že po mně šel i pan Ifrahim? Naštěstí jsem ho překvapila. Právě teď na něm sedím. Můžete ho vyslechnout.“

„Ne, to nemůžeme. Má diplomatickou imunitu. Co ale můžeme udělat, je ochránit tebe. Kde jsi?“

„Jestli ho necháte běžet, bude všechny přesvědčovat o tom, že jsem se s Uršulou snažila všelijak sabotovat projekt. Včetně kultur Skeletonem, které jsem měla koneckonců na starosti já. Nepohodly jsme se a já ji zabila. A vsadím se, že Twain s Ifrahimem jsou schopní všechny přesvědčit i o tom, že jsem zabila také Mannyho Varga. Protože zjistil, že na loď naložili jiné bakterie, než bylo původně v plánu.“

„Nebo prostě proto, že jeho smrt projektu uškodí,“ uvažovala Loris. „Nevíme všechno a možná to nikdy vědět nebudeme. Ale víme, že jsi nevinná a že tě do toho všeho zatáhli oni. Proto jsme ti ochotni poskytnout ochranu.“

Macy si uvědomila, že ji využili, aby získali důkazy proti Spelleru Twainovi a Locu Ifrahimovi. Nastrčili ji tam. Jako volavku po vzoru divochů na Zemi. Zeptala se: „Takže jsem byla loutkou obou stran, že ano?“

„Za tvou pomoc jsme vděční,“ odpověděla Loris. „Neboj se, neskončíš tak špatně, jak si myslíš.“

„Rozhodně vím, že zpátky k četě se už vrátit nemůžu. Nedaleko od západního cípu biómu je řada stavebních robotů. Najdeš mě u nich.“

„Hned jsem tam,“ řekla Loris. „Neboj se Macy, vybrala sis správně.“

Macy zahlédla v prachu taser, nohou ho odstrčila od Loca Ifrahima a sebrala ze země. Loc Ifrahim se překulil a pokusil se posadit, ale když na něj zamávala taserem, rychle toho nechal. Začala jí opět blikat ikona hovoru na krátkou vzdálenost, Macy ji však ignorovala. Už mu neměla co říct.

O pár minut později ji navigační systém skafandru upozornil na blížící se vozidlo, které v jejím hledí zvýraznil kdesi nízko na černé obloze. Objekt se rychle zvětšoval, až se dala rozeznat postava ve skafandru stojící na růžici trysek, která zdola připomínala kompas. Loc Ifrahim se posadil. Macy ho dál ignorovala a sledovala blížící se létající plošinu a její blikající trysky, jak přistává a naposledy upravovuje svou polohu. Letěla k ní nízko nad terénem, zvířila prach a usadila se na pavoučích nohách.

Macy na ni zamávala a vrušením ani nedýchala, stejně jako před lety, když na temné silnici kdesi uprostřed Nebrasky nasedala do přivolaného taxi. Jeho řidička, robustní žena s krátkým, blonďatým sestřihem a pihatou tváří se k ní otočila a zeptala se, kam to bude. Macy, s odvážnou naivitou, jaká se odpouští jen mladým, řekla: „Hlavně co nejdál odsud.“

Postava na létající plošině zvedla ruku a dotkla se své helmy.

Macy už jednou od jednoho života utekla a teď to měla udělat znovu. Zapnula vysílání na krátkou vzdálenost a k Locu Ifrahimovi prohodila: „Panu Peixotovi vyřiďte, že končím.“

A bylo to. Stala se uprchlíkem.

9. kapitola

Sri Hong-Owenová a její nejstarší syn Alder cestovali na Callisto malou nákladní lodí jménem Luis Inácio da Silva vybavenou prototypem nového fúzního motoru. Cestu mezi Zemí a Jupiterem urazila za třetinu času, který platil za dosavadní rekord – příhodná demonstrace technologického náskoku rodiny Peixotových a také součást promyšlené a rozsáhlé „reklamní kampaně,“ jejímž cílem bylo vnutit zboží Callisťanům. Sri měla nabitý program. Měla se podívat na farmy a do laboratoří, setkat se s poslanci callistského Senátu a předními osobnostmi města Duhový most, zúčastnit se ceremoniálu zahajujícího první fázi oživování jezera v biómu a tak dále. A chtěla se také setkat s genovou specialistkou Avernou. Ze všeho nejdříve ale chtěla vyřešit zamotaný případ nepovedeného pokusu o sabotáž, vraždy Uršuly Freyové a přeběhnutí Macy Minnotové. Udělala si tedy v kalendáři čas na setkání s mladým diplomatem, evidentně ústřední postavou celé kauzy.

Den po příjezdu Sri Hong-Owenová byl do jejího apartmá povolán Loc Ifrahim. Šlo o střešní byt v obytném komplexu vybudováný v jedné z obrovských podpěr biómu. Dorazil na chlup přesně, asistent Sri Hong-Owenové jej prohledal, očichal a nechal stát ve vstupní hale. Předpokládal, že ho doktorka nechává čekat, aby mu dala najevo, kdo je tu pánem a aby ho znervóznila. On si z toho ale nic nedělal. Poskytlo mu to čas, aby si ještě jednou prošel svou verzi příběhu. Přitom se díval, jak lidé přicházejí a odcházejí. Rád sledoval lidi, rád hádal, jaké jsou jejich motivy, co se v nich odehrává, ať už to pro něj mělo nějakou cenu, nebo ne.

Z apartmá Sri Hong-Owenové vyšla dvojice policistů, – muž a žena, kteří se ho před nedávnem vyptávali na okolnosti smrti Uršuly Freyové. Policistka byla vysoká, odměřená žena se čtverečkem bílých vlasů, který jí seděl na hlavě jako malá sněhová čepička. Chladně se na Loca usmála a zeptala se, jestli bude se svou nadřízenou spolupracovat ochotněji než s nimi.

Loc její úsměv opětoval. „Profesorka doktorka Hong-Owenová není moje nadřízená. Pracuji pro Brazilskou vládu, nikoli pro rodinu Peixotových.“

„Mě se spíš zdá, že se staráte výhradně o sebe.“

„A já jsem zase přesvědčen, že kdyby se vaše město zajímalo o projekt tak, jak tvrdí, neukrývalo by před námi Macy Minnotovou,“ kontroval Loc.

„Oba víme, že neměla se smrtí Uršuly Freyové nic společného,“ prohlásila bělovlasá policistka.

„O tom nic nevím. Poskytl jsem vám dokonce důkazy svědčící o opaku. Důkazy, které jste se rozhodli ignorovat.“

„Vzdejte se své diplomatické imunity,“ řekla policistka. „Pak si s vámi o vašich důkazech, jak tomu říkáte, velmi ráda promluvím.“

Z jejího pohledu čišel vztek a frustrace. Loc po smrti Uršuly Freyové a po přeběhnutí Macy Minnotové souhlasil s krátkým rozhovorem s policisty města Duhový most, ale nedal jim povolení k formálnímu výslechu, o podrobení jeho pravdomluvnosti magnetické rezonanci ani nemluvě. Mohli si jen vyslechnout jeho prohlášení, položit několik slušných otázek a nechat ho jít. V Callistském senátu se nepříliš přesvědčivě jednalo o jeho vykázání, to však k ničemu nevedlo, jelikož ho se smrtí Uršuly Freyové nespojovaly žádné přesvědčivé důkazy a protože nikdo nechtěl riskovat diplomatický incident, který by zmařil obchodní vyjednávání a znemožnil otevření biómu.

„Nech ho být Dee,“ řekl kolega policistky. „Je bezvýznamný.“

„Jestli se ještě něco stane, znovu se potkáme,“ pohrozila policistka Locovi a odvrátila se.

„Proč by se teď, když je Macy Minnotová ve vaší láskyplné péči, mělo něco dít?“ křiknul Loc směrem k dvojici policistů odcházejících ke stoupajícím a klesajícím plošinám, které se v těchto končinách používaly jako výtahy. Asistent Sri Hong-Owenové sice vzhlédl od svého kapesního počítače, ale policisté se ani neohlédli.

Stejně nic nezmůžou. Je pravda, že mu nepřímo vyhrožovali během vyšetřování vraždy Uršuly Freyové, ale nemohli na něho sáhnout. Nemohli se dotknout ani toho neomaleného břídila Spellera Twaina. Určitě se vynasnažili vsugerovat Sri Hong-Owenové své podezření, ale to Loc čekal. Neměli ho čím překvapit.

Asistent ho konečně dovedl do apartmá. Byla to docela působivá prostorná místnost s umělým trávníkem, který přecházel do virtuálního pozadí na zdi, na níž se stáda vyhynulých zvířat pásla na pláni táhnoucí se až ke vzdáleným horám. Sri Hong-Owenová jej očekávala na druhém konci pokoje. Stála ve stínu bambusů a kapradin, které vyrůstaly ze skalky tvořené velkými balvany. Drobná, útlá žena oblečená ve skvěle padoucí zelené kombinéze konstrukční čety, oči zakryté spex se stříbrnými čočkami a tlustými černými obroučkami, holá lebka připomínající překlopenou porcelánovou misku. Loc se k ní došoural ve svých nemocničních pantoflích, uklonil se tak hluboko, jak jen mohl a řekl, že je jí k službám.

„Posadíme se,“ navrhla Sri Hong-Owenová a z trávníku vyrašily dva kopečky s rovnými vrcholky.

Seděli naproti sobě, až se skoro dotýkali koleny.

„Četla jsem zprávu o okolnostech smrti slečny Freyové,“ řekla Sri Hong-Owenová. „Teď chci slyšet vaši verzi příběhu. Váš úhel pohledu, vaše postřehy. Každý detail.“

Loc slyšel, že genová specialistka je proslulá svou netrpělivostí a upřímností, i tak ho ale její šokující přímost zaskočila. Byla evidentně přesvědčena, že mluví s někým na úrovni sluhy, který se zodpovídá výhradně jí a nikomu jinému. On tuto urážku svého postavení blahoskloně ignoroval, protože se Sri potřeboval vlichotit do přízně. Klidně a s grácií jí tedy převyprávěl svou vlastní verzi příběhu. Vysvětlil, že milenka Emmanuela Varga, Uršula Freyová tvrdohlavě prohlašovala, že jeho smrt nebyla náhoda, že ho zabil nějaký člověk, nebo skupina lidí, kteří se snaží sabotovat konstrukční projekt. Neměla pro to žádné důkazy kromě toho, že se ztratil kapesní počítač Emmanuela Varga, ale protože byla příbuzná s rodinou Fontainových, Euclides Peixoto nemohl nad jejím názorem jen tak mávnout rukou. Proto dal Euclides Peixoto šéfovi bezpečnosti konstrukční čety Spelleru Twainovi za úkol vyřešit tento problém, jak uzná za vhodné a Speller Twain přišel na ambasádu s prosbou o pomoc.

„Velvyslanec se stejně jako pan Twain bál, že by se tím zamotal do politických nepříjemností. A tak úkol připadl nejmladšímu diplomatu ambasády, jmenovitě mně,“ řekl Loc Ifrahim s mírným sebeironickým úsměvem. „Pan Twain a já jsme se rozhodli požádat o pomoc další členku Fontainovic rodiny v konstrukční četě, totiž Macy Minnotovou. Po našem naléhání se pokusila s Uršulou Freyovou promluvit, ale slečna Freyová nejen že se odmítla vzdát urputného boje za svou pravdu, ale dokonce požádala slečnu Minnotovou o pomoc, když po ní chtěla, aby pro ni získala kopii pracovních záznamů konstrukční čety. Chtěla v nich najít nějaké důkazy o sabotáži, chápete, a nemohla si je obstarat sama. Pan Twain jí k nim v rámci bezpečnostních opatření odepřel přístup.“

„A proč to udělal?“

„Vlastně jsem mu to doporučil já. Obával jsem se, že by Uršula Freyová mohla být v pokušení pozměnit záznamy, aby dokazovaly její tvrzení o vraždě Emmanuela Varga. Připadalo mi, že neuvažovala rozumně, chápete. Byla schopná všeho.“

„Aha. Takže nebyla od záznamů odříznutá, protože jste se bál, že by tam mohla najít nějakou nepříjemnou skutečnost?“

„Vůbec ne. Macy Minnotové jsme udělili povolení pořídit kopii pracovních záznamů a tu předat Uršule Freyové. O pár dní později začala slečna Freyová tvrdit, že nalezla něco důležitého. Smluvila si se slečnou Minnotovou schůzku, ale ještě před tím jsme se do toho vložili my a pokusili jsme se s ní rozumně promluvit.“

Sri Hong-Owenová se zeptala: „A řekla vám slečna Freyová, co našla?“

Loc věděl, že našla data, která do pracovních záznamů vložil Speller Twain chvilku před tím, než je zkopírovala Macy Minnotová – velmi nenápadné údaje, naznačující spiknutí, ve kterém měla být zapojena Cristine Quarricková a Patrick Alan Allard. Tihle dva měli nejspíš prsty i v sabotáži jedné z kultur mikroskopických řas. Popravdě však mohl říct jen tolik, že s nimi Uršula Freyová nebyla ani v nejmenším ochotna spolupracovat.

„Když jsme ji nechali jít, musela se zřejmě vydat za Macy Minnotovou. Kamerový systém biómu se zhroutil a slečna Freyová zemřela. Pan Twain sice Macy Minnotovou pronásledoval, ale utekla mu.“

„Střelila ho jeho vlastním taserem, jestli jsem to dobře pochopila.“

„Ano madam. Poté, co ho někdo srazil k zemi sondou.“

„A kde jste během toho všeho byl vy?“

Sri Hong-Owenová se nakláněla dopředu, ruce opřené o kolena. Loc mohl sledovat svůj dvojitý odraz ve stříbrných čočkách jejích spex. Byl si jistý, že právě studuje, jak se mu rozšiřují zorničky, jak mu proudí krev vlásečnicemi ve tváři a hledá signály, které by prozradily, že lže. Loc ale spoléhal na svůj výcvik a věřil, že mu nehrozí žádné nebezpečí, takže ani nehnul brvou. Jeho historka byla vlastně více méně pravdivá, až na pár nepohodlných faktů.

„Byl jsem nedaleko, s pomocí sondy jsem sledoval Macy Minnotovou. Tedy alespoň do chvíle, než spadl systém.“

„Takže jste neviděl, kdo zabil Uršulu Freyovou.“

„Ne, dokud byl systém offline, tak ne. Ale ve chvíli, kdy se opět rozběhl, nechal jsem Macy Minnotovou sledovat sondou. Bohužel ji sestřelila taserem, který vzala panu Twainovi. Pokoušel jsem se ji dostihnout sám, ale podařilo se jí utéct.“

„Přemohla pana Twaina a pak složila i vás.“

„Před přijetím sem sloužila v Rekultivačních a rekonstrukčních brigádách. Měla vojenský výcvik. A já bohužel, na rozdíl od pana Twaina, nejsem muž činu.“

„Pan Twain tvrdí, že ji viděl střelit Uršulu Freyovou do hlavy nastřelovací pistolí,“ řekla Sri Hong-Owenová.

„Vydal v tomto smyslu prohlášení, madam. Věřím, že vražedná zbraň patřila k vybavení sloužícímu laboratoři slečny Minnotové a později byla nalezena v jezeře.“

Kam ji hodil ten zatracený hlupák Speller Twain.

„Pan Twain také tvrdí, že to byla právě Uršula Freyová, kdo zavraždil Emmanuela Varga,“ pokračovala Sri Hong-Owenová. „Tomu věříte?“

„Je rozhodně fakt, že slečna Freyová byla jedním z posledních lidí, kteří pana Varga viděli, než došlo k uspání celé posádky,“ řekl Loc. „A po jeho smrti našel pan Twain jeho kapesní počítač právě v jejím pokoji. Má za to, že mohla pana Varga infikovat chemickou látkou, jež způsobila jeho smrt v podobě příznaků, které se objevily, když byl probuzen. Ale musím přiznat, že mi to nesedí s tím, jak slečna Freyová otevřeně a tvrdohlavě prohlašovala, že byl zabit, zvláště pak když se to všichni chystali chápat jako nehodu. Je tu velmi znepokojivý rozpor.“

„Má pro tyto domněnky pan Twain nějaké pevné důkazy?“ zeptala se Sri Hong-Owenová. „Krom toho, že našel kapesní počítač, který tam klidně mohl být nastrčen.“

„Pan Twain tvrdí, že slečna Freyová a slečna Minnotová se společně snažily sabotovat projekt a nepohodly se. Slečna Minnotová bohužel opustila Duhový most den poté, co přešla na druhou stranu,“ odpověděl Loc. „Na palubě vlečné lodi s názvem Dlouhý pochod, která ji přepravila do města Eden na Ganymedu. Vlastní ji muž jménem Galileo Wu. Pan Wu je prastrýcem Loris Sher Yanagitové, a slečna Yanagitová nejen že pracovala jako asistent slečny Minnotové, ale je také dcerou jednoho z členů Callistského senátu.“

Začínal si to užívat. Poté, co Macy Minnotová unikla, se díky svému rychlému uvažování dostal z pokraje propasti. Teď si byl jistý, že dokáže z vraždy Emmanuela Varga i Uršuly Freyové usvědčit nového obětního beránka. Stačilo jen zasít nějaká semínka pochybnosti v mysli Euclida Peixota a téhle takzvané genové specialistky, a jeho noví přátelé se o zbytek postarají sami.

„Takže slečna Minnotová je opravdu dobře chráněna,“ řekla Sri Hong-Owenová.

„Vskutku. Chtěli jsme s ní mluvit ihned poté, co přeběhla, ale náš požadavek byl odmítnut. Pokoušeli jsme se o to znovu, když přicestovala do města Eden, ale opět jsme byli odmítnuti. A bez přístupu ke slečně Minnotové jsme s vyšetřováním nemohli pokročit dál.“

„A co rodina Fontainových?“

„Aby jejich vliv dosáhl až tam, museli by zaplatit opravdu velikou sumu, ale jelikož je podezřelá z vraždy člena jejich rodiny třicátého druhého stupně pokrevního spříznění, přímo bych to nevylučoval.“

„I když Fontainovi Uršulu Freyovou vydědili.“

Loc se usmál. „No, to se dalo čekat, ne? Její aférka jim způsobila vážné problémy. A i kdyby slečna Minnotová konala na jejich popud, sotva by jí přivítali s otevřenou náručí.“

Sri Hong-Owenová si ho chvíli prohlížela a pak řekla: „Něco vám ukážu.“

Následoval ji okolo bambusů a kamenů do skleněné místnosti připomínající při pohledu zvenčí kapku, která se drží zahnuté podpěry. Sri Hong-Owen prošla dveřmi, ale Loc se na prahu zastavil. Podlaha skleněné vypoukliny byla stejně průhledná, jako její zahnuté stěny. Hluboko pod nimi voda omývala kamenité pobřeží jezera.

„Tady si můžeme bezpečně promluvit,“ prohlásila Sri Hong-Owenová, když se otočila k Locovi. Zdálo se, že se vznáší ve vzduchu. „Moji lidé v pokoji nalezli několik štěnic, ale nemohu si být jistá, že je našli všechny. Tady je to ale vcelku nedotčené. Sklo je pouze jednosměrné a vibruje tu malý motůrek bránící odposlouchávání. Pojďte dovnitř a zavřete za sebou dveře.“

Loc udělal, co mu řekla, a vstoupil na skleněnou podlahu. Nepochyboval, že od něj genová specialistka bude něco chtít. Informace, laskavost, něco co jí mohl poskytnout teď a čeho by někdy příště mohl využít.

„Od policistů vyšetřujících případ slečny Freyové jsem se dozvěděla pár zajímavých věcí,“ řekla Sri Hong-Owenová.

„Na cestě ven se nedali přehlédnout,“ přitakal Loc. Nechtěl si genovou specialistku znepřátelit, alespoň ne teď, když se mu chystala s něčím svěřit. Proto si nechal pro sebe, že mu bylo jasné, že za ním přišli jen proto, aby se mu neobratně pokusili nahnat strach.

„Řekli mi, že slečnu Freyovou zabil hřebík vypálený přímo do jejího mosku, konkrétně prodloužené míchy,“ pokračovala Sri Hong-Owenová. „Zabil ji ihned. Buď měl její vrah opravdu štěstí, nebo velmi dobře věděl, co dělá. Trajektorie střely také naznačuje, že pistole byla namířená dolů a pohmožděniny na jejích rukou a krku indikují, že ji před smrtelným výstřelem někdo uchopil zezadu. Na rukou měla také otlačeniny po poutech. To nesouhlasí s tvrzením pana Twaina, že viděl, jak se perou. A ačkoli byla slečna Freyová zastřelena z bezprostřední blízkosti, policisté na šatech, která slečna Minnotová při svém útěku z biómu nechala v přetlakové komoře, nenašli žádné známky střelby. Žádnou krev, žádné kosti nebo jejich úlomky dokazující střelbu zblízka. Na prstech měla sice stopy krve, ale policistům řekla, že se umazala, když slečně Freyové kontrolovala puls. Pak je tady otázka chybějících otisků prstů a DNA na vražedné zbrani. Slečna Minnotová mohla mít rukavice, ty se ovšem nenašly. Rozhodně je ale neměla, když si ruce potřísnila krví slečny Freyové. Stručně řečeno, pane Ifrahime, policisté nevěří tomu, že slečnu Freyovou zabila slečna Minnotová. A nevěří ani svědectví pana Twaina. Takže se vás zeptám otevřeně: „‚Myslíte si, že to udělala?‘“

A bylo to tady. Loc s nervózním výrazem ve tváři odpověděl: „Dal jsem vám oficiální verzi. Ale teď, pokud smím mluvit otevřeně? Ne. Nemyslím si, že Macy Minnotová zabila Uršulu Freyovou.“

„Tak kdo tedy?“

„Myslím, že oba víme, kdo to byl, madam.“

„Pan Twain zabil Uršulu Freyovou a zabil by i Macy Minnotovou. Ale ta mu utekla.“

„Myslím, že měl v plánu tvrdit, že zemřela, když se snažila bránit zatčení. Vražedná zbraň pocházela z vybavení její laboratoře a virový program, který vyřadil z provozu kamerové systémy, na první pohled pocházel z jejího kapesního počítače. Přiznávám, že bych mu to také uvěřil.“

„A zabil také Emmanuela Varga?“

„Předpokládám, že i to je možné,“ řekl Loc, jako kdyby něco takového zvažoval poprvé.

„Jestli jsem něčím vinen, pak vlastní naivitou. Příliš snadno jsem panu Twainovi naletěl a stydím se, že jsem se na něčem takovém podílel. Zvláště pak, je-li stále na svobodě.“

„Co tím chcete říct?“

Do Locova srdce se vloudil slabý závan potěšení. Má ji. Věděl, že ji má. „Po objevu vadné kultury rozsivek zkontrolovala konstrukční četa všechno, co si s sebou přivezla. Nenašla se žádná stopa po sabotáži. A Vesmířané, kteří pracují bok po boku s našimi lidmi, vytvořili nové rozsivky, takže oživování biómu se nijak nezpozdí. Ale není těžké si představit, že pan Twain plánuje nějaký přímý útok. Možná další vraždu.“

„A kdo by mohl být jeho cílem?“

„Bohužel si myslím, že byste jím mohla být právě vy, madam. Vy, nebo Averna.“

„Pokud sem vůbec přijede – to zatím nevíme. Informoval jste o svém podezření Euclida Peixota?“

„Bohužel nikoliv. Nemám žádné důkazy a velvyslanec jasně vyjádřil své přesvědčení, že tato aféra už je u konce. A pan Peixoto, při vší úctě, je jaksi… lhostejný.“

Sri Hong-Owenová pokývala hlavou. „To máte pravdu. Pan Peixoto svou pozici dostal od strýce, který ho má v oblibě více, než si zaslouží.“

Loc věděl, že když se mu začíná svěřovat, získává její důvěru. „Jestli bych pro vás mohl něco udělat, tím myslím cokoliv, stačí říct.“

„A co vaše přísaha věrnosti vládě?“

„Vláda existuje jen proto, aby sloužila rodinám, madam.“

„Kolik je vám let, pane Ifrahime?“

„Dvacet pět.“

„Dvacet pět. A narodil jste se ve slumech Caracasu, nemýlím-li se. Dostal jste se velmi vysoko a velmi rychle. Musíte být ambiciózní.“

„Chci jen sloužit nejlépe, jak dokážu, madam.“

„Jste zajímavý člověk, pane Ifrahime.“ Sri Hong-Owenová se otočila k výhledu za skleněnou stěnou a vybídla ho: „Pojďte sem. Ke mně.“

Loc se k ní přišoural po průhledné podlaze. Jeho prsty v sandálech svíraly křeče a žaludek se stahoval rostoucí nervozitou.

Sri Hong-Owenová zírala skrze svůj nejasný odraz ve skleněné vypouklině, hleděla ven na jezero a na hrstku zelených ostrovů mezi nakloněnými, ze sklíček složenými zdmi kupole biómu.

„Je to ohromující,“ vydechla. „Nechce se mi věřit, že dvacet tisíc lidí namačkaných jako sardinky na ledovém měsíci dokázalo něco tak obrovského. A přesto to byl během jednoho jediného roku postaven stan, nastaven příznivý tlak a vymodelována krajina. Víte, jak to udělali?“

„Mají spoustu robotů…“

„Vědomosti,“ opravila ho Sri Hong-Owenová. „Uchovali mnohé z toho, o co Země přišla po Převratu. A od té doby přicházeli na nové a nové věci, zatímco my jsme většinu našich zdrojů využívali k rekultivaci a rekonstrukci. Což je samozřejmě dobrá věc. Nutná. Ušlechtilá. Ale jen pomyslete na to, co všechno bychom mohli dokázat, kdybychom měli k dispozici všechny technologie a vědecké poznatky, které zachovali a vyvinuli Vesmířané. Proto rodina Peixotovách souhlasila s Averninou nabídkou, proto sem poslali konstrukční četu, aby zde urychlila ekosystém biómu. Po mnoho let se snažili najít mírové řešení mezi Zemí a Vesmírným společenstvím. Toto představuje obrovský milník jejich snažení. Důkaz dobré vůle. Možná i začátek dlouhého a plodného obchodního partnerství s Vesmířany.“

„Stejně jako vy, pane Ifrahime, i já jsem zaměstnanec. Vy děláte pro vládu, já pracuji pro rodinu Peixotových. Jistě však víte, že případné zisky z tohoto podniku budou tak obrovské, takže v nějaký malý podíl mohou doufat i nepatrní zaměstnanci, jako jsme my. Tedy pokud budeme vždy zájmy rodiny upřednostňovat před svými vlastními. A dokud zůstaneme trvale a neochvějně loajální.“

Loc se začal tvářit uraženě. „Doufám, že má otevřenost o této nešťastné aféře je dostatečným důkazem toho, že chci celé věci jen pomoci.“

„Je naprosto jasné, že Uršulu Freyovou zabil pan Twain. Jestli mi opravdu chcete pomoci, budete se muset snažit trochu víc.“

Klidně ji mohl políbit, no vážně. Nejen, že celý jeho příběh zhltla i s navijákem. Věřila také, že mu jako odměna za jeho službičky postačí dojídání zbytků po velkých rybách. Řekl: „Pan Twain už projektu uškodil dost a je skoro jisté, že je spolčený s lidmi, kteří chtějí projektu uškodit ještě více. Dovolte mi o tom zjistit co nejvíce informací. Pak vám možná budu schopen pomoci odvrátit hrozbu, kterou pan Twain představuje.“

10. kapitola

Sri Hong-Owenová se později zeptala svého syna: „Dá se mu věřit?“

„Jedině, pokud máte společné zájmy. Pokud ne… no, zradil přeci Spellera Twaina aby si zachránil kůži, ne? A nemůžeme si být jisti, že ti řekl celou pravdu.“

Matka a syn seděli mezi polštáři a poduškami rozházenými po skleněné místnůstce. Na bióm padla noc. Alderovu dětskou tvář osvětlovala obrazovka kapesního počítače v jeho klíně, na které se přehrával záznam rozhovoru s Locem Ifrahimem. Sri ho sledovala, jak zkoumá změny rozšíření jeho zorniček a srdce se jí rozbušilo něžnou, bezbrannou mateřskou láskou. Odzbrojující krásu svého syna sice vymodelovala sama – od stavby jeho lícních kostí přes klasické proporce končetin, přes nadprůměrné množství tepla, které vydávalo jeho tělo, až po jeho medově sladkou, feromony obohacenou vůni – ale ani tak neodolávala jeho svodům snadno. Její nádherný, jedinečný syn. Byla tak ráda, že ho vzala s sebou. Měl skoro šestnáct, nastal čas, aby se naučil, jak se dělají opravdu důležité věci. Lepší příležitost, než zrod dohody historického významu, si ani nemohl přát. A také jí v mnohém pomůže, jeho šarm a charisma budou při veřejných vystoupeních k nezaplacení.

„Rozhodně vypadá, jako by mluvil pravdu. Ale je to diplomat a ti jsou trénovaní k tomu, aby oklamali jednoduché testy a detektory lži,“ řekl Alder.

„Nepotřebujeme zjišťovat, kolik z jeho příběhu je pravda a do jaké míry se jen snažil zveličit své zásluhy. Místo toho bychom si měli určit, na co se můžeme spolehnout a jak minimalizovat riziko, které by nám hrozilo, pokud se ukáže, že si vymýšlel.“

Alder se zamyslel a na čele mu naskočila osamělá vráska. „Proto jsi odmítla jeho nabídku špehovat Spellera Twaina, dlužila bys mu laskavost. Získal by nad tebou převahu.“

„Také by to pomohlo spíše jemu než mně.“

„Protože v tom není nevinně,“ řekl Alder. „Pracoval s panem Twainem na stejné věci. A poté, co selhal jejich plán usvědčit z vraždy Uršuly Freyové Macy Minnotovou, chce pana Twaina umlčet, než ho pan Twain zradí.“

„Jak zradí?“

„Udá ho místní policii?“

„Má diplomatickou imunitu. Oni ho nanejvýš mohou vykázat z města.“

„Tak nejspíš všechno řekne Euclidu Peixotovi. Nebo velvyslanci. Pan Ifrahim by měl velký problém, kdyby na to přišli.“

„Velvyslanec zde nehraje roli, protože Loc Ifrahim pracuje pro někoho mnohem výše postaveného,“ řekla Sri.

„Myslíš pro generála?“ zeptal se Alder.

„Nebo pro některého z mnoha generálových přátel a spojenců. Euclides dostal tento projekt na starost od svého prastrýce, protože něco tak důležitého by měl zaštiťovat někdo z rodiny. Byla to nabídka, kterou nemohl odmítnout, vždy však dával jasně najevo, že pro něj projekt nic neznamená a necítí se mu nijak zavázán. I tak ale jeho lhostejnost vůči vraždě Uršuly Freyové značí něco hlubšího než pouhý nezájem. Rozhodně musel přejít na druhou stranu. Vždy jsem si to myslela. Teď to vím jistě.“

Když se Sri ihned po vystoupení z lodi setkala s Euclidem Peixotem, na její otázky ohledně smrti Emmanuela Varga, vraždy Uršuly Freyové a přeběhnutí Macy Minnotové jen pokrčil rameny. Řekl jí, že se zbavil dvou Fontainských děvek a zamezil pokusu o sabotáž tím, že nechal vypěstovat nové kultury rozsivek. Pokud šlo o něj, vše vyšlo přímo náramně.

Alder řekl: „Nemáme žádné pevné důkazy, že Euclides změnil názor. A krom toho, i když není mužem na správném místě, Oskar mu věří.“

„A Oskar se nikdy nemýlí.“

„Ne v takovýchto věcech.“

Sri s Alderem dlouhé hodiny diskutovala o tom, jak se klíčoví členové rodiny Peixotových začínají čím dál více názorově rozcházet. Alder se stejně jako jeho matka domníval, že mírové řešení a usmíření je lepší možností než válka, ale věřil také, že zelený světec rodiny stále disponuje opravdovou mocí a vlivem, což bylo podle Sri založeno spíše na nostalgii než na rozumné úvaze.

„Možná, že když Oskar Euclida dosadil do vedení projektu, měl důvod mu věřit.“ řekla. „Od té doby se však mnohé změnilo. Od Maxmiliánovi smrti.“

„Ty jsi ale názor nezměnila.“

„Ne, to jsem nezměnila.“

Jako vždy měla chuť dodat – alespoň prozatím. Nechtěla ale podnítit hádku o své loajalitě, o její práci s Oskarem Finneganem Ramosem i práci na projektu Oxbow. Ne teď, když se chtěla soustředit na aktuální problém. A kromě toho, úspěch projektu biómu a všeho, co s ním souviselo, si opravdu přála. Nejen že by pro ni nebylo nijak lehké zradit Oskara Finnegana Ramose, ale také proto, že pro tento vskutku velkolepý projekt udělala opravdu hodně. A protože by ji případný úspěch o pořádný kus přiblížil jejímu cíli spolupracovat s Avernou.

„V co věřím já, nijak nesouvisí s tím, v co věří Euclides. A je jasné, že je v jeho nejlepším zájmu přeběhnout na druhou stranu, přejít k válkychtivé klice. Je to jediný způsob, jak si vysvětlit jeho lhostejnost k této krizi,“ pokračovala Sri.

„Anebo ho prostě nemáš v lásce,“ namítnul Alder, stále rozčilený z její narážky, která naznačovala, že Oskar není naprosto neomylný.

„Proč bych měla? Je namyšlený, arogantní, není ani moc chytrý. Jako mnozí z potomků rodů slízne všechnu smetanu bez jediné špetky odpovědnosti. Oni své postavení zdědili, Aldere, ale my jsme si to naše získali sami. Proto jsme lepší než oni, i když ovládají většinu světa. Proto tohle přežijeme. Ať se stane cokoliv, my přežijeme.“

Chvilku mlčeli. Pak Alder zopakoval: „Ať se stane cokoliv.“

„Správně. Tak, co uděláme s Locem Ifrahimem a jeho narážkou na to, že se mě Speller Twain možná pokusí zabít?“

„Nemůžeme otevřeně vystoupit proti Spelleru Twainovi, protože pořád pracuje pro Euclida Peixota. A od Euclida Peixota nemůžeme očekávat žádnou pomoc. Takže nejspíš budeme muset předstírat, že Locu Ifrahimovi věříme.“

Sri svého milovaného bystrého chlapce objala a políbila ho na čelo. „Dokud si bude myslet, že mu věříme, máme ho v hrsti.“

„Možná po nás nepůjde přímo Speller Twain,“ uvažoval Alder. „Možná to bude pan Ifrahim. A jestli pracuje pro generála…“

„Ne,“ přerušila ho Sri. „Arvam mě potřebuje. Proto mě na pohřbu tak důrazně varoval. Jestli má pan Ifrahim pravdu a já se mám opravdu stát cílem příštího pokusu o vraždu, bude za tím někdo jiný než Arvam.“

„Přesto nejspíš nebude moudré pouštět si pana Ifrahima příliš blízko k tělu.“

„Jestli nějaký vrah existuje, ještě vyčkává. Pokusí se o vraždu na veřejnosti, kde bude jeho čin mít největší dopad.“

„Zahajovací ceremoniál.“

„Přesně tak. Mezitím se budeme chovat, jako by se nic nedělo. Podívej se do svých záznamů. Můžeš mi říct, s kým se zítra setkám.“

11. kapitola

Sri už zažila spoustu nudných zahajovacích ceremoniálů – stejné špatně napsané proslovy plné otřepaných frází, únavné nekonečné představování, nezajímavé rozhovory z ještě méně zajímavými papaláši. A mělo být hůř. Den po jejím setkání s Locem Ofrahimem se kolotoč prohlídek a setkání roztočil naplno.

Schůze, kde vyjednavači rodiny Peixotových vykreslovali výhody obchodu a debatovali o detailech možných dohod, zabíraly hodiny jejího drahocenného času, ale svou neuhlazenou, cirkusovou atmosférou byly alespoň zábavné. Oproti schůzím a konferencím rodin v Brasílii se tu prezentace a diskuse neúčastnili jen senátoři z města a okolních sídel, ale mohl se jich účastnit také každý občan, který se ukázal buď z vlastního zájmu na projednávané věci, nebo jen ze zvědavosti. Nikdo nebral ohledy na žádné protokoly nebo pravidla diskuse. Každý mohl říci cokoliv komukoliv, a to kdykoliv. Hodnost tu nic neznamenala. Spory se daly vyhrát pomocí logických argumentů, ale stejně tak i neochotou pustit ostatní ke slovu. Spoustu času zabíraly hádky o osobních zájmech, nebo jen o vyřizování starých křivd účastníků, které s probíraným tématem neměly vůbec nic společného. Jeden starý podivín zastupující ruskou komunitu z odvrácené strany Callista jednou celé dvě hodiny zdržoval debatu proslovem, kterým se do projednávaných dokumentů snažil prosadit podmínky výhodné pro jeho rodinu. A když se konečně vzdal slova, začal jiný narušitel předčítat seznam bezpředmětných otázek, jež zabraly zbytek schůze. Ta se nakonec chaoticky rozutekla.

Sri celou dobu vše bezostyšně nahrávala na své spex. Na těchto setkáních se nerozhodovalo o ničem důležitém, takže pokud se k jejich záznamům dostane Arvam Peixoto, mírovou iniciativu tím nijak neohrozí. Nekompromisní rodinní vyjednavači nakonec stejně všechny detaily smluv vyřeší později na soukromých schůzích. Z toho, co dosud viděla, si Sri udělala názor, že měli velkou schopnost přemluvit nešťastné Vesmířany k čemukoliv – ti byli možnosti nového fúzního motoru beztak celkem nakloněni. Zatím to tedy vypadalo, že dlouhodobý plán Oskara Finnegana Ramose dát víc peněz do aplikované vědy, jemuž tak zarytě oponovali členové rodiny, kteří věřili, že to bude ztráta peněz, bude obhájen a ospravedlněn.

Nahrávala také nekonečné prohlídky. Callisťané byli na Duhový most nadmíru pyšní a podle všeho cítili potřebu ukázat svým vzácným hostům každý jeho kout. Účastnila se samozřejmě prohlídky biómu, pak také farem v tunelech a podzemních zahrad, které zpracovávaly městský odpad, typických malých továren a vzorových bytů, malých parků a hřbitovního lesa…

Sri nebyla na diplomacii stavěná. Musela však předstírat zájem o veškeré dění a přestát nestydaté dotazy Vesmířanů, kteří si mysleli, že mají právo vědět o každém všechno. Nijak jí nepomohlo ani to, že většina jejích hostitelů nebyla o moc starší než Alder. Samí horliví, energičtí, upřímní a neskutečně optimističtí mladíčci. Sri je považovala za příliš idealistické a naivní a nijak neobdivovala ani jejich kosmetické úpravy, jimiž se tolik pyšnili. Neměla nic proti adaptacím na nízkou gravitaci – změny v mechanismu zpětného pohlcování vápníku v kostech, vyladění rovnováhy a příjmu podnětů, které organismus zpracovával, dvoukomorových srdcí v tepnách v rukou a nohou zabraňujících srážení krve a tak dále. Ale záplava malých tetování, ostruh, šupin a dalších hloupůstek všechny leda tak upozorňovala na povrchnost jejich nositelů, kteří lehkovážně tvrdili, že jsou vrcholem lidské evoluce a své město bezostyšně přirovnávali k Utopii. Ze Sriiny lhostejnosti k jejich neobratné snaze přesvědčit ji o své pravdě byli čím dál více zmatení a v rozpacích.

Jediná prohlídka, která ji opravdu zajímala, byla ta poslední z nekonečné řady, co jí zabrala tolik času. Šlo o výpravu k jedné z farem s vakuovými organismy na krátery poseté pláni severně od Duhového mostu. Sri, Alder a jejich průvodci se tam vydali v terénním vozítku na šesti velkých ozubených kolech, opatřeném akvárium připomínající průhlednou kabinou. Vozidlo se vznešeně pohybovalo po široké cestě protínající nízké hřebeny vzedmuté seismickou energií dávných otřesu. Byla noc. Temné obloze dominoval tlustý prstenec Jupitera. Všude okolo byly jakoby náhodně rozházené tisíce hvězd, pevné jasné body hrájící všemi barvami.

Farma stála v nízkém kráteru o poloměru pěti kilometrů, napůl zapuštěném v okolní pláni. Mezera ve stěně kráteru odhalovala mozaiku polí s vakuovými organismy, která se táhla až za zakřivený horizont. Ostatní farmy na východě a západě měly jen jednotvárné kultury vakuových organismů vyrábějících plasty. Tyto organismy byly samy o sobě jedlé, takže v případě selhání konvenčních farem v tunelech pod městem mohly město zásobovat po několik měsíců. Na měsíci nechyběly ani tisíce hektarů polí vakuových organismů vytvářejících na svém povrchu čistý grafit, který se používal k výrobě diamantů nebo fullerenů. Pole této farmy však sloužila pouze jako školky pro odrůdy, které se po rozmnožení přesazovaly na různá místa povrchu Callista tam, kde byla půda bohatá na kovy. Některé byly chemoautotrofní a svou energii získávaly z oxidace síry a železa. Jiné využívaly slunečního světla a elektrochemické energie ledové krusty, do které svými příchytkami pronikaly až do hloubky několika desítek metrů. Všechny si v ledu tvořily husté, dobře rozvětvené sítě a vycucávaly z něj kovy, které pak shromažďovaly v uzlinách na povrchu. Kovů bylo na Callistu a na ostatních měsících Jupiteru málo, protože většinou pocházely jen z meteoritů. Místa dopadu velkých meteoritů se sice dala těžit, ale v ledu zůstalo uvězněno také nesčetně menších meteoritů, které se daly efektivně těžit jen za pomoci vakuových organismů.

Vakuové organismy představovaly hranici mezi strojem a živou hmotou: úly samosprávních jednotek různých druhů mikroskopických strojů, jež se chovaly jako buňky žijícího organismu, dělily se, měnily svůj tvar a metabolický repertoár podle jednoduchých pravidel vepsaných do obřích molekul funkcí podobným DNA, které se uměly samy množit. Rostly a množily se v teplotách do –220° Celsia a svým uspořádáním přirozeně doplňovaly měsíční terén. Nejběžnější typy se podobaly lišejníkům, od vrásčitých a hřebenovitých, po vlásčité spletence. Z neústupného ledu vystupovalo několik podrobně vykreslených vějířů, plochých ploutví v dlouhých řadách a dalších tvarů, vždy orientovaných na sever, nebo na jih, aby zachytily co nejvíce slunečního světla. A protože se k Jupiteru mnoho slunečního svitu nedostalo – asi jen čtyři procenta průměrné záře na Zemi –, byl každý vakuový organismus temně černý, aby zachytil každý paprsek. Cesta ve vozítku po navýšené cestě protínající pole světle hnědého prachu, připomínala projížďku po obrovské stránce nějakého prastarého rukopisu v hieroglyfy zapsaném neznámém jazyce.

Aldera fascinovali nejen roboti, kteří kráčeli podél řad vakuových organismů, ale také fakt, že většinu pracovníků na farmách tvořili zločinci, kteří si tam odpykávali svůj trest. On i Sri se podívali do laboratoří, kde v raných dnech Vesmírného společenství pracovala Averna. Tady sestrojila vakuové organismy, zde zvyšovala úrodnost běžných plodin, na kterých stál a padal úspěch celého Vesmírného společenství. Alder se tam vyptával na všechno možné věci, prohnaně využíval svou schopnost chovat se jako mnohem mladší chlapec, byl dychtivý, okouzlující a nevinný jako čerstvý sníh.

Laboratoře stály v malých místnostech s nízkým stropem, s vnitřními stěnami ze světle hnědých cihel vyrobených ze stlačeného prachu, spojených věkem zčernalou maltou. Mnoho obytných pokojů zůstávalo prázdných – trestanci bydleli v novém zařízení na jih odtud – a stejně temná a prázdná byla i většina laboratoří, jejich vybavení zastaralé a zjevně nepoužívané. A kromě nažehleného povlečení, čerstvých květin na stolech a naleštěného křišťálu a porcelánu vypadala místnost, ve které Sri s Alderem a jejich průvodci obědvali, opuštěně a zpustle. Poslední dobou tam očividně nikdo nebádal.

Sri, jež proslula tím, že vyvinula umělý fotosystetický systém, který byl skoro o pět procent účinnější, než jakýkoliv systém, jaký kdy vytvořila Averna, vyprávěla svým průvodcům o vakuových organismech, pěstovaných v okolí měsíčního města Adieny. „Mohli byste je pěstovat tady, kdybyste tu měli nějaká světla. Nebo byste mohli použít vakuové organismy, které využívají elektrochemické energie, jako jejich první vyvinuté druhy. Těch jsem vytvořila mnoho odrůd. Mohli byste celé pole zapojit do elektřiny a jen se dívat, jak rostou. Musela bych je samozřejmě upravit vzhledem k místní velmi nízké teplotě povrchu, ale to by nebyl problém. Vsadím se, že by se vám o dva řády zvýšila produktivita.“

Jeden z vědců pracujících v laboratoři namítnul, že to je celé velmi zajímavé, ale že nakonec ani nepotřebují zvyšovat efektivnost. Populace Duhového mostu byla stálá a tradiční farmy teď vykazovaly nadbytek jídla.

Když se Sri zeptala, co by dělali, kdyby se populace začala náhle prudce zvětšovat, kdyby sem například začali přilétat imigranti, setkala se jen s vyhýbavými, prázdnými pohledy.

„Nemyslím, že byste to měli tak lehkomyslně odmítat,“ pokárala je. „Máte tu spoustu volného prostoru. Miliony čtverečních kilometrů. Mnoho lidí z přeplněných měst na Zemi by ještě s radostí skočilo po příležitosti mít vlastní usedlost.“

Její průvodci vyjádřili pochybnosti nad tím, že by snad pozemšťané chtěli přijít na Callisto a poukázali na fakt, že by to bylo ekonomicky neuskutečnitelné. Sri argumentovala tím, že většina lidí dnes žije uvězněna ve městech, protože znovuobnovení Země je ještě v plném proudu a pozemská populace se navzdory porodnost regulujícím programům stále rozrůstá, jelikož lidé v současnosti žijí déle než dřív. Dříve nebo později bude emigrace nevyhnutelná a to nejen na Měsíc, na kterém stejně kvůli nedostatku vody nemohlo žít mnoho lidí. Nový fúzní motor znamenal pro všechny snadné spojení s Vesmírným společenstvím a už teď nebylo příliš drahé naskládat lidi do hibernačních kapslí, naložit je do běžných nákladních lodí a vyslat je za štěstím.

Snažila se Vesmířany vyprovokovat k nějaké reakci, ale bylo to jako šťouchat do mořských sasanek. Párkrát jste do nich dloubli a zavřeli se do sebe. Jen Devon Pike, stařičký genový specialista, jenž v laboratořích zastával jakousi významnou funkci, se jí postavil čelem.

Byl to vyhublý, ale energický starý muž s chomáčem bílých vlasů, Vesmířan první generace, který v tomto zařízení před více než osmdesáti lety pracoval s Avernou. Sri se na setkání s ním připravila a věděla, že je docela schopný, když přijde na přenášení vlastností z jedné odrůdy do druhé, chyběla mu však fantazie. Byl to spíše schopný technik než skutečný umělec.

„Faktem je, madam, že Duhový most je nejstarší a největší město ve Vesmírném společenství,“ prohlásil. „Bylo založeno před necelým stoletím a i přes počáteční období povinného populačního růstu a medicínským vymoženostech, které nám umožňují žít mnohem déle, je nás dnes stále sotva dvacet tisíc. Žijeme zodpovědně. Nehodláme opakovat chyby, které lidé svým přemnožením způsobili na Zemi a vzhledem k tomu, že napravování vzniklých škod nemá daleko k náboženství, mě překvapuje vaše domněnka, že právě my přežijeme to, co vy jste na Zemi skoro nepřežili.“

„Ať se vám to líbí, nebo ne, s novým fúzním motorem se všechno mění,“ řekla Sri. „Zmenší vzdálenost mezi systémy Jupiteru a Saturnu a dovolí vám objevovat nová území. A také vzájemně přiblíží Zemi a Vesmírné společenství.“

„Možná bychom se tady bez něj obešli,“ rýpnul si Devon Pike.

„Ale on už existuje dědečku,“ prohlásil jeden z mladších Vesmířanů. „S tím už nic neuděláme.“

„Neptun a Uran nám budou na dosah,“ ozval se další. „Stejně tak Kuiperův pás.“

„Nepotřebujeme žádná nová území,“ trval stařec na svém a otočil se zpět ke Sri. „Vzali jste nám Měsíc. Mars také, ale od vyhubení Marťanů jste s ním neudělali vůbec nic. A teď chcete jít sem a působit tu další potíže.“

„Na Mars zaútočila Čínská demokratická republika, dávno neexistující stát,“ odvětila Sri. „Je to dávná historie. Doba se změnila. To si na Zemi uvědomujeme den za dnem, když se snažíme odčinit ekologické zločiny způsobené našimi pra-pradědy. A jestli mohu být upřímná, překvapuje mě, že tu žijí lidé, kteří udržují status quo jen proto, že jim to tak vyhovuje. Jste proti expanzi. Předpokládám, že jste také proti biómu.“

„Ten bióm je chyba,“ pronesl stařec. „K Averně chovám nejhlubší úctu. Nepochybuji o její šlechetnosti. Ale nepotřebujeme, aby nám někdo připomínal, co jsme nechali za sebou. Tady jsme si vytvořili nové životy.“

„Nové? Kdy tyto laboratoře naposledy viděly nový druh vakuového organismu? Nějaké vylepšení, nebo malou změnu nějakého dávno vytvořeného druhu, něco úplně nového.“

„Nu, to byste se asi musela zeptat ředitele…“

„To nemusím,“ zasyčela Sri. „Váš výzkumný program je banální. Zvládl by ho průměrný vakuový zahrádkář. Měli jste nad námi dlouhou dobu převahu, seděli jste si tu na svých archivech a genomových knihoven, ale teď vás doháníme. Máme energii, elán a vizi, které vy jste už ztratili.“

Devon Pike něco zadrmolil na obranu, ale Sri to nezajímalo. V hlavě jí bzučelo. Tohle nebyla propaganda. Na propagandu nebyl čas. Ona tomu opravdu věřila. U vedlejšího stolu si její pohledný Alder v červené kombinéze povídal se skupinkou mladých vědců. Jsou to ale dvojka, pomyslela si láskyplně. Její průvodci se samozřejmě zdvořile usmívali, jako by je její upřímný přístup spíše pobavil a snažili se odvést konverzaci co nejdál od útesů kontroverze. Sri však blábolícím vědcům skočila do řeči. „Kdysi jste dokázali mnohé. To uznávám. Udělali jste víc, než že jste pouze přežili. Vytvořili jste nové formy života. Udržovali jste při životě vědecký výzkum. Ale ztratili jste touhu překonávat nové hranice, která vás vedla ke všem těm úžasným objevům. Čím více společnost stárne, tím více se podobně jako jednotlivec obává změn. Taková je lidská přirozenost. Mladí se pouští do dobrodružství, zatímco staří vysedávají doma a vzpomínají. Ale faktem zůstává, že se musíte přestat ohlížet do minulosti. Je čas dívat se vpřed. Tohle má být demokracie. Hlas každého člověka má stejnou hodnotu, každý může vyvolat hlasování o jakémkoli problému. Ale vaše generace, pane Pikeu, se už příliš dlouho těšila nepoměrnému počtu hlasů. Jestli mi nevěříte, zeptejte se svých pravnoučat.“

„Neměli by zapomínat na to, co nám Země udělala,“ odseknul Devon Pike tvrdohlavě. „Co se stalo na Měsíci, k čemu došlo na Marsu. Proč jsme přišli sem.“

Sri se rozhlédla, ale kromě starého genového specialisty se jí nikdo neodvažoval podívat do očí, mladé Vesmířany nevyjímaje.

„Možná má Averna lepší vyhlídky na budoucnost,“ řekla nakonec. „Těším se, až si s ní promluvím.“

Sri věděla, že si toho s Avernou má hodně co říct. Neochvějně v to věřila. Nebyla sice tou nejvlivnější genovou specialistkou na Zemi – tedy zatím – a neměla ani nejvíce zkušeností, ale byla rozhodně tou nejlepší. Kdyby se Averna chtěla setkat s někým, kdo se jí mohl rovnat, bylo by to jen přirozené.

Po definitivním schválení konečného designu biómu udělala Sri vše pro to, aby se s Avernou setkala. Dokonce do jediného trvalého bydliště genové specialistky – do Paříže na Dionu – poslala podepsanou, v kůži vázanou kopii studie, která kdysi odstartovala její na vlastní pěst vybudovanou kariéru. Dosud ale nedostala žádnou odpověď, nic, co by vzdáleně připomínalo nějaký kontakt s Avernou. Na Callistu už trávila osmý den, stále však nevěděla, jestli se Averna ukáže na zahajovacím ceremoniálu. Když se ptala svých průvodců, jejich neurčité a vyhýbavé odpovědi Sri přiváděly k šílenství. S největší pravděpodobností však znamenaly, že stejně jako ona nic netuší, ale slušnost jim nedovolovala to přiznat. Alder také nic nezjistil a žádný ze Sriiných kontaktů v rodině Peixotových a v brazilské vládě neměl žádné přesvědčivé informace o Averniných plánech, ani o aktuálním místě jejího pobytu. Ani její sponzor, Oskar Finnegan Ramos, zatím nic nezjistil.

„Byla to vždy plachá a těžko dostižitelná žena,“ napsal Sri ve svém posledním vzkazu. „Možná už víš, že jsem ji jednou potkal. To bylo před sto lety. Ano, těsně před Převratem. K našemu setkání došlo na konferenci o designu metabolických systémů prvních vakuových organismů. Samozřejmě vedla celý související výzkum. Před všemi ostatními měla náskok mnoha let. Pozvali ji, aby pronesla řeč na plenárním zasedání. Nikdo do poslední chvíle nikdo netušil, jestli se ukáže. Měl jsem ji tam zastoupit. A pak najednou pár hodin před svým proslovem stála opřená o zeď na jedné z otevřených diskusí. Asi si umíš představit ten povyk. Sesypali se na ní. Její řeč tam tehdy přivedla alespoň tři lidi na nápady, na kterých vybudovali své kariéry. Pak zase zmizela. Takže se ničeho neboj, má drahá. Buď tam bude, nebo tam nebude. Do té doby se to nedozvíš.“

Sri Oskara nemohla informovat o reálné hrozbě toho, že se Avernu někdo – ať už Speller Twain, Loc Ifrahim nebo kdokoliv jiný – pokusí zabít. Že se možná pokusí zabít i ji. Nejen proto, že nedůvěřovala kódování komunikace se Zemí a že ji skoro určitě odposlouchávali Vesmířané, ale také proto, že ji velmi pravděpodobně odposlouchával i Euclides Peixoto. O generálu Arvamu Peixotovi ani nemluvě. Byla obklopena nepřáteli. Věřit mohla jedině Alderovi a svému asistentovi, Yamilu Cho.

Po návratu z návštěvy farmy s vakuovými organismy se neprodleně setkala s konstrukční četou, aby si vyslechla, jak pokračují práce. Pak si krátce promluvila s mladým diplomatem, Locem Ifrahimem, který jí řekl, že zjistil něco velmi zajímavého.

„Pan Twain navštěvuje svobodnou zónu ve městě.“

Sri předstírala, že o svobodné zóně nic neví a nechala Loca Ifrahima, aby jí zónu popsal a vysvětlil, k čemu slouží.

„Jedno rčení říká, že co se ve svobodné zóně stane, to tam také zůstane. Ale já slyšel, že se tam setkává s občany odporujícími mírové iniciativě. Jsou tu lidé, a jsem si jistý, že o tom víte, kteří by udělali cokoliv, jen aby tento projekt skončil špatně.“

„Víte, kdo mohou tito občané být?“

„Bohužel ne. Zatím ne. Ale vím, že svobodnou zónu několikrát před svou smrtí navštívila i Uršula Freyová. Je tam nějaká spojitost, madam. Tím vím určitě. Budu pokračovat v pátrání a vy se můžete spolehnout, že jestli něco objevím, bez otálení vám to sdělím.“

„Chce, abych si myslela, že proti mně Speller Twain kuje nějaké pikle,“ pověděla Sri o chvíli později Alderovi.

„Jak víš, že nemluví pravdu? Speller Twain nakonec prokazatelně zabil Uršulu Freyovou.“

Leželi bok po boku ve skleněné vypouklině. Alder si lžičkou nabíral vychlazenou dužinu plodu lahvovníku.

„Vzpomínáš si na ty policisty, se kterými jsem mluvila?“

„Samozřejmě.“

„Městská správa jim nařídila, aby zanechali vyšetřování vraždy Uršuly Freyové, protože šlo o politicky citlivou věc. Nebyli z toho nijak nadšení, a když jsem jim řekla, že mi Loc Ifrahim nabídl hlavu Spellera Twaina na stříbrném podnose, velmi je to zajímalo. Došli ke stejnému závěru jako my. Speller Twain a Loc Ifrahim měli oba prsty ve smrti slečny Freyové a Loc Ifrahim teď využívá Spellera Twaina, aby od sebe odvedl pozornost, aby si připravil volné pole pro svůj další krok.“

„Ale jak nám mohou pomoci, když dostali rozkaz přestat s vyšetřováním?“

„Stejně jako každá jiná policie, mají sklony obcházet zákon, když se jim to hodí. Spellera Twaina i Loca Ifrahima nenápadně sledují. Proto jsem věděla, že Speller Twain navštěvuje svobodnou zónu ještě před tím, než jsem se to dozvěděla od pana Twaina. Dokonce vím i to, co tam dělá. Nemá to nic společného s žádnými intrikami. Navštěvuje tam klub, kde spolu v maskách a róbách oblečení lidé postaru provozují sex.“

„Možná je ten sex jen zástěrka.“

„Speller Twain zabil Uršulu Freyovou. O tom není pochyb. Možná mu to nařídil Euclides Peixoto. Možná ho k tomu donutil Loc Ifrahim. Možná to byl jeho vlastní nápad. Ale policisté jsou přesvědčeni, že to udělal naprosto nezávisle na lidech z města.“

Alder si do pusy vyklopil plnou lžičku semínek a dřeně a řekl: „Myslím, že vím, proč nechceš proti panu Twainovu zavést jakákoliv preventivní opatření.“

Sri se usmála. „Vážně?“

„Chceš, aby se jeden z nich, nebo oba dva pokusili o Avernin život. Ty ji zachráníš a ona ti bude vděčná…“

„A pak mě naučí všechno, co ví? To je pěkný sen. Ale obávám se, že navždy zůstane pouhým snem. Jako něco z těch tvých ság.“

Alder se zamračil, napůl sklopil víčka a zašklebil se. Byl tak ještě více k zulíbání. „Co kdyby sis ze mě přestala utahovat a radši mi řekla, co máš v plánu? Vím, že nebudeš jenom sedět a čekat, jak se věci vyvinou.“

„Ve skutečnosti udělám přesně to.“

„Takže si s tím nemusím dělat starosti,“ řekl Alder. „Všechno jsi zařídila a nepotřebuješ mou pomoc.“

„Nebuď hloupý. Proč bych tě s sebou táhla celou tu dálku, kdybych nepotřebovala pomoc a tvé výjimečné schopnosti? Třeba při navazování nových přátelství. Já jsem dobrá ve znervózňování nebo v zastrašování lidí, ty zase umíš být přátelský… Proto tě potřebuji.“

„Jsem takový, jakého jsi mě stvořila.“

„Pověz mi, o čem jste si dnes u oběda povídali. Vypadalo to, že sis na farmě mezi vědci našel pár nových přátel.“

„Ale, nic zvláštního,“ řekl Alder. „Možná až na jednu věc. Ale ve srovnání s tvými plány to nebude vypadat nijak úžasně.“

Sri věděla, že se nemůže dočkat, až jí poví, co objevil, ale stejně ho musela polechtat a políbit, než se vzdal a řekl jí, že ho několik mladých vědců zaměstnaných na výzkumné farmě pozvalo na výlet do malé jeskyně, která se kdysi stala kolébkou několika Averniných pozdějších projektů.

„Do jaké jeskyně?“

Alder pokrčil rameny.

„Jak to, že o tom nic nevím?“

„Moji noví přátelé ji objevili před dvěma lety. Od té doby to bylo jejich tajemství.“ Alder vysvětloval, že Vesmířané ze čtvrté generace Duhového mostu rádi chodí na dlouhé výlety a kempují na „samotě,“ jak říkají měsíčnímu povrchu. „Jsou mimo město až týden, a pěšky ujdou několik set kilometrů. Říkají, že půdě nemůžeš porozumět, dokud jí neprojdeš. Zní to jako nějaký uhozený mysticismus, ale oni to berou velice vážně.“

„A oni tam celou tu dobu tráví ve skafandrech?“

„Putují od osady k osadě, od oázy k oáze. Dělají to tak už asi deset let. Dělí se na různé klany s různými totemy a chodí po různých trasách. Nebo tak nějak myslím, že to funguje. Burton mi to docela dlouho vysvětlovala, ale většině z toho se nedalo rozumět.“

„A Burton patří k těm lidem, kteří tě chtějí vzít do té jeskyně.“

Alder přikývl. „Není to daleko od výzkumné farmy. Asi jenom sto kilometrů.“

„A Burton a jeho přátelé…“

„Její přátelé.“

„Chtějí, abys s nimi pěšky šel sto kilometrů?“

„Na Měsíci jsem došel i dál.“

„Ano, tam tě ale doprovázel Yamil Cho a za tebou jela karavana lunochodů. Možná by s tebou měl jít Yamil.“

„To by se jim myslím nelíbilo,“ oponoval jí Alder. „Je to jedno z jejich tajných zvláštních míst. Chtějí mi ho ukázat, protože jsem teď jejich nový nejlepší přítel. A opravdu to není tak nebezpečné, jak to zní. Kdybychom se dostali do nějakých problémů, můžeme si kdykoliv zavolat pro pomoc.“

Díval se na ni s tichým očekáváním. Položil k jejím nohám poklad a chtěl být chválen a odměněn. Po chvíli přemýšlení se Sri rozhodla, že ustoupí. Nadešel čas svěřit mu nějaký zodpovědný úkol, úkol, po kterém tolik toužil. Projeví mu tak svoji důvěru v jeho schopnosti. A pak šlo i o samotnou jeskyni, kterou skoro určitě vytvořila Avernou. Jistě skrývala spoustu všelijakých tajemství…

Objala ho, pochválila a řekla mu, že je na něj pyšná. Neopomněla jej varovat, že kdyby tam snad s někým měl mít sex, nesmí se nechat příliš unést.

„Přicházíš na to, kým jsi. A při tom by ses měl také bavit. Ale vyvaruj se všeho, co by se ti v budoucnu mohlo vymstít. A jestli tam s tebou půjdou i někteří z těch vězňů, ujisti se, že je prohlédl nějaký doktor. A samozřejmě,“ dodala Sri, „mi přines vzorky, videozáznam celé výpravy a přesné souřadnice jeskyně.“

„Nejsem hlupák,“ řekl Alder, ale teď už se usmíval.

Sri ho políbila na ústa. Ochutnala jemně sladké plody lahvovníku a Alderovu sladkou vůni pod nimi. „Nejsi ani trochu hloupý. Nevím, co bych si bez tebe počala.“

12. kapitola

Vesmírné společenství se po sto let staralo jen o sebe. Nejdříve se Vesmířané soustředili na přežití v nehostinných a spartánských podmínkách, pak na výstavbu robustních a odolných ekosystémů a ekonomických a sociálních mechanismů. Teď ale stáli na pokraji zásadní sociální a kulturní revoluce. Schylovalo se k naprosté změně, kterou podněcovala touha mnoha mladých Vesmířanů oprostit se od starých zpátečnických režimů na měsících Jupiteru a Saturnu. Chtěli utéct a založit nová teritoria. Na měsících Uranu a Neptunu. Na Plutu, Eris, na stovkách planetek v Kuiperově pásu. Několik z nich chtělo uzpůsobit Mars lidským životním podmínkám tak, že by rozmontovali jeden z Jupiterových menších vnějších měsíců, s takto získaným materiálem by vytvořili solární plachty, jimiž by je mohli odtáhnout a tisíce tun halokarbonových skleníkových plynů, které by planetu znatelně ohřály. Tím by získali také oxid uhličitý a vodu z ledovců a to by částečně, ale přesto znatelně přispělo k atmosférickému tlaku, který způsobila kometa svržená Číňany na původní Marťanské kolonizátory.

Toto rychle se rozvíjející nadšení ve spojení s radikálními představami o nepřirozené utopii začínalo rozdmýchávat vážné sociální a politické nepokoje. Ekonomie Vesmírného společenství stála na výměnném obchodu a soudržném sociálním systému. Celý systém stál na ceně dobrovolnické práce a výměně vědeckých, technologických a kulturních nápadů a informací. Ale teď se ti nejchytřejší a nejlepší členové nové generace začínali sdružovat do skupin, které se záměrně oddělovaly od hlavního proudu. Mladí lidé opouštěli města a odcházeli do oáz, do malých krytů a jiných malých útočišť, vystavěných četami neúnavných robotů. Účastnili se také tvrdých a často rozvratných debat mezi družstvy a rodinnými společnostmi, které vlastnily většinu lodí Vesmírného společenství.

Nová generace Vesmířanů chtěla lodě využít k průzkumným cestám a k převážení dobrovolníků, jež by zakládali nové osady v odlehlých koutech Sluneční soustavy. Tato generace však stále představovala jenom menšinu. Jejich rodiče, prarodiče a praprarodiče je pořád dokázali přehlasovat. Každý občan Vesmírného společenství měl volný přístup k lékařským zákrokům a lékům zvyšujícím průměrnou délku života obyvatelstva na něco málo přes sto padesát let. Demokratické společnosti měst a osad a v nich působících družstev a společností byly prakticky vzato opatrnickými a zpátečnickými gerontokraciemi, kde se spíš diskutovalo, než rozhodovalo. Starší generace disponovaly většinou akcií, takže ovládaly nejen vesmírné lodě, ale i infrastrukturu sídel ve Vnějším systému. Tvrdily, že lodě jsou zásadní pro meziměstský obchod a přitom z finančních důvodů odmítaly stavět nové. Oázy a kryty stavěli roboti, kteří povětšinou zbyli po stavbě měst. Dát jim práci bylo levnější, než vyřadit je z provozu – nebyly tady žádné továrny na kosmické lodě. Každá loď se tak musela stavět víceméně ručně, a i když se jejich trup a systém podpory života dal postavit z diamantů a fullerenových směsí z uhelných ložisek, které se daly jednoduše těžit na většině měsíců, výroba fúzních motorů a kontrolních systémů vyžadovala vzácné zeminy a kovy.

Tito noví průzkumníci a kolonizátori se k problému postavili čelem. Vytvořili plány na stavbu továren na roboty, jež by se mohli usadit na vhodných asteroidech a těžit a rafinovat kovy, které by poté pomocí přímo na místě postavených elektromagnetických pulzních děl vystřelovali směrem k Jupiteru a Saturnu. Vyprojektovali lodě vybavené slunečními plachtami, které by poháněly lasery z povrchu měsíců, nebo lodi vybavené důmyslnými motory z keramických a fullerenových materiálů fungujících na bázi chemických reakcí. Těmto lodím by sice dosažení jejich cíle trvalo desítky let, jejich pasažéři by však celou cestu prospali v hibernaci. Mladší Vesmířané byli rozhodnuti překonat nedostatek finančních prostředků a politického vlivu svou energií, vynalézavostí a odhodláním. Čas jim samozřejmě hrál do karet. Navzdory gerontologickým kůrám a složitým lékařským procedurám a terapiím stále hrála prim lidská smrtelnost, a ta zaručovala, že dříve nebo později bude nová generace ovládat většinu společností a družstev. Tou dobou už ale možná budou tak staří, jako byli teď jejich prarodiče, přičemž je hnala až příliš velká dychtivost a nedočkavost, aby jen seděli a čekali. Skoro každý sociopolitický model předpovídal jejich útěk do deseti let. Kdyby se Zemi nepodařilo upevnit její pouto s městskými státy Jupiteru a Saturnu a pomoci posílit jejich zpátečnické režimy, rozptýlí se Vesmířané tak rychle a tak nevyzpytatelně, že už nebude možné se s nimi na čemkoliv shodnout. V takovém případě bude válka nevyhnutelná.

Nové generace ale nezavrhovaly všechno, co jejich předci vybudovali. Skoro se svatou bázní obdivovaly práci Averny a jiných genových specialistů za raných let Vesmírného společenství i na svou dobu převratné vynálezy vakuových organismů a uzavřených ekosystémů, díky nimž mohli Vesmířané na měsících Jupiteru a Saturnu vystavět svá města. Averna byla jejich zeleným světcem, jejich Darwinem, Einsteinem, tajemným, legendami a pověstmi obestřeným géniem. Právě ona je do značné míry inspirovala k jejich vlastnímu radikalismu, i k ambicím a touhám, které ještě neměly pevnou podobu. Sri připadalo velmi zajímavé, že Alderovi noví přátelé skrývali objev jeskyně před staršími a naopak povzbudivé, že se s ním svěřili Alderovi. Jestli se někdy vůbec dostane k Averně, jejich setkání bude bezpochyby zatíženo diplomatickým protokolem a ceremoniálními zbytečnostmi. Nedostanou šanci na otevřenou diskusi vědkyně s vědkyní. Kdyby se však Alder dostal ke skupině slavných Averniných spolupracovníků stejně blízko, jako se dostal k mladým vědcům na výzkumné farmě, mohl by otevřít informační kanály, jejichž pomocí by Sri mohla s Avernou komunikovat a sledovat její cestu, i po svém odletu z Callista.

Ale i teď, kdy do zahajovacího ceremoniálu zbývalo už jen pár dnů, nebyl nikdo z brazilské ambasády ani z rodiny Peixotových, nebo jejich podřízených schopen potvrdit, jestli Averna skutečně zavítá do Duhového mostu. Luis Inácio da Silva odposlouchával řídící věž na Callistu, ale také nic nezjistil. Mnoho lidí říkalo něco o tom, že mohla přiletět jedním z osobních letů, nikdy ovšem nedokázali své dohady podložit. Alder se ze své cesty do jeskyně vrátil s obrázky a vzorky spletitých vroubkovaných a zvlněných pokrývek z chemoautotrofních vakuových organismů, které ve svém uzavřeném prostředí rostly přes osmdesát let. Nevrátil se ale s žádnými zprávami o jejich tvůrkyni.

Sri nakonec zapomněla na svou pýchu a opatrnost a opět si do svého apartmá zavolala Loca Ifrahima. Ten jí nakrmil nepodstatnými střípky důkazů proti Spelleru Twainovi a zopakoval svou nabídku „pomoci ji s nastalou situací,“ řekl však také, že neslyšel nic nového ohledně účasti Averny na zahajovacím ceremoniálu. Vypadalo to, že nikdo nic nevěděl. Netrpělivou Sri zžírala nejistota. V takových situacích měla sklon ke krátkým výbuchům vzteku, před kterými se Yamil Cho i Alder museli mít stále na pozoru. A pak, na den před zahajovacím ceremoniálem pořádané oficiální recepci pro pozvané hosty, se ke Sri připlížil Euclides Peixoto a řekl prostě: „Je tady.“

„Kdo je tady?“

„Averna, kdo jiný?“

„Být vámi, opatřím si nějaké lepší informátory,“ odpověděl Euclides Peixoto. „protože rozhodně nejsou tak dobří jako ti moji, a to se ani nesnažím tu šílenou starou čarodějnici vypátrat.“

Stáli na ústředním nádvoří ambasády Velké Brazílie. Jeho stěny pokrývaly pruhy látek pastelových barev, na zdech visely obrovské ornamenty z květin a kapradí a zem pokrývaly suché lístky růží, které svou pronikavou vůní obšťastňovaly významné osobnosti Duhového mostu, brazilské diplomaty i obchodní delegáty a zastupitele z Minosu, Európy a dalších měst a sídel Jupiterského systému. Konstrukční četa se mačkala v jednom rohu a její členové zdlouhavé rituální zdvořilosti ani přeplácanou slavnostní výzdobu evidentně nesnášeli moc dobře. Ve svých kombinézách působili jednotvárněji a šedivěji než ostatní přítomní, nevyjímaje číšníky nosící koktejly a jednohubky a smyčcové kvarteto, které hrálo vybrané skladby od Haydena a Mozarta. Nádvoří bylo tak přeplněné, že když jste se pohnuli, muselo se pohnout celé klubko lidí okolo vás, takže každý víceméně rotoval okolo všech ostatních jako součástka nějakého starodávného a obzvláště složitého hodinového strojku. Sri stála jen několik centimetrů od Euclida Peixota, obklopena odérem jeho kolínské.

„Nikdy jsem o tom nepochybovala,“ řekla klidně. „Bióm byl její nápad. Poskytla finance na jeho vybudování. Samozřejmě, že se zúčastní zahájení oživování jeho ekosystému.“

Euclides Peixoto se usmál a odhalil tak většinu svých oslnivě bílých, dokonalých zubů. Na sobě měl nějakou potrhlou uniformu a Sri pojala podezření, že si tu hrůzu musel snad navrhnout sám. Tvořil ji šedý kabátec a kalhoty s růžovými lampasy, na hrudi se skvěly do obdélníku naaranžované medaile zavěšené na stužkách, a vše korunovala černá čepice s vyleštěným černým hledím staženým hluboko do očí, které měl tak blízko u sebe, že Sri při každém setkání neodbytně připomínal jakéhosi tvora z čeledi lasicovitých. Buď lasičku, nebo hranostaje, malého plíživého dravce, co slídí v podzemí a čeká na svou příležitost uchvátit slabou kořist.

„Nic se tu nedalo předvídat,“ prohlásil. „Ale vím, že vy vědci musíte v první řadě vždy předpokládat, že máte pravdu, než zjistíte, jestli jí opravdu máte. Vím, že jste od přírody optimisté. Ale tohle není věda. Tohle je politika. A jak mi říkal můj otec, nikdy v politice nic nepředpokládej, protože tak jedině uděláš hlupáka jak ze sebe, tak ze mě. Jistě, Averna za bióm zaplatila, ale potom už neprojevila ani špetku zájmu o jeho podobu, nedala jedinou radu těm, kdo se na něm podíleli. Ani nám, ani našim hostitelům z města. Nevíme ani, jestli je spokojená s tím, co se zaštiťuje jejím jménem. Takže kdybyste se mně včera zeptala, jestli se ukáže, řekl bych vám, ‚Ruku do ohně bych za to nedal.‘ Ale rozhodně bych neřekl ,Samozřejmě.‘“

„Musí být těžké přiznat, že jste se mýlil.“

„Nedělejte si zbytečné naděje. Pravda, je na Callistu, ale není ve městě a nevím, jestli přijde na zahajovací ceremoniál. Nevím ani, kde právě je. Ale řeknu vám, co udělám,“ pronesl Euclides Peixoto a v očích pod černým hledím mu zasvítily zlomyslné plamínky. „Jestli se tu ukáže, pravděpodobně ji budu muset provést po biómu, i když ji zřejmě naše práce vůbec nezajímá. Mohu se tam o vás zmínit, za to nic nedám. Pro případ, že o vás ještě neslyšela.“

„Děkuji. To ale nemusí být.“

„Myslím to vážně. Když jsem byl ještě malý, dával jsem do sklenice různé druhy mravenců a díval se, kdo vyhraje. Přiznávám, že mě svým způsobem zajímá, co by se stalo, kdybyste se vy dvě setkaly tváří v tvář.“

„To není o vítězi a poraženém, nebo o tom, kdo má větší a lepší nápady. Jde o zahájení dialogu. V zájmu blaha rodiny.“

„No, rozhodně mi dejte vědět, jak jste byla při domlouvání schůzky úspěšná,“ řekl Euclides Peixoto. „Jestli se vám nepodaří navázat kontakt, jestli vaši lidé nebudou schopni dělat svou práci, jsem připraven se za vás přimluvit. Protože i když nejste rodina, myslím, že jste věrná mému strýci. Ale teď už se musím jít seznámit se spoustou lidí a nezávazně s nimi pohovořit. A pak se před svým proslovem musím ještě posilnit nějakým tím drinkem.“

Sri zkontrolovala program na sbírání dat, do něhož zadala úkol informovat ji o dění na městských fórech, ten jí však nenabídl nic, kromě běžných megabytů prázdných spekulací. Zavolala svému asistentovi a dala mu za úkol zjistit, co se dá. Zavolala Alderovi, ztracenému kdesi uprostřed davu na ambasádě. Ten jí řekl, že zatím nic neslyšel, ale zeptá se prý všech svých nových přátel. Nakonec zavolala městské policistce Dee Fujitové. Ani ta o příjezdu Averny na Callisto neslyšela. Využila však příležitosti, aby Sri informovala, že není možné Spellera Twaina a Loca Ifrahima do skončení zahajovacího ceremoniálu jen tak zavřít. Nejen kvůli Locově diplomatické imunitě, ale také proto, že nedisponuje žádnými pevnými důkazy svědčícími o nějakém spiknutí.

„Nemůžeme ho zavřít pro pouhé podezření,“ řekla Dee Fujitová. „Na to nemáme právo ani v případě našich občanů, a už vůbec vůči jednomu z vašich lidí.“

„Podezření? Zavraždil tu minimálně jednoho člověka.“

„Pokud nemáte jasné důkazy o tom, že Speller Twain nebo Loc Ifrahim plánují Averně ublížit, nemám právo se jich dotknout. Vaší jedinou možností je vystoupit v Senátu s prohlášením, že jde o věc městské bezpečnosti. Tam byste mohla učinit místopřísežné prohlášení.“

„Můžete mi zaručit, že to vyjde?“

„Senát musí nejprve schválit veřejné hlasování. A to byste poté ještě musela vyhrát.“

„A pak by o tom vědělo celé město.“

„Pořád zapomínám na ty vaše legrační představy o správném fungování vlády,“ řekla Dee Fujitová ironicky.

„A já pro změnu pořád zapomínám na vaše legrační představy o tom, že se o zásadních otázkách bezpečnosti města má veřejně hlasovat.“ Sri se chvěla zlostí, pokoušel se o ni amok. Zavřela oči, představila si mrazivou bílou oblohu nad ledem pokrytým Antarktickým oceánem a řekla: „Místopřísežné prohlášení by se rovnalo vyhlášení války panu Peixotovi. Musela bych si být jistá vaší podporou.“

„Já vám mohu pomoci jen tak, že budu Spellera Twaina a Loca Ifrahima i nadále sledovat. Dejte mi vědět, jestli na něco přijdete,“ odvětila Dee Fujitová a ukončila spojení.

Sri nemohla z recepce odejít, dokud nezazní poslední proslov a tak si povídala o ničem s lidmi, které buď neznala, nebo jí vůbec nezajímali. Mezitím se snažila přemýšlet o důsledcích toho, co se právě od Euclida Peixota dozvěděla, a snažila se přijít na způsob, jak ještě před zahajovacím ceremoniálem kontaktovat Avernu. Únavné kolečko společenských formalit ji nakonec dovedlo k Locu Ifrahimovi.

Ten v nepatrné ůkloně sklopil hlavu a zeptal se, jestli přemýšlela o tom, co jí nabídl na jejich posledním setkání.

„Zklamal jste mě,“ vyštěkla Sri. „Averna je tady. A já se to musela dozvědět od Euclida Peixota.“

Překvapení Loca Ifrahima vypadalo věrohodně. „Jestli to je pravda a pokud to není jen další fáma, pak o ní nevěděl žádný z mých kontaktů. Řekl vám pan Peixoto, jak to zjistil?“

„Na to jsem se ho nezeptala. Zklamal jste mě, pane Ifrahime. Velice jste mě zklamal. Buď se neptáte správných lidí, nebo vám ti lidé lžou. Averna je tady. Někde na Callistu. Snad ve městě, snad někde jinde, třeba na farmě s vakuovými organismy, kde kdysi pracovala. Chci vědět kde je, odkud sem přiletěla a koho si přivedla s sebou. A hlavně chci vědět, jak ji zkontaktovat. Jestli se vám podaří najít něco užitečného, zapomenu na to, že jste mě zklamal a zajistím vám štědrou odměnu.“

Jestli něco věděl, ale skrýval to před ní, chtěla to z něj Sri dostat. Donutit ho, aby jí to řekl, ať už po dobrém, nebo po zlém. A i kdyby nic nevěděl, pořád ho mohla využít a při tom mít přehled o jeho krocích.

Mladý diplomat se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Mám jeden kontakt v docích. Hned, jak to tady skončí, za ní půjdu a promluvím s ní.“

„Nebudete čekat, až to tady skončí, protože to potřebuji vědět co nejdříve. Pomůžete mi, nebo ne? Tak ano nebo ne?“

„Možná to bude chvíli trvat.“

„Za tři hodiny přijďte do mého apartmá,“ ukončila Sri rozhovor, otočila se k němu zády a dovolila pomalu proudícímu davu, aby ji odnesl pryč.

Svou řeč pronesl jak brazilský velvyslanec, a starosta Duhového mostu, tak i Euclides Peixoto. Jeho řeč byla krátká a nepřinesla nic nového. Peixoto ale uměl mluvit, energicky zdůrazňoval klíčové fráze, které mu přinášely chvíle potlesku, jichž si užíval s šibalským úsměvem ve tváři, jako by přemýšlel nad nějakým vtípkem, který pochopí jen pár zasvěcených. Sri se nakonec podařilo vypařit, aniž by způsobila nějaký vážný diplomatický incident. Když dorazila do svého pokoje, její asistent ji informoval, že Loc Ifrahim už dorazil. Čekal na ni ve skleněné místnůstce. Zdálky byl jen temnou postavou sledující jezero, jehož hladina se v šerém třpytu lustrů černé a stříbrně leskla. Když k němu přišla, otočil se k ní se slovy, že zjistil nějaké novinky.

„Přeptal jsem se svého kontaktu v docích,“ řekl. „Mluvila s piloty každé lodi, co přistála během posledního týdne. Zdá se, že Averna dorazila před šesti hodinami na vlečné lodi táhnoucí náklad léků a luxusních potravin z Europy. Tu vlečnou loď vlastní rodina jejího pilota, Vlada Izumiho. Je mu dvacet osm, svobodný, bezdětný, občan Minosu na Europě…“

„Přiletěla sama? Bez svého týmu?“

„Byl tam ještě jeden cestující. Mladá dívka, pravděpodobně Avernina dcera.“

„Yuli. Jmenuje se Yuli. Kde jsou teď? Ve městě?“

„Nastoupily do měsíčního vozítka a vyrazily na sever. Když mi dáte trochu více času, možná zjistím, kam jeli.“

„Potřebuji to vědět tak rychle, jak to jen bude možné. A proč o tom pan Peixoto věděl dříve než já? Jak mohla přijet, aniž by se to dozvěděl někdo z města?“

„Ambasáda samozřejmě monitorovala přílety a odlety v docích Duhového mostu. Stejně, jak je mohli monitorovat všichni ostatní. Tyto informace jsou volně přístupné na síti. Ale Vlad Izumi, pilot vlečné lodi, není znám jako Avernin spolupracovník a Averna, ani její dcera nebyly zapsány v lodních záznamech jako cestující. Pravděpodobně jen nastoupily a po dohodě se svezly. To se stává běžně. Nejsou tu žádné pohraniční kontroly nebo celnice. Předpokládám, že je při vylodění nikdo nepoznal a zatím nepoužily ani telefonního systému, ani sítě. Prostě odešly. Co se týče pana Izumiho, už je na cestě zpět na Európu, ale o informace o svých pasažérech se celkem ochotně podělil. Ale vypadá to, že můj kontakt nebyl prvním, kdo se ho na ně ptal. První tam byl Speller Twain.“

„Myslela jsem, že jste s panem Twainem dobří přátelé.“

„To jsem nikdy netvrdil,“ ohradil se Loc Ifrahim. „Ještě něco byste ráda věděla? Jak vidíte, jsem více než ochotný vám pomoci.“

Jeho úsměv, sotva viditelný v matném světle lustrů připomínal umělecké dílo. Byl podobně okouzlující a dvojznačný.

„Ještě tu je jedna věc,“ přikývla Sri.

Šlo o předem smluvený signál k jejímu asistentovi, který jejich rozhovor odposlouchával. Když do skleněné místnosti vstoupil Yamil Cho, který ve své černé bundě a legínách působil obratně a upraveně, Locův úsměv se sice nezměnil, ale v jeho hlase bylo náhle znát znepokojení. „Přišel jsem vám pomoci, madam. A stále vám mohu být nápomocen. Například ohledně té věci, o které jsme nedávno mluvili.“

„Myslíte o vraždě Spellera Twaina?“

„Vraždě?“ předstíral překvapení Loc. „Myslím, že jste mě musela špatně pochopit, když jsem vám nabízel pomoc při řešení problémů, které vašemu projektu způsobil.“

„A pochopila jsem vám snad špatně, když jste mi řekl, že zabil Uršulu Freyovou?“

Yamil Cho se blížil k Locu Ifrahimovi a diplomat pomalu couval, dokud nenarazil na skleněnou stěnu místnosti. „Samozřejmě. Však to také panu Peixotovi přiznal.“

„Ano, o tom jste se mi zapomněl zmínit. A protože si nejsem jistá, co všechno jste mi ještě zapomněl říci, chvíli si vás tu ponechám. Každopádně alespoň do konce slavnostního ceremoniálu u příležitosti zahájení oživování ekosystému.“

Loc Ifrahim pohledem těkal ze Sri na Yamila a zpět. „Mé diplomatické postavení…“

„Řeknu, že jste mi pomáhal s vyšetřováním. Nebo ukážu nahrávky našich rozhovorů velvyslanci a ten už si to přebere po svém. Možná nemohu přímo dokázat, že jste se nabídl zabít pana Twaina, ale z našich rozhovorů to jde vyvodit.“

„Dobrá,“ rezignoval Loc Ifrahim. „Zůstanu zde a nebudu se nijak vzpírat vašim pošetilým plánům. Ale rovnou vám říkám, že vám to nijak neprospěje.“

„Má to brát jako výhružku, pane Ifrahime?“

„Obávám se, že to je fakt,“ odvětil mladý muž. Už se ovládl a jeho tvář se znovu změnila v maskou prostou jakékoliv emoce. Sri si poprvé naplno uvědomila, kam až sahá jeho ctižádost a odhodlání. Před ní stál muž hodný respektu, kterého se mohla právem obávat.

13. kapitola

Loc Ifrahim se držel své verze příběhu: měl podezření, že Speller Twain něco plánuje, avšak vůbec netušil, co by to mohlo být. Sri by ho nejraději vyslechla osobně, ale kdyby tak učinila bez povolení Euclida Peixota, nebo velvyslance, čekala by ji nepříjemností. Navíc ani jednomu z nich nevěřila. Po chvíli rozmýšlení vyslala svého asistenta na ambasádu, kde byl ubytován jak Euclides Peixoto, tak šéf jeho bezpečnosti. Kdyby Speller Twain z nějakého důvodu opustil ambasádu, Yamil jej nezpustí z očí a přitom si dá pozor, aby Speller věděl, že je sledován. Alder mezitím zjistil, že Averna navštívila farmy s vakuovými organismy, kde kdysi pracovala, vzala si odtamtud vůz a vyrazila na sever ve společnosti své dcery a několika mladých vědců, kteří Aldera vzali na výlet do tajné jeskyně. Alder se nabídl, že se je pokusí vypátrat, ale Sri mu řekla, že by to byla ztráta času, navíc příliš nebezpečná ztráta času. Otlučený, krátery zvrásněný povrch Callista mohl skrývat celé armády a na rozdíl od Země nebyl pod drobnohledem špionážních a meteorologických družic. Touto dobou už mohla být Averna i se svou malou družinou u jeskyně, nebo na jakémkoliv jiném místě v okruhu dvou až tří set kilometrů od farmy s vakuovými organismy.

Ať už byli kdekoliv, Sri najisto věděla, že se vrátí do města na zahajovací ceremoniál. Byla rozhodnutá setkat se s Avernou tváří v tvář, varovat ji, že kdosi možná usiluje o její život a nabídnout jí setkání v soukromí… Do té doby však nemohla dělat vůbec nic. Mohla jen čekat a pokusit se na chvíli usnout.

Brzy ráno jí probudil telefonát od Dee Fujitové. zdálo se, že Speller Twain zmizel. „Po včerejší recepci navštívil svobodnou zónu. Vešel do svého oblíbeného klubu, ale už odtamtud nevyšel. Vyslýcháme všechny, kdo tam v tu dobu byli. Může to chvíli trvat – nemáme záruky, že budou lidé mluvit pravdu a my je k tomu bohužel nesmíme nutit. Ale snad nám někdo poskytne nějaké použitelné informace dobrovolně.“

Sri zavřela oči. Pomyslela na ledové kry, houpající se na hladině pod studenou oblohou bez mráčku. Řekla: „Má něco za lubem. Něco, na co se bude muset chvíli připravovat. Zatímco mrháte časem výslechy, on se někde skrývá a připravuje se na svůj další tah.“

„To je možné,“ souhlasila Dee Fujitová. „Jiná možnost je, že pan Ifrahim splnil své výhružky, že se o něj postará.“

„Byl pan Ifrahim včera ve svobodné zóně?“

Sri začala počítat. Diplomat měl před příchodem do jejího apartmá akorát čas dojít do svobodné zóny za Spellerem Twainem.

„Podle našich zdrojů ne,“ odpověděla Dee Fujitová. „Kdybych si nebyla jistá, že se neschová za svou diplomatickou imunitou, zažádala bych o jeho výslech.“

„O něj se postarám sama,“ řekla Sri. Neměla v žádném případě v plánu odhalit, že Loca Ifrahima vězní a nechtěla, aby se po něm policistka začala shánět a zjistila, že také zmizel.

„A já zase dokončím výslechy našich svědků,“ řekla Dee Fujitová. „Jestli z nich vypadne něco užitečného, dám vám ihned vědět.“

I když kamerový systém Spellera Twaina zachytil při vstupu do svobodné zóny, nikdo ze zákazníků jeho oblíbeného klubu si nevzpomínal na nějaké výtržnosti, nebo rozruch. Když se policisté ptali ostatních návštěvníků svobodné zóny, nenašli také nikoho, kdo by se na něj pamatoval. Vyšetřováním dosáhli leda toho, že o zmizení Spellera Twaina už vědělo celé město. Skupinka znepokojených občanů okamžitě iniciovala referendum o tom, jestli by se zahajovací ceremoniál neměl odložit, neboť hrozí jeho narušení neznámými a blíže neurčenými nepřáteli biómu. Během hodiny už v něm hlasovalo více než osmdesát procent obyvatel. Ti se rozdělili do dvou názorových skupin. Jedni si mysleli, že by jakýkoliv odklad ohrozil, nebo dokonce zradil principy přátelství a spolupráce, které bióm reprezentoval. Druzí vinili rodinu Peixotových a jejich četu za všechny související potíže a věřili, že bylo chybou nechat je spolupracovat na konstrukci biómu. Mizivá většina nakonec rozhodla ve prospěch těch, kteří se stavěli proti jakýmkoliv změnám jak v čase konání ceremoniálu, tak jeho průběhu.

Když dorazily výsledky, zavolal Sri Euclides Peixoto a požadoval po ní, aby mu řekla vše, co ví o zmizení jeho šéfa bezpečnosti. Vykřikoval, že do města půjde osobně a natrhne celé té bandě bláznů prdel. Jeho hněv byl impozantní a působil autenticky.

„Modlete se, aby ten hlupák jen někde vyspával kocovinu po nějaké soukromé párty. Aby jeho zmizení neznamenalo, že se nám někdo snaží srát na hlavu,“ hřímal. „Protože ten ceremoniál se prostě konat bude a já chci, abyste tam byla, profesorko doktorko. Budete stát hned vedle mně. Takže jestli se vám něco stane, stane se to nám oběma.“

Hladina jezera v biómu dosáhla své konečné hladiny a u této příležitosti byly zprovozněny stroje na vlny. Světlo lustrů se třpytilo na vlnkách mířících od severu k jihu. Na útesech a skaliskách u břehů pěnily, ale ve vysoké květy bílé vodní tříště vybuchovaly, teprve když dorazily ke břehu hlavního ostrova, kam od dvanácti hodin, kdy byla stanice otevřena, přijížděli další a další lidé.

Bylo sedm hodin večer, do slavnostního zahájení oživování ekosystému jezera zbývala už jen hodina, ale další a další lidé nepřestávali přijíždět – celé rodiny, skupinky přátel, páry i samotáři. Vlny lidí vyjížděly po eskalátorech pod skleněnou střechou stanice a vpíjely se do karnevalově barevných davů, které se na obou stranách ostrova tlačily na trávnících podél zalesněného hřebenu. U stánků se zadarmo rozdávalo kandované ovoce, cukrová vata, falafel a zeleninové kari, sushi, pikantní koláčky, limonáda a zelený čaj. Nechyběli ani chodci na chůdách a polykači ohně. Akrobati předváděli piruety a házeli obruče na kůly a žebříky; jeden se dokonce houpal na visuté hrazdě vysunuté z obrovského, k zemi přivázaného balónu. Všude kolem skákaly děti jako kamzíci. Od kruhu lidí s bubny se ozývalo bubnování. Když Sri nastoupila na nákladní loď s plochou palubou, která kotvila u jižního konce ostrova, smyčcové kvarteto zrovna hrálo Handelovu Vodní hudbu.

Nákladní loď od přídě k zádi zdobily vlajky a kolem okrajů její paluby se tyčila vysoká průhledná bariéra, aby lidé, kteří nebyli zvyklí na slabou gravitaci Callista, nepadali do vody. Na palubě už bylo mnoho účastníků recepce z předešlého večera, včetně členů Callistského senátu, starosty, Euclida Peixota a konstrukční čety. Když Sri sestupovala po lávce na loď, přiběhl k ní neobratně a vrávoravě Euclides Peixoto a nepříjemně se zeptal, jestli zjistila něco nového.

„Vůbec nic.“

„Vidím, že jste tu sama. Kdepak máte syna?“

„Není mu dobře.“

„A váš asistent? Tomu také není dobře?“

„Bohužel.“

Yamil Cho zatím seděl v luxusním apartmá, hlídal Loca Ifrahima, sledoval živý přenos z biómu, který z mnoha úhlů pohledu vysílalo několik desítek sond a snažil se zpozorovat cokoliv neobvyklého.

„Hlavně si pamatujte, že na jedné lodi spolu nejsme jen doslova,“ řekl Euclides Peixoto a probodnul ji zlým pohledem.

Motor nákladního člunu nastartoval, jeho posádka se připravila k odražení od břehu a po lávce na palubu vešla žena ruku v ruce s mladou dívkou. Žena byla na Vesmířana malá postavou, měla snědou pleť, bílé vlasy a široké boky. Na sobě měla jednoduchou, šedou halenku. Tvář dívenky z poloviny zakrývala houšť lesklých, černých kudrnatých vlasů. Na konci lávky se zastavily, aby se rozhlédly kolem a celá hosty přecpaná loď jim začala aplaudovat.

Byla to Averna a její dcera, Yuli. Obě najednou zastínil houf mladých lidí, kteří je na loď následovali. Někteří byli z výzkumné farmy s vakuovými organismy. Sri po tomto okamžiku snila od chvíle, kdy se o projektu dozvěděla, ale když teď sledovala, jak Averna pomalu kráčí po palubě obklopena davem hodnostářů, zachvátil ji náhlý tísnivý pocit. Věděla, že se stane něco zlého a děsilo ji, že s tím nic nemůže udělat.

Snad bezmyšlenkovitě, aniž si toho všimla, vykročila vpřed, protože Euclides Peixoto ji najednou chytil za ruku a šeptem drsně nařídil, aby zůstala stát.

V tu samou chvíli se okolo Averny rozlehlo šeptání. Lidé se otáčeli, dívali se na jezero a ukazovali do dáli. Sri setřásla ruku Euclida Peixota a došla k průhledné bariéře. Něco se pohybovalo směrem k lodi. Muž. Sri si nejdříve myslela, že jde po vodě. Pak uviděla, že se jeho hlava a končetiny jen bezvládně pohupují a jeho tělo ponořené po stehna do zvlněné vody ochable visí v popruzích, které drží tři sondy a jako loutku jej táhnou nad hladinou jezera.

Lidé shromáždění podél břehů jezera začali tleskat a jásat, protože předpokládali, že jde o součást ceremoniálu. Ale lidé na lodi byli tělu mnohem blíže a mohli tak vidět, že muž má proříznuté hrdlo. Sondy letěly blíže a blíže, až bylo jasné, že oním mužem je Speller Twain.

14. kapitola

Bezprostředně po jeho smrti nastalo vzájemné obviňování všech stran, které neznalo bratra a mělo velmi negativní dopad. Euclides Peixoto ihned obvinil z vraždy město a zažádal o kompletní vyšetření případu. Callistský senát odpověděl nařízením podrobné kontroly veškeré práce, kterou na biómu četa odvedla. Nařídil rovněž vyšetřování smrti tří jejích členů. Ihned poté, co vyšetřování skončí, bude další přítomnost čety ve městě podstoupena referendu. Podpůrci i nepřátelé míru s Velkou Brazílií už se připravovali na nadcházející politické boje a navzájem se obviňovali a osočovali.

Sri si o tom, kdo Spellera Twaina zabil, myslela své.

„Povídal jste mi, že máte ve městě kontakty,“ řekla Locu Ifrahimovi, když ho propouštěla ze svého apartmá. „Měla jsem vědět, že se snažili projekt ohrozit. Stejně jako vy.“

„Ve městě mám mnoho přátel, madam.“

„Včetně lidí, jako jsou tři občané Paříže na Dionu, kteří opustili město těsně před ceremoniálem? S jedním z nich jste byl několikrát spatřen v baru ve svobodné zóně. To oni zabili Spellera Twaina, nemám pravdu? Unesli jej ze svobodné zóny a zabili.“

„O tom nic nevím, madam. Přeci jen jsem byl uvězněn zde.“

„Ano. Byla jsem natolik pitomá, že jsem vám poskytla alibi, zatímco vaši přátelé za vás udělali špinavou práci.“

Loc Ifrahim se ani nepokoušel skrývat své pobavení. „Jestli už jsme tu hotovi, mám na velvyslanectví spoustu práce. Velvyslanec musí odpovědět požadavku Senátu na osvětlení faktů ohledně nedávných událostí. Snad se ještě shledáme při vyšetřování.“

„O tom pochybuji.“

Averna už z Duhového mostu odletěla a mířila zpět na Europu. Sri se rozhodla letět za ní. Možná z tohoto fiaska ještě mohla něco vytěžit.

Než opustili Callisto, zaletěli si Sri s Alderem v malém hranatém letadle na sever do Averniny tajné zahrady. Callisto bylo příliš daleko od Jupiteru na to, aby jej nějak významně ovlivňovaly přílivové a odlivové tlaky podobné těm, které zahřívaly Io, Europu a Ganymedes. Litosféra Callista zchladla záhy po jeho vzniku. Jeho ledového pláště se tudíž nedotkly vodní prameny, které by uvolnilo zvrásnění jeho povrchu, nebo tektonická deformace. Jeho reliéf byl velmi jednotvárný a nesl stopy raného období, kdy měsíc čelil ostřelování asteroidy. Na jeho povrchu se rozléhalo několik velkých plání vytvořených po dopadu vesmírných těles – především Valhalla a Asgard, jejichž jasně bílé centrální plochy obklopovaly kruhy hřebenů oddělených od sebe brázdami se stejně jasným povrchem. Celý terén všude okolo byl jako rozlehlé prastaré bojiště posetý krátery všech druhů a velikostí, z nichž mnohé nesly známky zkapalněných vyvřelin, včetně lalokovitých náspů a vnějších kruhů, které natekly do starších kráterů okolo, nebo je zcela zaplavily až po okraj.

Avernina zahradu skrýval kráter o průměru nějakých čtyřiceti kilometrů. Váha hor lemujících kráter způsobila, že se jeho povrch prohnul, což dalo vzniknout popraskanému terénu plnému hřebenů a malých stolových hor, jež rozdělovaly obrovské praskliny připomínající kaňony. Alder s malým letadlem přistál kousek od středu tohoto labyrintu a pak Sri vedl pěšky dolů dlouhou rozsedlinou pokrytou mělkým ledovým štěrkem mezi dvěma kolmými útesy, mezi nimiž prosvítal jen malý proužek oblohy nad jejich hlavami. I když se led zdál pevný jako kámen, neztratil jistou poddajnost. V nejhlubších částech trhliny tlak hmoty v ledu vymáčkl vypoukliny o výšce nějakých dvaceti nebo třiceti metrů.

Averna před osmdesáti lety rozprášila po těchto vypouklinách prach z minerálů obohacený o semínka pečlivě vybraných vakuových organismů. Ta vyrostla a rozrostla se do propletené mozaiky, která se nyní růžově, oranžově a temně rudě odrážela od předních světel jejich skafandrů. Na každém políčku rostl jiný druh a každé bylo černě ohraničeno, aby se sousedící políčka nemíchala. Některá políčka byla hladká jako naleštěný led, jiná ztvrdlá a šupinatá, další zase zvrásněná jako mozková tkáň. Z několika vyrůstaly dráty připomínající šlahouny síranu železnatého, červeného jako čerstvá krev.

Pohled na tu nesmírnou mimozemskou krásu Sri uchvacoval, třebaže dobře věděla, že nemá žádný praktický účel. Cítila, že dostala možnost nahlédnout do mysli velké genové specialistky, i když ještě nerozuměla tomu, co tam našla. Místo si vyfotila, odebrala vzorky a přidala je k těm, které Alder natrhal, když ho sem přivedla skupinka mladých vědců. Pak se po dlouhé cestě vrátili zpět k letadlu, doletěli do města, přesedli do raketoplánu Luis Inácio da Silva a vyrazili k Europě.

Averna měla náskok asi dvaceti osmi hodin, ale Luis Inácio da Silva, vybavený novým typem výkonného fúzního motoru, mohl letět přímo skrze laloky radiačních pásů Jupitera. Nemuseli tak ztrácet čas standardní trasou po orbitu, která s pomocí gravitace šetřila palivo. Pouhých šest hodin poté, co vyrazili z orbitu Callista, už se před rychlou malou lodí tyčila Európa v celé své kráse.

Europa byla stejně jako Callisto koule křemičitanů obalená krustou vodního ledu, ale slapové jevy způsobené gravitací Jupiteru a jeho největšího měsíce, Ganymeda zahřívaly jeho jádro a pod ledovou krustou se po celé ploše planety skrýval oceán o hloubce nějakých dvacet kilometrů, neustále udržovaný v kapalném skupenství termálními prameny a puklinami, jimiž voda unikala do litosféry. Nárazy vesmírných těles, vnitřní tlak a sloupce horké vody nad obzvláště vytrvalými puklinami v litosféře vytvářely na povrchu měsíce praskliny, kterými voda chrlila ven a v dlouhých hřebenech zamrzala na povrchu. Povrch měsíce nejasně svědčil o historii plné záplav, zamrzání a dalších záplav. Jeho žlutavý lesk a propracovaná síť prasklin Sri připomněla prastarou kulečníkovou kouli ze slonoviny, kterou kdysi viděla v „Muzeu zločinů proti přírodě“ v Quitu, nebo dávné mapy Marsu, na kterých byla vyobrazena důmyslná síť kanálů.

Luis Inácio da Silva vstoupil na oběžnou dráhu Europy jen tři hodiny poté, co přistála Avernina vlečná loď, ale trvalo dlouhou dobu, než řízení kosmického provozu odsouhlasilo letový plán raketoplánu a dovolilo jim přistát. Sri byla ráda, že dala Averně nějaký náskok. Nepřála si, aby se to zvrtlo v honičku. Chtěla zjistit, kde genová specialistka bydlí a pak se s ní domluvit na nějaké možnosti komunikace, což podle jejího názoru mohlo vést k řadě plodných diskusí. Oskar Finnegan Ramos její záměr posvětil svým svolením a dal o Sri vědět svému starému příteli, který bydlel v jediném větším sídle na Europě, a to v Minosu.

Ze skromných základů malé, odlehlé vědecké základny se město Minos rozléhalo směrem dolů, hluboko do ledu, aby uniklo radiačním pásům Jupitera, které dokázaly nechráněnému člověku na povrchu uštědřit takovou dávku radiace, že během dvou až tří dnů zemřel. Nad Minosem bylo asi jen třicet kilometrů ledu a ten neustále omývaly sloupy teplé vody způsobené mnoha termálními vřídly podél jednoho zlomu. Město vystavělo šachty, které vedly dolů až na dno masy ledu a do pod ním pohřbeného oceánu.

Přítel Oskara Finnegana Ramose, Tymon Šimonov, byl více než stošedesátiletý genový specialista. Patřil k prvním Vesmířanům, kteří se účastnili velkého exodu z Měsíce. Cesta za ním Sri a Alderovi zabrala celý den. Sestupovali k němu řadou výtahových šachet a stanic, které je dovezly tak hluboko, že na Zemi by dosáhli až na hranici diskontinuity, kde kontinenty kloužou po roztavené lávě. Na Europě se dostali pod obrovský blok ledu, do něhož byl zespodu vyhlouben kaňon napuštěný vzduchem. Na obou stranách kaňonu byly vyhloubeny obrovské biómy, a z jeho zdí vystupovaly řady plošin s vysokohorskými loukami, borovicemi zakrslými, a jedlemi čnícími do prostoru nad stříbřitou membránou oddělující kaňon od okolního oceánu, která se protahovala a vlnila, jak ji zespodu omývaly silné mořské proudy. I když byla membrána po krajích velmi dobře utěsněna, byl cítit zápach zkažených vajec od sulfanu, který sem prosakoval z bezkyslíkatého oceánu. Ačkoliv prostor osvětlovaly řady horských sluncí a podobných přístrojů, a panely ledu někdo obarvil jasnými a radostnými barvami, byla třeskutá zima. Starší občané nosili dlouhé kabáty z umělé kožešiny a mnoho mladších si nechalo upravit svá těla tak, že jim vyrostl krásný kožich chlupů a izolační vrstvy tuku. Vypadali jako tuleni s lidskou tváří, rukama a nohama, oděni jen v šortkách a vestách s nespočtem kapes.

Tymon Šimonov žil v plechovce s trojitým trupem plovoucí na černé hladině na západě kaňonu pod tvrdým příkrovem ledu táhnoucím se na všechny stran. Jeho laboratoře zabíraly všech pět palub, a vypadalo to, že Tymon a jeho malá družina robotů jsou jeho jedinými obyvateli. Sri a Alderovi řekl, že poslední dobou raději dává přednost samotě a přemýšlí tu o sólové plavbě okolo Europy, která by mu trvala alespoň dva roky. Byl však pohostinný a milý, připomínal malého skřítka s pobledlou, voskovitou tváří. Holé temeno mu lemovaly bílé vlasy padající až na ramena. Na sobě neměl nic než záplatované kraťasy a pásek s kapsami na nástroje a čile se rozpovídal, když jim vysvětloval, že zkontaktovat Avernu nebude poté, co se u cíle své cesty zastaví, žádný problém. Zdálo se, že si vzala ochranou kapsli proti radiaci a po povrchu malého měsíce vyrazila nedokončenou rovníkovou železnicí na několik tisíc kilometrů dlouhou cestu vedoucí až ke křižovatce, kde se od hlavních kolejí oddělovala ještě vedlejší dráha do farem pod zamrzlým kráterem Tyre Macula. Pod tamní velkou plání vřel velmi aktivní horký pramen. Sloup vody nad ním omýval už jen asi kilometr ledovou slupku širokou, která se podle všeho měla do sta let úplně rozpustit a uvolnit místo ledové břečce a vařící vodě, co v šíleném gejzíru unikne do vakua, zaplaví okolí, kde vytvoří moře, než znovu zamrzne. Voda nad vřídlem byla bohatá na rozpuštěné minerály, a pumpovala se skrze obrovské nádrže, kde z ní bakterie těžily kovy, dusičnany a fosfáty. Kvasnice na sebe vázaly uhlík podle vzoru metabolických cest okopírovaných od místních domorodých mikrobů rostoucích okolo termálních pramenů v neprostupné temnotě na dně oceánu. Uhlík sice na Europě neplatil za nedostatkové zboží, ale většina ho byla rozpuštěna v oceánech v podobě oxidu uhličitého. Kromě políček vakuových organismů v místech, kam kdysi dopadl meteorit, tak tyto nádrže představovaly hlavní zdroj uhlíku pro konstrukci diamantů a fullerenů potřebných k rozšiřování města a ostatních menších sídel na Europě. Averna před mnoha lety vytvořila bakterie i kvasinky využívané v nádržích a stále si na farmě držela svůj vlastní byt. Sri přemýšlela, jestli i zde vytvořila také nějaké tajné zahrady. Cestovala po radiací sužovaném povrchu, aby je navštívila?

Tymon nepřestával brebentit, ani když Sri a Aldera vedl po své „prohlídkové trase za deset centů“, jak tomu říkal. Uzavřená akvária obsahovala různé druhy mořských řas schopných růst bez slunečního světla, vytvořených z druhů červených řas a místních bakterií, vláknonošců a velikých oslizlých květin o délce Sriiny natažené ruky. Byli tam i pomalí bílí krabi ukrývající se pod kameny, druhy úhořů připomínající ryby a slepé, bledé malé rybky zabalené v potrhaných, průhledných pláštích, což byly jejich vnější žábry bohaté na symbiotické bakterie, které se snově pomalu vlnily ve válcovité nádrži z neprůstřelného skla tlustého několik centimetrů a na dotek teplého jako lidská krev.

Starý genový specialista vysvětloval, že chce naklonovat tisíce vzorků těchto úhořů a vypustit je do nejhlubších částí oceánu. „Budou vybaveny čipy schopnými posílat data mikroskopickým přijímacím stanicím. A baterie z pozměněných svalových buněk je udrží funkční ještě po mnoho měsíců. Za tu dobu mi tam prozkoumají příkopy a průrvy.“

„To zní jako zajímavý projekt,“ řekla Sri. „Ale nebylo by účinnější použít roboty? A nebojíte se, že poškodíte přírodní ekosystém Europy?“

Europské mikroby, které rostly okolo horských pramenů, byly jediným důkazem mimozemského života, ale přesto byly s životem na Zemi úzce spjaty. Obsahovaly DNA a RNA určující sekvence aminokyselin stejně, jako u živočichů na Zemi a podle počtu mutací, které odlišovaly místní RNA od té pozemské, se dalo celkem přesně určit, že k jejich oddělení došlo přibližně před třemi a půl miliardami let. Bylo tedy pravděpodobné, že za život na Europě mohl kus skály ze Země vyvržený do kosmu dopadem nějakého meteoritu. Kámen se pak vzdálil od Slunce, ale záhy ho vtáhla gravitační síla Jupiteru a proto spadl na povrch Europy. Když kráter vytvořený dopadem jejich skály zespod roztavil teplý proud, bakterie přeživší cestu uprostřed kamene se poté uvolnily do oceánu.

Na Zemi se určité druhy bakterií spojily a vyvinuly se do mnohobuněčných rostlin, hub a zvířat, což byl obrovský evoluční krok, k němuž zásadně přispěla schopnost vytvářet energii pomocí metabolických procesů, které využívaly volný kyslík vypouštěný do zemské atmosféry organismy provádějícími fotosyntézu. V bezkyslíkatém oceánu Europy se ale evoluce zastavila na bodě kolonií mikrobů. Ty se seskupovaly v podobě povlaků, košíků, váz a dlouhých polí propletených nitek okolo vřelé, na minerály bohaté černé vody, vyvěrající z puklin.

Tymon vysvětlil, že tento vzácný a choulostivý ekosystém neutrpí žádnou újmu, protože symbiotické bakterie v jejich žábrách byly vytvořeny podle místních bakterií. „Stejně už je ale příliš pozdě na to, dělat si hlavu s kontaminací,“ zašvitořil lehkovážně. „Ukážu vám to, jestli chcete.“

Dovedl Sri a Aldera do malinkého podkrovního pokoje s kulatým okénkem z monomolekulárního diamantu. Voda venku vypadala ze začátku naprosto černě, ale když se Sri s Alderem namáčkli k sobě a zahleděli se z okénka, začali v dálce rozeznávat nejasná rovná souhvězdí…

Pokoj sebou náhle trhnul. Matná souhvězdí sebou pohnula a zase se narovnala. Sri se otočila a uviděla, že na stropě se rozsvítila světla a za Tymonem Simonovem se zavřel poklop. Simon teď už seděl v tureckém sedu a klikal do svého kapesního počítače. Ten malý pokoj byla ve skutečnosti ponorka, uvědomila si Sri, jakási samostatně poháněná malá koule, která se nyní vzdalovala od Tymonovi plechové boudy, v níž původně kotvila.

„Jedeme se podívat na farmy,“ vysvětlil Tymon. „Když už jste vážili celou tu cestu až sem, tak byste je opravdu měli vidět. A navíc to nebude dlouho trvat.“

Ponorka rozsvítila světla a ozářila tak ledový strop, který se rozléhal asi sto metrů nad nimi, posetý hladkými prohlubněmi vytvořenými stoupajícími proudy horké vody a ozdobený pruhy kapraďovitých destiček ledu. Nekonečný strop rozprostřený nad celým oceánem. Pod ním byla bezkyslíkatá, slaná a kyselá černá voda, v níž by se ryba utopila stejně rychle jako člověk. Sri přemohla klaustrofobický záchvat a pomyslela si, že tato ponorka, v níž se malá světýlka proplétala vycpávkami ve stropě a ve které zněl motor a hučel gyroskop, byla vcelku bezpečná.

Alder nejspíš vycítil, že jeho matce není nejlépe, chytil ji za ruku a řekl: „Myslím, že tam u těch světel musí být nějaká farma.“

Zezadu se ozval Tymon. „Máš dobrý zrak. Přesně to tam je.“

Když se k nim ponorka přiblížila, řady malých světel se rozestoupily a ukázalo se, že to jsou dlouhé řady lamp pověšených za kabely, které visely z ledu nad nimi. Každá z lamp osvětlovala třicet metrů široká ohraničená vyvýšená políčka na zpevněných konstrukcích, ze nichž vyrůstaly dlouhé stužky pohupující se v líném proudu sem a tam.

„Řasy,“ řekl Alder.

„Porušili jste karanténu,“ zvolala Sri.

Začalo v ní hlodat zlé tušení. Divila se, jak o tom mohla nevědět. Jak to mohli utajit? Co dalšího ještě Europané ve svém obrovském sklepě skrývají? Co dalšího by mohli ještě Vesmířané skrývat ve svých rozsedlinách a tunelech na nesčetném množství měsíců všech velikostí, které kroužily okolo plynových obrů, nebo na osamělých asteroidech?

„Karanténu porušil první akvanaut, jenž sem šachtou sestoupil,“ odvětil Tymon. „Ale není to tak hrozné, jak jsme si nejprve mysleli, a to hlavně díky tomu, že život zde je velmi podobný životu na Zemi. Krom toho, tyto řasy mohou růst jen na světle. A kromě občasného krátkodobého záblesku, když se ledem zespod provalí láva, je tohle jediné místo v celém oceánu, kde je nějaké světlo.“

Ponorka se ponořila hlouběji a proplula kolem konstrukcí. Bylo jich tam stovky a stovky a rozléhaly se kam jen Sriino oko dohlédlo. Řasy v podobě průhledných stuh se vinuly z kabelů připevněných na vrcholcích konstrukcí a ve světlech ponorky se barvily do fialkově nebo purpurově červené, nebo do hnědočervené barvy zaschlé krve. Dospělé exempláře měly přes sto metrů. Dlouhé řady konstrukcí a z nich se vinoucích řas se synchronně vlnily jako hřbet nějakého pomalu dýchajícího zvířete. Kouřil z nich opar molekulární síry, odpadní produkt vázání uhlíku.

Stoupající voda byla sice bohatá na živiny, ale takhle hluboko se z nich dalo využít jen minimum. Sulfan, který se vyléval z hydrotermálních pramenů a poháněl oxidační reakce v koloniích bakterií okolo nich, se ve vodě rychle rozpouštěl na nepoužitelné sírany. Prameny byly vzácné a bohaté na život a všude jinde v rozlehlých a temných pustinách europského oceánu přežívaly na vzácných oxidech kovů jen skromné bakterie, které se jimi živily.

Tymonovy řasy využívaly světla k redukci anorganických sloučenin se sírou a železem, stejně jako zelené rostliny na Zemi pomocí světelné energie žily z reakcí, které vyměňovaly ionty a elektrony vodíku ve vodě za oxid uhličitý, a mezitím jako vedlejší produkt vytvářely jednoduchou glukózu a kyslík. Nasávaly z vody živiny a oxid uhličitý a rostly ohromnou rychlostí, každý list za den vyrostl o dva až tři metry. A světla se dala snadno napájet energií neutuchajících mořských proudů nebo pomocí teplotních gradientů.

Elegantní roboti s párem rukou a lodním šroubem na zádech plavali sem a tam, řezali a sbírali dlouhé stuhy řas a sklizeň odnášeli do vzdálené stanice ke zpracování. Tymon ponorku namířil směrem k okraji rozsáhlé farmy, kde stavební roboti jako včely v úle stavěli nové plošiny. Farma měla skoro jedenáct kilometrů čtverečních, v tuto chvíli na ní stálo zhruba osmnáct tisíc konstrukcí s políčky a rozrůstala se rychlostí dvaceti nových denně.

Byl to kvantový skok, pomyslela si Sri. Jako když vhodíte semenný krystal do přesyceného roztoku. Chvíli je kapalný a ve vteřině je z něj pevná mřížka. Ve své mysli viděla tisíce čtverečních kilometrů obydlených těmito auto-expandujícími farmami a na různých úrovních se v hlubokém oceánu vznášely obrovské plošiny, okolo nichž a i na jejich povrhu vznikaly komunity lidí. Plovoucí města tuleních lidí…

Simon mluvil dál, odpovídal na Alderovy dotazy ohledně robotů a řas. Ponorka kroužila okolo jedné ze stanic, kde nádrže a bio-reaktory vestavěné v síti z lešení zpracovávaly řasy. Vytěžený uhlík se v tuto chvíli používal pouze na stavební práce a to většinou na stavbu dalších plošin na řasy. Tymon a ostatní teď ale pracovali na různých odrůdách řas, které by se daly jíst, nebo by produkovaly léky, plasty… Mohli tady vypěstovat prakticky cokoliv.

Když se ponorka otočila zpět k Tymonově laboratoři, Sri už měla plán, jak by na tomto novém odvětví mohla rodina vydělat. Řekla genovému specialistovi, že by levná energie založená na nových fúzních technologiích mohla světlem zásobovat farmy tisíckrát větší, než byla tato. Vykreslila mu vizi oceánu pokrytého sítí plovoucích lamp připomínajících svojí hustotou noční oblohu plnou hvězd. Každá farma by byla jako malé slunce, okolo kterého by obíhaly celé vesnice a v nich lidé. Dokonce by šlo, říkala, nasadit do oceánu elektro-hydrolytické rostliny, které by okysličovaly vodu od stropu ke dnu, aby se do moře dal vysadit plně rozvinutý aerobní systém od bakterií po velryby. A nebylo by tak těžké poupravit lidi tak, aby mohli vodu dýchat.

Když skončila, Tymon se rozesmál a prohlásil, že měl Oskar pravdu. „Vy se nebojíte velkých projektů, viďte.“

„Život je o rovnováze. Když mu dáte správné podmínky, bude vzkvétat a růst. A vy jste mu tady tyto podmínky dali. Když si velmi dobře nepromýšlíte, kam chcete, aby směřoval, může se snadno vydat cestou, která se vám nebude líbit.“

„Farma je pouhý experiment,“ řekl Tymon. „Sice úspěšný, jestli ho tak mohu nazvat, ale nic víc. O dalším postupu bude muset rozhodnout město. Tím se lišíme od Země. My zde rozhodujeme diskusí a většinovým hlasováním a podle výsledku hlasování se vždy všichni zařídíme.“

„To se nenajdou tací, kterým to vadí?“

„Proč si myslíte, že by to někomu mělo vadit?“

„To brzy zjistíte. Vaše takzvaná shoda názorů je jen bublina, kterou udržuje při životě jedině nedostatek prostředků v rukou odpůrců. Dejte svým odpůrcům příležitost chopit se prostředků a uvidíte, jak dlouho vám ta vaše shoda vydrží. A to potřebují jen pár robotů, stavební materiál a několik řas. Za rok by z toho mohli vykouzlit farmu o velikosti té vaší. Za deset let by mohli mít vlastní město. A představte si, že by se vám přesně tohle stalo tisíckrát. Udělali jste první krok v kolonizaci oceánu. Teď už není cesty zpět.“

Sri přímo hořela nadšením. Zapomněla na překážky z Duhového mostu. Na tomto starci může vypilovat své argumenty, které pak předloží Shromáždění občanů Minosu. A mohla by si o tom také promluvit s Avernou. Zasadit pár semínek a vrátit se, až nastane čas sklizně.

„Sto let zde občané žili ve shodě. Nevidím důvod, proč to měnit,“ namítnul Tymon.

„Ale ano, jistě. Vynalézaví, ohleduplní lidé, kteří žijí v pravé Utopii. Takových řečí jsem se už v Duhovém mostu naposlouchala dost. Ale z toho, co vidím, se za vašimi chabými kosmetickými úpravami skrývají staré lidské pohnutky.“

Tymon se znovu zasmál a řekl, že Sri zapomíná na to, že prostředí mění lidi stejně jako geny.

„Na to jsem vůbec nezapomněla,“ odvětila Sri. „Zdejší oceán je úplně odlišný od ledových jeskyní Minosu nebo kopulí Duhového mostu. A musí být mnohem více míst, v jakých by lidé mohli žít a prosperovat, všechna naprosto odlišná od ostatních – a všechna si budou žádat od člověka nové radikální způsoby přizpůsobení se svému okolí. Ale lidé je kolonizují. Nový fúzní motor, který vyvinula má rodina, zmenší vzdálenosti mezi vesmírnými tělesy a umožní lidem létat na mnohem odlehlejší místa. Vesmířané tvrdí, že se svým vývojem vzdalují od Země, zatímco jejich vývoj je mnohem rychleji žene jeden od druhého. Co bude s vaší veřejnou shodou, až se lidská rasa rozštěpí na sto různých druhů?“

Už se chystala použít stejné hrozby, kterou strašila občany Callista. Jestli nekolonizují oceán oni, bude to někdo jiný, buď ostatní Vesmířané, nebo pozemšťané. Proces adaptace a kolonizace tak musí být kontrolován a správně směrován. Tymon ji však přerušil s tím, že jí volá její asistent a přepojil hovor ze svého kapesního počítače na její spex.

„Došlo k dalšímu vývinu událostí,“ informoval Yamil Cho. „Občané Duhového mostu v referendu odhlasovali neodkladnou deportaci konstrukční čety. Musíte se ihned vrátit do lodi, madam. Její kapitán má rozkaz vrátit se pokud možno co nejdříve na Callisto a vyzvednout tam Euclida Peixota a jeho lidi.“

15. kapitola

Pokus navázat bližší pouto mezi rodinou Peixotových a Vesmírným společenstvím tedy selhal. Luis Inácio da Silva se vrátil na zem s konstrukční četou uloženou ke spánku v hibernačních kapslích v nákladním prostoru. Zatímco loď letěla k Zemi, Sri prožila tři týdny v jejím stísněném prostoru. Po celou tu dobu se snažila vyhýbat Euclidu Peixotovi.

Sri, Alder a Yamil Cho si na poslední fázi cesty – z oběžné dráhy do Brasílie – vzali raketoplán. Ze silné gravitace je bolely kosti, dusil je horký, těžký vzduch. Temnými okny limuzíny, která je odvážela do kliniky, sledovali přecpané bulváry a třídy. V lodní centrifuze sice pravidelně a pilně cvičili, ale stejně jim trvalo dva týdny, než se zotavili z vysilujících účinků nízké gravitace. Za celou tu dobu Sri od generála Arvama Peixota neslyšela ani slovo. Nakonec dala Yamilovi za úkol donést kopie nespočtu hodin nezpracovaných záznamů, které pořídila se svými spex, do generálovy kanceláře. Yamil od generála nepřinesl žádné zprávy a generál si ji v dalších dnech nezavolal. Sri se utěšovala, že o nic nejde. Udělala přeci přesně to, co se po ní žádalo. Jestli generálovo mlčení znamená, že je s něčím nespokojen, tak s tím stejně nic nenadělá. Pokusy o kontakt by všechno jen zhoršily. Byl načase jít dál.

Alder vyrazil na jih, do Antarktidy a Sri s Yamilem se rozjeli na sever a na západ, na severní pobřeží Kalifornie. Nasedli na vlak z La Pazu, který jel přes zaplavené pobřeží Jižní Kalifornie a odtud dál na východ, skrze horský průsmyk, kde stálo malé městečko Carrizalito. Odtud už pokračovali vozem a podél moře jeli dalších třicet kilometrů. Poslední kilometr Sri urazila pěšky, skrze duny rozléhající se mezi vyprahlými hnědými horami a mořem. Nakonec dorazila do poustevny Oskara Finnegana Ramose.

Poustevna stála v široké soutěsce mezi dunami u pobřeží. Byla to nízká chatrč vystavěná z plastových plátů do tvaru přídě lodi. Krčila se ve stínu skupiny větrem ohnutých borovic, svázaných a upevněných kabely. Za ní se rozprostírala dlouhá křivka pláže a pod naprosto čistou, modrou oblohou se mihotal Kalifornský záliv. Oskar na Sri zamával, když scházela po svahu zarostlém suchou trávou a kolem ohrady, ve které se na seříznutém keři pásly tři kozy. Oskar byl malý a shrbený, na sobě měl jen pytlovité, vybledlé modré kraťasy. Jeho kůže byla temně hnědá a hlavu měl holou. Nad ohněm z naplaveného dříví visela černá konvice, ve které uvařil silný černý čaj a nalil ho do dvou oprýskaných šálků.

„Došla jsi sem pěšky. Znamená to, že už ses zotavila z cesty?“ zeptal se.

„Naprosto,“ odpověděla Sri. I když ji bolely nohy a záda, cítila se dobře, svěží, silná a plná energie. Natřela se krémem proti slunci a na sobě měla přiléhavou kombinézu s mikroskopickými póry, na hlavě široký klobouk.

„A Alder?“

„Vedl si skvěle. Jsem na něho pyšná.“ Sri starému muži vyprávěla o tom, jak si mladí vědci Aldera oblíbili a jak se s nimi vydal do Averniny tajné zahrady. „Navázala bych s ní kontakt, nebýt toho incidentu během zahajovacího ceremoniálu. Nebo kdyby mě z Europy nepovolali zpět. Byla jsem takhle blízko,“ řekla a podržela svůj palec a ukazováček asi centimetr od sebe.

„Četl jsem zprávu, kterou jsi předala Subkomisi Senátu pro mimozemské věci. Ale velmi rád bych tvůj příběh slyšel tvými slovy. Všechno mi pověz.“

Sri mluvila hodinu. Dopodrobna vylíčila hrubý pokus o sabotáž projektu, vraždy Uršuly Freyové a Spellera Twaina, i roli diplomata Loca Ifrahima, a vysvětlila Oskarovi, proč si myslí, že Euclides Peixoto přeběhnul na stranu rodiny, jež chtěla s Vesmířany válčit. Vykreslila mu Averninu skrytou zahradu a malé usedlosti, které Alder viděl na své cestě po povrchu Callista, mluvila o potenciálu farem s řasami a vyjádřila svůj názor, že názorová propast mezi starší a mladší generací Vesmířanů je nepřeklenutelná.

„Myslím, že bylo chybou snažit se pomáhat starším a konzervativnějším Vesmířanům udržet se u moci,“ řekla. „Místo toho bychom měli spíše s přátelskými nabídkami přicházet za novou generaci. Prohlédla jsem pár jejich tajemství. A myslím, že jich bude mnohem víc, a každé z nich bude příležitostí. Musíme však jednat rychle, protože nepochybně stojí na pokraji rychlé a nevypočitatelně expanze. Za pár let už na okraji Sluneční soustavy budou tucty nových komunit a každá se bude vyvíjet jiným směrem. Musíme s nimi tedy neprodleně navázat trvalé vazby, a spřátelit se s diasporou. Je to naše jediná šance, jak na ně kdy mít nějaký vliv.“

Oskar se nad tím zamyslel. Na jeho dlouhé chvíle mlčení zvyklá Sri usrkávala hořký čaj, který mezitím vychladnul. Přitom sledovala, jak si mořský vítr pohrává s trávou na hřebenech dun, jak se proplétá větvemi borovic.

Zelený světec nakonec promluvil: „Jsi nejchytřejší ze všech mých oblíbenců. To ti klidně mohu říct, protože už to stejně víš. Ale myslím si, že jsi také největší snílek a romantik. To není na škodu. Je to neodmyslitelná součást tvé kreativní představivosti. Daleko by ses bez toho nedostala a také bys nevykonala tolik úžasných věcí. Jestli si ale nedáš pozor, může se to stát i tvou slabinou.“

„Myslíte, že mě přitahuje tajemství a exotika revoluce? Všechno, co jsem vám pověděla, byla čistá fakta. Na cestě domů jsem o tom dlouze a důkladně přemýšlela a všechno to ukazuje na jeden závěr. Že máme historickou šanci něco změnit, ale čas se nemilosrdně krátí. Že jestli s Vesmířany neuzavřeme spojenectví, brzy už to nebude možné. Jedinou naší možností, jak si zajistit kontrolu, by pak zůstala hrubá síla.“

„Myslím, že se ti v hlavě nejdříve musí rozležet pravý význam tvých poznatků. Musíš do hloubky promyslet důsledky všeho, co jsi zjistila. Potřebuješ pevnou půdu pod nohama. Potřebuješ postupně dospět k nějaké perspektivě,“ řekl Oskar.

Seděl v tureckém sedu, chodidla opřená o stehna a kolenní jamky. Starý a mocný trpaslík, který už nebyl tak úplně člověkem. Klouby pod temnou kůží měl nateklé, ohromná hlava jakoby se vůbec nehodila k jeho malé postavě, byl shrbený, měl povislé uši a na holé lebce se mu rýsovaly skvrny kolonií nezhoubných nádorů. Sriin guru, její mistr. Jeho tělo bylo poseté zařízeními, která filtrovala jeho krev, vytvářela silné protilátky proti každému náznaku infekce, ničila rakovinotvorné buňky a neustále posílala nové informace o jeho zdravotním stavu týmu doktorů v Carrizalitu. Disponoval nejnovějšími informacemi ze satelitů a meteorologických družic a z tisíců malinkých volně plovoucích přístrojů dostával celistvý obraz o moři. Měl přímou linku na prezidenta Brazílie a na vůdce a zelené světce všech zemí světa. Kdyby se mu zachtělo, mohl si zavolat flotilu konstrukčních robotů a zasadit les, nebo je nechat přestavět horu podle jeho přání. V širokém okolí byla rozmístěna trvalá stanoviště hlídkujících vojáků, dunami se plížili vlci a Oskar přímo ovládal satelit nehybně visící na orbitu dvě stě kilometrů nad nimi, jehož rentgenovým paprskem mohl usmažit cokoliv a kohokoliv na svém pozemku.

Oskar se na ni smutně a ustaraně díval. Sri měla pocit, jakoby padala. Poprvé pocítila pravou chuť selhání. To, že se projekt biómu zhroutil, ji příliš netrápilo – nakonec nešlo o nic víc, než o politické gesto, navíc velmi užitečné tím, že vyšly jasně najevo neshody mezi Callisťany a spory v rodině Peixotových. Ještě nedávno se stále potýkala se zlostí a ponížením, protože ji odvolali ještě předtím, než mohla navázat kontakt s Avernou. Už se nad to ale povznesla a opět se rozhodla vyrovnat se jí na poli vědy, nebo Avernu rovnou překonat. Jestli však nedokáže Oskara přesvědčit, že rodina musí zdvojnásobit své úsilí o navázání mírové spolupráce s Vesmířany, pokud jej nedokáže přesvědčit o obrovském a nevyužitém potenciálu jejich nové generace, bude se muset svého mistra vzdát a přejít na stranu Arvama Peixota a dalších nepřátel usmiřování. Musela by přejít na stranu války. Zatímco na ni Oskar hleděl, přemýšlela, jestli to ví. Jestli ví o tom videozáznamu, který poslala Arvamovi i o všem ostatním.

„Pojď se mnou,“ řekl nakonec. „Chci ti něco ukázat.“

Prošli zahradou vyzdobenou vzpomínkami na vesnice a města, které zaplavila stoupající mořská hladina a jejich poklady vyvrhla na pláž. Sklenice a nádobí, prastaré cínové značky, plastové lahve všech tvarů a velikostí vybělené lety pod vodou, kusy vodou hladce opracovaného dřeva.

Za tím vším na bílém, suchém písku stála ohrádka s plotem z ostnatého drátu omotaného kolem kůlů. Zelený světec jej obratně přeskočil, poklekl a opatrně v písku vyhloubil malou brázdu a odhalil tak pár bílých kuliček. Želví vajíčka

„Tohle jsem zkoušel minulý rok. Plot brání ještěrkám a krabům dostat se k vajíčkům a sníst je – jen je musíš zahrabat dost hluboko do země. Až se začnou líhnout, plot zvednu a nechám je odcupitat do moře.“

„Vrátily se sem některé z těch, co se tu vylíhly loni?“

„Ne, žádné jsem neviděl.“

„Moře na ně ještě asi není připravené.“

„Pár jich tam možná je. Mohly naklást vajíčka na nějaké jiné pláži. Ale asi máš pravdu. Je tu stále dost co napravovat. Ani tyhle se nemusí vrátit,“ řekl Oskar a shrnul na ně písek. „Ale my se nesmíme přestat snažit.“

Oskar se postavil a oklepal si písek z kolen. „Máme tady velký úkol, musíme činit pokání. Je to těžká práce a možná se snažíme uskutečnit nemožné. Nikdy v tom neuspějeme. Ale musíme pro to udělat vše, protože od toho tu na Zemi jsme. Musíme vše napravit – proto jsme tu. Součástí našeho úkolu je i usmíření s Vesmířany. Není to samostatný celek, není to pro něčí užitek, nebo zisk.“

„Můžeme pro to ale udělat víc. Mnohem víc. Vydám se tam znovu. Tak rychle, jak budete chtít.“

„Chci s Vesmířany navázat mírové vztahy stejně jako vy, ale podmínky si musí stanovit oni. Jestli naši snahu odmítnou, budiž. Chápeš, co ti říkám, má drahá?“

„Samozřejmě.“

Co mohla říct jiného? Oskar Finnegan Ramos byl mocný, náladový a poněkud nelidský. Mohl jí připravit o její laboratoř, i o její kariéru. Mohl ji zabít satelitem, až bude odcházet do auta k Yamilovi. Po zásahu žhnoucím paprskem z vesmíru by se vypařila a nezbylo by po ní nic víc, než doutnající kráter v dunách.

„Vždy tu byli členové rodiny, co se stavěli proti usmíření,“ řekl Oskar. „A teď, když projekt biómu tak náhle a neslavně skončil, se ozývají hlasitěji než kdy dřív. Nebudeme přilévat do ohně dalšími neúspěchy. Stáhneme se. Budeme s nimi i nadále komunikovat, vyčkáme na správnou chvíli a pak se o mír pokusíme znovu.“

Zelenému světci bylo přes dvě stě let. Už dávno se naučil trpělivosti a myšlení dopředu. Sri ale věřila, že se tentokrát mýlí. Věděla, že se věci mění neuvěřitelně rychle. Nebylo dost času čekat, až skandál okolo biómu vyšumí, nebylo dost času připravit si půdu na nový pokus. Na cestě zpět do La Pazu, na své následující cestě do Antarktidy i po mnoho dalších dní dlouze a usilovně přemýšlela o tom, co bude dělat dál. Přemýšlela o míru a o válce.

Část druhá

Přirozený výběr

16. kapitola

Jednoho dne, zrovna když měli chlapci nastoupit do raketoplánu, který je vyveze na oběžnou dráhu, kde absolvují další cvičení ve stavu beztíže, jim otec Šalamoun řekl, aby si oblékli skafandry. „Dnes si zkusíte něco nového.“

Chlapci jej a další tři lektory s kulatými helmami v podpaží následovali do nákladního prostoru a dvě hodiny v poslušné tichosti seděli připoutání ve svých sedadlech, zatímco raketoplán prolétal nízko nad povrchem Měsíce. Po přistání si chlapci nasadili helmy a každý zkontroloval systém podpory života svého souseda. Ve skafandrech se pohybovali nemotorně, ve stísněném prostoru jeden do druhého vráželi, byli rozrušení a nervózní. Z nákladního prostoru byl vypuštěn vzduch a na zem dopadla krátká rampa, po níž je lektoři v jedné řadě vyvedli na povrch Měsíce.

Dave č. 8 opustil stín raketoplánu jako poslední. Několik chlapců se zhroutilo na kolena, rukama objímali své velké, kulaté helmy. Ostatní, jako Dave č. 8, stáli a s údivem zírali na pustou pláň rozprostírající se před nimi až k dalekým, jako polštáře kulatým horám, které se táhly po celé délce zahnutého horizontu. Všechno bylo jasné a dokonale ostré, a protože pláň posévaly krátery a kameny všech tvarů a velikostí, a kopce ostře kontrastovaly s oblohou temnou jako o soudném dnu, bylo těžké odolat představě, že stojí na podlaze velkého pokoje pod černým stropem osvětleným jedinou lampou zavěšenou jen kousek nad jejich hlavami, lampou silnější, než jakou kdy Dave č. 8 viděl. Její světlo zářilo příliš jasně na to, aby se mohl podívat přímo do něj, a to i přes hledí helmy, které jej zčásti odráželo. Tou lampou bylo slunce, oslnivý bod na obloze plující naprostou temnotou. Jeho záře se odrážela od okolního měsíčního povrchu.

Někdo divoce zakřičel, tři chlapci odběhli pryč a začali se po jasném povrchu honit. Otec Šalamoun a otec Ramez vyrazili za nimi a nařídili jim, aby přestali a vrátili se. Otec Aldos a otec Clarke zatím procházeli mezi chlapci a těm, kterým se z výjevu podlomily kolena jemně domlouvali, aby se postavili a seřadili a řekli ostatním, aby se postavili k nim.

Dave č. 8 zaujal své místo mezi ve dvou řadách srovnanými chlapci. Každý z nich znal své místo tak dobře, že se na něj postavil naprosto bezmyšlenkovitě. Tři chlapci, kteří utekli, byli přivedeni zpět a bez potrestání se přidali k ostatním. Otec Šalamoun jim vysvětlil, že se rozdělí do dvojic a každá dvojice dostane jiné souřadnice. Na ty se mají pěšky vydat, najít vlajku, kterou tam umístila sonda, a přinést ji zpět. Šlo o první z dlouhé řady jednoduchých cvičení, při nichž se chlapci seznamovali se všemi druhy měsíčního povrchu. Otec Šalamoun řekl, že zprvu budou v neznámém prostředí jistě zastrašeni, ale zároveň vyjádřil své přesvědčení, že se jim povede dobře, neudělají si ostudu, a úkol se jim zajisté podaří splnit.

Dave č. 8 byl přidělen do dvojice s Davem č. 14 a oba chlapci vyrazili k bodu tři kilometry severozápadně od raketoplánu, onou zvláštní, v tělocvičně natrénovanou chůzí, při které neohýbali kolena. Celou zdejší „palubovku“ – měsíční povrch – pokrýval sametově jemný poprašek. Zdálo se, že jej musí odfouknout i sebemenší vánek, ale pod nohama Davea č. 8 už tak poddajný nebyl. Za každým jeho krokem se zvedl obláček prachu a na bílých botách mu zůstávaly temně černé šmouhy. Jeho boty i boty jeho bratra zanechávaly v prachu jasně viditelné stopy. Když se zastavil a ohlédl za zdolanou trasou, uviděl propletenou dvojici stop. V nemilosrdné záři jasně svítily a vzdalovaly se od nich směrem k raketoplánu. Raketoplán připomínal krabici trůnící na roztažených, uzounkých nohou a v měsíční krajině pod černou oblohou a oslnivou září slunce působil zvláštně, drobně a osaměle. Davovi č. 8 se náhle zatočila hlava. Otevřené prostranství zamávalo s jeho vnímáním perspektivy a on zjistil, že některé části měsíčního povrchu, které mu připadají malé a blízké, jsou vlastně obrovské a vzdálené. Bylo těžké odhadovat vzdálenost, protože ve vakuu všechno vypadalo stejně ostré, jakoby na dosah ruky, a v okolí se nenacházel žádný známý objekt, s nímž by cokoliv mohl porovnat.

Ale ty jemně zakulacené hory musí být veliké a vzdálené, pomyslel si Dave č. 8, protože nevypadaly o nic větší, nebo menší než když vyrazili, ale podle displeje navigace, který svítil vpravo dole v jeho helmě už se k nim s Davem č. 14 trmáceli přes kilometr otevřené pláně…

Dave č. 14 mu řekl, aby nezastavoval a on si pospíšil, aby ho dohnal. V helmě ho obklopoval jeho vlastní ztěžklý dech a srdce mu rychle a silně bušilo. Všímal si všeho kolem sebe. Všechno bylo nové a vzrušující. Zatímco šli vpřed, Slunce svítilo za jejich zády a vrhalo před ně stíny, které se mihotaly na malých vlnkách v terénu. Povrch přímo před nimi měl zlatohnědou barvu, ale po obou stranách vypadal tmavší a přímo pod jejich nohama byl černý jako uhel. Posévaly jej malé, stovkami dírek poďobané a do různé úrovně v zemi zapuštěné kamínky, které všechny vrhaly stín. Krátery z nárazů mikrometeoritů, pomyslel si Dave č. 8, a v duchu se zaradoval z toho, že dokázal najít spojitost mezi tím, co se naučil a tím, co spatřil.

Pláň všude okolo nich také vrásnily krátery všech velikostí od malých dírek přes hromádky rozbitého kamení až po obrovské mísy, do nichž by se vešel celý jejich raketoplán. Také vnitřní svahy kráterů posévala spousta menších kráterů a větší krátery navíc obepínal pás vy vřelých hornin, na němž končily kameny vyvržené silou mladších nárazů děrujících povrch Měsíce. Některé z kamenů byly obrovské: Dave č. 8 se zadíval na dva své bratry zdolávající v dálce nánosy polámaných kamenů větších než jejich raketoplán. Pak si uvědomil, že zase za Davem č. 14 zůstal pozadu.

Červená tečka označující Davea č. 8, už se blížila ke žlutému kříži nastavených souřadnic, když s Davem č. 14 konečně došli ke kraji kráteru měřícího v průměru minimálně sto metrů. Jeho okraje byly oslnivě bílé a trochu vyvýšené nad ostatním povrchem, mísovitý vnitřek se ostře svažoval k rovnému středu posetému rozbitým kamením.

Dave č. 8 se rozhlédl a řekl: „Nejsou vidět hvězdy. Nejspíš je schovává sluneční zář. Ale kde je Země? Ta bude určitě svítit jasněji než všechny hvězdy. Myslíš, že jsme na opačné straně, na té odvrácené od Země?“

„Máš moc bujnou představivost. Přemýšlíš pak o věcech, které vůbec nejsou důležité,“ odpověděl Dave č. 14.

Byl to praktický člověk, houževnatý, neúnavný a flegmatický. Dave č. 27 o něm kdysi prohlásil, že se tváří v tvář jednoduchému problému řídí heslem „Co nejde silou, musí jít ještě větší silou.“

„Jediné, čím se teď máme zabývat, je vlajka,“ dodal. „A kdyby ses díval dolů, místo nahoru, už bys jí viděl.“

Dave č. 8 se podíval směrem, kterým ukazoval Dave č. 14 a před čtvercovým kamenným útvarem na vzdálené straně kráteru spatřil červený trojúhelník. Nahlas zapochyboval: „Je bezpečné tam slézat?“

„Dali nám za úkol vlajku přinést, takže tam prostě jít musíme,“ řekl Dave č. 14.

Sestupovali po s každým krokem strmějším srázu, takže se na ně cestou nalepila spousta rychle se usazujícího prachu. Ulpíval jim na hrudních plátech skafandrů, na hledí helem, a když se ho pokoušeli setřít, zůstaly po něm šmouhy. Dave č. 8 skopnul malý kámen o velikosti lidské pěsti, který se rozkutálel dolů ze svahu před ním a pomalu zrychloval, dokud tiše nenarazil do velkého, napůl zapuštěného kamene a zůstal u něj ležet. Davem č. 8 projela krátká vlna strachu. Jeho skafandr byl křehkou bublinou tepla a vzduchu a jediné přešlápnutí jej mohlo poslat ze svahu dolů, kde by si o něco nemilosrdně ostrého mohl rozbít helmu.

Dave č. 14 se rozběhnul přes malý kopeček sutin, oběma rukama chytil malý drátěný stožár a vytáhl vlajku ze země, i se spodkem její násady, zapuštěné do země malým ostrým hrotem připomínajícím hrot šípu. Nepřirozená záře rudého trojúhelníku trojúhelník ostře kontrastovala s šedavými skalisky všude kolem nich. Když Dave č. 8 došel ke svému bratru, uvědomil si, že už nevidí na raketoplán. Že jsou zde osamělejší, než kdy za celý svůj život. Obklopovaly je svažující se stěny kráteru, nad jejich hlavami nebylo nic než černá obloha a nemilosrdné slunce.

„Jeden z nás měl zůstat nahoře, kdyby se druhý dostal do nějakých potíží,“ řekl.

„To uděláme příště,“ odvětil Dave č. 14. „Teď sebou ale pohni, ať jsme tam jako první.“

Přes jemné kontury měsíčního povrchu se ve vlastních stopách vydali zpět k raketoplánu. Zpáteční cesta však byla jiná než cesta tam. Ten krátký výlet je navždy změnil.

Na povrchu proběhlo mnoho dalších cvičení. Dlouhé výpravy přes všechny druhy povrchu. Navigace z bodu A do bodu B. Prohledávání beden se zásobami. Týmy postavené proti sobě ozbrojené pistolemi střílejícími kuličky se stlačeným červeným práškem, který potřísnil smolaře a ty méně zkušené a v bojových hrách je označil za zabité. Cvičení se vždy konala na vzdálené straně měsíce, nikdy pod oblohou, na které plul modrobílý srpek Země.

Nějakých šedesát dní po prvním cvičení na povrchu se Dave č. 8 o samotě toulal sedlem mezi dvěma zaoblenými útesy Kordiller a za sebou táhl malou krabici se zásobami, když narazil na stopy. Byly trochu větší než od jeho vlastních bot, takže je tu nemohl zanechat žádný z jeho bratrů. Také podrážka měla jiný vzorek. Někdo je mohl do prachu vytlačit včera nebo před sto lety; v lunárním vakuu stopy přežívaly po miliony let, než je konečně smazaly pomalé, ale neústupné nárazy mikrometeoritů. Sledoval je okolo mělkého kráteru a dolů po svahu, pod nímž končily ve změti šlépějí okolo kolejí vyjetých nějakým malým vozidlem, které se zde otočilo a vyrazilo zpět k východu, odkud přijelo.

Dave č. 8 stál bez hnutí. Napadlo ho, že by koleje mohl sledovat na východ, až za obrovský kruh Kordiller a pak dál, skrze hrbolaté kopce a vrcholky Rookova pohoří, do Východního moře na samotném okraji odvrácené strany Měsíce. Tam by spatřil modrobílou Zemi, jak se vznáší na černé obloze. Právě se účastnil výpravy, která měla trvat čtyřicet osm hodin. Než by si jeho lektoři uvědomili, že chybí, nikdo by ho už nedohonil. Chvíli byl naprosto přesvědčený, že svou myšlenku uskuteční, ale pak jeho nadšení opadlo. Co by dělal, kdyby přivrácené strany dosáhl? Kam by šel? Jak by přežil?

Dave č. 14 se mýlí, pomyslel si cestou zpět. Nemá moc velkou představivost, právě naopak, má ji zatraceně malou.

17. kapitola

Teď, když už zkušební program J-2 běžel naplno, směli piloti v pravidelných intervalech navštěvovat Zemi, ať už za účelem osobního volna, návštěv továrny, kde se sestavovaly jejich stroje, které měly umocnit jejich nadšení, konzultací s designéry nové letadlové lodi, Sláva Gaii, nebo služebních cest, kde se setkávali s lidmi z vyšších armádních kruhů a poznávali vzájemně propletené světy politiky a zbrojního průmyslu. Luiz Schwarcz se z jedné z takových cest vrátil s novinkou, že se do programu J-2 bude vybírat a upravovat více pilotů a že někteří z nich budou z Evropské unie.

„Politicky to dává smysl,“ řekl o pár dnů později Cashi Bakerovi a Collymu Blancovi. „Evropani stáli při nás, když to vypadalo, že budeme muset válčit s Pacifickým společenstvím, pojí nás s nimi hluboké a dlouhodobé ekonomické vazby a Vesmířany nenávidí ještě více než my. Nakonec se také odmítli účastnit jakéhokoliv z těch nesmyslů o usmiřování, a to navzdory silným politickým tlakům. Jestli Vesmířanům vyhlásíme válku…“

„Až jim vyhlásíme válku,“ opravil ho Cash.

„Až jim tedy vyhlásíme válku, bude se nám jejich pomoc ohromně hodit,“ dokončil Luiz svoji myšlenku a pokračoval: „Evropani mají nejstarší a nejbohatší mocenský blok. Mluví se o tom, že pomohou financovat stavbu Sláva Gaii a dalších lodí s dlouhým doletem. Na oplátku dostanou přístup k naší technologii – k novému fúznímu motoru a k hyper-reflexním vylepšením.“

„Dokud papaláši nezapomenou na to, že jsme byli první a že vždy budeme nejlepší, když jde o válčení s Vesmířany na jejich vlastní půdě, je mi jedno, kdo se připojí,“ utrousil Colly Blanco.

„Souhlas,“ přikývnul Cash.

„My už jim ukážem co proto,“ dodal Colly.

Byl nejmladším pilotem v testovacím programu J-2, právě oslavil své dvacáté první narozeniny a byl už nyní mnohem lepším pilotem, než Cash v jeho věku. Zatím však ne tak dobrý jako současný Cash, k tomu mu pravda ještě kousek chyběl. Tenhle divoký, nebojácný mládenec z těžařského města na úpatí And o sobě prohlašoval, že se naučil jezdit na koni a chytat býky do lasa dříve, než se naučil chodit a létat, dokonce dříve, než se naučil číst. Své dva společníky provázel temnými chodbami a pokoji ve starých patrech základny. Lovili tam krysy, což byla oblíbená kratochvíle pilotů, když na základně zrovna neměli službu. Měli brýle s nočním viděním vybavené detektory pohybu a přinesli si s sebou malé pistole vystřelující stejně jako tasery elektrické šipky.

Na křižovatce, kde se v ostrém úhlu protínaly dvě chodby, podržel Colly ruku chvíli ve vzduchu a pak ukázal doleva. Asi třicet metrů od nich se v příšeří pohybovala rozmazaná skvrna, pulzující jako pomalu bijící srdce. Dvacet krys, možná víc. Snad i třicet. Cash a Luiz se přitiskli ke stěně za Collym a skočili do křižovatky přesně ve stejném okamžiku co on. Skvrna se ve vířivém zmatku rozdělila a krysy se rozprchly do všech stran. Cash si vybral cíl, zamířil a začal pálit. Když jeho elektrické šipky zasáhly podlahu a stěny, zužující se temnou chodbu ozářil rej jisker.

Zběžné ohledání bojiště však odhalilo jediný zásah do černého. Shrbený, flekatý krysí dědeček měřící od čumáku po konec ocasu dobrého půl metru, byl oblečený v duté kouli, pečlivě vykousané z izolační pěnové stěny. Na uších měl propracované rýhy a vroubky, které Luiz označil za znaky klanu, nebo společenského postavení. Na náhrdelníku z drátu mu na krku visel kus důkladně ožvýkaného plastu.

Zásah si nárokoval Colly a Cash s Luizem se s ním nechtěli hádat.

„Ty malý potvory jsou čím dál chytřejší,“ řekl Colly a odkopnul mrtvou krysu v pěnovém brnění do stínů na druhém konci chodby.

„Učí se,“ poznamenal Luiz. „Vytvářejí si vlastní kulturu. Jedna z doktorek mi říkala, že tyhle rýhy dohromady dávají nějaké obrázkové písmo. Pokouší se ho rozluštit.“

„Myslíš tu, co s ní spíš?“ zeptal se Cash.

„Takové informace si gentleman nechává pro sebe,“ uzemnil ho Luiz. Byl to elegán, u krku své kombinézy měl uvázanou červenou šálu, černé vlasy sčesané dozadu z úzké, snědé tváře.

Teď už se nesnažili být potichu. Věděli, že se všude okolo nich v dutinách ve zdech, v potrubí a v rourách s dráty obezřetně plíží krysy. Že se novinky o jejich přítomnosti šeptem šíří dál a dál. Přesto se jim ale s lovem nechtělo skončit a vrátit se nahoru.

Pokračovali dál ostře se stáčející chodbou. Za otevřenými dveřmi před nimi se mihotalo malé modré světélko. Jeden za druhým se k němu plížili. Luiz zvedl ruku a na prstech napočítal do tří. Vrazili do dveří, pistole namířené na zdroj světla, prastarou obrazovku, kterou někdy před sto lety nechal zapnutou ležet na stole. Přehrávalo se na ní krátké video muže na pláži hrajícího si se svým dítětem. Bílý písek a horké slunce, jasně modrý oceán a na něm malé loďky. Scenérie dávného letního dne. Stará část základny oplývala pozůstatky časů dávno minulých a vzpomínkami na životy, jako byl tento. Šaty na ramínkách ve skříních. Ledničky plné mumifikovaného jídla. Dětská hřiště plná hraček.

Luiz uchopil obrazovku, krátce se na ní podíval, hodil ji Cashovi a řekl: „Myslíš, že jsou ještě naživu, na nějakém měsíci?“

„Myslíš to děcko?“

„Možná i ten muž. Někteří Vesmířané žijí dost dlouho. Mnohem déle než sto let.“

„Víš, co by tě teď mělo zajímat? Mělo by tě zajímat, co tu věc zapnulo.“

Luiz a Cash se na něj zadívali. V tom se nad jejich hlavami ozvalo škrábání a cupitání, dlaždice ve stropě povolily a na trojici se snesla bouře suchého krysího trusu. Colly peprně zaklel a začal svým taserem střílet do děr ve stropě. Výstřelem po výstřelu osvětloval pokoj horkými bílými jiskrami a všude kolem sebe vrhal stíny. Cash stínohru pozoroval s namířenou zbraní a marně hledal, jestli se někde něco nepohne. Luiz se smál.

„Co je tady do prdele k smíchu?“ zavrčel Colly.

„Přepadli nás,“ ucedil Luiz, než znovu vyprsknul smíchy.

„Mohlo by to být horší, místo hoven nás mohly zasypat kameny,“ přisadil si Cash, ale měl problém to vůbec vyslovit, protože se také zajíkal smíchy.

Colly je počastoval zhnuseným pohledem, zatímco si z kombinézy rychlými pohyby setřásal krysí trus, rukou prohrabával svůj krátký sestřih a divoce házel hlavou.

„Tyhle krysy jsou vážně pořád mazanější a mazanější,“ řekl Luiz, když se vraceli temnou chodbou. „Přichystaly na nás past, takže určitě mají schopnost myslet dopředu. Plánovat. A vymyslely také, jak nás tam přilákat, takže musí umět také myslet jako my.“

Colly nesouhlasně zakroutil hlavou. „Inteligentní krysy. Kdo si tu vymyslel inteligentní krysy?“

„Sri Hong-Owenová. Předkové těchto krys trpěli, abychom my nezemřeli nadarmo,“ odpověděl Luiz.

„S hádankama na mě nechoď.“

„Chce tím říct, že na nich Sri Hong-Owenová testovala svá vylepšení, než to zkusila na nás,“ vysvětlil Collymu Cash.

„Dalo by se tedy říct, že tyhle krysy jsou našimi bratry,“ řekl Luiz.

„Možná tvými bratry,“ řekl Colly a vrhnul na něj svůj naštvaný pohled, který nasazoval, když měl za to, že ho někdo uráží, nebo si z něj dělá legraci.

„No rozhodně na sobě budeme muset zapracovat,“ pokračoval Luiz. „Jestli neporazíme ani klan krys, budeme mít dost velký problém, až vyrazíme proti Vesmířanům.“

„To ani náhodou,“ protestoval Cash. „Jsme mnohem lepší než nějaký vesmířanský mutanti. Tvrdí, že se vyvíjejí směrem k nadčlověku, ale my už tam jsme. My jsme ti praví lidé. Když na to přijde, určitě jim natrhneme prdel.“

18. kapitola

Město Eden na Ganymedu stálo v úzké rozsedlině na jihovýchodním kraji temné a krátery poseté oblasti Galileo Regio. Povrch a stěny rozsedliny byly odizolované fullerenovou směsí a aerogelem a stejný materiál tvořil i střechu, shora pokrytou dvěma metry kamenitého materiálu z nedalekého kráteru, který poskytoval ochranu před radiací z radiových pásů Jupitera. Na jižním cípu rozsedliny stála malá industriálni zóna a zbytek pokrývala idylická krajina. Louky, háje olivovníků a citrusů na zemi poseté malými jezírky a mokřinami. Borové lesy s podrostem latnatců, choisyí, medvědic léčivých, myrt a dalších kvetoucích keřů rostoucích po terasovitých zdech. Domy a malé vesničky obytných domů stály mezi stromy pod stany z průhledných polymerů natažených mezi fullerenovými podpěrami, takže shora připomínaly složené oči hmyzu, nebo exotický fytoplankton.

Město založila teprve před nějakými padesáti lety skupina Vesmířanů, kteří došli k názoru, že se zbytek obyvatel měsíců Jupiteru stal příliš změkčilým, příliš buržoazním. Obyvatelé Edenu sice žili v příjemném venkovském prostředí, byli strozí a uzavření. Kladli důraz na přizpůsobení se, na své zvyky a na službu komunitě a nade vše si cenili dosažených vědeckých a filosofických objevů a umělecké tvorby. Každý občan města strávil několik dní v týdnu pomocí při poskytování základních služeb městské správy a udržovaní infrastruktury. Oni sami však za skutečnou práci považovali vědecký výzkum bez jakéhokoliv jasného cíle, bez možnosti využít v dohledné době nabitých vědomostí. Tajemné poznatky sbírali a třídili pro poznání samotné, nebo je používali při skládání propracovaných oper a symfonií, psaní hrdinských ság či divadelních her a ostatních výsostných projevů umění. Vytvořili a dovedli k dokonalosti nové způsoby meditace, oživili starodávné a záhadné umění psychoanalýzy, pohrávali si s genomem dekorativních rostlin a zvířat, zaobírali se studiem abnormální matematiky a fyziky, pracovali s obtížně pochopitelnými zákoutími rozsáhlé změti teorií, které zbyly po neúspěšných pokusech o sjednocení fyziky – tolik alespoň částečný výčet jejich zájmů. Pokud zrovna nevytvářeli umění nebo vědecky nebádali, se stejným zaujetím o obojím alespoň dlouze diskutovali. Řešili strategie a plány s ostatními členy uměleckých klanů, nebo vědeckých týmů, se svými rivaly se dohadovali v internetových diskusích, organizovali konference. Jejich městská správa, ne nepodobná těm ze starověkého Řecka nebo raných let Římské republiky, také sestávala z nekonečných diskusí. Neměli žádné volené zastupitele, neznali referenda nebo průzkumy volebních preferencí. Shromáždění, na kterých mohli občané debatovat a hlasovat, se konala ve vesnicích každý týden a každý měsíc se pak hromadně řešily problémy týkající se celého města. Luxus se rovnal zločinu, za nejvyšší ctnost se považovalo sebeobětování ve prospěch celku. Všechno, co nebylo zakázáno, bylo povinné.

Macy ale došla k názoru, že to celé bylo asi stejně utopistické, jako městská správa mraveniště. Do Edenu se přestěhovala před třemi měsíci, ihned po svém přeběhnutí na druhou stranu. Trvala na tom vláda Duhového mostu na Callistu. Oficiálně v zájmu její vlastní bezpečnost. Neoficiálně jí bylo jasné, že se Callisťané chtěli co nejrychleji zbavit nepříjemné vzpomínky na trapný incident.

Město Eden ji nepřijalo z dobročinnosti nebo snad pro její krásné oči, ale protože se tím mazal blíže neobjasněný dluh, který místní už nějakou dobu měli u města Duhový most. Přidělili jí poradce, starého bručouna jménem Ivo Teagarden a dostala práci jako řadový dělník na farmách Edenu. Nebyl jí však udělen přístup k celé městské síti a nesměla opustit jeho hranice. Nemohla se proto zbavit pocitu, že tu žije zčásti jako vězeň a zčásti coby zoologický exemplář. Byla nicméně rozhodnutá si situaci zpříjemnit, jak jen mohla. Svou energii vložila do rekonstrukce garsonky, kterou jí přidělili ve vesnici Lot. Položila a naleštila podlahu z bambusového dřeva, různými odstíny zelené a růžové vymalovala zdi, vyhrála si s osvětlením, malý vlhký pokojík znovu vykachlíkovala, v květináčích na dlažbě před domem pěstovala byliny a rostliny chilli a okolo dveří vysadila plazivý fíkus. Říkala si, že si k obrazu svému mění první opravdový domov, který kdy měla, ale když na ní padla deprese, připadal jí její pokoj spíše jako kobka a celá ta do sebe zahleděná kapesní utopie města Eden byla jejím vězením.

Zatím si zde nenašla moc přátel. Byl tu Ivo Teagarden a potom jistý Jon Ho, majitel její oblíbené kavárny. Sada Selenová a její malý gang refuseniků, kteří své jméno odvozovali od toho, že stejně jako kdysi obyvatelé Sovětského svazu nemohli svobodně opustit svou zem. Od vidění znala pár lidí, kteří pracovali na farmách v tunelech pod městem. Většina zdejších občanů byla buď chladně společensky korektní, nebo si jí vůbec nevšímala. Jen pár místních zašlo tak daleko, že Macy otevřeně dali najevo nepřátelství. Vůdcem této nepočetné hrstky byl Jibril, člen samozvané skupiny Elohimských transhumanistů. Všichni ostatní jim říkali kosmičtí andělé – zkráceně kosmo andělé – protože se za pomoci plastické chirurgie snažili o dosažení podivné, stylizované krásy a pohrávali si se všemi možnými „mysl povznášejícími kůrami“ – od terapie barvami po halucinogenní drogy ve formě psychotropních virů. Byli to také bezpohlavní hermafroditi, protože dospěli k neuvěřitelně staromódnímu názoru, že vyššího vědomí mohou dosáhnout pouze, vystříhají-li se všech forem nízkého, zvířecího sexu. Přijali jména andělů, z veřejných záznamů vymazali všechny zmínky o své předchozí existenci a svůj volný čas trávili na veřejných prostranstvích, kde se pyšně natřásali jako malí aristokraté. Většina z nich se tak či onak zabývala uměním. Ke kosmickým andělům patřil mimo jiné i nejlepší edenský zpěvák fada, stejně jako většina předních bavičů. Jibril byl virtuosem psychoaktivního divadla a Macy si od chvíle, kdy dorazila do Edenu, vybral jako objekt svého „umění“ – od sarkastických poznámek, přes zesměšňující dotazy, až po otevřené slovní útoky o podřadné lidské rase, která narušuje estetickou totalitu Edenu a znečišťuje jeho psychickou rovnováhu. Každé jejich setkání bylo natočeno, nahrávka sestříhána a výsledná verze zveřejněna na síti Edenu pro zábavu a potěšení každého, kdo se chtěl podívat.

V kasárnách čet R&R už Macy kdysi jednu ženu, která ji otravovala, vyzvala na souboj za jídelnou. Se ctí se pak bily, dokud jedna z nich nepadla k zemi. Macy udělala tu chybu, že použila stejné taktiky na Jibrila a kosmo andělovi se postavila. Řekla mu, že kolem je spousta míst, kde si můžou svoje nesrovnalosti vyříkat. Tahle konfrontace se záhy stala nejpopulárnějším z Jibrilových kousků. Začal totiž afektovaně naříkat a ironicky předstíral, že se Macy bojí. Ta jen znechuceně odešla. Ivo Teagarden jí vysvětlil, že kosmo andělé trpí pokročilým, ale neškodným stadiem narcismu. Poradil Macy, aby tyto střety brala jako součást Jibrilova uměleckého projevu a jako způsob, jak posílit své vlastní postavení v komunitě. Jon Ho ji uklidňoval, ať si to tak nebere, protože psychoaktivní divadlo stejně zajímá jen pár nadšenců. Na Macyinu stranu – byť převážně z ideologických důvodů – se postavil pouze gang samozvaných potomků refuseniků.

„Kosmo andělé si evoluci pletou se životním stylem,“ řekla Macy Sada Selenová. Tato vytáhlá a rázná patnáctiletá dívka byla mezi refuseniky nejstarší. „Jejich činnost je radikální asi tak stejně, jako nechat se tetovat. Jde jim hlavně o výsměch všem divokým a radikálním projevům ryzího transhumanismu. Je to bezpečné, jasně nalinkované a své hranice to nikdy nepřekročí, protože jsou pod neustálým dohledem sebe sama. Což je pro tuhle puritánskou díru, kde každej schovává hlavu do písku, docela typický,“ dodala Sada.

„Předstírají, že slouží vyššímu účelu, ale ve skutečnosti jen utíkají od své přirozenosti,“ prohlásil jiný refusenik. „Jako jeptišky. Slyšela jsi někdy o jeptiškách?“

„Ty jsi přeci ze Země. Tam se to nejrůznějšími pobožnými podivíny jenom hemží,“ přisadil si třetí refusenik. „Třeba ti zelení světci. Ti jsou taky trochu jako jeptišky, ne?“

„Tak nějak,“ přitakala Macy.

„Hlavní je,“ vzala si opět slovo Sada Selenová, „že kosmo andělé nijak neohrožují status quo. Proto je systém toleruje a proto nenávidí nás. Protože my se chceme chopit otěží lidské evoluce. Protože skuteční transhumanisté podléhají neustálé proměně, vyvíjí se do stovek různých směrů. A tomu se žádná rádoby utopie nemůže rovnat, protože každá utopie je ze své podstaty statická. Nenávidí změny, protože přímo ohrožují jejich představy o dokonalosti.“

Macy měla refuseniky ráda, protože šlo o víceméně jediné lidi, s nimiž se v Edenu dalo otevřeně mluvit. Ale i když se tvrdošíjně označovali za rebely, ve skutečnosti byli jen partou otrávených dětí procházejících nelehkým obdobím puberty. Ačkoliv hlasitě prohlašovali, že žijí mimo zákon a otevřeně pohrdají svazujícími zákony a zvyky města, nikdy se nepokusili o jejich změnu. Holedbali se, že až získají většinu, město opustí, ale Macy si říkala, že ani z toho nic nebude. Odmítali se účastnit společenského života, ale bydleli v prázdných bytech, žili z kvasnicové kaše, nebo z čehokoliv, co vyžebrali od kolemjdoucích, dýchali městský vzduch, pili místní vodu a používali místní síť. Měli však kuráž a pálilo jim to. Macy podporovali zkrátka proto, že byla nepřítel jejich nepřátel. Na Jibrilově stránce se o ní psali jen v dobrém a ujišťovali jí, že kdyby se dostala do nějakých potíží, může s nimi vždycky počítat.

Jednou časně večer, když Macy seděla v rohu kavárny provozované Jonem Ho, uviděla Jibrila a dva jeho kumpány, jak jdou směrem k ní. Kavárna fungovala na střešní terase jednoho z největších obytných bloků vesnice. Nabízela výhled na borové lesy na druhé straně rozsedliny skrze šestiúhelníkové tabulky stanu vesnice. Byl na ně docela pěkný pohled, i když stromy byly zakrslé, neměřily více než nějakých pět, šest metrů a stály jen pár set metrů od terasy, pod šedomodrou střechou městského stanu. Kavárna Macy připomínala pokoj, kde bydlela s Jaxem Spanem v krátkém období, kdy jejich láska v Pittsburghu ještě kvetla. Když jste se postavili doprostřed pokoje, dosáhli jste na obě stěny po vašich stranách a ne, že byste se jich jen dotkli špičkami prstů, mohli jste k nim rovnou přiložit obě dlaně. Kavárna byla stejně malá. Pěkně útulná. Bar tvořily seříznuté a dokonale vyleštěné půlky bambusových kmenů, kolem něj stálo sedátek tak akorát pro šest zákazníků. Atmosféru dokresloval syčící kávovar, který Jon Ho sestavil podle tři sta let starého návodu.

Tamní káva nebyla ve skutečnosti káva – kávovníky by v tunelech zabíraly příliš místa, což Vesmířané většinou řešili tak, že upravili druh mechu, aby na něm rostly uzlinky bohaté na kofein – ale stejně to byla nejlepší káva, kterou Macy pila od svého odjezdu ze Země. Jon pokaždé na malé plotýnce dokázal vykouzlit chutné zákusky a pro stálé zákazníky pod pultem schovával lahve s jejich oblíbeným likérem nebo tvrdým alkoholem. Jako stavitel vesmírných lodí neměl konkurenci a byl mnohem zcestovalejší a tolerantnější než většina obyvatel Edenu. Rád poslouchal Macyiny historky o životě na Zemi a ona s ním ráda mluvila o vylepšování druhů mechu pro dosažení ještě lepší kávy; umění dělat nepatrné metabolické změny, aby se neporušila jemná rovnováha tuctů různých flavonoidů, alkoholů, aldehydů a esenciálních olejů se v mnohém podobalo upravování rovnováhy mikroorganismů s cílem dosáhnout toho nejsladšího, nejživějšího bláta.

Jon právě Macy vyprávěl o svém nejnovějším pokusu o vytvoření odrůdy, která by produkovala kávu stejně jemné chuti, jakou se vyznačovala Sumatra mandheling, když si všimnul, jak se ke kavárně okolo stolů, židlí, mechů, kapradin a květin proplétají tři kosmo andělé. Prošli okolo muže a ženy sklánějících se nad šachovnicí, kolem muže sledujícího nějaká čísla, která se proháněla po obrazovce, okolo skupiny dětí, které se před pekárnou učily péct chléb a při uplácávání a hnětení těsta výskaly a brebentily.

Jibril se hlasitě zeptal: „Dá se Bůh opravdu nalézt v iracionálním čísle?“

Macy ihned věděla, že se nějak dozvěděl o Církvi posvátné regrese, postavila se a do žil se jí vehnal adrenalin. Bojovat, nebo utéct? Hrůza a vztek.

„Prosím vás, pomozte mi to pochopit,“ pokračoval kosmo anděl. „Vím, že řada desetinných míst v pí je nekonečná, aniž by se v ní nějaká řada čísel opakovala. Ale i kdyby tam někde byl popsaný celý vesmír, potřebovala byste jistě také nekonečně mnoho času na to jej tam odhalit. A pokud jde o hledání Boha…“

„S vámi nehodlám ztrácet čas,“ odpálila ho Macy.

„Ale mě to opravdu zajímá,“ nedal se Jibril a zatarasil Macy cestu, aby nemohla odejít.

Kosmo anděl měl na výšku dva a půl metru a byl hubený jako proutek. Na sobě měl jen krátké šortky, sandále a náramenní pás na náboje. Chodil takto spoře oblečen, aby dal vyniknout své dokonalé belostné pleti a pochlubil se tetováními i ornamentem z duhových šupin na hrudi. Nad ostře vystouplými lícními kostmi se leskly jeho zelenozlaté oči. Dva jeho stejně vysocí a hubení kumpáni přistoupili k Macy a naklonili se nad ní. Nad jejich hlavami poletovala sonda se zavěšenou kamerou mířící přímo na ní.

„Jakého Boha jste tam hledali?“ dotíral Jibril. „Toho pradávného dědulu s bílými vousy? Nebo jste hledali někoho k obrazu svému?“

„Bůh nás ochraňuj,“ zaúpěl jeden z kumpánů.

„Ale ne, musíme být vlídní,“ řekl Jibril. „Nicméně i mně se obrázek Boha podle Macy Minnotové docela příčí.“

Jon Ho se kosmo andělů zeptal, jestli nechají jeho zákaznici v klidu odejít. Macy mu řekla, že nepotřebuje jeho pomoc, položila ruce na barové židle po svých bocích, v lehké gravitaci se vyhoupla na pult, otočila se a seskočila na druhé straně.

„Šimpanz s roztaženýma nohama a širokými boky,“ volal za ní Jibril, zatímco Macy hrdě kráčela pryč. „Tak takový tvůrce vesmíru tu opravdu ještě nebyl, no nemám pravdu?“

Dalšího rána si Jibril se svojí nepočetnou družinou na Macy počíhal u vchodu do metra spojujícího Eden s tunely – ve skutečnosti vlastně jen zastřešenými příkopy, v nichž stály farmy. Dva z kumpánů recitovali ve zpěvném unisonu čísla, zatímco Jibril se hlasitě vyptával Macy, jestli si opravdu myslí, že by se Bohyně nechala odhalit jednoduchými aritmetickými triky. Macy kolem nich prošla s pěstmi sevřenými v kapsách své vesty a ignorovala sondu, která s ní držela krok. Kosmo andělé tam ale čekali i další den. Tentokrát se vyptávali, jestli chce šířit slovo Boží i zde a proměnit všechny v zombie, pátrající po tajemství vesmíru pitváním iracionálních čísel.

Nechtěla jim dát nic zadarmo, neřekla ani slovo a ani se na ně nepodívala. Stejně video zveřejnili na síti.

„Neměla byste si to brát osobně,“ řekl jí Ivo Teagarden. „Pro Jibrila jste jen materiál, na kterém se snaží umělecky vyjádřit.“

„Vytahovat na mě život, který jsem dávno nechala za sebou, mi připadá dost osobní.“

Macy se předchozí noci o církvi zdálo. Shluk přívěsů zaparkovaných okolo starého raketového sila v žlutohnědém světle jedné z písečných bouří vanoucích z vyprahlé pustiny zničené prérie, která místo obklopovala. Silo plné na sebe naskládaných serverů a mechanik prastarých a obrovských propojených počítačů, každé patro dlážděno ocelí a přeplněno uzavřenými stojany plnými obvodů, vzájemně propojených úhlednými, barevně rozlišenými kabely i tlustými, šedými tepnami optických kabelů. To vše se otřásalo ve vibracích větráků, které stojany ochlazovaly, zatímco se počítače probíraly nekonečnými výpočty.

Když se Macy s matkou připojily k církvi, jejím prvním zaměstnáním bylo čištění serverů, protože do sila se přes veškerá opatření ustavičně dostával prach. Kdyby ho někdo neustále nevysával, mohl rychle způsobit kolaps a selhání systému. Později Macy povýšila na takzvanou První úroveň zbožného bádání, kde přívržence pomáhala připravovat na vyšší úrovně bádání. K těm patřila například Pláň Čtyřiceti, kde Macyina matka létala dolů a nahoru po ramenech fraktálů vznikajících transformací poměrů mezi základními fyzikálními vlastnostmi světla, hmoty a gravitace. Učili se a věřili totiž tomu, že v hlubinách samotné struktury vesmíru stvořeného kdysi jakýmsi Bohem-matematikem, se možná někde stále skrývá on sám.

Den za dnem, rok za rokem létali svatí matematičtí badatelé po virtuálních ztvárněních, které generovaly komplexní transformace nekonečné regrese pí, a hledali tam stopy, které by nebyly náhodné. Pátrali po stopách a otiscích, které po sobě mohl zanechat Stvořitel. Jejich fanatismus se Macy čím dál tím víc zajídal, cítila se mezi nimi jako v kleci. Z její matky se mezitím stala na kost vyhublá svatá bytost, která se napůl pomátla z toho, že trávila osmnáct hodin denně prohledáváním posvátné regrese. Odtáhla se nejenom od vlastní dcery, ale i od zbytku okolního světa.

Macy se nakonec rozhodla, že uteče a nechá to všechno za sebou. Opustila svoji matku a všechny lidi, které kdy znala. Už nikdy je nezíská zpět.

„Možná byste si měla s Jibrilem sednout,“ navrhl Ivo Teagarden. „Vyjasnit si s ním tváří v tvář vaše rozepře.“

„Jibril by to s tou svojí svitou zase nahrál a zveřejnil na síti s ponižujícím komentářem.“

„Tak nahrajte vy je, jak vás nahrávají a dejte to na síť taky. Vytvořte si své vlastní umění, kriticky reagující na to Jibrilovo.“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekla Macy.

Stařec to myslel dobře, jenže vycházel z předpokladu, že Macy dokáže přemýšlet jako Vesmířan. Byla cizincem v cizí zemi. Když se pokoušela představit si dlouhý a možná nekonečný exil, který se před ní rozprostíral, zmocnil se jí zvláštní pocit podobný závrati. Děsivý pocit nevolnosti v žaludku, díky kterému opravdu pochopila, do čeho se to dostala. Čekaly ji roky a roky dýchání umělého vzduchu, nijak akutní, ale všudypřítomný strach z toho, že konstrukce města povolí, nebo že dojde k nějaké jiné, náhlé a naprosto zničující katastrofě. Čekaly ji uzavřené prostory a žádný přírodní horizont. Bude muset žít s cizinci, co s ní nemají nic společného. S cizinci, kteří se občas vůbec nepodobali lidským bytostem.

Dalšího dne měla Macy volno a tak se vydala do sousedního obytného bloku, kde se konal farmářský trh. Kupovala si právě mátový čaj od ženy, která jej pěstovala v jedné z malých zahrad na terasách na po straně rozsedliny, když uviděla, jak se nad vedlejším stánkem vznáší sonda. A pak se objevil Jibril. Vykračoval si k ní uličkou a dva jeho společníci ho v těsném závěsu následovali.

„Mám jen jednu otázku,“ zahalasil Jibril, nad svou hladce vyholenou a potetovanou hlavu mávnul laserovým perem a ve vzduchu vykouzlil mnohobarevné šupiny jednoho z jednodušších grafických zobrazení pí. „Mohla byste mi ukázat, kde přesně se na tomto obrázku nachází Bůh?“

Macy se otočila na patě a vyrazila opačným směrem. Jibril udělal tu chybu, že se ji pokusil zastavit. Dohnal Macy a chytil ji za ruku. Teď už Macy nedokázala ovládnout nával vzteku, který jí zatemnil mysl. Otočila se, udeřila kosmo anděla zápěstím do hrudi a zařvala: „Chceš se předvádět? Tak mi teda ukaž, na co máš, teď a tady.“

Jibril se pokusil utéct, Macy ho ale chytila za náramenní pás. Oba ztratili rovnováhu a jako párek křepčících opilců vtančily do stánku plného čerstvě natrhaných květin. Macy v dešti zvířených okvětních lístků přitlačila Jibrila k zemi a pěkně od plic mu vysvětlila svůj názor na jeho „umění“. Jeho kumpáni se nemohli rozhodnout, jestli se mají soustředit na nahrávání celého představení, nebo se pokoušet svého vůdce zachránit. Okolo zápasící dvojice se nahrnul malý hlouček lidí a brzy se objevili také dva policisté. Podařilo se jim Macy a Jibrila odtrhnout, vztekem zaslepené Macy se však podařilo vyprostit, jedním skokem překonat třímetrovou vzdálenost a uštědřit kosmo andělovi pořádnou ránu do tváře. Cítila, jak mu pod její pěstí cvakly zuby. Kosmo anděl upadl vzad, sedl si a z bledých rtů se mu řinula – světe div se – úplně normálně rudá krev. Pak se Macy chopili policisté a odvedli jí pryč.

Sonda vše nahrála. Záznam byl do hodiny na síti a ihned vystřelil k nejvyšším příčkám žebříčku sledovanosti.

Macy ještě toho dne stanula před lidovým soudem. Jibril měl nateklou a pošramocenou tvář a vznesl proti Macy obvinění. Macy se odmítla omluvit, nebo projevit lítost nad svými činy a nenechala ani Iva Teagardena, aby se omluvil jejím jménem. Na ochozech začala malá skupinka refuseniků bučet a vyrušovat, ale ostatní diváci je překřičeli. Starší z dvojice policistů, kteří Macy zadrželi, požádal o hlasování, diváci Macy drtivou většinou shledali vinnou a policista pronesl krátkou řeč o tom, že místní občané jsou povinni, stejně tak jako cizinci, respektovat městský zákoník, který lidem umožňuje starat se bez obav o své věci. Poté Macy oznámil, že je s okamžitou platností odsouzena ke čtyřiceti dnům nucených prací.

19. kapitola

Globální oteplování, uvolnění obrovských množství metanu do atmosféry a následné zničení zásadní části biosféry během Převratu způsobilo masivní odchylky v tepelných motorech, které poháněly zemské klima. Radikální opatření, jako oblak zrcadel omezujících množství slunečního světla dopadajícího na zem a lesy syntetických Lacknerových stromů, jejichž plachty odváděly z atmosféry obrovská množství oxidu uhličitého, podstatně snížila průměrnou teplotu Země, bude však trvat ještě mnoho desítek let, než se pozemské klima navrátí k něčemu, co by se alespoň vzdáleně podobalo stavu před průmyslovou revolucí. Antarktické ledovce ustoupily, zimní ledová pokrývka tam byla mnohem menší, a na většině pobřeží Antarktického poloostrova nezůstávala během krátkého léta ani památka po ledu nebo sněhu.

Sri Hong-Owenová si vybudovala svůj domov a výzkumný komplex na pobřeží Grahamovy země na severním konci poloostrova. Její útočiště, bašta a pevnost stála nad fjordem, jehož zakřivené ústí skýtalo ochranu před studenými proudy, ledovci a prudkými, slanými vichřicemi vanoucími z Weddellova moře. Sri na břehu fjordu vystavěla bióm, jehož ekosystém se podobal tomu, který zde krátce vzkvétal v nejteplejším období pliocénu. Mezi kameny u břehu rostl rákos a na strmých kopcích rostly nízké, vzájemně propletené pabuky antarktické – nothofagus antarctica, trpasličí vrby, borůvky, rojovníky a břízy. Mezi nimi se rozkládaly malé, svěží louky z trávy a mechů, během krátkého léta rozzářené žlutými pryskyřičníky, pampeliškami, zvonky, bílými astrami, a růžovými a rezavě rudými vrbkami. Divokou přírodou se proháněli zajíci a dva druhy hrabošů. Na břehu bojovaly o místo hnízdiště tučňáků oslích a tučňáků uzdičkových. Byla tam i malá kolonie tuleňů weddellových. V ledovém větru plachtily chaluhy a orli. V krytém údolí za Sriiným domem rostl dokonce malý les, kde pabuky antarktické mezi mechem pokrytými kameny vyrůstaly až do šesti či sedmimetrové výše. Tam se Sri procházela s mladším ze svých synů, Berrym, když jí zavolal její asistent a informoval ji o problému na Měsíci.

Byl březen. Podzim. Pabuky se oděly do odstínů oranžové a žluté. Z šedého nebe mírně sněžily suché, ledové vločky, které se usazovaly na mechu a na závějích napadaného listí. Černé veverky prováděly rychlé výpady za bukvicemi, protože zanedlouho upadnou do zimního spánku a prospí šest měsíců tmy a teplot pod nulou. Sri Berryho napomenula, když hodil kamenem po nic netušící veverce, která se k nim neopatrně přiblížila. Byl to statný kluk, menší a robustnější než jeho bratr. Stejně jako Sri měl na sobě kalhoty a prošívaný kabát s kapuci pevně přetaženou přes hlavu a s bezcílnou dravostí kopal do mechem obrostlého kmene stromu, který nepřežil jednu ze zimních bouří.

Sri poslední dobou strávila spoustu času úvahami o tom, co z Berryho jednou bude. Pokoušela se přijít na něco, v čem by byl dobrý a co by ho bavilo. Rozmrzelý, tvrdohlavý a nijak zvlášť bystrý kluk většinou se nezajímal o nic, co by nemohl buď sníst, nebo rozbít. Sri ale doufala, že někde uvnitř něho musí být jiskřička, něco, co by mohla rozdmýchat.

Teď jej vybídla, aby si vedle ní klekl a ukazovala mu bezobratlovce kroutící se v mělkém jílu pod mechem zarostlým kmenem. Ukázala mu tucty malých chvostoskoků, kteří představovali jediný druh bezobratlovců, co obýval Antarktidu ještě před Převratem, červy stahující se do svých děr, stínky, velikého černého brouka se zahnutými klepítky. V lesíku a na loukách žilo přes dvě stě druhů hmyzu, žil tam i druh čmeláků, které tam Sri vysadila, aby opyloval letní květiny. Berry hledal jiného brouka, klečel přitom na všech čtyřech v listí a mechu a vysvětloval, jak by mohl dva brouky postavit proti sobě a nechat je mezi sebou bojovat, což Sri připomnělo Euclida Peixota. Vtom jí zazvonil telefon.

„V Oxbow je problém,“ řekl Yamil Cho bez úvodních zdvořilostních frází. „Kód deset.“

Oxbow bylo zařízení se superchytrými. Kód deset znamenal, že tam došlo k pokusu o útěk a ztrátám na životech.

„Je to hodně zlé?“

„Pět mrtvých a další škody. Požádali, abyste tam přijela. Dovolil jsem si zařídit vám odvoz lodí Uakti.“

To byl raketoplán, na kterém se testoval první z nových fúzních motorů. Yamil Cho Sri sdělil, že na místo dorazí do šesti hodin od startu.

Berry mezitím kopal do hlíny a šlapal na hmyz pod svýma nohama. Teď začal vydávat vzrušené zvuky, jimiž se pokoušel získat pozornost své matky. Ta se k němu však otočila zády a zeptala se svého asistenta: „Kdy odlétám?“

„Za hodinu a pár minut. Přiletí suborbitálním obloukem z Brasílie.“

„Přijeďte mě vyzvednout, až tu bude,“ řekla Sri a zavolala Berryho.

Ten přiklusal a pyšně jí ukazoval poklad, který objevil. Hnědé, zahnuté lidské žebro, bezpochyby patřící jedné z obětí válek o ropu a sloučeniny metanu ve Weddellově moři. Když zde Sri začala pracovat, na moři pořád stály zbytky ropných plošin a v hlubinách i podél pobřeží ležely potopené tankery a válečné lodě. Využila všech protislužbiček, které jí kdo dlužil, aby někdo zajistil vyzdvižení, rozebrání a odvoz vraků. Pro čistotu poloostrova toho udělala ještě mnohem víc. Nechala odstranit zřícená letadla a kostry tanků a dalších vozidel. Přemístila kasárny a hřbitov. Bakteriemi své vlastní výroby vyčistila rozsáhlou ropnou skvrnu, která se nastřádala v hlubokém příkopu třicet kilometrů od břehu a byla zdrojem tvrdých dehtových koláčů vyplavovaných bouřemi na břeh. Na místě se ale kdysi odehrálo mnoho bitev a jejich v ledu zamrzlé pozůstatky odolávaly zubu času. V podstatě kdekoliv na poloostrově jste mohli narazit na zapomenuté suvenýry po válce. Zbraně a munice, oblečení, odpadky a kosti jako to žebro, které teď Barry svíral v ruce jako nějakou chatrnou dýku.

Sri v zádech zamrazila zlá předtucha a nařídila synovi, aby ten depresivní suvenýr zahodil. Poručila mu to tak ostře, že bez odmlouvání poslechl.

„Pod kládou je toho víc,“ řekl.

„Někdo přijde a uklidí to,“ odpověděla Sri. „Ty utíkej domů a popros hospodyni o horkou čokoládu.“

„Neprovedl jsem nic špatného.“

Berryho zakaboněná tvář Sri varovala, že každou chvílí může propuknout v neutišitelný pláč. Klekla si na jedno koleno, objala ho a řekla: „Vím, že jsi nic neprovedl. Ale musím na pár dní odjet a potřebuji, abys tu zatím byl můj hodný malý voják.“

„Jedeš zpátky do Brazílie? Nemohl bych jet s tebou?“

„Letím na Měsíc a moc ráda bych tě vzala sebou, ale obávám se, že to tentokrát nepůjde. Netvař se tak. Neberu ani Aldera. A teď co nejrychleji upaluj domů!“

Když se její syn rozeběhl směrem k domu, Sri vyrazila opačným směrem. Potřebovala být chvíli sama. Chtěla přemýšlet o následcích pokusu o útěk a o rezolutním předvolání na Měsíc a promyslet si, jak na to bude reagovat.

Po stezce vinoucí se po straně údolí vyšla až na rákosem porostlou pláň na hřebenu. Po hřebenu stoupala výš a výš na východ, slézala pole lišejníky pokrytých balvanů, až nakonec dorazila na pustou skálu, ze které byl výhled na zahnuté rameno fjordu a na moře za ním. Když se kochala pohledem na svoje malé království, její tvář bičoval studený, svěží vítr. Shlížela na různobarevnou, strmou divočinu v malém údolí. Skleněná a ocelová krychle jejího domu na západním svahu údolí, malý shluk budov výzkumného komplexu od břehu až k úpatí hor se sněhovými čepičkami. Temné vody fjordu pokryté malými krami ledu. Za jeho úzkým ústím moře křižovaly ledovce a tři k šedému nebi stoupající linie na horizontu, přesné jako tahy štětcem v japonském písmu. Linie se nahoře rozplývaly do obláčků a pluly k severu. Byl to kouř ze sopek, které se aktivovaly poté, co tlak Antarktického ledu polevil.

Ale led se teď vracel. Zima každým rokem přicházela trochu dříve a odeznívala o něco později. Za nějakých padesát let už tu zima bude vládnout celoročně. Všechno, co tu Sri oživila, malý lesík, louky a pláně, pelášící veverky, zajíci i hraboši, to všechno za chvíli zmizí, všechno podlehne sněhu a ledu.

Sri si pomyslela, že to je dobrý příklad pomíjivosti všech věcí. Nic nezůstává stejné. Každý člověk a každý živočišný druh, který se děsí změn a odmítá je přijmout, jakoby si říkal o vyhynutí. Klíčem k přežití je schopnost přizpůsobení. Svět už není obnovován nebo navracen k původnímu stavu. Svět povstává z mrtvých a hnací silou tohoto zmrtvýchvstání je změna. Oskar Finnegan Ramos a ostatní zelení světci hlásali svatou misi, při které planetě navrátí podobu ráje před prvotním hříchem, ale kromě několika málo uzavřených míst, chráněných obrovskými výdaji energie a úsilí, už není možné vrátit čas a nastolit a udržet nějaký v minulosti platný stav. Jejich vize je nedosažitelná. Svět musí svou rovnováhu najít sám. Rekultivace a náprava jsou dobrý začátek, ale v žádném případě nepředstavují způsob řešení celého problému. Poté, co člověk Zemi rekultivuje a obnoví, se ještě musí vzdát moci nad přírodou, aby uvolnil místo pro novou budoucnost a další vývoj.

Sri věřila, že biosféra má obrovské možnosti, jak se rozvíjet a život na Zemi se vydal jen několika z jejích cest. K odemknutí spousty možných cest stačilo jen pár nástrojů a trocha představivosti. Žádná z cest nebyla proti přírodě, protože příroda se neomezuje na různé variace několika hlavních myšlenek, doposud realizovaných evolucí.

Snila o tisíci Zemích a každá z nich byla jiná. Tisíce zahrad plných harmonie, zahrad oplývajících zázraky.

Věděla, že to bude trvat mnohem déle než to století a půl, které jí život propůjčil, aby své sny realizovala a věděla přinejmenším o jednom člověku, který nejen, že sdílel její ambice, ale mohl jí také poskytnout opravdovou nesmrtelnost. Oskaru Finneganu Ramosovi dosud poctivě sloužila. To on jí dal kariéru, která Sri naprosto pohltila. Financoval její výzkum a chránil jí proti posměchu a politickým hrám jejích nepřátel a fanatiků, přesvědčených, že změna je nebezpečná a stagnaci stavěli nade vše ostatní. Po celou tu dobu však její pravou tajnou paní – nebo spíše ideálem, který si pod jejím jménem ve své mysli vytvořila – zůstávala Averna. Její názory se od názorů Oskara Finnegana Ramose začaly vzdalovat ještě dřív, než vyrazila na Callisto a na Europu, a zařízení se superchytrými na Měsíci tvořilo část její rostoucí nezávislosti. Odměnilo jí mnoha zázraky, včetně nového vylepšeného fúzního motoru, ale kontrola nad celým projektem vždy představovala zásadní problém. Problém udržet vše před Oskarem v tajnosti, problém udržet superchytré bezpečně zavřené.

Teď tedy došlo k dalšímu pokusu o útěk. V rámci bezpečnostních opatření jí nikdo neposkytl žádné detaily. Krom kusé informace o smrti pětice superchytrých se až do chvíle, než si promluví s personálem a neuvidí škody na vlastní oči, nedozví, jak špatně opravdu incident dopadl. Ale byla si jistá, že věci tentokrát došly příliš daleko. Právě se vrátila z hrůzného měsíčního pobytu v Brasílii. Přetrpěla tam komise, přezkoumávání postupů, hledání různých řešení a dlouhodobá plánovací zasedání s vládními poradci ve věcích národní obrany. Nepřátelé usmiřování byli na vzestupu a odvahy jim dodala jak smrt Maxmiliána Peixota, tak selhání projektu biómu. Vážený senátor, který vedl obchod s Vesmířany, byl sesazen kvůli sexuálnímu skandálu. Senátem se rychle prohnalo odsouhlasení nouzového financování přeměny několika nákladních lodí na lodi válečné. Každý si špital o mocenských změnách jak v zákonodárném sboru, tak v rodinách. A šířily se zvěsti, že Pacifické společenství chce dát zelenou vlastnímu programu na stavbu vesmírných lodí.

Rothco Yang, zástupce Duhového mostu, to viděl velmi pesimisticky. „Teď už mluvíme o smíru, nikoli o usmíření,“ řekl Sri u večeře.

„O uklidnění situace. O minimalizaci politických a ekonomických dopadů v případě války mezi Zemí a Vesmírným společenstvím. Duhový most si nikdy nepřál válku. Vždy jsme prosazovali výhody vzájemné spolupráce a míru, ale to je teď čím dál tím složitější.“

Mír byl a vždy bude nejlepší cestou, ale snaha o jeho udržování poslední dobou na obou stranách kolísala. Rothco Yang dále prohlásil, že žádné z vesmířanských měst, Duhový most nevyjímaje, nikdy nepřijme podmínky diktované nejradikálnějšími z radikálních pozemských zelených – naprostá ztráta jakékoli politické a ekonomické autonomie, konec takzvanému proti-evolučnímu genetickému inženýrství a také ukončení průzkumu nejzazších hranic Sluneční soustavy.

„Mnoho lidí ve vaší vládě nemá náladu dělat ústupky, nebo uznat naší izolacionistickou pozici,“ konstatoval. „A několik měst v Saturnském systému je zároveň připraveno na konfrontaci. Věří, že dlouhá zásobovací trasa mezi Zemí a Saturnem fatálně oslabí všechny nepřátele. Ale přitom jsou sami ještě zranitelnější. Jejich města jsou křehkými bublinami v nemilosrdném a nepřátelském prostředí. Dostat je na kolena by nestálo příliš sil.“

Rothco Yang vypadal zničeně. Jeho optimismus byl ten tam. Jeden by skoro věřil příběhu, kterým se snažil zachránit si kůži: musí se prý zanedlouho vrátit do Duhového mostu, protože mu pozemská gravitace a atmosféra zle pochroumala zdraví. Se Sri se rozloučil v přátelském duchu, oba si popřáli to nejlepší, slíbili si, že zůstanou ve spojení. Oba však věděli, že obdivuhodného, leč marného snažení je konec.

Ne. Na mír a usmiřování už nebyl čas. Sri si pamatovala na jiný rozhovor v Brasílii, mnohem kratší a mnohem nepříjemnější. Obědvala právě se svými spolupracovníky a dvěma dalšími vědci během přestávky v dlouhém a otravném zasedání Podvýboru pro protokoly a etiku výzkumu lidského genomu, když ke stolu přistoupil Euclides Peixoto. Ten usměvavý obličej, za nímž tušíte dýku schovanou za zády. Po krátkém rozhovoru o tom, co následovalo po pádu projektu, se Sri zeptal, jaký projekt má v plánu uskutečnit tentokrát.

„To není mé rozhodnutí. Jako vždy jsem k službám vaší rodině.“

„Opravdu? Já si myslím, že jste nám ráda poskytovala své služby, protože se vaše zájmy dosud shodovaly s našimi. Ale zajímalo by mě, co uděláte teď, když se věci mění,“ řekl Euclides Peixoto a dodal, že od této chvíle bude její kariéru s velkým zájmem sledovat.

Kéž by všichni její nepřátelé byli stejně líní a neprozíraví, přála si v duchu Sri. Stejně nápadní. Euclidovo hrubé varování ji sice trochu zneklidnilo, zároveň však Sri připomenulo, že se už brzy bude muset rozhodnout. Teď, když stála na hřebenu nad svou osamělou pevností, pod šedou zamračenou oblohou a antarktický vítr jí mrazil do morku kostí, si uvědomila, že už si další cestu zvolila. Předvolání na Měsíc mohla odmítnout – Oskarovi by se pravděpodobně podařilo uchránit ji před následky takového rozhodnutí – ale třebaže nemohla s jistotou vědět, že to přežije, byla vlastně ráda, že se tam vydá. Na krátkou chvíli se mohla uvolnit. Zahodila svou minulost a mohla se postavit tváří v tvář budoucnosti a jejím rozcestím. Když už ne s nadějí, tak alespoň jako vyrovnaná žena.

Její pozornost konečně upoutala čára na obloze daleko nad oceánem, která se rychle přibližovala od severu a u pobřeží se ostře stáčela. Ke Sri dolehlo hřmění motorů a naleštěný malý raketoplán přeletěl holý bezútěšný hřeben, na němž stála. Sledovala, jak vklouznul do prostoru nad fjordem, kousek pod místem, kde stála. Oba jeho náporové tryskové motory jely na plný výkon. Byl černý, stejně jako kosatky, které Sri přivedla zpět do Antarktického ekosystému. Na špičkách jeho zkosených křídel blikala rudá světla. Ocasní křídlo zdobila zelená vlajka Velké Brazílie. Raketoplán klesal k přistávací plošině za výzkumným komplexem a Sri zavolala svému asistentovi, aby ji vyzvedl. O pár minut později se zpoza domu vznesla helikoptéra.

Raketoplán Uakti ve strmé křivce stoupal nad Weddellovo moře. Ve výšce osmdesáti kilometrů, na hranici vesmíru, se rozběhl fúzní motor raketoplánu a Sri, Yamila a pilota to vtlačilo sedadel, zatímco raketoplán zrychloval až k druhé kosmické rychlosti.

Pilotem byl mladý muž jménem Cash Baker, jeden z letky bojových pilotů, kterou Sri před rokem obdařila neurologickými vylepšeními. Zeptala se ho, jak si zvyká na změnu a on jí na to pověděl, že všechno funguje jak má, a že je na cestě zpět do Adieny poté, co se na Zemi zúčastnil setkání s techniky, kteří měli na starost poslední fáze přeměny nákladní lodi na letadlovou loď pro letadla J-2. Ve chvíli, kdy začal vyzdvihovat vlastnosti nové letadlové lodě, jej Sri zarazila a řekla mu, že zbytek cesty prospí.

Schopnost usnout kdykoliv chtěla, bylo triviální vylepšení, které si nechala udělat ještě, když začínala. Dala ho i svému asistentovi. Spali bok po boku na svých sedadlech, zatímco se Uakti řítil třemi sty a osmdesáti tisíci kilometry a probudili se skoro ve stejnou chvíli. To už oblétali zpustošenou, temnou odvrácenou stranu Měsíce a nad obzorem rychle vycházela Země i Slunce. Pilot klábosil s kontrolní věží a navedl raketoplán na dokonale hladké přistání na jedné z plošin severně od nízkých stanů a dómů Atén.

Měsíční terénní vozidlo dovezlo Sri a Yamila skrze pole vakuových organismů k výzkumné stanici, kde Sri strávila svá učňovská léta. Řada nízkých budov zakrytá ochrannými vrstvami prachu a kamení sloužila teď jako zástěrka pro zařízení ukrytá hluboko pod zemí. Vozidlo projelo kolem několika zaparkovaných pásových lunochodů do jasně osvětlené garáže. Po uzavření vnějších vrata a vyrovnání tlaku přišla dvě hubená, černovlasá dvojčata v červených přiléhavých kombinézách a dovedla Sri a Yamila do expresního výtahu, kterým vystoupali do nejvyššího patra zařízení. Tam žili šimpanzi. Stejně tak, jako byla výzkumná stanice zástěrkou pro ně, i oni fungovali jako zástěrka pro druhé podzemní patro. Teprve tam se skrývalo pravé tajemství Oxbow.

Generál Arvam Peixoto už Sri očekával v konferenční místnosti. Stál u širokého okna z neprůstřelného skla, s výhledem na zelenou zahradu, kde měli šimpanzi své přirozené životní prostředí. Spolu s ním tam stáli ředitel zařízení, šéf ochranky a vedoucí výzkumných a vývojových týmů. Staraly se o ně další dvě hubené ženy v červených kombinézách. Sri se podivila, kdo všechny tyto ženy vytvořil.

„Pět,“ řekl Arvam. Byl oblečen v šedé letecké kombinéze s kapsami na zip a dlouhé bílé vlasy měl spletené v jeden cop. Pistoli s pestrou, ocelovou rukojetí měl připnutou na boku v černém koženém pouzdře. „No věřili byste tomu? Pět. A taky se dostali až na povrch,“ dodal.

„Jsou nějací ještě naživu?“

„Druhá vrstva ochranky je všechny dostala. Ale bylo to o chlup. Tyhle vaše monstra jsou čím dál chytřejší.“

„Myslím, že byste mi měli říct všechno, co se tu stalo,“ promluvila Sri.

Arvam pokynul k řediteli, který se jmenoval Ernest Genlicht-Ho.

„Prokopali se ven,“ informoval ji Genlicht-Ho. „Naštěstí je ihned zpozoroval satelit zvaný Hvězda smrti a podle situace se také zachoval.“

Vyvolal na obrazovce video. Panoramatický pohled na krátery mírně zvrásněný povrch západně od výzkumné stanice. Pohled kamery se přiblížil k náhlému gejzíru prachu, který se posléze usadil a odhalil pět nahých postav vylézajících z díry v bublinách ze zlatavého plastu. Pohledy z různých úhlů ukazovaly, jak z temného nebe směrem k postavám přilétá raketoplán, jak pět bublin praská a jejich tříšť dopadá na postavy v nich. Ty popadaly k zemi, utichly a zůstaly nehybně ležet, zatímco se nízko nad nimi prohnal raketoplán a se stále běžícím motorem vrazil do země a vyryl v měsíční pláni dlouhou rýhu.

Ernest Genlicht-Ho vysvětlil, že se superchytrým podařilo nabourat bezpečností systém, spojit se s řídící věží v Aténách a převzít kontrolu nad jedním z raketoplánů. „Samotný útěk spočíval v tom, že se jeden z našich exemplářů vymknul kontrole při rutinní lékařské prohlídce. Místo sedativ mu zřejmě byla podaná destilovaná voda. Než jsme si povšimli narušení bezpečnostního systému, stačil zabít dva lékaře, pět členů ochranky a osvobodit čtyři své sourozence.“

Superchytří se podle všeho nabourali do bezpečnostního systému pomocí zařízení na kvantové tunelování. To přenášelo data velmi pomalu – podle tvrzení šéfa jim vytvoření viru, který při jejich pokusu o útěk převzal kontrolu nad veškerou elektronikou, muselo trvat alespoň šest měsíců – ale oni měli spoustu času. Když konečně ovládali bezpečnostní systém, použili ho k nabourání se do lékařských robotů a vyměnili sedativa za placeba z destilované vody, používané v lékařských studiích. Pět uprchlíků se pomocí výbušnin protunelovalo skrze hranice zařízení a třicet metrů lunární povrchové horniny. Bubliny chránící je před vakuem pocházely z experimentu, který jeden z nich prováděl s novým druhem chytrého plastu. Přibližně pouhých deset sekund před dosažením raketoplánu je bezpečnostní satelit uškvařil mikrovlnným zářením a poté zničil řídící počítač raketoplánu.

„Stejně ty malé hajzlíky musíte obdivovat,“ řekl Arvam Sri. „Nevzdávají se. Při prvním pokusu o útěk si dva z nich prokousnou hrdla a třetí se skoro dostane ven, když to ochranka přijde uklidit. Pak nabourali bezpečnostní systém a použili to ultrazvukové udělátko, ze kterého se každému na základně udělalo neskutečně špatně. Dva z nich se dokonce dostali až do garáže, než je chytili vlci. A teď tohle. Znovu se nabourali do bezpečnostních systémů, i když jsem byl ujištěn, že nové firewally a zrcadlové kopie dat další pokusy znemožní. Ten jejich virus zasáhl také vlky, což znamená, že ti dva, kteří se minule skoro dostali na svobodu, museli být nějak v kontaktu s těmi, co zůstali uvnitř. Nemám pravdu, doktore Genlicht-Ho?“

„Vypadá to tak.“ Doktor byl bílý jako stěna. Na čele mu vyskočily kapky potu. „První dva pokusy nemusely být vzájemně nesouvisející incidenty, jak jsme se domnívali, ale součást přípravy na tento pokus.“

„Povězte jí i zbytek,“ vybídl jej Arvam Peixoto.

Genlicht-Ho se zahleděl do země. „Je možné, že jim jeden, nebo více členů ochranky při pokusu pomáhalo.“

„Více, než jen možné,“ opravil ho Arvam. „Někdo přeci přivolal ten raketoplán. Oni nemohli o ničem takovém vědět, nemluvě o nějaké komunikaci.“

„Jestli dovolíte, před třemi lety dokázali zkonstruovat zařízení pracující se zpětným rozptylem neutrin,“ namítl Genlicht-Ho. „Ukázalo se to být docela výnosné. Dá se to přirovnat k radaru, který má mnohem delší dosah a rozlišení, než cokoliv jiného na trhu. Je možné, že během vývoje radaru zmapovali terén v okolí stanice do nějakých dvaceti kilometrů odsud. A do takového kruhu se zdejší odpalovací rampa bezpečně vejde.“

„Možná tedy o raketoplánech věděli. Ale rozhodně nevěděli jak je ovládat na dálku. Na to jim někdo musel pomoci,“ řekl Arvam s pohledem upřeným na Sri.

„Klidně si mě vyslýchejte, zjistíte leda tak to, že s tím nemám nic společného,“ odvětila Sli chladně a vystrašeně zároveň. „Vyslechněte klidně i mého asistenta.“

„Nepochybuji o vaši loajalitě,“ řekl Arvam. „A tihle tři, to jsou možná pitomci, že něco takového dovolili, ale nejsou to zrádci. Takže zbývají jen členové ochranky. Žádný z nich nesmí opouštět druhé patro a zařízení už vůbec ne, je ale možné, že jednoho z nich nějak přetáhli na svou stranu. Nebo je jeden z nich spící agent, který tu byl nasazen od začátku. Samozřejmě všechny vyslechneme.“

Arvam se usmíval a hovořil vyrovnaným a příjemným hlasem, ale jeho oči byly ledové. Její obava ještě vzrostla. Už ho takhle viděla a bylo jasné, že se schyluje k tomu, že někoho exemplárně potrestá. Kdyby se ji pokusil zastřelit, nebo kdyby to přikázal svým bodyguardům, musel by je Yamil Cho všechny utratit. A pak, pokud by se tedy dokázala dostat ze zařízení, by bezpochyby musela sáhnout ke svému plánu útěku do Vnějšího systému…

Arvam se stále usmíval a zeptal se Ernesta Genlicht-Ho, jestli má nějaký nápad, co dělat dál.

„Měli bychom je od sebe oddělit,“ odpověděl ředitel. „Všechny jejich dosavadní plány stály na spolupráci mezi několika jednotlivci. Kdybychom je rozdělili, bude pro ně mnohem těžší vymyslet a provést nějaký plán.“

„To zní moc nákladně,“ namítnul Arvam.

Šéf ochranky souhlasil a konstatoval, že by to opravdu bylo velmi nákladné. „Bohužel, jelikož umí používat běžné laboratorní vybavení ke komunikaci na velké vzdálenosti, bylo by nutné postavit více základen. Buď na různých místech na Měsíci, nebo na oběžné dráze.“

„Potenciální přínos by však byl obrovský,“ přerušil ho vedoucí výzkumu a vývoje. Strčil ruce do kapes svého pláště, aby nebylo poznat, jak se mu třesou. „Už vymysleli fúzní motor, radar s dalekým dosahem, laserové pistole, nový druh polyvody…“

„Co si myslíte vy?“ obrátil se Arvam ke Sri. „Vy jste tyhle malé hajzlíky stvořila. Dokážeme je udržet na uzdě?“

„Bude to velmi obtížné. Naučili se toho už příliš. Silně touží po svobodě. Budou se dál pokoušet utéct a každý pokus bude složitější než ten předchozí.“

Šéf ochranky se zachvěl. „Při vší úctě, pane, doktorka Sri Hong-Owenová má pravdu. Na jedné straně jsme my, přičemž musíme být stoprocentně ostražití dvacet čtyři hodin denně a na druhé straně stojí oni, kteří mohou jen čekat, než zase přijdou na nějakou použitelnou skulinku.“

Arvam se ironicky medovým hlasem zeptal: „Takže se mi snažíte říct, že to stejně zase jednou poserete?“

„Jsme jenom lidé,“ řekl Ernest Genlicht-Ho. „A oni jsou něco víc než lidé.“

Arvam se podíval na Sri. „Tak mi poraďte, co mám dělat.“

Sri byla na tuto otázku připravená. Byla na ní připravená od chvíle, kdy slyšela o kódu deset.

„Zničte je.“

„Teď hned?“

„Nedokážou pracovat v izolaci. Jsou úspěšní jen jako tým a my tento celek nedokážeme udržet pod kontrolou. Takže budeme muset experiment ukončit.“

„Taky jsem si říkal,“ utrousil Arvam, vytáhl svou pistoli a střelil Ernesta Genlicht-Ho dvakrát do hrudi. Šéf ochranky se před Arvamovým výstřelem narovnal a zavřel oči, šéf výzkumu a vývoje však vyběhnul směrem ke dveřím. Jeden z Arvamových bodyguardů k němu přiskočil jako kočka a zlomil mu vaz. Sri stála tak klidně, jak mohla, Yamil Cho byl připravený vedle ní. Arvam ale vrátil svou pistoli do pouzdra se slovy: „No, tak to bychom měli.“

„Ne tak úplně,“ řekla Sri. „Musíme se postarat o přeživší superchytré.“

„Samozřejmě. A moji lidé se postarají o ochranku, jen co zjistí, který z nich jim pomohl a proč. A co s těmi šimpanzy?“ zeptal se Arvam a podíval se z okna.

Sri k němu přistoupila a podívala se také. Nedaleko vrcholku koruny jednoho ze stromů v hnízdě spleteném z polámaných a ohnutých větví ležel na zádech jeden šimpanz. Jeho prsty se míhaly po kapesním počítači a vytvářely nepřerušený, hustý proud symbolů. Sri tohoto šimpanze i jeho příbuzné vyšlechtila z genomu šimpanzů hornoguinejských, pan troglodytes verus. Genetické změny způsobily růst rychlých, hustých nervových spojů, které zvýšily jejich inteligenci nad úroveň běžných lidských géniů, byla to však slepá ulička. Těch pár, kteří se nezbláznili nebo nespáchali sebevraždu, vytvářelo propracované řady zvláštních a velice složitých matematických úvah stejně instinktivně, jako se nadechovali a vydechovali. Většina jejich práce se ale skládala z esoterického dokazování známých pouček, naprosto nepoužitelných pro kohokoliv s výjimkou členů výzkumného týmu. Výzkumný tým ale čas od času ve změti výpočtů přeci jen rozpoznal nějaký zásadní objev. Takových objevů ale stále ubývalo. Šimpanzi se vyvíjeli směrem od konvenční matematiky a hráli si s komplikovanými představami, které měli problém pochopit i nejlepší lidští matematici.

Sri bude jejich smrti líto, ale už prostě nejsou užiteční. Cítila tak jen malou špetku lítosti, když Arvamovi řekla: „Ty už taky nebudeme potřebovat.“

„Dobře. Tak se pojďme vypořádat s tím opravdovým problémem.“

O šimpanzích vědělo asi čtyřicet lidí ve vysokých kruzích rodiny Peixotů, včetně Oskara Finnegana Ramose. Věřili, že právě oni jsou zdrojem zázračných technologických pokroků posledních deseti let, které z rodiny udělaly nejsilnější klan celé Velké Brazílie. Ale jen personál v Oxbow, Sri, její asistent, Arvam Peixoto a dalších šest členů vnitřní rady rodiny vědělo o druhém patře, o pravém zdroji všech s magií hraničících technologií. Tam právě teď v doprovodu Sri mířil Arvam Peixoto. Prošli kolem stráž držících bezpečnostních robotů se třemi propojenými a důkladně chráněnými procesory, na veliké, pohyblivé rampě sjeli do nižšího patra, prošli kolem dalších robotů a dvou Arvamových rudě oděných stráží a vstoupili do tajného zařízení uvnitř tajného zařízení.

Hlavní sledovací místnost, kde většinou na směny bez přestávky pracovali členové ochranky, byla teď pustá, krom tří robotů balancujících na koulích, po kterých se pohybovali. Na obrazovkách byl vidět každý pokoj a chodba v druhém patře, kamery ze všech úhlů zabíraly také klec se superchytrými. Klec měla tvar velké koule s měkkými, poddajnými zdmi plnými polic a stojanů na nářadí, byla vybavena pracovním stolem a nádrží na vodu. Nechyběly ani cvičební stroje, dvě toalety a jedna sprcha. Spací pytle visely jako svlečené kukly. Na začátku, po krátkém dvouletém urychleném vývoji od narození po dospělost, tu žilo a pracovalo čtrnáct superchytrých. Sri je vyšlechtila z lidských embryí, za použití technik, které vyvinula při experimentování na šimpanzích, a do směsi ještě přimíchala lehkou formu autismu, aby se superchytří mohli učit nové techniky a bloky znalostí a pracovat s neuvěřitelnou koncentrací na daný problém. Vyvinuli si svůj vlastní jazyk, složený z po sobě rychle následujících výrazů tváře a pohybů prsty, kterým dokázali neskutečně rychle vyjádřit složité myšlenky. Když dělali všichni společně na jednom problému, pohybovali se a pracovali v harmonické souhře, jako by tančili jakýsi zvláštní, nekonečný tanec.

Teď bylo devět z jejích bystrých dětí mrtvých, zabitých při různých pokusech o útěk. Přeživší byli zavřeni a umrtveni v jedné z lékařských cel a čekali na svůj osud. Sri pocítila směs pýchy a smutku. Pýchy na to, že toho v tak krátké době tolik dokázali. Musela obdivovat i to urputné, sveřepé odhodlání při jejich pokusech o útěk. Smutná byla proto, že dospěli k nevyhnutelnému konci, který předpověděla už při prvním náčrtu plánů k jejich stvoření.

Přitiskla svou dlaň na obrazovku, jež zkontrolovala její DNA a složení její krve. Zadala do systému potřebný kód a řekla Arvamovi, že by své superchytré ráda ještě jednou viděla.

„Nikdy bych nevěřil, že jste tak sentimentální,“ odpověděl. „Ale dobrá. Dva moji lidé vás tam odvedou.“

Sri nemohla vstoupit do lékařské cely, protože vzduch uvnitř byl plný anestetík. Mohla se na ně jen podívat kukátky. Pět superchytrých leželo na tvrdých lůžkách, nad jejich hlavami se na obrazovkách vznášely informace o jejich životních funkcích. Byli to hermafrodité, byli nazí, bledí, holohlaví a měřili okolo metru. Velikostí se tedy podobali dětem, ve skutečnosti k nim však měli velmi daleko. Všichni měli širokou hruď, velikou hlavu a krátké, útlé končetiny. Jejich nehybné tváře pod nesymetricky vypouklými působily klidně. Sri totiž zjistila, že nejstabilnějších osobností lze dosáhnout selektivní stimulací růstu levé mozkové hemisféry.

Třebaže se jeden od druhého skoro nelišili – všichni měli zavřené oči, rozplácnuté nosy a malá, dolů zahnutá ústa – Sri každého z nich poznala. Než aktivovala klíč otevírající průduch do vakua na měsíčním povrchu, se všemi se postupně v duchu rozloučila.

Vzduch se srazil na bledou mlhu, která se vzápětí roztrhla a odletěla pryč. Ústa spáčů se v touze po kyslíku široce rozevřela, jejich hrudi se chvíli v křečích zmítaly nahoru a dolů, až se náhle přestaly hýbat. Oteklé jazyky se jim vydraly z modrých rtů a natékaly víc a víc, až nakonec ve spršce krve praskly. Krev stříkala z jejich nosních dírek a vytékala jim z koutků očí. I na jejich bledé kůži se krev ve vakuu vařila. Jejich životní funkce ustaly.

A bylo to, zemřeli. S nimi se uzavřela celá jedna kapitola Sriina života. Odvrátila se a srdce jí sevřel stesk a sebelítost.

„Dobrá práce,“ prohlásil Arvam. „To mi připomíná, že bych vám měl poděkovat za ty kvanta hodin zábavného materiálu, které jste mi poslala po svém malém výletu na Callisto.“

„Myslela jsem, že jste na to zapomněl,“ řekla Sri.

„Na projevené laskavosti nikdy nezapomínám. Tak a teď bych se rád podíval, jak se mají vaše ostatní děti. Myslím, že je docela brzy budeme potřebovat. Ostatně, konec jedné kapitoly vždy značí začátek další, nemám pravdu?“

20. kapitola

Otec Aldos vrazil do dvojitých dveří vedoucích do tělocvičny, proběhl okolo chlapců, kteří ve dvojicích bojovali s dýkami na zelených matracích, a stoupl si na nízký stupínek na konci dlouhé místnosti. Krátce si promluvil s otcem Šalamounem a pak dvakrát zatleskal, aby získal pozornost chlapců.

Dave č. 8 se uklonil svému sokovi, Davovi č. 15, jenž jeho úklonu opětoval. Pak se oba otočili dopředu, stejně, jako to ve stejnou chvíli udělali všichni ostatní jejich bratři. Působilo to, jako by se otáčel jediný člověk obklopený zrcadly.

„Máme hosty,“ spustil otec Aldos. Pohlednou snědou tvář brazilského obchodníka s kávou měl temně zrudlou a na ní ustaraný a úzkostný výraz. „Důležité hosty. Všichni se teď připravte na inspekci.“

Chlapci se narovnali a své těžké tréninkové dýky zvedli před své tváře. Žádný z nich neměl tričko ani boty a na sobě měli pouze volné, u pasu převázané bílé kraťasy. Na předloktích měli připnuté plastové chrániče. Několik minut se nic nedělo. Dave č. 8 zíral skrze ostří své dýky na bod v prostoru asi metr před ním. Na prsou, zádech i na vyholené hlavě mu chladnul a usychal pot. Nadšení se v něm snoubilo s úzkostí a přemýšlel, jestli se jeho bratři cítí stejně. Konečně se na okraji jeho zorného pole něco pohnulo. Podíval se doleva a uviděl, že do tělocvičny vešly čtyři neznámé postavy. Černé uniformy od hlavy k patě, na hlavě helmy s průzorem a vojenské boty, u pasu krátké karabiny. Postavily se po stranách vchodu, zatímco vešli další lidé. Dva muži a jedna žena následovaní otci Clarkem a Ramezem.

Davovi č. 8 se rozbušilo srdce. Byla to ta samá žena, která se čas od času objevovala na tváři jednoho avatara: Sri Hong-Owenová.

Prošla kolem nich k stupínku, kde čekali otcové Aldos a Šalamoun a v řadách chlapců způsobila nepatrný rozruch. Krátce s lektory promluvila, otočila se a zadívala se do řady chlapců. Měla na sobě rozepnutý, dlouhý prošívaný kabát a pod ním ještě pletený oděv. Na nohou prošívané kalhoty a bílou kožešinou lemované boty až ke kolenům s límečky z bílé kožešiny. Její holá hlava se v ostrém světle jasně leskla. Dave č. 8 cítil, jak mu tep bije ve spáncích, když přes něj přejížděla svým pronikavý pohledem.

Menší ze dvou mužů, kteří jí doprovázeli, rozhodně vypadal jako ten více nebezpečný. Byl hubený a pružný, oděný v černém tričku a černých kalhotách, stál uvolněně ale obezřetně, připravený zakročit. Druhý muž byl o poznání starší, na sobě měl šedou leteckou kombinézu a u pravého pasu se mu houpala pistole. Kolem něj se vznášela aura sebevědomé autority. Vystoupil na stupínek a jeho hlas se zvučně rozlehnul tělocvičnou, když chlapcům oznámil, že je generál Arvam Peixoto.

„Moje rodina, rodina Peixotových, vlastní toto zařízení. Všechno, co se tu děje, se děje pod mým velením. Dnes tu jsem proto, že váš základní trénink se nachýlil ke konci. Vím, že to pro vás bude těžké přijmout. Trénovali jste celý život. Nic jiného neznáte. Ale trénink nikdy není samoúčelný. Nadešel čas, abyste zde nabyté schopnosti podrobili zkoušce.“ Generál se odmlčel a podíval se za chlapce, na stojany se zbraněmi a vybavením u protější stěny. „Máte tady mnoho druhů zbraní.“

Po chvíli se slova ujal otec Šalamoun. „Trénujeme je na všechny možné bojové situace, pane generále.“

„Vidím tu luky a šípy.“

„Jsou to tiché zbraně, ze kterých se dá vystřelovat celá škála střel, od jednoduchých ostnů, po připevněné ampulky s nervovým plynem, nebo výbušninami. Šípy mají také v nízké gravitaci velmi dlouhý dostřel. A ve vakuu a nulové gravitaci otevřeného vesmíru poletí stejně rychle neskutečně dlouho, dokud nezasáhnou svůj cíl. Cvičení s nimi také zlepšuje koordinaci ruky a oka.“

„A také meče,“ řekl generál. „Nože bych pochopil. Nůž se může v boji zblízka hodit. Ale meče? V jaké bojové situaci by se daly využít meče?“

„Znovu, koordinace ruky a oka…“

„Připadá mi, že tyto chlapce rozmazlujete. Trénujete je na všechno, tudíž nic nebudou umět pořádně. Nemají žádnou specializaci.“ Generál se otočil na Sri Hong-Owenovou a zeptal se: „Jak bychom jim mohli pomoci najít to, co umí nejlépe?“

„Do toho mě netahejte,“ odvětila.

„Ale tohle jsou přeci vaši chlapci,“ dodal generál. Usmíval se, ale nijak nadšeně. „Vaše práce. Krev vaší krve, vytvoření jen díky vašim schopnostem a píli. Jistě musíte mít nějaký názor.“

Dave č. 8 začal v duchu silně, skoro s náboženským zápalem jásat. Dave č. 27, nejmoudřejší ze všech bratrů, měl celou dobu pravdu. Nebyli Vesmířany, ale zbraněmi, které měly být použity v boji proti Vesmířanům. Proto dostali svoji podobu, nečekalo je však zatracení. Byli skutečnými lidmi. Mohli ještě dosáhnout spásy. Jeho štěstí se dralo ven. Musel se kousnout do tváře, aby nevykřikl, třásl se od hlavy k patě. Před ním stojící bratr, Dave č. 11 se třásl také.

„Jestli jste mě sem přivedl, abyste mi něco dokázal,“ řekla Sri Hong-Owenová generálovi, „konejte, co uznáte za nutné. Ale nedělejte z toho hru.“

Chvíli bylo ticho, které prolomil až otec Clarke: „Jestli jste o jejich schopnosti, pokud byste chtěli vidět nějakou demonstraci, jsem si jistý, že bychom něco mohli předvést. Jsou vycvičení v používání všech zbraní, které zde vidíte. Stejně tak i k boji holýma rukama, samozřejmě. Netrvalo by dlouho zařídit demonstraci jejich schopností v jakémkoliv druhu boje.“

Generál svůj chladný úsměv otočil k lektorovi. „Tak co třeba nože?“

„Ale samozřejmě,“ přikývl otec Clarke. „Když jste dorazili, právě zde probíhalo cvičení boje s noži. Jestli si přejete, aby pokračovali…“

„Který z nich je nejlepší?“

„Nejlepší v boji s nožem?“

„Nejlepší ve všem. Váš nejschopnější žák.“

„Trénujeme je na celou škálu technik… To je těžké takhle říct.“

„Usnadním vám to,“ řekl generál. „Kterého z nich byste zachránil, kdybyste mohl zachránit jen jednoho?“

„Myslím, že vám nerozumím,“ znejistěl otec Clarke. V pravé ruce svíral kříž, klouby úplně bílé.

„Číslo osm,“ zastoupil ho otec Šalamoun. „Jestli chcete jednoho z nich, vezměte si číslo osm.“

„Je to ten, kterého byste zachránil?“ zeptal se generál. „Nebo je to ten, kterého byste obětoval, kdybyste musel?“

„Je nejlepší.“

Otec Šalamoun se na generála díval, jako by ho chtěl ochromit svým elektrickým obuškem.

„Dobrá. Přiveďte ho.“

Otec Šalamoun se otočil k chlapcům a zavelel: „Číslo osm. Vystup z řady.“

Dave č. 8, s nožem stále zvednutým před obličejem, udělal podle předpisu tři kroky ze zelené matrace na studený, vyleštěný beton. Věděl, že ho otec Šalamoun vybral za trest, byl však rozhodnutý udělat všechno, co se po něm bude chtít, nejlépe, jak dokáže.

„To není nutné,“ namítla Sri Hong-Owenová. „Neprokázala jsem snad svou loajalitu už před chvílí?“

„To nebylo nic než úklidová práce,“ uzemnil ji generál.

„Chlapci jsou věrní,“ řekl otec Clarke. „Naprosto. Stejně jako my, pane generále.“

„A byla jejich loajalita někdy podrobena zkoušce?“

„Každý den slibují věrnost,“ odpověděl otec Clarke. „Každý okamžik jejich životů je zasvěcen službě Bohu, Gaii a Velké Brazílii.“

„A doufám, že také službě rodiny Peixotových,“

„Jistě, samozřejmě,“ přitakal rychle otec Clarke. „Nechtěl jsem naznačit, že…“

„Takže jejich životy patří mně, mám pravdu?“ Generál sestoupil ze stupínku, došel k Davovi č. 8 a otázal se: „Patří mi tvůj život, synku?“

Byl asi o třicet centimetrů nižší, než Dave č. 8, ale jeho pohled se svoji silou podobal ohni v srdci výhně.

Dave č. 8 nevěděl, jak má odpovědět. Podíval se za generála na otce Clarka, který jednou úzkostlivě a starostlivě kývnul hlavou. Davovi č. 8 se sice zdálo, jako by měl ústa plná horkého písku, dokázal však ze sebe vysoukat: „Jsem vám k službám, pane.“

„Uděláš, co ti nařídím.“

„Pane, jsem vám…“

„K službám. Jsi papoušek, synku, nebo voják? Ne, nedívej se na své učitele. Podívej se na mě. Odpověz na mou otázku.“

„Jsme vojáci, pane.“ Ostří nože, který Dave č. 8 držel před obličejem, se třáslo. Snažil se přimět svaly, aby se uklidnily, ale to třas jen zhoršilo.

„Ty jsi voják,“ řekl generál.

„Ano, pane.“

„Zabil jsi někdy někoho?“

„Ano, pane. V simulacích.“

„Ale ne doopravdy. Nikdy jsi nebojoval na život a na smrt.“

„Každý z nich má hodnotu jedné vesmírné lodě,“ upozornila generála Sri Hong-Owenová.

„Nestojí za nic, pokud neumí bojovat,“ odsekl generál, přičemž Davea č. 8 ani na okamžik nespustil z očí.

„Zabíjení není jejich hlavním účelem,“ pokračovala Sri Hong-Owenová.

„Infiltrace, špionáž, hluboké utajení, a všechny tyhle sračky. Nepopírám, že se jednou můžou hodit, ale není to něco, čemu bych rozuměl,“ řekl generál. „Ale boj, schopnosti a odvaha, těm rozumím. A ty se dají vyzkoušet tady a teď.“

„Mohu na vaše přání zařídit demonstraci jakéhokoliv typu boje,“ nabídl otec Šalamoun.

Generál jej ignoroval a požádal Davea č. 8, aby mu podal svůj nůž. Dave č. 8 ho elegantně uchopil a nabídl generálovi rukojetí napřed. Generál jím švihl vzduchem, palcem vyzkoušel ostří a podal mu nůž zpět. „Jsi připraven tuhle věcičku použít v mých službách, synu?“

„Ano, pane.“

Dave č. 8 si všimnul, že hubený muž v černém je napjatý a přichystaný zakročit, protože generál mohl dát rozkaz zabít Sri Hong-Owenovou.

„Otec Šalamoun si myslel, že chci toho nejlepšího z vás zabít, abych ostatním udělil lekci,“ řekl generál. „Takže nevybral toho nejlepšího, jak jsem mu nařídil, ale toho, kterého má nejméně rád. Neuposlechl rozkazu. Zabij ho.“

Dave č. 8 rozuměl rozkazu, ale nepochopil, proč mu ho generál dal. Ačkoliv byl cvičen k bezmyšlenkovitému uposlechnutí jakéhokoliv rozkazu, jeho loajalita k lektorům byla tak silná a hluboce zakořeněná, že se jí skoro dalo říkat láska. Kdyby se otec Šalamoun nepokusil utéct, neseskočil ze stupínku a nesnažil se proběhnout ven kolem chlapců, možná by neudělal vůbec nic. V mozku Davea č. 8 naskočila výcvikem vštípená reakce a ujala se vlády nad jeho tělem. Vyběhl za mužem, třemi dlouhými skoky jej dostihnul a srazil k zemi. Otec Šalamoun se snažil vytáhnout z opasku svůj elektrický obušek. Když ho Dave č. 8 říznul do zápěstí, vykřiknul a začal kopat a posouvat se po podlaze ve snaze utéct. Dave č. 8 na něj skočil, kleknul mu na ramena a volnou rukou mu hlavu přitlačil dozadu. Pak jednou řízl nožem a vyskočil na nohy.

Ruce otce Šalamouna vystřelily k jeho krku. Mezi prsty se mu vyvalila krev a potřísnila jeho bílý hábit. Podíval se na Davea č. 8 a ústa se mu pohybovala slovy, které nikdo nemohl slyšet. Pak se jeho pohled rozostřil. Zatřásl sebou a jeho hlava klesla na stranu. Okolo ní se vytvořilo jezírko lesklé krve, jejíž těžká a nasládlá vůně prosytila studený vzduch v místnosti.

Dave č. 8 se nekontrolovatelně třásl a nemohl dýchat. Odhalenou hruď měl potřísněnou krví otce Šalamouna. Světlo se zdálo tak nějak jasnější. Každý kout tělocvičny jakoby se najednou zaostřil. Jeho bratři pořád stáli v pozoru, ale otočili k němu hlavy. Na jedné straně řady začal generál pomalu a hlasitě tleskat. Usmíval se. Na stupínku stála Sri Hong-Owenová v objetí muže v černém. Otec Aldos měl zavřené oči a modlil se. Otec Ramez sestoupil ze stupínku, vyzval Davea č. 8, aby odstoupil, poklekl u otce Šalamouna, položil mu ruku na čelo a začal nad ním odříkávat slova jako při posledním pomazání.

„Vedl sis dobře,“ pochválil Davea č. 8 generál. „Kéž bych měl tisíc takových. Co říkáte, profesorko doktorko? Bylo by to možné?“

Žena se na něj chladně, opovržlivě podívala. „Musel byste postavit větší jesle. A pak sedm let čekat.“

„Hm. Nemyslím si, že máme tolik času, proto se budeme muset spokojit s tím, co máme.“ Generál se opět usmál na Davea č. 8. Pak se otočil, aby se podíval na ostatní chlapce.

„Zpět na Zem poletíme mým raketoplánem, profesorko doktorko. Není tak rychlý jako loď, kterou jste přiletěla sem, ale to se vlastně hodí. Máme si toho hodně co říct.“

21. kapitola

První noci v ženských ložnicích nápravného zařízení Macy přitlačily k rohu tři dlouhodobě trestané ženy a zbily ji. Pokoušela se bránit, přičemž přišla o zub a udělala si monokl. Po tomto uvítacím rituálu už ji povětšinou nechaly na pokoji a Macy rychle přivykla dennímu režimu. Osm hodin trávila zavřená v cele, hodina připadla na volnou zábavu s ostatními vězni a zbytek dne zabírala práce a nápravné aktivity – interaktivní cvičení s počítačem, skupinová cvičení, která jí měla pomoci pochopit samu sebe i své selhání, a sezení v párech, během nichž musela poslouchat neskutečně nudné, sebestředné monology staré ženy s prázdným pohledem, jisté Sasaki Tabatové. Té nikdo nikdy část trestu za dobré chování nepromine, protože zavraždila svého milence, uvařila si část jeho sedacích svalů a pak si na nich pochutnala.

Po tom všem byla práce pro Macy jedinou útěchou. Tři hodiny trávila venku na povrchu měsíce, uzavřená ve skafandru obtěžkaném ochranou proti radiaci, kde sbírala tlusté grafitové bobule z polí s vakuovými organismy, které se rozprostíraly na prašném ledu osvíceném stojany s lampami. Nebylo pochyb, že tato shrbené práce sloužila k ponížení trestanců, ale Macy to nevadilo. Od chvíle, kdy dorazila na Ganymedes, se poprvé dostala mimo Eden. Nezvyklé panorama jí uchvacovalo a těšilo. Pole vakuových organismů – precizně vnitřně organizované kolonie nanobotů fungující jako katalyzátor složitých chemických reakcí za velmi nízkých teplot – poskládaných na pláni z temného, prašného ledu pokrytého dírkami po malých kráterech a hranatými kusy vyvřelin. Severně odtud se na horizontu tyčila nerovná stěna kráteru, o průměru nejméně devadesáti kilometrů. Jupiterův prstenec visel vysoko na obloze a cyklus, během něhož se proměnil z úzkého srpku do prstence hodného skutečného plynového obra a potom zase zpět na srpek, trval jen něco přes sedm dní. Na obloze zaujímal vždy stejné místo, protože byl Ganymedes – stejně jako Měsíc a Země – k Jupiteru obrácen vždy jen svou přivrácenou stranou. Uprostřed noci jste z Ganymedu mohli pozorovat, jak na rozvlněný pás Jupiterova rovníku dopadá malý, ostrý stín měsíce. Když se naopak Ganymedes prohnal pod Jupiterovým stínem v krátkém poledním zatmění, plynový obr se změnil v černou dírou na hvězdné obloze. Viditelný zůstal jen slabý obrys v místech, kde jeho atmosférou pronikalo sluneční světlo a osvětlovalo bouře u jeho pólů, desetkrát větších než Země.

Macy se po nějaké době během práci na polích s vakuovými organismy naučila důvěřovat bublině tepla a vzduchu, kterou jí poskytoval skafandr. Naučila se tam také ocenit ticho Ganymedových holých a nehostinných ledových plání pod nekonečnou, černou oblohou. Zažila tam krásné chvíle, kdy se celé její vědomí vpilo do jejího těla, čas se roztavil na věčné teď a všechno okolo ní – zvláštní skafandr, jeho vzdechy, syčení a bzučení, pole s vakuovými organismy a neúprosná pole za nimi – se sjednotilo v jeden a ten samý vjem.

A tak to šlo den za dnem. Spala, nebo se alespoň pokoušela spát ve své cele, snášela monology Sasaki Tabatové, hloupé přednášky i nudná nápravná cvičení a zapomínala při práci. Jednoho dne, po třech týdnech strávených v nápravném zařízení, znovu pracovala na polích s vakuovými organismy. Už asi posté ji zrovna napomínali, aby se nekochala scenérií a pokračovala v práci, když do hovoru na veřejné lince vstoupil jiný hlas.

Ten mužský hlas se Macy zastal: „Mějte trochu slitování. V tomhle výhledu by se ztratil každý.“

„Až budete hotovi, můžete se dívat dle libosti,“ odsekl dozorce. „Do té doby budete makat.“

Na rozdíl od věznic ve Velké Brazílii dávalo nápravné zařízení mužům a ženám neomezenou svobodu setkávat se v práci, při sezeních, v jídelně a v tělocvičně; oddělené byly pouze ubikace, kde přespávali. Později toho dne Macy právě jedla svou večeři v čele jednoho poloprázdného stolu, když si k ní přisedl jakýsi muž a spustil: „Je legrační, že planety vypadají najednou mnohem lépe, když je pověsíte nad nějakou krajinu. Spousta lidí říká, že hezčí je Saturn, ale Jupiter má taky své zvláštní kouzlo, nemyslíte? Mimochodem, já jsem nějakej Newt. Newt Jones. Newt je zdrobnělina od Newtona, ale to jste neslyšela ode mě. Ty jsi Macy Minnotová. Slyšel jsem, že pocházíš ze Země. Takže jsme tu oba cizinci, nemám pravdu?“

Podal jí ruku ve zvláštním, staromódním gestu. Macy jí potřásla. Měl ji kostnatou a studenou.

Zeptala se: „Jak jsi zjistil, kdo jsem? Myslím, na tom poli.“

„Na skafandru máš štítek se jménem.“ Newt Jones si Macy měřil poctivým, přátelským výrazem. Byl vysoký a pobledlý, na dlouhém hranatém obličej mu hrál bezelstný úsměv. Macy neuměla odhadovat věk Vesmířanů, ale tenhle nevypadal o moc starší, než byla ona. Možná i o rok, nebo o dva mladší. „Ty nevíš o štítcích na skafandrech?“ zeptal se.

„Sotva rozeznám nohavici od rukávu. Jsem tu nejspíš ještě méně doma než ty.“

„Tak to bych se hádal. Místo kde jsem se narodil, je odsud o dost dál než Země.“

Newt Macy prozradil, že se narodil v komuně na Titanii, největším měsíci Uranu, která zanedlouho poté vzala za své. Přestože se jeho rodina brzy přestěhovala zpátky do Saturnského systému a usadila se na Dionu, on vždy byl a bude rodilý Uraňan, jako jeden z mála. Létal s lodí své matky, tahal nejrůznější náklady na všechna možná místa. Do Jupiterského systému přiletěl u příležitosti konjukce Jupiteru a Saturnu, a takto zkrácené trase letu říkal Grand Tour. Na Callistu a Europě se mu podařilo uzavřít několik velmi dobrých obchodů, ale v nápravném zařízení města Eden se ocitl poté, co jej přistihli, když se snažil do města propašovat zakázaná léčiva.

„Nic vážného, ale tady jsou na to strašně hákliví. Pořád sice mluví o povznášení svých myslí a o tom, jak jsou chytřejší než všichni ostatní, ale přesto zakazují všechny psychotropní látky silnější než kofein nebo teobromin. To je trochu uhozený, ne? Já se jenom snažil dát pár místním občanům do života trochu elánu, ale oni mě chytili a napařili mi deset dní. To je jako nic. Nada. To zvládnu, i kdybych měl celou dobu chodit po rukou. I s tou jejich místní gravitací. Věděla jsi, že na Dionu je pětkrát menší než tady? Lidé tam mohou létat. No fakt. Než jsem vyrazil na Grand Tour, musel jsem si vypracovat svaly jak podpůrnými prostředky, tak docela hrůzostrašným tréninkovým režimem. Ale proč jsi tady ty? Jsi přeci slavná, hrdinka, co zarazila nějaké docela nepříjemné věci v Duhovém mostu. Nebo jsem alespoň slyšel něco v tom smyslu. Musela jsi udělat něco opravdu vážného, že jsi je tak naštvala. Zabila jsi někoho? Dala jsi plast do kontejneru na sklo? Vychloubala ses pyšně svým věhlasem? Nebo jsi utrhla kytičku?“

„Neomluvila jsem se.“

„Jo, to jim tady taky stačí. A za co že ses to neomluvila?“

„Někoho jsem praštila.“

„Vsadím se, že si o to koledoval.“

Macy se musela usmívat. „Řekla bych to asi takhle: dost se mi po tom ulevilo.“

„Jestli o tom nechceš mluvit, nemusíš.“

„Ne, jde spíš o to, že o tom musím mluvit každý den na těch skupinových sezeních.“

„Jo, tam jsem se taky jednou musel postavit a vysvětlit, co jsem udělal,“ ušklíbl se Newt Jones. „Někdo se mě zeptal, jestli jsem ochoten se ze svých chyb poučit a já jim řekl, že jistě, pokud to znamená, že mě příště nechytí.“

Vyptával se Macy, jak se vůbec dostala k bydlení v Edenu, zeptal se, jestli by jí nevadilo říct mu, co se vlastně stalo a jakou roli vlastně hrála v těch vraždách a pokusech o sabotáž, které tak náhle způsobily ukončení spolupráce Velké Brazílie na projektu biómu v Duhovém mostu. Byla v polovině příběhu, když zazvonil zvoneček. Čas na volnou zábavu skončil.

„Promluvíme si zítra,“ navrhnul Newt, když s Macy seškrabávali zbytky svých večeří do koše. „Stejně nemáme nic jiného na práci.“

Macy se druhého dne přistihla, jak se na setkání těší. Po skončení směn na polích s vakuovými organismy si spolu opět sedli v jídelně a ona dokončila svůj příběh. Newt ji přerušoval otázkami na spoustu věcí. Nejen o projektu, ale také o životě na Zemi. Šlo jednak o běžné otázky, které se naučila zodpovídat úplně bezmyšlenkovitě – jak lidé žili, proč se nemohli svobodně pohybovat, otázky na rekultivační projekty a rozsáhlá zdevastovaná území stále čekající na vlastní projekty.

Přišla však řada i na dost zvláštní otázky, které Macy vždy trochu překvapily a vyvedly z míry. Jak tam chutná vzduch? Jsou tam místa bez kyslíku? Bolí to, když prší? Je pravda, že se tam počasí mění podle vašich přání? Jaké to je spát pod oblohou bez střechy nad hlavou?

„Zrovna to jsem jednou zkusil,“ řekl Newt. „V tvarovatelné bublině, kterou jsem si nafoukl vně lodi. Popravdě řečeno to bylo dost strašidelný.“

„Asi je lepší mít k tomu nějaký ten horizont,“ zasmála se Macy.

Vzpomínala na noci uprostřed ruin, v dobách svých začátků u Úklidových sborů. Vůně táboráku, zvuk větru, co buď šuměl lesy, nebo hvízdal pobořenými zdmi, studený vzduch na tváři a holých rukou a hvězdy, které se pomalu sunuly po obloze, jasná světla satelitů a lodí mezi neměnnými souhvězdími. Povídání s Newtem v ní probouzelo spoustu vzpomínek a tyto vzpomínky v ní vyvolávaly skoro zapomenuté pocity a emoce. Po domově se jí občas zastesklo, sice ne tolik, jako v prvních pár dnech po útěku od Církve, ale rozhodně se jí stýskalo.

Po pět dní příštích dní trávili povídáním celou hodinu volného času. Newta bavily její historky o životě na Zemi a ze všech sil se jí snažil ohromit svými příběhy ze života plného vláčení nákladu, nebo pasažérů z měsíce na měsíc. Cítila se s ním uvolněně, jako by ho znala celý život. Nebyl nijak zvlášť pohledný – moc hubený na to, aby o něm Macy řekla, že je fešák. Měl v sobě ale jiskru, uměl ji rozesmát a působil bezelstně.

Nechápal, proč by Macy měla v Edenu zůstat, proč se po odpykání trestu nemůže jednoduše zvednout a jít. Podle něj si prý taková odbornice na mikrobiální ekologii mohla ukázat prstem na práci na jakémkoliv měsíci. Ať už v udržování městských farem a umělé přírody ve městech, nebo v oživování nových oáz, možností se nabízel nespočet.

„Mohla by sis žít svůj vlastní život,“ řekl.

„Nejdřív bych Eden musela přesvědčit, že mě mohou nechat jít.“

„Nedá se říct, že by tě tu toužili mít a ty tu taky nechceš zůstat. Tak v čem je problém?“

„V politice. Lidé z Duhového mostu se stále snaží najít nějaký kompromis s Velkou Brazílií. A já jsem pouhá jehla v té příslovečné kupce sena, takže mě poslali sem. Co oči nevidí, to srdce nebolí. A nechtějí mě nechat jít, kam se mi zachce, protože bych mohla způsobit další potíže.“

„A ty bys je dělala?“

„Potíží jsem už zažila dost na to, aby mi to vystačilo na celý život.“

„Tak jim to řekni. Řekni jim, že chceš od Duhového mostu utéct tak daleko, že už o tobě nikdy neuslyší.“

„Myslíš tím vyrazit k Saturnu.“

„A proč ne?“

„Protože si nejsem jistá, jestli jsem připravená udělat tak velký krok.“

Macy se mu pokusila vysvětlit, že kdyby opustila Eden a přestěhovala se ještě dál od Země, mohla pomalu zapomenout také na to, že se jednoho dne bude moci vrátit na Zemi. „Velká Brazílie mě neuvítá jinak, než spoutanou v řetězech. Ale věci se jednou mohou změnit. A jestli ne, no tak Velká Brazílie není přeci jediný stát na Zemi s vesmírným programem.“

„Takže by ses vrátila na Zemi, kdybys mohla, akorát tam nemůžeš právě teď.“

„Ano, tak nějak.“

„Takže, zatímco čekáš, až se věci pohnou správným směrem, můžeš se přeci trochu pobavit, ne?“ řekl Newt.

Dalšího dne, po směně na polích s vakuovými organismy se Macy zrovna soukala ze skafandru, když k ní přišel dozorce a oznámil jí, že její trest byl zmírněn. „Co přesně znamená, zmírněn?“

„To znamená, že vás má někdo mnohem radši než já, protože si nemyslím, že byste si to zasloužila. Znamená to, že máte jít do své cely a ihned si zabalit. Venku na vás čeká autobus, který vás vezme domů.“

Macy v tlačenici vězňů, kteří svlékali a vraceli své skafandry na svá místa, vyhledala Newta a pověděla mu, co se stalo.

„Přijel bych tě navštívit, až mě pustí,“ řekl Newt, „ale zatkli by mě. Odepřeli mi právo vstupu do toho jejich zapadákova, protože prý ohrožuji mravní výchovu mládeže. Ale můžeš mě najít na síti. Není to žádná věda, jen si vyhledej mou loď. Jmenuje se Slon.“

„Slon?“

„Po tom tažném zvířeti. Jsou na Zemi vůbec ještě nějací?“

„Nevím, možná už vyhynuli.“

„My je máme, ale jsou zakrslí. Měří asi tolik,“ podržel Newt ruku asi metr nad stolem. „Je to dobrá loď. A dá se snadno poznat.“

„Dám ti vědět, až budeš venku.“

„To bys měla,“ řekl Newt.

Následovala trapná chvilka, kdy měli příležitost se obejmout, nebo dokonce políbit, ale dozorce Macy popohnal, že na ní autobus nebude čekat věčně a že by si měla okamžitě sbalit.

„Nezapomeň, jak jsem ti říkal, že se můžeš trochu pobavit,“ volal za ní Newt. „Myslím, že proti tomu budou mít v Edenu taky nějaký zákon.“

Během dlouhé cesty zpět do města v autobuse, kde seděla zavřená v jedné kóji bez oken, měla Macy spoustu času přemýšlet o tom, co jí Newt řekl při loučení. Jedno věděla jistě. Nelitovala toho, že praštila Jibrila. A udělá to znovu, jestli se ji kosmo anděl pokusí opět naštvat. Věděla rovněž, že každý občan města bude vědět, kde a proč byla, a že neumí řešit konflikt jinak než rvačkou. Když tak konečně dorazila do vesnice Lot, vydala se přímo do jídelny, nedbaje na neomalené civění kolemjdoucích. Vešla do kavárny Jona Ho, posadila se k baru a objednala si espreso a panáka brandy.

„Už ses stavila u sebe doma?“ zeptal se Jon.

„Asi mi víc chybí tvoje káva.“

„Možná bys tam rovnou měla zajít. Nezlob se, ale nejspíš by sis s sebou měla vzít tohle,“ řekl Jon a na pult postavil poloprázdnou láhev třešňové brandy s jejím podpisem na nálepce na hrdle.

„Co se děje?“

Jon uhýbal před jejím pohledem. „Myslím, že by ses opravdu měla podívat k sobě domů.“

Před dveřmi do jejího bytu na Macy někdo čekal. Byl to policista, který měl osadu na starost, Junpei Smith. Také se vyhýbal pohledu z očí do očí a řekl Macy, že ho to velice mrzí, ale výbor prý na poslední schůzi probíral její zkušební rezidenční období a hlasování dopadlo v její neprospěch.

Macy chvíli trvalo, než si uvědomila, že byla vystěhována. Junpei zrudnul rozpaky, opakovaně se Macy omlouval a pustil ji dovnitř. Zabalila si pár suvenýrů, požádala jej, aby zbytek jejich věcí dal do úschovny, a odešla pryč. Nepříjemně v ní hlodal pocit ponížení.

V kavárně u jezera pak svírala svůj hrnek se zeleným čajem a přemýšlela. Rozhodla se, že Iva Teagardena o pomoc prosit nebude, protože by ji leda tak začal poučovat o tom, jak se věci mají a co by měla udělat, aby se jim přizpůsobila. Nechtěla se přizpůsobovat. Chtěla zpět svůj život. Svou nezávislost. Zavolala na vedení farem, kde pracovala, protože věděla, že mají vždy jeden nebo dva pokoje pro hosty volné. Tam zjistila, že přišla i o práci. Stejný příběh. Diskuse v její nepřítomnosti, hlasování v její neprospěch. Musela by se veřejně omluvit Jibrilovi, než by jí vrátili její práci.

Její trest tedy nakonec neskončil. Přetekl z útrob nápravného zařízení a zaplavil každý kout jejího života.

Dopila svůj zelený čaj, do bílého porcelánového hrnku si nalila kapku třešňové brandy a při jejím usrkávání si na pár minut dovolila klesnout do melodramatické sebelítosti. Pak zavolala Ivu Teagardenovi a domluvila si s ním schůzku. Ne, aby ho žádala o radu, ale kvůli podání úřední žádosti.

Dorazil o pár minut později a jen co si sedl proti ní, mu oznámila, že chce odejít.

„To je nečekané,“

„Ani bych neřekla. Přišla jsem o byt, přišla jsem o práci. Nic mě tu nedrží.“

Ivo Teagarden stáhnul rty a přemýšlel. Byl to Vesmířan druhé generace, starý devadesát dva let, ale vypadal na polovic. Byl to ješitný a trochu afektovaný muž s hustou hřívou černých vlasů a černou bradkou, oblečený jako obvykle v ručně tkané tunice po kolena. Kolem krku měl zavěšený náhrdelník z ručně opracovaných kamenů a kousků dřeva.

„Doufal jsem, že až se vrátíte, budete k naší komunitě přistupovat jinak,“ řekl. „Doufal jsem, že se naučíte něco o sobě a o tom, jak tu s námi žít.“

„O to celou dobu šlo? Abyste mi dali lekci?“

„Abychom vám pomohli pochopit samu sebe a vaši roli v naší komunitě.“

„Myslím, že o své roli ve vaší komunitě mám docela jasno.“

„Ale to můžete snadno změnit k lepšímu,“ řekl Ivo Teagarden.

„Že bych se omluvila Jibrilovi? To sotva. To se radši nechám znovu zašít.“

„Tohle ale není o Jibrilovi, Macy. Zanedlouho nás přiletí navštívit váš starý přítel, Loc Ifrahim.“ Ivo se odmlčel, aby Macy na jeho slova mohla reagovat. Když nic neříkala, pokračoval: „Pan Ifrahim říká, že nás chce navštívit, aby nám objasnil výhody obchodu s Velkou Brazílií. Tušíme, že má i jiné motivy a rádi bychom je znali.“

Macy vmžiku pochopila, proč jí zkrátili výkon trestu. Šokovalo jí to.

„Chcete, abych za vás dělala vaši špinavou práci. A když to udělám, dostanu zpět svůj byt i svou práci.“

„Nemohu vám zaručit ani váš byt, ani vaši práci, Macy. To je na vašich spolupracovnících a obyvatelích vaší vesnice. Jestliže nám ale pomůžete, postarám se, aby se o tom dozvěděli.“

„Víte už přeci, že je to špeh. Nepotřebujete, abych vám to potvrdila.“

„Chceme vědět, co přesně má za lubem o nás zjistit. Když budeme vědět, co ho zajímá, pomůže nám to udělat si lepší obrázek nejen o něm, ale i o jeho nadřízených. A taková informace by měla pro celé Vesmírné společenství nesmírnou hodnotu.“

„Takže zjistím, co plánuje a vy to prodáte dál. Nedali byste mi nic než pět minut slávy a chvilkovou pozornost místních.“

„Osobně bych to vyjádřil trochu jinak.“

„Ale nepopíráte to. Co když spolupracovat nebudu?“

„Tohle je malá komunita, která může přežít pouze, pokud žije v harmonii. Někdy je v zájmu prevence harmonii narušujícího konfliktu nutné, aby se jednotlivec obětoval pro vyšší dobro. A v tomto případě ani nejde o tak velkou oběť, viďte? Ve skutečnosti se na to dá pohlížet jako na jakési vykoupení. Možnost napravit svou někdejší pýchu a tvrdohlavost,“ prohlásil Ivo, odsunul židli od stolu a vstal. „Nečekám, že se rozhodnete hned. Promyslete to, Macy. Důkladně to promyslete, ale rozhodněte se rychle. Pan Ifrahim dorazí už za dva dny.“

Macy se šla projít po dlouhém, úzkém trávníku hájem olivovníků, skrze květy posetými loukami, kde se pásly ovce a lamy, okolo kaskády rybníčků a dál, za uzavřené skupiny obytných budov, za knihovnu a divadlo. Nevěřila, že celá věc s Jibrilem, od toho hloupého incidentu, přes soud a vězení, byla vykonstruována, aby ji donutili spolupracovat. Mnohem pravděpodobnější bylo, že se Ivo Teagarden a jeho přátelé od příjezdu Loca Infrahima dozvěděli až během jejího pobytu v nápravném zařízení. Zajistili její propuštění a zároveň jí vzali byt i práci. Neohrabaně se tak Macy snažili donutit, aby udělala, co po ní chtějí. Na Zemi, ve Velké Brazílii, by jí příslušné orgány daly jasně na vybranou: poslouchat rozkazy, nebo nést následky jejich neuposlechnutí. Ivo Teagarden a jeho přátelé ale věřili, že mají nad pozemšťany morální převahu. Někomu vyhrožovat, to bylo pod jejich úroveň. Macy však nevěřili. Nemohli si být jistí její ochotou pomoci. A tak nastražili past, ze které vedla jen jediná cesta ven. Pravděpodobně pak ještě konejšili své svědomí tím, že to vlastně dělají pro Macyino vlastní dobro. Že jí dávají možnost vykoupit se z následků vlastní pošetilosti.

To ale nebylo o nic méně nechutné než otevřené vyhrožování – kdyby si Macy mohla vybrat, zvolila by raději upřímnou krutost než prohnanou, manipulátorskou shovívavost. A čím víc o tom přemýšlela, tím víc zuřila. Ne na Iva Teagardena, dokonce ani na Jibrila, ale na sebe. Že byla tak naivní. Že doufala, že ji občané Edenu jednoho přijmou za svou a budou jí důvěřovat. Že celou dobu nechápala, že město se stalo jejím vězením a její pokoj byl pouhou fajnovější verzí cely v nápravném zařízení.

Mohla tam zůstat a udělat, co po ní chtěli. Nebo tam mohla zůstat, odmítnout a schytat jejich pomstu. V každém případě by tam skončila uvězněná na zbytek svého života. Nebo mohla také přijít na to, jak utéct.

Utéct z Ganymedu by neměl být problém. Newt Jones by jí po svém propuštění určitě pomohl, už jen proto, aby na počestné občany Edenu udělal dlouhý nos. Ale utéct z města bude mnohem obtížnější. Newt nemohl do města vstoupit a ona jej nemohla opustit. A krom toho, kdyby ho kontaktovala přímo, určitě by jí při tom odposlouchával nějaký program, který by předal informace Ivu Teagardenovi. Macy se tak ani neodvážila vyhledat si na síti informace o jeho lodi.

Bylo důležité všechno perfektně časově naplánovat. Loc Ifrahim měl dorazit do Edenu ještě před Newtovým propuštěním. Macy tak musela Ivu Teagardenovi oznámit svoje rozhodnutí ohledně spolupráce co nejdříve. Měla totiž neodbytné tušení, že v případě odmítnutí spolupráce ji znovu zavřou a potřebovala získat čas na promyšlení útěku.

Došla až k hřbitovnímu parku na severním okraji města, v němž se, stejně jako ve všech ostatních vesmířanských městech, zásoby uhlíku, dusíku, fosforu a dalších užitečných prvků z těl mrtvých navracely nekonečné smyčce ekosystému. Těla se resomací vyvářela na prach, který se důmyslně rozprašoval po kořenech nově zasazených stromků. Park sestával z poklidného, úzkého údolí, jehož dno pokrývalo jezero, ke kterému se po stranách svažovaly zalesněná úbočí. Stejně jako ve svobodné zóně města Duhový most, i zde bylo zakázané jakékoliv sledování. Právě tudy se Newt Jones proplížil do města při svém pokusu propašovat tam své ilegální látky. Macy však nevěděla, kterou ze šesti přetlakových komor použil, ani jak překonal jejich řídící počítače. Měla se ho zeptat, když s ním ještě byla ve vězení. Pouhý fakt, že to dokázal, jí nicméně dodával naději. Jestli se on dokázal dostat dovnitř, dokáže se i ona dostat ven.

Vystoupala skrze lesík borovic a vydala se po úzkém kousku hrubé stepi, která oddělovala stromy od základů zahnuté střechy natřené bleděmodrým odstínem barvy oblohy na Zemi. Vzduch byl teplý. Okolo rozkvetlého keře se honili motýli. Bílí králíci hopkali neposekanou trávou. Macy šla kolem přetlakových komor. Každá z nich byla zasazena do falešné skály na konci písečné strouhy. Dívala se na terén okolo nich, sledovala, kam a kudy padají malé vodopády, všímala si prohlubní a hřebenů a hledala místa, kde by se dalo něco, nebo někdo ukrýt. Pak se vydala zpět strmě se svažujícím lesem, přešla jezero po úzkém mostku, podívala se na přetlakové komory na druhém úpatí a nakonec se posadila do malé, travnaté kotliny obklopené stříbrnými břízami, což bylo její nejoblíbenější místo v parku. Tam dlouho seděla a promýšlela své možnosti.

Nakonec vyrazila zpět do centra Edenu, nasadila si své spex, zavolala Ivu Teagardenovi a řekla mu, že udělá, co jí nařídí.

„Pokud je to vaše svobodná volba, jsem potěšen.“

„Ne tak úplně, ale ano, rozhodla jsem se.“

„Dobrá. Chápete snad, že dokud nenavážete kontakt, vaše současná situace musí zůstat při starém.“

„Loc Ifrahim musí vidět, že jsem na dně. Bude si myslet, že mu chci pomoct, protože jsem zoufalá.“

Později toho večera se Macy u vodárny pod jezerem ve hřbitovním parku setkala se třemi refuseniky. Zapomenuté místo, kam nikdo jiný nechodil. Tajné místo bylo také přiměřeně vlhké a studené, na betonové podlaze stály louže, z trubek pod stropem pomalu a těžce kapala voda a jediné světlo zajišťovala graffiti vinoucí se po stěnách jako hejna světélkujících hadů a pavouků. Poté, co Macy vyslovila svůj požadavek, vůdkyně refuseniků Sada Selenová pokrčila rameny a zeptala se „To je vše?“

„Hodně by to pro mě znamenalo,“ odpověděla Macy.

Refusenikové se odebrali do rohu a chvíli se radili mezi sebou. Pak se Sada vrátila s další otázkou: „Dostaneme práva na natáčení?“

„Proč ne?“ Macy ani nenapadlo, že by její útěk mohl někoho zajímat.

„Rozhodně z toho něco vymáčkneme,“ řekla Sada škodolibě. „Bude to zábavné.“

Sada sice Macy převyšovala alespoň o hlavu, bylo jí však teprve patnáct. Překypovala elánem a neotřesitelným sebevědomím člověka, který ještě v životě nezažil mnoho strastí. Macy už měla zlé tušení. To, že si refusenici k setkání vybrali právě tohle místo, napovídalo, že si její naprosto reálný problém pletou s banální zápletkou z nějakého béčkového melodramatu. Bála se také, že se Sada a její přátelé nechají unést a pokusí se o nějaké hloupé gesto, které by Macy dostalo do ještě větších potíží.

„Pojďme si promluvit prakticky,“ navrhla. „Dokažte mi, že mi opravdu dokážete pomoct.“

Pak už musela jen čekat, než dorazí Loc Ifrahim. Našla si pokoj v jednom hotelu a většinu času trávila po kavárnách v různých osadách a ignorovala kradmé pohledy ostatních hostů. Hádala, že touhle dobou už o jejím vystěhování a vyhazovu z práce všichni věděli, a snažila se tvářit, že jí to nevadí. Jednou ji chvíli sledovala sonda, ale po Jibrilovi a jeho poskocích jako by se slehla zem. Večer druhého dne toho, čemu začala říkat vnitřní vyhnanství, otevřela dveře svého malého, skromného pokoje a našla tam Loca Ifrahima, jak sedí v tureckém sedu na rozložené posteli. Prohlédl si Macy od hlavy až k patě a vystřihl jí poklonu, že vypadá zdravě a šťastně. „O moc lépe, než na těch rádoby uměleckých dílech, kterých jste se tak neochotně účastnila. Vězení vám zřejmě prospělo.“

„Tady se tomu neříká vězení.“

„Ale v podstatě to tak je, ne? Slyšel jsem, že vás tam zbili,“ řekl Loc Ifrahim.

„Nedala jsem se snadno,“ opáčila Macy a přemýšlela, jak se to mohl dozvědět. Překvapovalo ji, že se cítí tak klidně. Zavřela dveře a postavila se k nim zády, protože pokud byla postel rozložená, v pokoji už moc místa stejně nezůstávalo.

„Propustili vás předčasně proto, že to tam pro vás bylo nebezpečné? Nebo se jen slitovali?“

Loc Ifrahim byl oblečen v kanárkově žlutých kamaších a v černé tunice. Vlasy měl stále spletené v copy s korálky a jeho falešný úsměv byl zářivý a okouzlující jako nikdy.

„Pustili mě, protože věděli, že si se mnou budete chtít promluvit. Protože chtějí, abych zjistila, proč jste tady,“ řekla Macy.

„Pak jim můžete vyřídit, že je to přesně tak, jak se zdá. Jsem tu na jednoduché průzkumné misi. Obhlížím situaci. Věřte tomu, nebo ne, ale stále se máme snažit uzavírat s Vesmířany obchodní dohody. A to, že jsem vás při této příležitosti navštívil, je pouze otázka trochy volného času a přátelského setkání s občanem Velké Brazílie, kterému se v cizím prostředí zrovna lepí smůla na paty. S někým, kdo utrpěl vážné a velmi veřejné ponížení. Jestli si myslíte, že bych vám mohl pomoci, velmi rád si s vaším trýznitelem promluvím.“

„Rozhodně byste si mohli vyměnit rady na téma, jak mě dostat do problémů,“ prohlásila Macy. „Proč jste tady, pane Ifrahime? Nemá to nic společného s průzkumem, nebo uzavíráním obchodních dohod, nemám pravdu?“

Loc Ifrahim se na ni chvíli díval a pak ji vybídnul, aby dala své spex ven.

„Jsou vypnuté. Podívejte se,“ podala mu je Macy.

Loc Ifrahim je vzal, vstal, otevřel dveře a hodil je na podlahu chodby před pokojem. Pak dveře zavřel a opět si sednul. „Dali mi přesně takové,“ řekl. „Měly v sobě skrytý vysílač a nahrávací zařízení.“

„To si ze mě děláte legraci.“

„Nedělám. Místní nejsou zrovna mazaní. Tak, a teď mi můžete vysvětlit, jak přesně si myslíte, že vás dobří lidé města Eden chtějí zneužít a co chtějí zjistit. A žádný strach. Na vás sice štěnici měli, ale neobtěžovali se něco nainstalovat do téhle malé cely.“

Macy mu celý příběh převyprávěla tak stručně, jak to jen šlo. Zdálo se, že diplomata potěšila.

„Čekají, že vás požádám o pomoc a počítají s tím, že mě potom zradíte. Naprosto pochopitelný, i když trochu průhledný a naivní trik. Ale proč jste teď zradila vy je?“

„Nemám ráda, když se mě někdo snaží zneužívat. To sám dobře víte.“

„Vím, že když si nevyberete jednu stranu, se kterou budete spolupracovat, tak tady shnijete, Macy. Najdou si nějaký důvod, proč vás poslat do toho jejich nápravného zařízení. Zestárnete tam. Zemřete tam a nikdo si toho ani nevšimne. Nebo můžete pomoci mně a já na oplátku pomůžu vám.“

„Chcete, abych předstírala, že pracuji pro Eden, ale ve skutečnosti budu pracovat pro vás.“

„Nepředbíhejme. Zanedlouho se zase uvidíme, Macy. A než se znovu setkáme, doufám, že si najdete čas a zodpovíte mi tu pár otázek. Tady,“ řekl Loc, vstal a podal jí datovou jehlu.

„To má být nějaká zkouška?“

„Přesně tak,“ přikývl Loc Ifrahim, protáhl se kolem ní a byl pryč.

Datová jehla obsahovala seznam neškodných otázek o Edenu a dvacet stran textu z diskusí o Brazilské přítomnosti v Jupiterském systému s poznámkou: Až se znovu potkáme, můžete mi sdělit, které z těchto komentářů vám připadají důležité.

Když Macy řekla Ivu Teagardenovi o tom, jak setkání proběhlo a co po ní Loc Ifrahim chtěl, stařec si od ní vzal datovou jehlu se slovy, že ji nechá zkontrolovat. „Přinesu vám ji dnes večer a pak můžete zavolat panu Ifrahimovi a domluvit si s ním další schůzku. Předpokládám, že vám tentokrát už řekne, co s vámi zamýšlí.“

Zavolala Locu Ifrahimovi a domluvila si s ním schůzku na další den. Ivo Teagarden jí pak vrátil datovou jehlu s tím, že žádná z informací, na něž se Loc Ifrahim vyptával, není nijak přísně tajná a Macy může zodpovědět otázky nejlépe, jak dovede. Poté se ve hřbitovním parku setkala se Sadou Selenovou. Okamžitě dívce řekla, co jí Loc Ifrahim tvrdil o štěnici v jejích spex. „Omlouvám se,“ řekla. „Vypadá to, že budu muset vymyslet něco jiného. Nebo to prostě vzdát.“

„Takže ten diplomat je ve skutečnosti špión. Ano?“

„Víceméně.“

„Takže o nahrávacím zařízení mohl lhát,“ usoudila Sada. „A i kdyby o tom nelhal, nevíme, jestli nás někdo neposlouchal. Nebo jestli nás vůbec mohl někdo poslouchat. Tam, kde jsme se potkali, totiž není telefonní signál. Právě proto jsme se setkali zrovna tam.“

„Nahrávací zařízení ale není telefon. A i kdyby odtamtud nemohlo nic odeslat, jednoduše si mohlo všechno uložit a poslat nahrávku později. Musíme předpokládat, že to vědí, Sado.“

„No, to nebude problém,“ řekla dívka. „Z města vede spousta jiných cest.“

„Pokud něco udělám, měla bych to udělat sama.“

„Protože nás nechceš dostat do potíží? Na to už je trochu pozdě, nemyslíš?“

„Nechci vás dostat do ještě horších potíží.“

„Ty tomu vážně nerozumíš, viď?“ vyjela Sada tak prudce, že to Macy překvapilo. Seděly v malé travnaté prohlubni obklopené břízami. Dívka se zvedla a podél kraje mýtiny přecházela sem a tam. V bílé kombinéze, s bledou kůží a krátkými, odbarvenými vlasy vypadala jako pohublý duch. „Chápu to tak, že podle tebe jsem ještě dítě. Tak to teda nejsem. Je mi patnáct. A stejně tak mým přátelům, a všem, kteří ti chtějí pomoct. A všude jinde je věk dospělosti čtrnáct. Všude jinde by s námi jednali jako s dospělými, ne jako s dětmi. Takže se neboj, že nás snad nějak zneužíváš, nebo že bys nás mohla dostat do nějakých problémů. Nemůžeme se dostat do opravdových problémů, protože si město myslí, že jsme ještě děti. My ale naprosto přesně víme, co děláme, každý máme své důvody, proč ti pomoct a ty se odsud bez naší pomoci nedostaneš,“ řekla Sada, prudce se posadila před Macy a upřela na ni pronikavý, zamračený pohled.

Macy se zasmála a zatřásla hlavou.

„Myslím to smrtelně vážně,“ zdůraznila Sada.

„O tom nepochybuji. Sama jsem utekla z domova, když mi bylo jen o něco víc než tobě. A to byla zcela nepochybně smrtelně vážná věc. Ale neohrožovala jsem tím nikoho jiného než sebe.“

„Nikdo nebude v žádném nebezpečí, když to uděláme pořádně,“ řekla Sada. „Takže si pojďme promluvit o tom, co musíme udělat.“

Nějaký čas strávily probíráním různých možnosti útěku. Sada to brala velmi vážně, ujišťovala Macy, že její přátelé jsou schopni všechno zařídit do dalšího dne. Ona sama se prý postará, aby se Newton Jones o novém plánu dozvěděl hned po svém propuštění.

„A nejste do sebe zamilovaní? Byla by to hned mnohem lepší historka.“

„Myslím, že ho spíš uchvátila vyhlídka na dobrodružství.“

„I tak to je docela dobrý příběh.“

„Jenom, když to všechno vyjde.“

„Vyjde to. Věř mi. Představ si, že nevíš nic a já vím vše.“

„Je tu ještě jedna věc,“ řekla Macy a vysvětlila Sadě, co chce udělat se spex.

„To je nezabaví na dlouho,“ namítla Sada.

„Snad to bude stačit,“ zadoufala Macy. „A navíc jim chci dát najevo, co si o nich myslím.“

22. kapitola

Když Macy Minnotová oznámila Locu Ifrahimovi, že už je s jeho malým testem hotová, navrhnul setkání druhý den v deset ráno v jejím pokoji. Na schůzku dorazil o hodinu dříve, aby Macy vykolejil. Samozřejmě nečekal, že se od ní dozví něco užitečného. Stejně už s největší pravděpodobností řekla svým vesmířanským přátelům, že se ji pokusil naverbovat. Ti se teď Macy pokusí využít k tomu, aby získala falešné informace. Jeho návštěva však ve skutečnosti neměla s průzkumem terénu nic společného. Chtěl Macy jenom co nejvíc znepříjemnit život, aby se pomstil za to, jak mu zavařila v Duhovém mostu. A také aby jí ukázal, že když jednou zradila svou zemi, tak neunikne patřičným následkům. Šikovně už využil Jibrilova pronásledování, když kosmo andělovi poskytl informace o její minulosti. A než s ní bude hotov, měl v plánu udělat jí ze života peklo a náramně si to užít.

Jenže chyba lávky, Macy ve svém pokoji nebyla. Zmizel i její počítač, stejně jako pár osobních maličkostí a kusů oblečení. Loc už chtěl odejít, když se otevřely dveře a do pokoje vešel Ivo Teagarden. Stařec vypadal překvapeně, že tam Loca potkává a zvolal: „Co jste s ní provedl?“

„Vůbec nic. Právě jsem se vás chtěl zeptat na to samé.“

„Volala mi. Byla rozrušená, říkala, abych přišel…“ Loc z toho dostal nepříjemný pocit. „Možná byste měl použít tu štěnici, co jste dal do jejích spex, a zjistit kde teď je,“ řekl Ivo Teagarden.

„I když pořád nechápu, proč byste se do toho měl plést vy,“ dodal Ivo Teagarden.

„Nebuďte hlupák. Moc dobře víte, proč je to také moje věc. Nakonec je to ta samá věc, která sem přivedla vás,“ odtušil Loc.

Ivo Teagarden se na něj vyjeveně podíval. Evidentně měl problém srovnat si to v hlavě. Jako každý Vesmířan nebyl ani on zvyklý mluvit upřímně. Kdyby mělo být po jeho, pomyslel si Loc, strávili by nejspíš půl hodiny zdvořilou konverzací, během které by zmínili všechno krom toho, na čem právě záleželo.

„Mě sem pozvala Macy a vás sem také pozvala Macy,“ řekl Loc, jako by něco vysvětloval obzvláště tupému dítěti. „Hraje si s námi. Svolala nás oba sem, zatímco šla někam jinam. Musíme zjistit, kde je a co tam dělá.“

Ivo Teagarden si neskutečně pomalu nasadil spex, na levou ruku navlékl dotekovou rukavici a ve vzduchu zazněl krátký akord. Po chvíli prohlásil: „Je ve hřbitovním parku.“

„Vidíte ji tam?“

„V parku nejsou žádné kamery, z úcty k našim zemřelým a jejich pozůstalým,“ vysvětlil Ivo Teagarden. „Hm. Nezvedá telefon.“

„Nejsou tam žádné kamery, takže její polohu znáte jen díky štěnici v jejích spex. Nesnažte se to popírat, jenom mi odpovězte na tohle: jak si můžete být jistý, že to je ona? Co kdyby dala své spex někomu jinému?“

„Proč by to dělala?“

„Protože se snaží utéct a chce, abyste si myslel, že je v tom vašem hřbitovním parku, zatímco ve skutečnosti je někde úplně jinde.“

„Měla v plánu utéct jednou z přetlakových komor v parku,“ řekl Ivo Teagarden. „Jestli se o to vážně pokusí, čeká ji nemilé překvapení. Systém jí a ani nikomu jinému nedovolí použít komor bez toho, aby mu dozorce dal povolení. Snad bych tam ale pro všechny případy měl poslat policii. Jestli opravdu dala své spex někomu jinému, mohou si s tím člověkem promluvit…“

„A on nebude mít ani tušení o tom, kde je. Ať se po ní raději podívají vaše počítače. Použijte sondy i ty kamery, co tu v té plesnivé díře máte na každém rohu.“

„A proč bych vás měl poslouchat?“ zeptal se stařec odměřeně.

„Protože udělala blbce z nás obou,“ zasyčel Loc. „Protože bych raději pomohl vám, než abych nechal Macy Minnotovou utéct.“

Jednou mu už pláchla. Podruhé jí to už nedovolí. Chtěl, aby tu zůstala. Aby v tomhle městském vězení hnila po zbytek jejího života. Loc planul zlostí a netrpělivost. Starého muže pobídl: „Pospěšte si sakra. Musíme ji najít hned teď!“

Macy procházela industriální zónou města, kolem dílen, rafinerií, bunkrů, recyklačních továren, nádrží a kolem popelnic plných surovin… Všechno namačkané na sebe po obou stranách hlavní silnice. Na sobě měla volnou kombinézu. Přes rameno přehozený batoh. Snažila se vypadat pokud možno co nejvšedněji a tvářit se naprosto nezúčastněně. Pokoušela se nezabřednout do planých spekulací o tom, že Sada nevyzvedla brýle sama, ale že pro ně místo sebe poslala ty nejmladší refuseniky. Macy by se nejradši rozeběhla, tohle nutkání však musela potlačit.

Kolem ní se v plném pracovním nasazení pohybovaly všechny možné druhy robotů, od obrovských náklaďáků, po roboty velké jako popelnice. Někteří byli vybaveni jeřáby a vidlicovými nástavci jako u vysokozdvižných vozíků, jiní měli úchyty a manipulátory, nebo různé řezací a svářecí nástroje. Všechny se mezi budovami pohybovaly s pevně vytyčeným, běžnému pozorovateli neznámým cílem a svítily výstražnými světly, aby se jim nikdo nepřipletl do cesty. Macy se vydala řadou malých dílen, kde lidé vytahovali z pecí čerstvě vypálenou keramiku, z kusů hlíny modelovali tvary na hrnčířských kruzích, lili roztavené sklo do forem zasazených v písku, nebo kladivem za spršek jisker bušili do kusů doběla rozžhaveného kovu na kovadlině. Nikdo se na ní ani nepodíval. Macy si pomyslela, že to musí být dobré znamení a vzápětí se proklela za to, že vůbec nějaká znamení hledá. Buď bude moci použít přetlakovou komoru, nebo ne. Chlapec, kterému předala spex buď mluvil pravdu, když říkal, že Newta Jonese propustí podle plánu toho rána v osm hodin, nebo lhal. Newt buď přijde, nebo ne. Nic, co by teď udělala, už na tom nic nezmění.

Za dílnami vedla podél strmě se svažujícího náspu z pěnové směsi silnice pro zásobování. V náspu byl tunel, ve kterém po asi dvou stech metrech stála jedna přetlaková komora, kterou Sada a její přátelé údajně poupravili tak, aby nechala Macy projít. Macy se zastavila, zatímco okolo projel robotický nákladní vůz s nákladem starých součástek, a pak vyrazila přes silnici směrem k tunelu. Zčistajasna se k ní z výšky snesla sonda, namířila svou kamerou přímo na ní a z tunelu vystoupil Jibril v doprovodu dvojice svých poskoků.

„Oklamala jste pana Teagardena, ale na mě si nepřídete,“ řekl kosmo anděl.

„Nesnažím se nikoho oklamat.“

Jibril se zasmál, což po něm servilné zopakovali i jeho kumpáni. Byli oblečeni v polovojenském stylu, na sobě měli černé kombinézy a vypadali jako tři vysocí a hubení manekýni vylití z jedné a té samé formy.

„Jako občané tohoto města vás zatýkáme, Macy,“ deklamoval Jibril a přitom na ní mířil něčím, co silně připomínalo pistoli. „Prosím, klaď nám nějaký odpor. Moc rád bych to na tebe použil.“

„To bych chtěla vidět,“ odtušila Macy.

Stála zády ke zdi skladu. Ze strany se zásobovací cestou šinul robotický nákladní vůz. Až bude projíždět, Macy získá chvilku času schovat se mezi dílnami, nebo se odtud pokusit utéct jinudy…

Jibril ale už nákladní vůz zpozoroval také. Kosmo anděl se vydal přes cestu a jeho kumpáni šli hned za ním. „Utíkej, jestli chceš,“ vyhrožoval Jibril, „ale nám stejně neutečeš, Macy. Tohle je malé město a patří nám. Běž si, no utíkej. Chytat tě bude mnohem zábavnější. Nahrávka tvého ponížení pak bude ještě kvalitnější. Opravdové mistrovské dílo.“

Nákladní vůz zpomalil a zastavil vedle nich. Byl to nízký transportér, vepředu vybavený velkým černým čidlem, které vypadalo trochu jako roh nosorožce, místo nákladu vezl ohromnou bronzovou kapsli a vzadu měl velké víceúčelové rameno. To se teď zvedlo jako přední končetiny kudlanky nábožné. Něco se s ostrým prasknutím uvolnilo a tři kosmo andělé spadli k zemi, zapleteni v zatížené síti, vystřelené z tlustého děla, svíraného robotickým ramenem.

V kapsli se cosi pohnulo. Byla to Sada Selenová. Vykukovala z oválného poklopu, mávala na Macy a volala, ať vyleze nahoru. Macy se vyhoupla na nákladní vůz a prolezla poklopem, který v bílém skafandru oblečená Sada poté zavřela a pevně utěsnila, sedla si na bobek, prudce mávla, nákladní vůz se otočil doprava a rozjel se po hlavní silnici.

„Koukám, že se tu bez mého vědomí mění plány,“ oddechovala Macy. Seděla vzadu v kapsli a dívala se z polopropustného zrcadla stěny. Vypadalo to, že je nikdo nesleduje.

„Takhle ale plán vypadal od začátku,“ řekla Sada a jasnými gesty s rukavicemi ve vzduchu řídila pomocí svých spex nákladní vůz. U nohou jí ležel k prasknutí nacpaný batoh. Za jejími zády stál prázdný skafandr.

„Jak jsi věděla, že mě kosmo andělé budou pronásledovat?“

„Protože jsme sledovali my je. Na lidi, co se považují za vrchol lidské evoluce, jsou dost hloupí. Nahrávka tvého útěku jim náramně srazí hřebínek. Všimla sis, jak se tvářili, když si uvědomili, že na ně vystřelím tu síť?“

„Způsobí ti tady spoustu problémů,“ varovala ji Macy.

Sada se zasmála. „To si nemyslím. Letím totiž s tebou. Tvůj kluk souhlasil s tím, že mě vezme do Saturnského systému.“

„Není to můj kluk. A nemá žádné právo kamkoliv tě brát.“

„Z tohohle akvária jsem chtěla utéct roky,“ řekla Sada. „Nic se tu nikdy neděje a já už to nemůžu vydržet. Jestli okamžitě nevypadnu a nepůjdu za lepším, umřu tady nudou. A nekoukej se tak zle. Zažijeme spolu spoustu zábavy.“

Nákladní vůz vyjel na široké náměstí, na něž ústil shluk přetlakových komor a projel okolo robotů, kteří u ostatních nákladních vozů buď nakládali, nebo vykládali lůžkoviny, krabice, bedny a nádrže s materiálem.

„Policie,“ vyjekla Sada.

Macy si jich také všimla. Muž a žena k nákladnímu vozu mířili na velkých tříkolkách. Hromový hlas nařídil vozu zastavit. Od stropu zaburácela ozvěna. Policisté dojeli k nákladnímu vozu a srovnali s ním rychlost. Jeden pokračoval vlevo a druhý vpravo od něj.

„Snaží se převzít kontrolu,“ křikla Sada k Macy, „ale blokuju je.“

Policista napravo vytáhl zbraň a namířil jí na čidlo nákladního vozu. Jeřáb se k němu otočil, vynesl ho ze sedadla jeho tříkolky a posadil na silnici, zatímco jeho tříkolka pomalu zastavila. Další jeřáb strčil policistovi nalevo do cesty nějaký náklad, takže policista musel zastavit a dívat se, jak nákladní vůz ujíždí směrem k otevřenému chřtánu jedné přetlakové komory.

Macy se rozhlížela všude okolo, ale refuseniky, kteří by se nabourali do jeřábů, nikde neviděla. Uvědomila si, že mohou být kdekoliv a jeřáby ovládat na dálku pomocí městské sítě. V dáli spatřila někoho oblečeného ve žlutých a černých barvách, jak běží po hlavní silnici. Srazil se s robotem ve tvaru popelnice, ztratil rovnováhu, spadl na zadek, pak zase vyskočil a běžel dál. Zdálo se, že něco vykřikuje. Oba policisté se však mezitím už zase vzpamatovali a vyrazili za nákladním vozem vjíždějícím právě do přetlakové komory. Před policisty se na poslední chvíli zavřely nedobytné dveře. Po chvíli se otevřely druhé dveře a nákladní vůz vyjel ven na cestu vedoucí po temné pláni až k přistávacím a odpalovacím rampám vesmírného přístavu. Sada křikla na Macy, aby se pevně chytla, zatímco nákladní vůz zatočil, přejel přes obrubník a vyrazil do prašného a jemně zvlněného terénu.

„Další změna plánu. Nemusíme jet do přístavu, protože nás tvůj přítel vyzvedne. Možná by sis tedy mohla obléct ten skafandr.“

Macy si sundala kombinézu. Jelikož kapsule byla průhledná a mimo její tenký obal nebylo nic, než vražedné vakuum plné radiace, začala se cítit neobyčejně zranitelně. Vysoko nahoře, nedaleko tenkého srpku Jupiteru hořelo malé kolečko slunce. Nasoukala se do skafandru, vytáhla si na ramena jeho složený hrudní plát, vrazila ruce do rukávů a sedla si, aby si neprodyšně spojila boty se zámky na kotnících.

Sada celou tu dobu vzhlížela k černé obloze a otáčela se hned sem a hned zase tam. Vykřikla, vystřelila rukou vzhůru a ukazovala někam vysoko nahoru. Macy spatřila hvězdu pohybující se rychle černou oblohou. Když přiletěla blíž, dal se v ní rozeznat obrys vlečné lodi o tvaru připomínajícím hmyz. Nákladní vůz zastavil, vlečná loď zapnula zpětné trysky, zastavila ve vzduchu a přistála kousek od nich. Macy se rozesmála. Když Newt říkal, že jeho loď nebude těžké poznat, nedělal si legraci.

Slon byl růžový.

23. kapitola

Macy sice Locu Ifrahimovi utekla, ale krom pošramocené pýchy ho její útěk nijak nepoškodil ani neztrapnil. Strávil nějaký čas tím, že vybrousil svou zprávu o incidentu, takže vina padala přímo na Iva Teagardena a ostatní Vesmířany z Edenu, ale tím se ani nemusel obtěžovat. Nikdo důležitý si události nevšiml. Byla to bezvýznamná tečka za trapnou, ale nepodstatnou záležitostí. O čtyři týdny později ho převeleli zpět do Brasílie, kde se dočkal povýšení na trochu vyšší pozici a dostal místo v komisi, jejímž úkolem bylo posuzovat a analyzovat politické hráče ve městech a menších seskupeních Saturnského systému.

V komisi se mu pracovalo skvěle a byl z ní nadšený. Hemžilo se to v ní chytrými a ambiciózními lidmi, kteří se oddali naléhavému a naprosto zásadnímu úkolu přivést Vesmírné společenství pod pozemskou kontrolu. V kancelářích vládnul hektický ruch, podobně jako ve starých redakcích novin. Lidé u počítačů si vzájemně přeposílali své nápady, lopotili se s vytvářením nebo analyzováním dynamických sociopolitických modelů, dělali rozhovory s každým, kdo kdy Vnější systém navštívil a vydávali stohy aktualizací a zpráv o situaci.

Celé jedno patro zabíraly počítače, nádrže na propojení s virtuální realitou, a obrazovky s vysokým rozlišením, které všechny patřily Skupině Teoretické Strategie. Její pracovníci vytvářeli všechny možné i nemožné plány, jak ovládnout a zabezpečit kontrolu nad městy a osadami Vesmírného společenství. Hráči strategických her. Čety zachmuřených, nezdravě pobledlých lidí bez nejmenší vojenské praxe, kteří nábožně lpěli na teoriích různých guru a šedých eminencí. Pracovali v oparu stimulantů, adrenalinu a testosteronu. Jedli i spali ve svých kancelářích, zatímco prováděli obrovské simulace v reálném čase. Mezi četami panovala ostrá rivalita. Loc nezřídka přišel do práce, když zrovna ochranka vyváděla nějakého strnule omráčeného, nebo naopak nepříčetného hráče, který to přehnal. Jednou se mezi znepřátelenými četami strhla obrovská rvačka, kterou musel uklidnit až policejní oddíl pro boj s výtržníky. Policisté celé patro zamořili slzným plynem.

Nejhlasitější byli ti, kteří trvali na tom, že otázku Vesmírného společenství může vyřešit jedině genocida a vymýšleli způsoby, jak stany a kupole jejich měst zničit dálkově naváděnými kameny nebo heliovými bombami, nebo jak jejich populaci vyhladit biologickými zbraněmi, jedovatými plyny a zařízeními na výboje gama paprsků. Tyto extrémní scénáře však byly obecně považovány za nereálné. Počet vyplýtvaných heliových bomb by značně zmenšil arzenál Velké Brazílie a vydal by ji tak napospas ostatním velmocím. Nejagresivnější města, jako třeba Paříž na Dionu, už budovala systémy raketové obrany, většina měst a osad byla vybavena úkryty a zpevněnými budovami, kde se v případě narušení celistvosti vnějšího pláště mohla populace ukrýt a části některých měst se skrývaly tak hluboko pod zemí, že se běžnými zbraněmi nedaly zasáhnout. Vesmířani každopádně žili roztroušeni po celém Jupiterském i Saturnském systému, takže stejně nebylo možné vyhladit je všechny najednou. Skupiny přeživších by pak určitě zaútočily na Zemi. Krom toho byla genocida politicky nepřijatelná a zničila by cenné zdroje, které pro mnohé představovaly jediné ospravedlnění války. Vesmířané už přes století bádali ve všech teoretických i praktických vědách, takže zisky, které by se daly utržit na vydrancování jejich databází a genomových knihoven, nemluvě o jejich vědcích a genových specialistech, byly nevyčíslitelné. A vnitřní hodnota měst a osad také nebyla zanedbatelná. Většina stratégů se proto zaobírala něčím, čemu říkali asymetrická, nebo „tichá válka.“ Jednalo se o strategii zahrnující propagandu, špionáž, sabotáž, politický nátlak i konvenční vojenskou silu upravenou na podmínky Vesmírného společenství.

Megalomanské předpovědi a modely vytvořené stratégy i databáze sesbírané tajnými službami se předávaly laboratořím a týmům vědců. Vědci pak ve spolupráci s techniky a psychology vyvíjeli potřebné vybavení a techniky na tajné a polovojenské operace, infiltraci, sabotáž a rozšiřování propagandy. Politici a důstojníci ze tří odvětví ozbrojených sil dostávali oddělené instrukce. Sotva uběhl den, aniž by skrze rušné prostředí a vřavu kanceláří za doprovodu poradců neprošla nějaká velmi důležitá osoba připomínající zaoceánský parník, kterému do přístavu pomáhaly úzkostlivé a nervózní vlečné lodě.

Bohatou praxí a zásobou kontaktů vybavený Loc se rychle stal nenahraditelným. Posílil své vazby na Arvama Peixota a jeho podřízené, našel si spoustu nových přátel včetně vážených politiků a členů několika rodin z vyšších kruhů. Stal se člověkem, za kterým lidé chodili, když potřebovali rychle vyřešit nějaké problémy se složitými protokoly, zvyky a nepřátelskými vztahy ve městech a osadách na měsících Jupiteru, nebo rychle zjistit názor toho či onoho politického hráče, nebo se informovat o momentálním veřejné mínění a náladách ve společnosti.

Práce to byla důležitá a potřebná. Po selhání mírové iniciativy se úkolem číslo jedna stalo co nejrychlejší převzetí vlády nad Vesmírným společenstvím. Ve vládě teď nedominovali lidé s názorem, že je válka je sice zlá leč nevyhnutelná, ale ti, kteří válku brali jako naprostou nutnost. Svatou povinnost. Program na uzavírání obchodních smluv a kulturní výměny s Vesmírným společenstvím byl teď ale spíše posílen, než opouštěn, protože poskytoval užitečné krytí pro získávání informací a upevňování vztahů s podobně smýšlejícími městy na měsících Jupiteru a Saturnu, jichž se v nadcházející válce dalo později využít jako pevností.

Rok po svém návratu na Zemi se Loc Ifrahim vydal opět ven, tentokrát do Saturnského systému, do města Kamelot na Mimasu. Kamelot bylo podobně jako Eden do sebe zahleděné město s velmi vysokou koncentrací konzervativních Vesmířanů první a druhé generace. Jeho starosta a několik senátorů se nechali směšně snadno okouzlit lichotkami a malými úplatky, a odsouhlasili zákon, který Velké Brazílii na Mimasu zaručoval trvalé působiště. Nadšeně souhlasili také s plánem poslat do hlubin atmosféry Saturnu expedici. Pod zástěrkou vědeckého bádání se ale ve skutečnosti skrývala demonstrace posledního modelu bojové lodi, která měla Vesmířany ohromit.

Pochlebování snadno korumpovatelným politikům Kamelotu byla práce na plný úvazek, ale Loc si stejně našel čas na svůj vlastní malý průzkum. Zjistil, že Macy Minnotovou přijal klan Jones-Truex-Bakaleinikoffů. Bydlela v jejich biómu v zastřešeném kráteru na Dionu a pracovala tam jako biómová designérka. Napsala také nějaké teoretické práce o uzavřených ekosystémech a spolupracovala se skupinou, proslulou svým výzkumem jedné Zemi podobné planety mimo sluneční soustavu jménem Tierra. Také zjistil, že hlava klanu JonesTruex-Bakaleinikoffů, Abbie Jonesová, matka pilota vlečné lodi, bez kterého by se Macy nepodařilo utéct, byla dobrá přítelkyně genové specialistky Averny. Tuto informaci ze zlomyslnosti poslal Sri Hong-Owenové. Ohledně Macy Minnotové neměl v dohledné budoucnosti žádné plány, avšak nepochyboval, že se s ní opět setká. Válka se blížila horečným tempem. Až vypukne, bude mít ještě dost příležitostí, aby Macy náležitě ztrestal za to, že si vybrala špatnou stranu.

Sláva Gaii – kdysi nákladní, teď už po zuby ozbrojená letadlová loď – mezitím dorazila na oběžnou dráhu Mimasu. Operace Hlubinný průzkum se měla co nevidět vydat do hlubin Saturnu. Loc měl před sebou spoustu práce, případného úspěchu mise musel využít k vyjednávání o prodeji licencí k novému fúznímu motoru samosprávným a rodinným celkům. Brazilská vláda samozřejmě ani v nejmenším neplánovala nějaké takové licence prodávat, ale šlo o efektivní způsob, jak rozdmýchat neshody a napětí mezi různými generacemi Vesmířanů a jak zničit občanskou soudružnost. I čtyři sta let po Občanské válce v USA Loc a ostatní válce naklonění pozemšťané věděli, že každé vnitřně rozdělené království zpustne. Stejně tak nemůže obstát ani žádné rozdělené město nebo dům.

Část třetí

Blízká setkání

24. kapitola

Po smrti otce Šalamouna lektory nahradil tým vojenských instruktorů, štíhlých, drsných mužů, kteří s chlapci jednali s opovržením. U pasu jim vždy visela pistole nebo elektrický obušek. Už necvičili na povrchu. Místo toho instruktoři zavedli něco, čemu říkali dril. Vodili je v uzavřených formacích po tělocvičně s puškami na ramenou a učili je jak přesnými, mechanickými pohyby přesunout pušku z jedné pozice do druhé. Nepřestali je však učit používat zbraně, sabotovat a infiltrovat nepřítele a chlapci trávili mnoho času ve cvičných pilotních kabinách, kde se za různé gravitace učili létat z orbitu s malými raketami poháněnými kapslemi a bezpečně s nimi přistávat na všechny druhy měsíčních povrchů. Mnoho času strávili také ve virtuální realitě, kde se učili vyjadřovat a chovat jako jejich nepřátelé. Dosud se všechna cvičení ve virtuální realitě soustředila na město Duhový most na Callistu. Nyní však chlapci studovali také strukturu, historii, socioekonomické podmínky a kulturu ostatních měst. Jejich noví instruktoři jim říkali, že po nich dlouho nikdo nic nechtěl. Trénovali jenom proto, aby se trénovalo, avšak teprve teď dostal jejich trénink smysl a cíl. Teď z nich instruktoři musí vykovat muže schopné vykonat svou povinnost, až přijde čas.

Změny jejich zažitého stereotypu a příkré jednání ze strany jejich instruktorů chlapce stmelily. Žádný z nich Davea č. 8 nevinil za to, co se stalo a dokonce k němu byli přívětiví a starali se o něj. Dave č. 7 se pokusil o vtip a prohlásil, že každý z nich snil, jak otce Šalamouna jednou zabije, když dostal ránu od jeho elektrického obušku. Dave č. 14 pevným hlasem prohlásil, že rozkaz je rozkaz a že pouze konal svoji povinnost. Dave č. 27 mu řekl, že jsou všichni jedna mysl a jedno srdce. Jemu sice patřila ruka držící nůž, kterým otci Šalamounovi podřízl hrdlo, každý z nich by se však zachoval stejně. Takže byli vinní všichni, žádný z nich o nic více než ostatní. Krom toho Dave č. 27 říkal, že zabíjet je jejich přirozeností. „Pro to jsme se narodili a k tomu nás celý život vedli. Je lev vinen, když zabije jehně? Samozřejmě že není, protože se jen chová podle své přirozenosti. Přirozeností lvů je zabíjet a přirozeností jehňat být jejich kořistí. My jsme jako lvi a lidé jsou naše kořist.“

„I kdyby to byla pravda, tak naší kořistí je nepřítel,“ namítl Dave č. 8. „A otec Šalamoun nebyl jedním z nich.“

„Možná se provinil nějakým nám utajeným způsobem,“ mudroval Dave č. 27. „Snad udělal něco, co mohlo ohrozit úspěch naší mise. Něco, co z něj udělalo stejně nebezpečného člověka, jako jsou naši nepřátelé. My ale nemusíme vědět, o co přesně šlo. My jsme pouhou rukou, bratře, poslušní vůli, jíž nesmíme zpochybnit.“

Davea č. 8 však tato slov nijak neukonejšila, ani neuklidnila. Dobrá, každý z jeho bratrů by na jeho místě nejspíš opravdu udělal to samé, ale stejně to byl on, kdo byl vybrán. Generál Peixoto otce Šalamouna požádal, aby vybral svého nejlepšího žáka a on vybral jeho. Ne proto, že by jej otec Šalamoun považoval za nejlepšího ze všech bratrů, ale protože si myslel, že generál chce zabít jednoho chlapce, aby ostatním nahnal strach a podle něj měl právě Dave č. 8 nejvíce nedostatků. A možná měl pravdu. Možná mu viděl do hlavy a tušil, s čím Dave č. 8 celý život bojoval. Možná věděl, že Dave č. 8 je opravdu jiný, třebaže se ze všech sil snažil zapadnout a vypadat a chovat se stejně jako jeho bratři. Možná, že otec Šalamoun zahlédl pochyby zračící se ve tváři Davea č. 8. Proto vybral právě jeho. Nevědomky si tak vybral nikoli oběť, ale svého vraha. A tak zemřel a Dave č. 8 musel se svou vinou žít dál.

Útěchu hledal v novém režimu cvičení a učení se, do něhož se vrhnul s plným nasazením. Cvičil důkladněji a déle než všichni ostatní. Když si některý z instruktorů všimnul, že v řadách chlapců někdo chybuje nebo je nerozhodný, Dave č. 8 vždy jako první skočil na zem a začal dělat kliky, jak to od nich instruktoři vyžadovali. Své bratry se snažil předčit i ve všem ostatním. Chtěl dokázat, že je stejný jako oni tím, že z nich bude nejlepší.

Jednoho večera jako obvykle ulehl na své lůžko, ale ráno se probudil v jiném pokoji. Uvědomil si, že ho konečně dostihl trest za to, že byl jiný a že zabil otce Šalamouna. Vyloučili jej.

Ležel v posteli, která byla vyšší a měkčí, než úzké lůžko, na kterém dosud strávil každou noc svého života. Ležel v malém pokoji osvětleném matnými zářivkami u stropu. Ruce i nohy měl přivázané k posteli a bolela ho tvář. Cítil tupou bolest v nose, jako by mu ho někdo vycpal vatou. V čelisti a lícních kostech mu pulsovala bolest a na vrcholku hlavy ho nesnesitelně bodalo.

Ležel tam dlouho a dlouho se nic nedělo. Na tom nezáleželo. K trpělivosti byl vycvičen. Teď, když došlo na nejhorší, všechna úzkost a strach ustoupily a on cítil jen naprostý klid. Pak si všiml, že se světla v pokoji rozjasnila. Vedle jeho postele najednou seděl muž. Pak opět na okamžik usnul a podruhé se probudil, až když se muž zeptal, jestli ho Dave č. 8 poznává.

„Ano pane. Jste plukovník Arrees. Jeden z našich učitelů. Učil jste nás psychologii.“

„Také jsem pomáhal vytvořit váš cvičební program,“ doplnil ho plukovník Arrees. „Způsob, jakým vás vychovávali, jakým vás učili, než se situace… změnila.“

Dave č. 8 se odvážil zeptat, jestli je za něco trestán. Plukovník Arrees se jen usmál a zakroutil hlavou. Byl to statný muž s holým temenem a vlídnou tváří. Bylo zvláštní vidět ho naživo místo toho, aby se jeho tvář jenom vznášela v hledí avatara.

Pak prohlásil: „Myslíš na to, co se stalo ubohému otci Šalamounovi. Za to tě nikdo nemůže vinit. Ty i otec Šalamoun jste se ocitli uprostřed boje o moc, kde jedna strana uplatnila své právo na tento projekt na úkor druhé. Nezáleží však na tom, kdo tomu velí, protože cíl je stále stejný. Teď začíná poslední fáze tvého výcviku. Odteď budeš trénovat sám, protože v akci budeš muset pracovat také sám. A protože tě už zanedlouho vyšleme na opravdovou misi, museli jsme ti změnit obličej. Nemůžeme přeci poslat do nepřátelského území špehy, kteří vypadají úplně stejně, viď? Jak to snášíš?“

„Jsem v pořádku, pane.“

„Brzy budeš zase jako rybička. Museli ti chirurgicky zlomit nos a pozměnit tvé lícní kosti a čelist. Nic vážného. Naprosto běžná malá plastická operace. A už se také nebudeš jmenovat Číslo osm. Odteď se jmenuješ Ken Shintaro. Rozumíš tomu?“

„Ano pane. Jsem Ken Shintaro.“

„Ken Shintaro je tvá krycí identita,“ pokračoval plukovník Arrees. „Ken Shintaro z Duhového mostu na Callistu. V poslední fázi svého tréninku se o něm dozvíš úplně všechno. Naučíš se žít jako on. Mnohem důležitější ale bude naučit se všechno, co potřebujeme, abys uměl a mohl dobře dobře dělat svou práci. Tvá práce, tvá mise, to je to, čím doopravdy budeš. Na to nikdy, nikdy nezapomeneš. Nebo snad ano?“

„Ne, pane.“

Dave č. 8 se na chvíli zamyslel. Dumal, jak asi vypadá jeho nová tvář, ale na tom nezáleželo. Záleželo jen na tom, že pochyby, které v jeho tváři objevil otec Šalamoun, budou už navždy skryty touhle novou maskou.

„Vím, že nás nezklameš,“ povzbudil ho plukovník Arrees, vstal a řekl mu, že má před sebou ještě spoustu práce než bude připraven, teď musí však odpočívat a zotavovat se. U dveří se zastavil a dodal: „Hádám, že tě zajímá, kam se pak vypravíš.“

„Jsem Ken Shintaro, z Duhového mostu na Callistu.“

„Ano, to jsi. Ale poletíš do Paříže. Do Paříže na Dionu.“

25. kapitola

Technici, kteří připravovali dva letouny, začali bouřlivě tleskat, jakmile do hangáru vešel muž a žena v přiléhavých akceleračních oblecích, doprovázeni houfem lékařů a důstojníků. Zazněly hymny Velké Brazílie a Evropské unie, hrály a každý se ve stavu beztíže snažil ze všech sil stát v pozoru. Avatar s tváří prezidentky Velké Brazílie přednesl krátký, předem nahraný projev, který zdůrazňoval velké chvíle objevování a vyzdvihoval nezdolného lidského ducha.

Velitel Gabriel Vaduva si s piloty potřásl rukou před kruhovým výsostným znakem označenými letouny s nápisem Hlubinný průzkum. Technici a strojníci to opět doprovodili bouřlivým aplausem. Povzbuzovali piloty, pískali, s nefalšovaným nadšením skandovali válečné pokřiky, i když to měli nacvičené pro televizní stanice. Pak důstojník bezpečnosti ohlásil, že kamery už jsou vypnuté, strojníci se opět ujali své práce a technici a lékaři se shlukli okolo pilotů na poslední kontrolu před letem.

Elegantní černé dýky dvou letounů J-2 čekaly ve svých startovacích rampách. Strojníci se okolo nich hemžili jako mravenci vyprovázející své létající bratry a sestry z mraveniště. Naposledy letouny kontrolovali, prováděli poslední úpravy a do poklopů na zbraně nakládali tajné balíčky. Letouny už byly nastartované a nedočkavě vibrovaly. Oba plnily studený vzduch ozónem a svou vlastní písní. Cashe Bakera důvěrně známá melodie jeho stroje naplňovala napětím a nadšením, jako kdyby mu zpíval sbor andělů. Nad tónem es lehce rezonující harmonický zvuk, složený ze servomotorů, setrvačníků, turbín a obrovských proudů, které se točily v supravodivých magnetech fúzního toru.

Cash ležel s roztaženýma rukama a nohama připevněn na konstrukci, zatímco mu technik kontroloval akcelerační oblek a hledal na něm mikroskopické vady, které by mohly způsobit otlačeniny nebo krevní výrony. Oblek sestával z mnoha stovek různě složených fullerenových vláken, byl napůl živý, samoregulační a jako druhá kůže naprosto přesně padl na Cashovo tělo od nohou až k temenu jeho holé hlavy. Pouze jeho tvář zůstala odkrytá. Technik mu konečně udělil povolení a Cash dostal na tvář masku, konstrukce se zvedla nad podlahu, otočila se, přesunula nad letoun a nad otvor vedoucí do systému podpory života, což byl stísněný prostor o velikosti rakve. Cash pohlédl na pilotku, Veru Flamilion Jacksonovou, zavěšenou ve vlastní konstrukci nad svým letounem. Pak se zapnulo spojení s lodí a on na chvíli ztratil vědomí. Když k němu opět přišel, pocítil, jak jím prostupuje uklidňující přítomnost letounu. Výhled na rušný a přelidněný hangár měl opatřen kontrolním menu.

„Tak jedem,“ řekl netrpělivě. „Na co čekáme?“

„Já můžu letět hned,“ přitakala Vera Jacksonová.

Spojení se přerušilo. Přišla řada na lékaře, aby odvedli svou práci. Ujišťovali se, jestli je spojení mezi kontrolním systémem letounu a Cashovým nervovým systémem dokonalé, jestli nikde nedochází k žádné ozvěně nebo úniku informací. Než mu konečně řekli, že může letět, projeli s Cashem ještě důvěrně známou sérií testů, které zkoumaly jeho zrak, sluch a proprioreceptory.

Do systému na podporu života vstoupil hlavou napřed, jako při porodu. Zbytek prostoru pro jeho tělo vyplnil gel. Systém jeho tělo propojil s hadičkami, kterými ho zásoboval vzduchem, vodou a tekutou stravou a také s hadicí na odvod výkalů. Od hlavy k patě se ho zmocnila něžná síla a vtáhla jej dovnitř. Pak už byl zabalen v tenké vrstvě gelu a smysly lodi se naprosto promísily s těmi jeho. V zorném poli se mu objevil výhled na rušný hangár o plných 360 stupních. Poklopy na zbraně se zavřely, křídla se poskládala a vsunula dovnitř jako origami, loď se stáhla ještě níže do své startovací rampy a ladně se nechala vystřelit do vesmíru.

Cash už neměl o svém těle ani ponětí. Stal se pouhým kusem masa v uzavřené konzervě systému na podporu života, utišeným sedativy, krmeným kapačkou a s krví proháněnou kaskádou odpad odsávajících filtrů. Dýchání, tep srdce i metabolismus ovládal počítač spojený s jeho autonomní nervovou soustavou. Jeho úkolem bylo udržet naživu Cashův mozek. Jeho mysl. Ta se však nyní neomezovala na prostor lebky – Cash se svou lodí splynul v jedno tělo, jeho nervový systém se spojil s jejím a on prostoupil do celé konstrukce. Smysly lodi se staly jeho smysly.

Start ohlásilo jen malé šťouchnutí od elektromagnetického katapultu, následované lehkým říhnutím polohovacích trysek. Pak už Cash letěl za letounem Very Jacksonové, a oba se vznášeli nad krátery posetou koulí Mimasu. Nad obzor vystupoval tlustý srpek Saturnu a zdálo se, že je na dosah ruky. Jeho prstence, nyní otočené směrem k letounům, byly jen černou čárou na rovníkových pruzích v barvách karamelu a broskve. Saturn vrhal stín, který na tyrkysových a modrých pásech severní polokoule Mimasu připomínal stopu po pneumatice.

Letoun se opět zakymácel a upravil směr svého letu. Cash sledoval, jak počítač odpočítává až k nule. Pak zakřičel „Geronimo!“ a zažehnul hlavní motor, který ho odnese k Saturnu a do učebnic školáků.

Dva letouny se řítily nad soustavou prstenců a od Saturnu je dělila asi polovina vzdálenosti Měsíce k Zemi. Nesly se pouhých sto kilometrů nad širokým obloukem prstence A. Přeletěly úzkou Huygensovu mezeru, Cassinovo dělení i neprůhledný a zajímavě lemovaný prstenec B. Sluncem ozářené prstence ledového smetí, oddělené jasně vymezenými mezerami tu v jednom směru mizely ve stínu a z druhého směru zase jakoby rostly a sbíhaly se v úzkém pásu objímajícím celý nejasný srpek Saturnu. Všechna tato krása vznikla ze zbytků měsíce, jež se před miliony let roztrhl a rozpadl na prach a malé úlomky, které o sebe třely a podléhaly základním Newtonovým zákonům a nekonečné erozi.

Když Cash Baker a Vera Jacksonová přelétávali slabé, tenké vnitřní prstence a mezery, poslalo jim řídící středisko krátkou, zakódovanou zprávu. Depeše po rozbalení odhalila obrázek lodi nějakých patnáct tisíc kilometrů za letouny, která je ale rychle doháněla. Neostrá kapka ženoucí se vpřed pomocí fúzního ohně připomínajícího v kontrastu s nočním Saturnem rozmazanou hvězdu. Jeden panel ji označil za raketoplán Šťastná cesta, registrovaný u družstva operujícího na Dionu, ale nezávisle na Paříži, další vypočítal, že se na svoji trasu vydal z Atlasu, maličkého měsíce na vnějším kraji prstence A.

„Atlas byl na odvrácené straně Saturnu, když jste vy dva vyrazili,“ ohlásilo řídící středisko. „Domníváme se, že tam ta loď parkovala – musela vyrazit zároveň s vámi. Vypadá to, že si svůj první zážeh odbyla ve stínu Saturnu. Proletěla přímou cestou mezi prstenci a my jsme ji zaznamenali až poté, co opět zažehla své motory.“

„Takhle to zní, jako by tam na nás čekala,“ řekla Vera Jacksonová

„I to je možné. Naše mise je veřejně známá.“

„Komunikují nějak?“

„Nemůžeme se s nimi spojit. Ale podle brebentění na vesmířanské síti jsou na její palubě snad Duchové.“

„Že by Loď duchů?“ zažertoval Cash.

„Ty si před misí nikdy nečteš instruktáž? Duchové jsou nějaký gang, nebo kult, jehož členové si myslí, že jsou vedeni svými budoucími já,“ informovala ho Vera.

Byla o deset let starší než Cash, chladná a ohromně schopná. Když se spolu s dalšími dvěma Evropany připojila k letce, sázel se s Bo Nashem, kdo se s ní dřív vyspí. Cash mu řekl, že otázka by měla znít spíš tak, s kým se dřív vyspí ona. Svým nekompromisním přístupem si nikoho nepouštěla příliš k tělu, ale to Cashe vlastně nezajímalo. Veru respektoval jako pilot pilota.

„Rozhodně mají nějaké spojení s vládou Paříže,“ ohlásilo řídící středisko. „Právě jejich starostovi posíláme pár nepříjemných otázek.“

„Podívej se na jejich vysílač,“ řekla Vera.

Zachytila signál na širokopásmovém skeneru, prohnala jej třemi antivirovými filtry – každý z nich byl ještě víc paranoidní než ten předchozí – a poslala jej Cashovi a řídícímu středisku. Klasický žlutý smajlík, okolo něhož kroužily nápisy Přicházíme v míru a Všechny tyto světy patří nám.

„Roztomilý,“ utrousil Cash.

„Ničeho se nebojte,“ uklidňovalo je řídící středisko. „Proletí těsně kolem vás, ale až k Saturnu vás následovat nemohou. Jejich loď je určena pouze k letu ve vakuu. Setřesete je hned, jak se dotknete horního okraje atmosféry. My si myslíme, že se jen snaží o nějaké politické gesto. Chtějí pouze upoutat pozornost. Takže pokud se s vámi pokusí spojit ať už rádiem, nebo laserovým paprskem, ignorujte je, ale zprávu přepošlete přímo nám. Neodpovídejte. Nedávejte jim nic, co by mohli použít. Je to jasné? Tak, pojďme si projít poslední kontrolu.“

Dva letouny se teď už pohybovaly nad noční stranou Saturnu. Polovinu oblohy zabírala černá masa plynového obra. Vysoko nad nimi visely oblouky prstenců. Přicházel úsvit. Cash a Vera postupně kontrolovali funkčnost jednotlivých přístrojů, testovali naváděcí a kontrolní systémy, prováděli mikroskopické změny směru letu. Když se netrefí do naprosto přesného úhlu, buď je to vyhodí z atmosféry, nebo sestoupí příliš rychle a shoří.

Cash celou tu dobu sledoval raketoplán. Opět vypnul motory a přibližoval se. Jestliže nezmění současný kurz a rychlost, proletí okolo nich ve vzdálenosti menší než sto kilometrů a to přesně ve chvíli, když vstoupí do vnější vrstvy atmosféry Saturnu. Cash a Vera mohli zapnout své motory a rychle nechat raketoplán za sebou, tím by však zároveň ztratili možnost bezpečného průniku do atmosféry a svou misi by museli předčasně ukončit. Zatímco letěli blíž a blíž k Saturnu, nezbývalo jim než udržovat kurs a sledovat vetřelce.

Maličký kotouč Slunce před nimi osvětlil okraj atmosféry plynového obra troškou perleťového třpytu, ze kterého se za chvilku vyklubal srpek, v němž se daly rozeznat obrovské mraky Saturnu. Dva letouny mířily na bledý ovál mezi dvěma pásy severně od rovníku – na jednu z dlouhověkých bouří, které zuřily nad horkým místem v atmosféře a v mracích okolo sebe tvořily prázdná místa, kudy se dalo vletět dovnitř. Jak se přibližovali, šlo najednou pozorovat nespočet jednotlivých detailů a mezi pásy se třením opačných atmosférických proudů tvořily vlnky a spirálovité ornamenty. Cash viděl rovněž struktury uvnitř pásů, celé řetězce a pláty mraků. Tohle všechno se pod letouny dělo, zatímco je dohnal raketoplán a klouzal dál v kurzu, kterým „lízne“ atmosféru Saturnu a vyletí dál za něj. Cash při jeho průletu zahlédl nějaký záblesk a přehrál si video nahrávku. Uviděl, že raketoplán shodil kapsli s tepelným štítem připoutanou k páru brzdících raket.

Už nebyl čas s tím něco udělat. Cashův letoun už se začínal zmítat prvními turbulencemi. Jemné vibrace a po nich ostré chvění, jak se polohovací trysky snažily udržet letoun na stejném kurzu. Letěl nadzvukovou rychlostí. Pod ním se honily pásy mraků a vysoké kvílení nabíralo na intenzitě. Když se kinetická energie měnila na teplo, původně bledý svit zrudl jako výheň. Vlny způsobené nárazem lodi na horký ionizovaný vodík okolo letounu vytvořily ustálený plášť, který se za letounem sbíhal do jednoho ohniska připomínající hořící diamant. Zpomalení pomalu rostlo: pět g, pak deset a vrcholu na okamžik dosáhlo někde okolo patnácti. Přehlídka světel pomalu ustala. Cash roztáhl křídla letounu. Atmosféra byla už dost hustá na to, aby k udržování kurzu použil aerodynamické plochy spíše než polohovací trysky.

Cash se volným pádem a v ostrém úhlu řítil nekonečným nebem Saturnu a zatáčel ze strany na stranu a zase zpět, aby se zbavil nadbytečné rychlosti. Asi padesát kilometru od svého letounu uviděl klesat letoun Very Jacksonové. Marně se snažil najít známku po raketoplánem shozené kapsli, nahlásil situaci řídícímu středisku a potvrdil příjem jeho gratulací.

„Na můj povel,“ řekla Vera a počítala od deseti k nule.

Když dopočítala k nule, Cash vypustil svůj brzdící padák. Prudce to trhlo a letoun se na padáku děsivě zhoupl, srovnal směr a pak už rychlostí necelých sto kilometrů v hodině klesal obrovským, čirým oceánem vodíku a hélia. Přitom musel odolat náporům bočního větru dujícího minimálně pětinásobnou rychlostí. Kdyby stejnou rychlostí klesal ještě asi deset hodin, dosáhl by amorfní hranice plynné atmosféry s hlubokým oceánem horkého, kovového vodíku, která se rozprostírala pod ním. Loď by však dlouho předtím zničily a na uhel spálily obrovské tlaky a teploty. Ani pevní, obrnění roboti se nedostali níže, než do poloviny plynné části atmosféry Saturnu. Dva letouny čekají tři hodiny pádu vodou v kapalném skupenství, než zapálí své motory a vyletí pryč.

Pokud všechno půjde jak má, proletí blízko svého cíle. I kdyby jej však minuli, balíčky, jejichž vypuštění měli v plánu, obsahovaly samostatné sondy, které mohly na větrech Saturnu létat ještě měsíce a přitom pátrat po svém cíli a po ostatních anomáliích.

Do té doby měl Cash čas a mohl se kochat úžasným panoramatem okolo sebe. Bylo časné ráno. Obloha byla sytě modrá a zdánlivě nekonečná. Slunce vypadalo jako malý, plochý kotouč mračící se nad zamlženým horizontem, okolo něhož mezi mraky tu a tam prosvítaly krvavě rudé paprsky, které se u horizontu rozšiřovaly. V každém směru se atmosféra křišťálově jasného vodíku rozléhala do tisíců kilometrů, narušena jen občasnými pramínky mraků ze zmrzlého amoniaku připomínajícími běžné pozemské cirry zbarvené vycházejícím Sluncem do růžová. Připadal si jako král celého tohoto světa, jako vládce vzduchu. Tohle místo bylo určeno stvořeno k létání, pošeptal Veře do sluchátek.

„Souhlasím,“ odpověděla Vera. „Podívej se na tu bouřku. Míříme přímo do jejího oka.“

Dole, na půl cesty od nich k východnímu horizontu, se krémový oceán mraků trhal okolo obřího oválného oka bouře. Kolem ní se mísily oblouky mraků a čistý vzduch, takže vypadala skoro jako pozemský hurikán. Všechno se tu Cashovi zdálo až strašidelně povědomé. Modrá obloha, bílé mraky, zlatavé Slunce, co už mezitím vyšlo nad horizont. Musel si připomínat, že vzdálenost k horizontu tady je více než desetkrát větší než na Zemi. Že bouře má průměr dva tisíce kilometrů. Že tisícikilometrové hlubiny oblohy s mraky ze zmrzlého amoniaku tvoří vodík a hélium. Pod nimi kolem tohoto obrovského světa kroužily plochy mraků z hydrogensulfidu amonného a na amoniak bohatého vodního ledu.

Cash a Vera padali šikmo k bouři o velikosti pozemského kontinentu. Padák Veřina letounu nesl vlajku Evropské unie. Modrý obdélník se nepřirozeně vyjímal proti krémově zbarveným, rychle se blížícím mrakům. Vera na dalekosáhlém radaru zachytila nejasný signál, který však vycházel přesně z místa jejich cíle. O chvíli později zachytil Cash jiný signál, asi pět set kilometrů nad nimi. Dvě malé ozvěny. Naváděcí systém letounu tečky opatřil vektory. Pohybovaly se rychleji než místní silný vítr a mířily přímo k letounům, jako by je někdo naváděl.

„Také je vidíme,“ ozvalo se řídící středisko. „Počkejte na rozkazy.“

Vera jim poslala přiblížený obrázek sondy, letící na starém přídavném raketovém motoru. Cashovi to připomnělo fotografii pradávného raketoplánu, kterou kdysi viděl v nějaké učebnici. Řídící středisko se opět ohlásilo s tím, že podalo formální protest vládě Paříže na Dionu.

„Tak to opravdu řeší situaci,“ ulevil si Cash a navrhl počkat, až se sondy přiblíží, zažehnout motory a tím ty sráče sestřelit.

„To bychom museli nejdříve shodit padáky,“ upozornila ho Vera. „A to by znamenalo, že bychom už nemohli dokončit misi.“

„Takže tu budeme sedět a doufat, že ty sondy stejně jako my předstíraj, že jsou turisti?“ prskal Cash. „To sotva.“

„Vlastně máte pravdu, přesně to uděláte,“ ohlásilo řídící středisko a zároveň jim sdělilo, že všichni neúnavně pracují na rozumných řešeních různých scénářů.

„Snad tady nebudeme jen tak sedět a čekat, až udělají první tah,“ rozohnil se Cash. „To si snad děláte srandu.“

„Slyšel jsi velitele,“ krotila ho Vera.

Cash aktivoval navigační systém svého letounu a začal sám počítat. Sondy se stále přibližovaly a dva letouny padaly ke kraji bouře kolem zatočeného poloostrova vertikálních, deset kilometrů vysokých mraků, od jejich bílých vršků po jejich temné spodní části. Cashovým letounem ostře zatřásl vzestupný proud vzduchu. Poté se letoun ustálil v klidném proudu, který plynul na sever a na východ, kolem vnějšího okraje bouře. Před nimi bylo vidět několik oblak ve tvaru kovadliny podobných těm ze Země plujících v trochu rychlejším proudu.

Okolní teplota už dosáhla –10° Celsia a dál plynule stoupala. Sílil také tlak, už teď byl silnější, než čtyři atmosféry. Jasný vzduch se dole měnil v načervenalý, nejasný opar nad vrstvou hnědých mraků asi sto kilometrů pod nimi. Jejich cíl byl asi tisíc kilometrů daleko a na jeho radarovém obrazu už se skoro daly rozeznat jednotlivé signály. Obloha nad nimi měla skoro stejnou barvu jako obloha na Zemi a malé, nedočkavé Slunce už zase vystoupalo mnohem výše, protože den na Saturnu trval jen pět hodin.

Letouny propadly černými spodky vertikálních oblak a padaly dál k červenohnědému dnu. Sice zpomalovaly, protože padáky ve vyšším atmosférickém tlaku pracovaly efektivněji, ale stále padaly. Za necelých třicet minut měly proletět okolo svého cíle. O hodinu později už by spadly jen pár kilometrů nad vrstvu mraků pod sebou, čímž by zlomili dosavadní rekord sestupu s lidskou posádkou. Pak mohli odhodit padáky, zažehnout motory a vyletět odtamtud pryč. Na tuhle část se Cash těšil – na létání. Ale obě vesmířanské sondy se rychle přibližovaly. Dotíraly na ně tak těsně, že už se dalo poznat, jak se každá zaměřuje na jeden letoun.

Cash zapnul komunikační laser a vysvětlil, jak je možné uniknout a přesto dosáhnout svého cíle.

„Na to nemáme dostatek paliva,“ protestovala Vera.

„Nepřekonáme sice rekord,“ trval na svém Cash, „ale umožní nám to shodit balíčky, proletět kolem cíle a dostat se na na nějakou přibližnou oběžnou dráhu. Sláva Gaii nás potom vyzvedne.“

„A pak tam budeme čekat jako snadný terč pro každého Vesmířana, který na nás dostane zálusk.“

„Takovým terčem jsme už teď.“

Vera se na chvilku odmlčela a pak řekla: „K tomu budeme potřebovat souhlas řídícího střediska.“

„Na to nemáme čas,“ odsekl Cash. „Tohle je bojová situace. To znamená, že to je tvé rozhodnutí jako velitele mise.“

Sledoval sondu mířící na jeho loď. Vypadala jako malá chobotnice s černým tělem, nad nímž měla namalovanou šklebící se bílou lebku se zkříženými hnáty, a z těla jí vystupovalo pět chapadel, které se natahovaly před klubko čidel a snímačů. Dokázal si velmi živě představit, jak těchto pět chapadel jeho loď drží v silném sevření…

„Dobře, jdeme na to,“ souhlasila Vera. „Připoj se, já to odstartuju. Jinak bychom taky mohli skončit na kousky.“

„Máš to mít,“ řekl Cash a předal jí kontrolu nad svou lodí. Vera začala počítat od desíti, Cash uviděl, jak se jedna sonda odpoutala od svého přídavného motoru, zapálila svůj vlastní a křiknul na Veru, ať to zmáčkne hned.

Udělala to.

Cashův letoun sebou nemilosrdně trhnul, padák odpadl a odletěl jako list ve větru. Chvíli padal volným pádem. Sonda proletěla kolem něj a její polohovací rakety plály, když se snažila zachytit. Pak se s charakteristickým dvojitým prasknutím rozběhl motor letounu. Letoun se rozletěl dolů a pomalu zvedal nos, úplně stejně jako Veřin stroj před ním.

Když nyní Cashova loď s vibrováním zrychlila do nadzvukové rychlosti, Cash ji znovu dostal pod kontrolu. S využitím drahocenného paliva letěl za Věrou a za oběma letouny se v jasném vzduchu táhla bílá kondenzační stopa. Zrychlovaly na východ skrze stále hustší atmosféru směrem k cíli, který se nacházel přímo před nimi. Na radaru se už z něj daly rozeznat jednotlivé jasné signály. Přízračný signál připomínající několik olovnic, jako jasně vymezené obdélníky, okolo kterých se hemžil čilý oblak aktivity.

„Shoď balíčky,“ vykřikla Vera. Cash ji uposlechl a jeho loď sebou škubla, protože z obou stran jeho letounu se snesly dva válečky, roztáhly vlastní padáky, nechaly se unést větrem a zmizely z dohledu.

Už byli skoro na místě. Cash na bílém pozadí bouře zahlédl pár nahodile posázených obdélníků, které se s rostoucí vzdáleností jakoby zmenšovaly. Pak Veřina loď zahájila stoupání a on ji následoval. Postupně zrychloval a jeho břichem vzhůru otočený letoun sebou škubal v poryvech bočních větrů. Oblaka pod nimi zploštěla, ztratila svou hloubku a na obzoru se začaly rýsovat temnější pásy Saturnu. Obloha před nimi postupně tmavla, až úplně zčernala. Vyšlo několik jasných hvězd. Bylo to neskutečně podobné létání na Zemi, i když Cash letěl rychleji, než cokoliv, co kdy létalo v zemské atmosféře a stále zrychloval…

Cash zavýsknul a provedl se svým letounem výkrut. Poslední paprsek slunce zmizel za planetou, na mračna dole padla noc a celou oblohu posely hvězdy. Vyletěli z vnějšího okraje atmosféry a přímo před nimi se na obloze objevily dva měsíce. Jeden částečně zakrýval druhý. Dosáhli únikové rychlosti třiceti šesti kilometrů za sekundu a dalších pět minut ještě zrychlovali, než jim skoro došlo palivo.

Byli na oběžné dráze a pomalu klesali v dlouhé elipse na které každé dvě hodiny obkroužili celý Saturn.

Když vypnuli fúzni motory, spojila se Vera s řídícím střediskem, aby oznámila, co se stalo. Na druhém konci linky se ohlásil velitel Vaduva a pochválil je. Vedli si prý znamenitě, až do vyzvednutí však musí zachovat maximální ostražitost. To znamenalo, že pokud se k nim pokusí přiblížit nějaká vesmířanská loď, mají se raději zničit, než padnout do rukou nepříteli. Zahájili odesílání zakódovaných dat o všem, co se každou vteřinu mise událo – od hlášení o stavu letounů po optické a radarové snímky cíle. Všemožné kontroly a komunikace jim zabrala dlouhou hodinu. Důstojník, jenž měl na starosti bezpečnost, jim přehrál klip se starostou Paříže na Dionu, ve kterém nepřesvědčivě popíral jakoukoliv odpovědnost za činy několika na vlastní pěst jednajících jednotlivců. Důstojník je dále informoval, že se právě odesílají velmi závažné diplomatické stížnosti.

„Vím, jak bych si chtěla stěžovat já,“ řekla Vera. „My dva, Cashi, v jednom pokoji s těmi Duchy. Dali bychom jim pár dobře míněných rad o škodlivosti vyvádění podobných skopičin.“

„Máš recht,“ ucedil Cash.

Byla to docela zábava, střetnout se s Duchy takhle natěsno, třebaže jejich utkání skončilo jakousi remízou. Příště už Cash chtěl vyhrát.

26. kapitola

Dokonalé miniatury skotu velikosti bernardýnů s kaštanovou, chlupatou srstí a dlouhými rohy zvedly hlavu, když na širokou louku vešel Newton Jones. Pár krav mu pomalu uhnulo z cesty a ostatní stály a žvýkaje sledovaly, jak se dlouhými kroky blíží ke čtyřem lidem, jež seděli okolo na obrazovce plápolajícího krbu u velkého kaštanu, který stál osaměle nedaleko úzkého pruhu lesa ohraničujícího zahradu klanu Jones-Truex-Bakaleinikoffů. Sedl si na židli vedle Macy Minnotové a řekl: „Válečná loď vyzvedla letouny. Míří zpátky na Mimas.“

„Doufejme, že to znamená konec téhle hloupé záležitosti,“ prohlásil Pete Bakaleinikoff.

„Všechno šlo skvěle,“ pokračoval Newt. „Duchové Brazilcům ukázali, že jim nedovolíme létat si, kam se jim zachce. Vystrašili je a navíc se postarali o ty takzvané výzkumné balíčky, které tam Brazilci shodili.“

„Primitivní chování není nic, s čím by se dalo chlubit,“ odfrknul si Pete Bakaleinikoff.

„Byl to pitomý kaskadérský kousek,“ přidal se Junko Asai.

„A teď, když je to za námi, bychom se na to radši měli snažit co nejrychleji zapomenout,“ dodala Junpei Asaiová

Manželé se k sobě láskyplně tulili. Na sobě měli stejné bílé tuniky bez límců a bílé kalhoty. Junpeiny rty krášlila rtěnka v barvě švestek, její krk vrstvy korálků. Pod Junkovým spodním rtem se skvěl pečlivě zastřižený proužek bílých vousů a na prstech měl spoustu prstenů. Byli svoji už skoro padesát let, měli šest dětí, patnáct vnoučat a čtyři pravnoučata, což Macy, která vyrostla v zemi, kde si více než jedno dítě mohli dovolit jen boháči, výherci v loterii a kriminálníci, naprosto uchvátilo. Manželé patřili rovněž k nejinteligentnějším lidem, jaké kdy potkala. Ve spolupráci s Petem Bakaleinikoffem pracovali s mračnem optických teleskopů, které v rozpětí více než dvaceti tisíc kilometrů létaly za Saturnem na jednom z jeho Lagrangeových bodů. Junko a Junpei vytvořili program na ovládání a koordinaci teleskopů, Pete Bakaleinikoff jej zaplatil a dohlížel na analýzu získaných dat. Posledních pět let se zaměřovali na Tierru, kamenitou, Zemi podobnou planetu o asi jeden a půl krát větším průměru, než má Země. Ta v zóně dobrých podmínek k životu obíhala hvězdu Delta Pavonis. Mapovali její jediný superkontinent, široké lední čepičky zamrzlých vrcholků hor i její měsíc o velikosti Marsu. Na Tieře existoval život: v její atmosféře nechyběl kyslík, voda, pára, ani metan a břehy superkontinentu měnily barvu podle ročního období. Mračno teleskopů zatím dokázalo pracovat jen s rozlišením jednoho pixelu asi na sto kilometrů, ale jeho majitelé systém, nástroje i analytické programy neustále zdokonalovali a vylepšovali.

Newt k mračnu létal, opravoval ho a doplňoval. Macy se k projektu dostala přes Peta Bakaleinikoffa, Newtova strýce. Pete se zajímal o uzavřené ekosystémy, schopné přežít mnohagenerační cestu lodí, které by dosažení její destinace trvalo dvě nebo tři sta let. Na takové cestě by se všechno muselo recyklovat s pokud možno stoprocentní efektivitou. Zkrátka obrovsky složitý problém, zrovna takový, jejichž řešení Macy milovala. Pete jí proto nabídl práci při vytváření a experimentování s mnoha různými systémy.

Macy fascinovalo a bavilo nadšení, s nímž trojice hromadila zbytečné údaje. Tierra nebyla první objevenou Zemi podobnou planetou; dokonce ani desátou. A i kdyby se partě nadšenců podařilo zdokonalit svoje přístroje natolik, že by rozeznali více než jenom neostré skvrny – což mohla a také nemusela být tierranská jezera, lesy, pastviny a pouště – nebylo pravděpodobné, že se na Tierru ještě za jejich života někdo podívá. Mohli doufat přinejlepším v rychlý blízký průlet nějakou mikrosondou. I kdyby ale za vydání nepředstavitelných nákladů a úsilí takovou sestavili, Delty Pavonis by nedosáhla dříve než za padesát let. Přesto však Macy občas při prohlížení snímků vzdáleného světa mrazilo v zádech a její práce na uzavřených ekosystémech se měla stát prvním projektem, který jejímu jménu dodá nějaký věhlas. S Petem Bakaleinikoffem a Junkem a Junpei Asaiovými se právě chystala účastnit konference na téma Výzkum planet mimo Sluneční soustavu a mezihvězdné cestování. Newt je přerušil, zrovna když se domlouvali, jak tam své poznatky co nejlépe přednést.

„Neměli bychom na to zapomínat, ale naopak na tom stavět,“ řekl Junko. „Jsou přeci stále tady. Neodletěli. Jejich válečná loď míří zpět na Mimas a další jsou na cestě. Nemůžeme předstírat, že na jejich přítomnosti nezáleží, nemůžeme se chovat, jako by se nechumelilo. Nemůžeme je ignorovat.“

„Je to vážná situace,“ přitakal Pete. „Tenhle kaskadérský kousek mi připomíná gorilu, co se s řevem bije do prsou a tak někoho vyžívá na souboj.“

„Ale co když to měl být opravdu jen kaskadérský kousek?“ namítnul Newt. Když se rozohnil, lehce mu zčervenaly tváře a rozmáchle gestikuloval. Teď celý rudý mával rukama jako čarující šaman. „Musíte přiznat, že to bylo k něčemu dobré. Nastavilo to hranice. Brazilcům to naznačilo, že se nemůžou jen tak beztrestně vydat kamkoliv si zamanou. Že si nemůžou dělat, co chtějí. Že tu jsou lidé, kteří se jim nebojí postavit.“

„Není žádným tajemstvím, že se mnohým z nás jejich přítomnost nelíbí,“ prohlásil Junko.

„Ale většina si s nimi raději rozumně promluví, než by se je snažila znepřátelit,“ řekla Junpei.

„Byl to odvážný a dobře provedený manévr,“ horoval Newt – jeho nadšení evidentně nijak nepolevovalo. „Toho si Brazilci museli všimnout. My sice možná nemáme velké lodě a nejnovější verze fúzních motorů, ale rozhodně něco víme o létání a oni to vědí.“

„Tím ‚my‘ doufám myslíš Vesmířany obecně,“ prohodil Pete. „Doufám, že se nám nechystáš odhalit nějakou svoji spoluúčast.“

Newt se zasmál. „Myslíš, že v tom mám prsty? Nemám.“

„To rád slyším.“

„Byla to od začátku do konce práce Duchů. Kdybych akci velel já,“ pokračoval Newt, „měl bych nějaké lodě v zásobě. Nenechal bych si uniknout příležitost zajmout letouny. Nebo alespoň to, co by z nich zbylo, až by jim došlo palivo.“

„Díkybohu musíme Brazilcům vysvětlovat jenom to, proč je otravovala banda dětí, které věří, že jsou ovládány svými budoucími já,“ řekl Pete.

„Udělali alespoň něco,“ opáčil Newt.

„To teda jo,“ odfrknul si Pete. „Řvali a vyli. Ohrozili mírovou vědeckou expedici.“

„Tak pomoz mi přeci trochu,“ obrátil se Newt k Macy. „Zrovna ty bys měla být ráda, že jim někdo zatnul tipec.“

Macy se zeptala: „Vážně chceš slyšet můj názor?“

„Vždyť jsem se na něj právě zeptal.“

„Minulý týden jsi ale povídal, že na mém názoru nezáleží, protože tu nežiju dost dlouho, abych mohla chápat, jak tu věci chodí.“

„To že jsem řekl?“

„Něco v tom smyslu.“

„Dobrá, ale vsadím se, že na to, jestli si budou Brazilci pořád tak vyskakovat, nějaký názor máš.“

„Brazilci a Evropani,“ poopravila ho Macy. „Je to společná expedice.“

Newt pokrčil rameny.

„Jsem si jistá, že to vidíš stejně jako já. Že šlo jen o hloupý kaskadérský kousek a žádnou reálnou hrozbu,“ řekla Macy.

„Žádnou reálnou hrozbu? Tak proto letouny se staženými ocasy vzaly roha?“

„Možná utekly. Nebo možná jenom bez jediného výstřelu unikly ze situace, kdy je někdo přepadl ze zálohy. Piloti na hrozbu reagovali nenásilně a s rozvahou.“

Newt na ní chvilku zíral a pak pomalu zakroutil hlavou. „Tihle lidé se tě snažili zabít. A ty se stavíš na jejich stranu?“

„Chtěl jsi slyšet můj názor,“ odvětila Macy. „Tak jsem ti ho řekla.“

„Myslíš, že bychom jim měli povolit létat si tu, kam se jim zachce, a dělat tu co chtějí?“

„To je jiná otázka. Chceš slyšet můj názor i na ni? Myslím, že po nich ani nemůžeme chtít, aby si přestali létat, kam se jim zachce. Můžeme jim říct, že potřebují povolení na kotvení na oběžné dráze Dionu, nebo na přistání. Stejně tak, jako všude jinde, kde žijí lidé. Ale pokud tomu dobře rozumím, nikdo nemá právo komukoli nařizovat, kam smí nebo nesmí létat.“

„Duchové ve skutečnosti porušili právo svobodného pohybu, když ohrozili brazilské lodě tím, že u nich letěli tam blízko,“ přerušil je Junko.

„Z Duchů jsou teď ti špatní a Brazilci jsou v právu,“ dodala Junpei. „Ničemu to nepomohlo.“

„Koukám, že jsem tu v menšině,“ řekl Newt. Nezdálo se však, že by tím byl nějak zklamaný. „No, to se možná dost záhy změní. Mám pro vás další zprávy, když tu takhle odtrženi od sítě diskutujete o vědě. Jedna je, že nás zítra navštíví Marisa Bassi. Bude mluvit o reakci Dionu na přílet dalších lodí ze Země.“

„Jestli hledá lidi pro svoji věc, tak tady je nenajde,“ reagoval Pete. „Paříž si může dělat, co chce. To je její právo. Ale my jsme se rozhodli zachovávat neutrální pozici. A to je zase naše právo.“

„Druhá novinka, kterou jsem vám přišel oznámit,“ pokračoval Newt. „Někteří lidé si myslí, že bychom neměli zůstávat neutrální – teď, když se příletem nových lodí mění situace. Domnívají se, že bychom měli zvážit podporu Paříž. Zažádali o hlasování a sehnali na to také dostatek podpisů.“

„Vy děti jste stejně zkažené jako Marisa Bassi,“ rozzlobil se Pete. „Víříte prach i tam, kde není. Nepředpokládám, že tvá matka je z toho kdovíjak šťastná.“

„Té jsem se na nic neptal,“ odtušil Newt a zvedl se k odchodu. „Ale vím jedno. Ať už Bassiho podpoříme nebo ne, zachovávat neutralitu je luxus, který si už prostě nemůžeme dovolit.“

Když odešel, Junko se laskavě podíval na Macy: „Vy dva se hašteříte tak, až by si jeden myslel, že jste do sebe zamilovaní.“

„Nemyslím, že by Newta zajímalo něco jiného než jeho vlastní pověst,“ povzdechla si Macy.

Macy si už před časem uvědomila, že Newt se svým frajerským, neohroženým přístupem pouze snaží zakrýt hlubokou a trvalou touhu uniknout ze stínu slavné matky. To nebyl nijak jednoduchý úkol. Když byla jen o rok mladší, než bylo Newtovi teď, zemřeli Abbie Jonesové v náhlé ztrátě tlaku oba rodiče. Zdědila jejich loď, kterou vybavila na dlouhé objevné lety. Prozkoumala měsíce Uranu. Jako první člověk se prošla po dusíkovém sněhu na Enceladu. A sama se vydala na expedici, která ji zavedla za Kuiperův pás až na kraj zóny, kam létají už pouze komety. Od slunce doletěla dál než kdokoliv před ní. Pokořila hranici sedmdesáti bilionů kilometrů, čímž stanovila dosud nepřekonaný rekord. Vydala se až za heliopauzu, do vnějšího vesmíru, kde se na svých dlouhých, osamělých orbitech míjely už jenom komety. Abbie Jonesová byla pryč už přes čtyři roky a většina lidí věřila, že je dávno po smrti, když její loď doletěla zpět k Saturnu. To byla její poslední expedice. Vdala se a se svým manželem a dvanácti dalšími osadníky založila komunitu na Tifanii, největším měsíci Uranu. Tam žila šest let, než se komunita kvůli osobním sporům a neshodám mezi jejími zakládajícími členy – navíc umocněnými izolací a strádáním – rozpadla. Poté se v doprovodu manželem a dětí vrátila na Dione a pomohla vybudovat zahradní bióm klanu Jones-Truex-Bakaleinikoffů.

Teď už v klanu dosáhla vysokého postavení. Představovala mocnou hlavu rodu, byla chladná a šel z ní strach. Newta, nejmladšího z jejích čtyř dětí, nikdo neposuzoval pouze podle toho, co dokázal on sám, ale také podle toho, čím synem byl. Všechno, co dokázal, podléhalo laťce, kterou nastavila jeho matka. A té dosáhl jen zřídka. Bouřil se proti tomu – jak sám s nadsázkou říkal – klasickým příkladem rebelie proti vlastním rodičům, která se však projevovala jenom jako roztomilá frajeřina, žádnou nenávist vůči matce necítil. Jeho sestry a bratr se s životem ve stínu matky smířily, Newt si však vybral rebelii, vyhnanství. Vedl neklidný, samotářský život na vlečné lodi patřící klanu, kterou tahal náklad do a z každé destinace v Saturnském a Jupiterském systému. Zamilovával se a zase zapomínal, kul všemožné pošetilé, se zákonem hraničící nebo rovnou úplně nelegální pikle, jak se proslavit. Pletky se zákonem už ani nepočítal a v každé bryndě zásadně odmítal pomoc své matky. Pokaždé, když vyváznul s odřenýma ušima, nebo si odpracoval pár týdnů nucených prací, posílil zase trochu svou pověst troufalého pilota a pašeráka. A pak pomohl Macy Minnotové a mladé refuseničce Sadě uniknout z Edenu.

Ačkoliv toto dobrodružství nezanedbatelnou měrou přispělo k jeho slávě a třebaže se stále považoval za rebela všech rebelů, Macy a Sadu přivedl jako poslušný syn přímo do sídla svého klanu. Tvrdil sice, že chtěl Macy a refusenickou dívku Sadu představit své matce a zbytku rodiny coby trofeje svého husarského kousku, ale ve skutečnosti je neměl kam jinam vzít. Vlečná loď, kterou pilotoval, patřila klanu a zahrada klanu skýtala jediný opravdový domov, co mezi všemi městy a osadami Saturnského systému měl. Potřeboval také, aby jeho vlivná matka zrušila zatykače uvalené na něj a dvě uprchlice městem Eden. Sada se přestěhovala do Paříže, kde se přidala k duchům, gangu, který se právě pokusil zhatit evropskou a brazilskou misi do hlubin atmosféry Saturnu. Macy zůstala v zahradě a začala pracovat pro Newtova otce, Stroma Bakaleinikoffa, jenž dohlížel na regulaci a opečovávání ekosystému zahrady.

Macy měla Stroma ráda. Nejenže se k ní choval stejně mile jako Newt, ale byl také skromný a nenáročný, spokojený s tím, co má. Na Macy rovněž zapůsobil obrovskými znalostmi v poli ekosystémového inženýrství. Hodně se od něho naučila a on ji podporoval ve spolupráci s jeho bratrem, Petem.

Když povyk okolo Macyina útěku utichl, Newt se k ní jako k ženě začal chovat lhostejně. Macy to docela uráželo, zvláště pak, když Newt platil za vyhlášeného sukničkáře, který bodoval v každém navštíveném městě. Proč se o nic nepokusil na dlouhé cestě z Jupiterského do Saturnského systému, to ještě chápala. Celou tu dobu tam s nimi ve stísněných prostorách Slona seděla Sada a tak neměli ani krapet soukromí. Ale žádný zvláštní zájem o ni nejevil ani po příletu. Jako by opravdu byla pouhou trofejí, kterou si přivezl a teď na ni nechal sedat prach na nějaké vysoké a polozapomenuté poličce.

Občas si přála, aby ho nikdy nepotkala. Kdyby alespoň jeho upřímný, milý humor, chlapecký šarm a bezmocná zranitelnost nebyly tak zatraceně přitažlivé. Hádali se a pošťuchovali, škádlení přecházelo tu v dobírání, tu ve flirtování, ale Macy se na něj občas podívala s hrdlem staženým neopětovaným citem a touhou, jen aby ji vzápětí zklamala ta jeho věčná kamarádská netečnost. Při práci na ekosystémech nových oáz si párkrát začala s nějakým kolegou, tyhle románky ale nebrala nijak vážně a už vůbec ne jako mstu za Newtova milostná dobrodružství, kterým se od chvíle, kdy ji přivedl na Dione, nijak nevyhýbal. I když si pod ochrannými křídly klanu nežila špatně, stále se tu cítila jako cizinec. Jako nezaujatý pozorovatel však cítila, že napětí vzrůstající uvnitř a mezi městy a osadami jejího nového domova vnímá lépe než všichni ostatní.

Reakce na nově obnovený zájem Země o Vesmírné společenství názorově rozdělovaly populaci zhruba podle generací. Starší Vesmířané, včetně většiny těch, kteří ještě pamatovali odchod Vesmířanů ze Země, zastávali názor, že dosažení nějaké dohody se Zemí by bylo v zájmu všech zúčastněných. Navzdory neúspěchu biómu v Duhovém mostu stále doufali v mírovou dohodu. V zájmu míru, v zájmu oběma stranám prospívající směny nápadů a zboží.

Náctiletí, dvacátníci a třicátníci už byli podezřívavější. Odmítali sliby, kterými oplývala Velká Brazílie a Evropská unie a rozčiloval je blížící se přílet lodi z Pacifického společenství, jejíž mise a úmysly byly naprosto neznámé. Věřili, že zájmy Země a Vesmírného společenství jsou natolik odlišné, že válka je nevyhnutelná a Vesmířané by se měli postavit na odpor dříve, než Země posílí svou pozici tím, že lží a klamem svede další pošetilé pacifisty na svou stranu stejně, jako v případě města Kamelot na Mimasu. Značná část jich volala po preventivním úderu proti lodi na oběžné dráze Mimasu a proti lodi Pacifického společenství a brazilské zásobovací lodi, které se blížily k Saturnskému systému.

Třetí skupina rovněž věřila v nevyhnutelnost války, jedním dechem však dodávala, že odražení invaze nebo dokonce vítězství v celé válce bude možné pouze za cenu obrovských ztrát na životech a majetku ve městech a osadách Vesmírného společenství, které byly obzvláště zranitelné. Jediný úder jednoduchou kinetickou zbraní by zničil integritu jakéhokoliv města, způsobil náhlou ztrátu tlaku a zabil tisíce lidí. Spíše než pozemšťany přímo konfrontovat, chtěli Zemi ovládnutí Saturnského systému co nejvíce ztížit. Toho je možné dosáhnout nenásilným odporem, přestěhováním maximálního počtu lidí a techniky do oáz rozesetých na nebo pod povrchem většiny Saturnových měsíců.

Klan Jones-Truex-Bakaleinikoffů zachovával neutrální postoj a dosud se víceméně držel střední cesty. Nyní však nezanedbatelná část jeho mladších členů iniciovala hlasování o tom, jestli by klan měl nebo neměl podpořit Paříž a její protesty proti pozemské přítomnosti v Saturnském systému, které měly proběhnout po návštěvě Marisy Bassiho. Starosta města se soukromě setkal s Abbie Jonesovou a ostatními stařešiny klanu a pak krátce, neformálně promluvil ke všem občanům. Prohlásil, že se nacházejí v závažné situaci a pokud se ihned nezačnou jednat, situace se jedině zhorší. Vyzval klan Jones-Truex-Bakaleinikoffů, aby hlasovali společně s těmi, kteří žádají okamžité a bezpodmínečné ukončení pozemské, rádoby vědecké mise v Saturnském systému a požádal je, aby jednoho člena klanu jmenovali svým zástupcem, který by spolu se zástupci z každého města a větší osady Saturnského systému mohl utvořit tým, vyjednávající se Zemí jménem všech obyvatel Saturnského systému. Zastával názor, že dobrého výsledku dosáhnou jedině společnými silami. Jinak se prý Zemi podaří s každým jednotlivým městem uzavřít smlouvu jako s Kamelotem na Mimasu a několika dalšími osadami, rozdělit tím Saturnský systém na změť hašteřících se frakcí a pak je jednu po druhé ovládne.

Byla to jednoduchá, smířlivá řeč, odměněná zdvořilým, ale vlažným potleskem. Většina mladých členů klanu vypadala zklamaně, protože očekávali strhující burcování k boji. Macy poté na banketu konaném na trávníku před obrovským Hlavním dómem kolem skupinek lidí a rozkvetlých mimózových keřů proklouzla k Marisovi Bassimu, jenž na sebe poutal pozornost nedaleko jednoho švédského stolu. Bylo jí řečeno, že s ní starosta chce mluvit a ona se rozhodla, že ho osloví sama a přímo.

Marisa Bassi byl mnohem menší, než Vesmířané, kteří ho obklopovali, ale měl respekt, široká ramena a tlustou šíji pouličního rváče. Když k němu Macy došla, chytil ji za pravou ruku, svojí levačkou ji uchopil loket a s podle všeho upřímným nadšením zahlaholil: „Slavná uprchlice ze Země! Tak rád vás konečně poznávám! Nevím, jestli to víte, ale my dva máme něco společného. Vy jste zběhla k Vesmírnému společenství a můj otec také. Vidím, že je to pro vás novinka, ale je to tak. Bylo to před čtyřiceti lety, když se s námi poprvé pokusila spojit Evropská unie. Můj otec patřil ke skupině státních úředníků, které sem poslali v naději, že dojdeme k nějaké dohodě. To sice nevyšlo, ale zamiloval se tu do mé matky a zběhl, aby mohl zůstat s ní. Úplný příběh Romea a Julie ze života, ale s dobrým koncem! Já jsem tady, od Země vzdálen jen jednu generaci a najednou se objevíte vy. Vy, která jste utekla stejně jako můj otec. Opravdu historická chvíle, nemyslíte?“

Macy se podařilo vyprostit z jeho dotěrného sevření a řekla: „Myslím, že váš otec měl z nás dvou při útěku nadějnější vyhlídky.“

„Jistě se vám tu ale žije lépe než ve Velké Brazílii. Přidala jste se přeci k jednomu z našich nejvýznačnějších klanů. Můžete si tu dělat, co se vám zlíbí. Už nejste něčím majetkem, tady jste občan.“

„Tím jsem myslela, že váš otec si to vybral. Mě k tomu tak trochu donutili.“

„Můj otec přeběhnul, protože se zamiloval do mé matky. A lásku si nikdo nevybírá, nemám pravdu?“ řekl Marisa Bassi. „Váš útěk sice možná nebyl tak romantický jako útěk mého otce, ale rozhodně stejně hrdinský. Proto bych si velice cenil vašeho názoru na mou skromnou nabídku. Prosím vás, nebojte se mi říci, co si doopravdy myslíte.“

„Byla to rozhodně dobře promyšlená řeč. Chcete, abychom si mysleli, že vaší podporou pomůžeme mírovému řešení této situace mezi Zemí a Vesmírným společenstvím. Ale když už jste situaci sám pouze zhoršil tím, že jste z Duchů a jejich hloupého čísla udělal hrdinský čin, nedá mi to, aby se nezeptala, k čemu to vše bude.“

„Byla byste radši, kdybych Brazilcům potřásl rukou a pogratuloval jim k úspěšnému uniku z pasti?“

„Nemusel jste říkat nic.“

„A tím tiše podpořit Brazilce. Všichni si myslí, že jsem posedlý válkou. Válka však není nevyhnutelná. Ne, pokud se nám podaří předstoupit před ně společně a když se postaráme o to, aby si členové posádky lodi Sláva Gaii uvědomili, že zde nejsou vítáni a že se po našem území nemohou pohybovat tak svobodně, jak si možná myslí. To ale neznamená, že s Brazilci, Evropany, nebo dokonce s Pacifickým společenstvím nemůžeme dojít k nějaké společné dohodě. Ale nemůžeme a nebudeme vyjednávat, dokud na naší obloze bude kroužit válečná loď. Nebudeme vyjednávat pod nátlakem. To jim musíme dát velmi jasně najevo.“ Marisa Bassi znovu a znovu chytal Macy za ruku a do tvářej í zabodával svůj pohled mocného muže. „Ale poslyšte, nepřišel jsem se s vámi hádat. Přišel jsem vás požádat o laskavost. O nic nejde, opravdu. Šlo by jen o to, že byste promluvila o Velké Brazílii. Chtěl bych, abyste promluvila o tyranii, které jsou tam lidé svědky. O tom, jak velké rodiny získaly své bohatství a moc násilím. Jak tam běžní lidé žijí jako otroci, každý aspekt jejich života je kontrolován a v politice nemají žádné slovo.“

„Stejně už o tom všechno víte, jak vás tak poslouchám,“ namítla Macy.

„Vy ale znáte podrobnosti. Vy jste ten pravý hlas utlačovaných. Nemusíte pronášet žádnou řeč. Stačí promluvit s nějakým sympatickým novinářem. Mile a přátelsky si s ním popovídáte. Lidé by se vás mohli ptát a vy byste mohla odpovídat, jak sama uznáte za vhodné. Žádná omezení, žádná cenzura, nic z kontroly, kterou si dozajista živě pamatujete a které se bojíte. Nemusíte se rozhodnout okamžitě. Nechte si to projít hlavou. Doufám, že se rozhodnete správně, Macy.“

„Své rozhodnutí vám mohu oznámit klidně hned, pane Bassi. A to zní ne. Nechci se podílet na vaší propagandě.“

„Já ale pouze chci, abyste řekla lidem pravdu. Naši lidé si ji zaslouží, na základě pravdivých informací se ostatně rozhodují. Tak to u nás chodí. Lidé zde mají neomezený přístup k informacím, s jejichž pomocí se rozhodují, jak volit. Tady jsou lidé svobodní. Nikdo je nevlastní jako zvířata, jako ve Velké Brazílii.“

„Ne tak docela.“

„Jestli si myslíte, že se ohledně Velké Brazílie mýlíme, nechcete nám vysvětlit, jak se věci opravdu mají?“

„Nejspíš by mi mělo lichotit to, že si myslíte, že bych vám mohla být nějak užitečná,“ řekla Macy. „A já se nijak nebojím říkat pravdu. Ne, problém je v tom, že lidé jako vy, lidé, co chtějí vyvolávat konflikty, se už dávno rozhodli a na tom už sebevětší pravda nic nezmění.“

Marisa Bassi se nenechal tak snadno odradit a řekl Macy aby o tom ještě popřemýšlela. „Jednou vás o to požádám znovu a až to udělám, doufám že už na to budete mít jiný názor. Jde tu o hodně,“ zdůraznil, odvrátil se od ní a zeptal se další nově příchozí, Ismi Bakaleinikoffové, co soudí o jeho skromném návrhu. Macy pochopila, že může jít.

Yuldez Truex, vyfintěný vůdce malé skupinky mladých lidí, kteří si přáli spojení klanu s Paříží, Macy zastavil a řekl jí, že nepřijmout Bassiho nabídku okamžitě a na místě byla chyba. „Tohle je pro tebe velká příležitost. Když to uděláš, nejen že získáš věhlas, ale zároveň prokážeš svoji upřímnou věrnost. A když to neuděláš, no tak si každý řekne, že nejsi schopná říct nám pravdu, protože v hloubi duše zůstáváš stále věrná Velké Brazílii.“

Macy se rozesmála, „Od kdy se má věrnost měří podle toho, jestli s vámi souhlasím?“

„Snažím se ti jen dát dobrou radu,“ řekl Yuldez. „Až začneme bojovat, všichni, o jejichž věrnosti se dá pochybovat, by se mohli ocitnout ve velmi nepříjemné situaci.“

„A komu jsi věrný ty, Yuldezi? Klanu, nebo Bassimu?“

„Já jen chci, abychom se zachovali správně,“ odpověděl Yuldez. „A ty bys měla udělat to samé.“

„A hned jak zjistím, co to je, zachovám se podle toho,“ doplnila ho Macy ironicky. Než se Yuldez zmohl na odpověď, přiskočil k nim Newt a zeptal se: „Zase tě ten mladík obtěžuje?“

„Ani v nejmenším,“ řekla Macy.

„Alespoň, že se mohu spolehnout na tvůj hlas,“ obrátil se Yuldez k Newtovi. „Někdo, kdo fandil Duchům, nás přeci nenechá kapitulovat bez boje.“

„Macy a já si potřebujeme promluvit o samotě, Yuldezi, tak co kdybys zase šel? Určitě tu ještě musíš okouzlit spousty dalších lidí.“

Poté, co Yuldez odešel, Newt Macy pověděl, že tenhle chlapec se s ostrým jazykem už narodil. „Trápíval mladší děti, rád je rozplakával. Pořád doufám, že z toho jednou vyroste, ale začínám o tom pochybovat.“

„Takže ty si myslíš, že jsem nějaké dítě, které potřebuje tvou ochranu?“

„Tak jsem to nemyslel. A už vím, co se mi chystáš říct. Tu básničku o stavění se na vlastní nohy a že občasný kotrmelec je přirozenou součástí procesu osamostatňování. Protože to říkáš vždycky, když tě naštve, že se ti někdo pokouší pomoct.“

„To už nemá smysl, protože si stejně nikdy nepamatuješ, co ti říkám,“ odvětila Macy. „Ale opravdu nepotřebuju tvou pomoc, když jde o bezvýznamné plašany typu Yuldeze.“

„A určitě dodáš, že sama zvládneš i lidi, jako je Marisa Bassi.“

„To už jsem snad udělala. Požádal mě o laskavost…“

„A ty jsi mu řekla, že nechceš být součástí jeho propagandy. Jeden z jeho spolupracovníků živě nahrál celou konverzaci na síť. Když už jste spolu mluvili asi tak půl minutky, tak mi lidé začali volat a já se podíval na zbytek,“ řekl Newt, z kapsy košile vytáhl své spex a zamával jimi ve vzduchu. „Jestli chceš, můžeš se na to podívat sama.“

„Ten hajzl mě oklamal,“ vydechla Macy. Měla pocit, jako by jí někdo vyrazil dech.

„Myslím, že součástí jeho propagandy už jsi, ať chceš nebo ne,“ dodal Newt. „Co s tím budeš dělat? Ne, že bych ti snad nabízel svou pomoc. Řekněme spíše, že mě to možná zajímá.“

„Nevím. Ale snaha nenamočit se do další bryndy už asi nemá smysl.“

27. kapitola

Po útoku, který jen o chlup nezhatil celou operaci Hlubinný průzkum, se strhla oboustranná diplomatická přestřelka. Brazilský velvyslanec v Kamelotu na Mimasu poslal do každého města a osady Saturnského systému video, ve kterém protestoval proti bezohledným činům posádky Šťastné cesty a varoval, že po jakémkoliv dalším zásahu do zcela legitimního pohybu brazilských lodí bude následovat odpovídající reakce. Starostové, senátoři, členové městských výborů a prefekti měst, které na základě občanského hlasování zaujaly k videonahrávce neutrální postoj, odpověděli vesměs smířlivě. Všichni dali jasně najevo, že operace Duchů nejsou v jejich pravomoci. Starosta Paříže na Dionu pronesl dlouhou a plamennou řeč a nechal se slyšet, že zákon povoluje nenásilné protesty proti jakékoliv aktivitě této takzvané společné expedice. Pochlubil se, že nechal okolo města vybudovat různé obranné systémy, včetně gamma-laserů a elektromagnetických pulzních děl, schopných vystřelovat kanistry s dálkově naváděným kamením a pohrozil, že pokud Brazilci a Evropané jakkoliv ohrozí bezpečnost nebo nezávislost jeho města, nebude váhat je použít. Myslitelé na obou stranách toto poselství a jeho možné důsledky ještě stále analyzovali, když se poprvé po více než roční odmlce na veřejnosti ukázala genová specialistka Averna, která vystoupila s krátkým proslovem na síti.

Mluvila jasně a přímo do kamery zabírající její hlavu a ramena. Byla to žena se snědou pletí, bílými vlasy, nekrášlila se žádným makeupem nebo šperky, neměla ani nijak chirurgicky upravenou tvář. I tak z ní ale přímo čišelo její obrovské charisma. Byla slavnější než drtivá většina ostatních živých i mrtvých vědců a starší než drtivá většina obyvatel jak Země, tak Vesmírného společenství. Narodila se na Zemi na začátku dvacátého prvního století. Přežila ropné války a války o vodu, všeobecný chaos prvního cyklu klimatických změn a po Převratu se stala jednou z vůdkyň povstání vedoucího k masovému exodu na Mars a na měsíce Jupiteru a Saturnu. Vytvořila první vakuové organismy a navrhla mnoho různých ekosystémů, které teď užívala většina Vesmířanských měst, osad a zahrad. Přestavěla lidské tělo na podmínky nízké gravitace, vyvinula první léky a recepty na dlouhověkost a tím výčet jejích zásluh zdaleka nekončil. Její sláva přežila desítky let, kdy se víceméně stranila veřejnosti a dala vzniknout mnoha zvláštním fámám a legendám. To, že porušila své samotářství, kterým už proslula, a vyšla na veřejnost, tedy zaujalo všechny Vesmířany i každého, kdo na Zemi něco znamenal. Analytici, komentátoři a psycholingvisté, kteří její projev později slovo od slova rozebírali, se shodli na tom, že ačkoliv mluvila pozoruhodně jasně, hlavní myšlenka jejího projevu byla fádní a otřepaná.

Averna mluvila o různých cestách, jimiž se po Převratu vydaly národy Země a kolonie Vesmírného společenství. Šly každá jiným směrem, protože každý národ musel překonávat naprosto odlišné obtíže.

Navzdory těmto odlišnostem poháněl novodobou historii Země i Vesmírného společenství jeden a tentýž nezdolný lidský duch. Tento lidský duch, třebaže mnohdy lehkomyslný, vedl často i k obdivuhodným činům. Vyzdvihla hrdinské snahy o dosažení vzájemného porozumění, v zájmu zkvalitnění všech lidských životů a projekty na zkvalitnění budoucnosti celého lidstva, jejichž ambicióznost a rozsah braly dech.

Dnes a denně selháváme, prohlásila. A po každém selhání se znovu zvedneme a pokračujeme, rozhodnuti selhat tentokrát zase o něco lépe. Umožňuje nám to onen úžasný dar vidět dál, než nám ukazuje kompas našich krátkých životů. Děláme to s cílem zachovat to nejlepší z života lidských bytostí, ať už pocházejí ze Země, nebo z měsíců Jupiteru a Saturnu. Už proto musí všichni zapomenout na své odlišnosti a spojit se ve jménu společného cíle. V tomto duchu požádala Vesmířany, aby se zdrželi nepřátelských reakcí vůči expedici kotvící právě na orbitální dráze Mimasu, připomněla svým posluchačům význam obchodních vztahů a narážela na všechny skvělé věci, jichž by obě větve lidstva mohly společnými silami dosáhnout. Představila pravou utopickou budoucnost, ve které byla už Země definitivně vyléčena a celá Sluneční soustava kolonizována množstvím propojených městských států. Ohledně blízké budoucnosti navrhovala založení něčeho na způsob dávné Organizace spojených národů, kde by spolu mohli debatovat a řešit své spory představitelé každého obývaného měsíce Jupiterského i Saturnského systému a každého státu na Zemi. Nakonec řekla, že do vyřešení současné krize bude přebývat v Paříži na Dionu, kde, jak doufala, napomůže procesu usmíření.

Projevy Averny a Marisy Bassiho jasně demonstrovaly nejednotnost Vesmírného společenství. Na jedné straně stáli ti, kteří chtěli historickou propast mezi Vesmírným společenstvím a Zemí překlenout pomocí výměny kulturního a duševního bohatství, diplomacií a všem zúčastněným prospěšnou spoluprácí. Na druhé straně však stálo mnoho lidí, kteří nejen že nedůvěřovali třem politickým velmocím Země, ale navíc zastávali názor, že Země samotná je v podstatě bezvýznamná. Vyhořelá pustina, marně šermující svojí údajnou – ve skutečnosti zanedbatelnou – vojenskou sílou. Věřili, že budoucnost patří pouze Vesmírnému společenství stojícímu na pokraji kulturní a technologické revoluce, která jej dovede na další stupeň lidské evoluce.

Jak se stalo ve Vesmírném společenství, tak i na Zemi. Příznivci Oskara Finnegana Ramose na půdě Senátu Velké Brazílie vášnivě bojovali za pokračování snah o navázání obchodních vztahu. Většina Senátu se však klonila k názoru, že incident během operace Hlubinný průzkum jenom dokazoval, že Vesmířané představují stále větší hrozbou pro pozemské lidstvo.

Zastáncům míru také rozhodně nepomohlo, když šéf Národní bezpečnosti na jednom tajném jednání přednesl důkazy o existenci podezřelého množství zbraní hromadného ničení v různých městech Vesmírného společenství. Mezi těmito zbraněmi údajně nechyběly ani geneticky upravené mory a množství nukleárních hlavic. Marisa Bassi podle něj také nechal vypracovat studii na téma možnosti vychýlení oběžných drah určitých komet, což zlověstně připomínalo neslavný plán Marťanů vrhnout na Zemi jeden z trójských asteroidů. Když část těchto důkazů unikla na veřejnost, v ulicích každého většího Brazilského a Evropského města propukly nepokoje a demonstrace proti Vesmířanům. Vláda Pacifického společenství ohlásila, že se její expedice do Saturnského systému postará, aby se tragické chyby minulosti už nikdy neopakovaly.

„Faktem je, že nepřátelé míru se už dávno rozhodli pro válku a udělají cokoliv, aby podpořili svá tvrzení,“ řekl Oskar Finnegan Ramos Sri Hong-Owenové. „A tak rozsévají strach a nenávist. Nesmyslné předsudky. Dokud se lidé budou svých nepřátel bát, budou také věřit, že jsou těch zvěrstev opravdu schopni. Tyhle povídačky o morech a ničení planet jsou pouhými fámami, ale v současné situaci znamenají velmi efektivní způsob, jak Vesmířany démonizovat. A my jsme znevýhodněni, protože se nemůžeme snížit na úroveň svých nepřátel a šířit pomluvy podobného rázu. Musíme se držet pravdy, protože jinak nebudeme o nic lepší, než naši nepřátelé a pošpiníme tak náš cíl, zachování míru. Mít pravdu, logicky, morálně i historicky, však stejně nemá smysl… Mít ve všech směrech pravdu, ale prohrát.“

Sri se do poustevny zeleného světce v Jižní Kalifornii dostavila na jeho žádost. Přijímal teď kvůli rostoucí krizi tolik hostů, že se nedaleko městečka Carrizalito musela vybudovat provizorní přistávací plocha. Sri a její dva synové přiletěli přímo z Antarktidy a museli chvíli čekat na kontrolním stanovišti, než Oskar dokončil jednání s delegací vědců z Evropské unie. Někdo se mu před měsícem pokusil otrávit zásoby vody a tak jej chránila přísná bezpečnostní opatření, jaká u něj Sri dosud neviděla. Obrněné transportéry, na letišti vojáci. Kontrolní stanoviště na cestě od Carrizalita. Štíhlá, černá korveta křižovala moře ve vzdálenosti několika kilometrů od pobřeží. Třebaže Sri prošla důkladnou prohlídkou na kontrolním stanovišti, musela se podrobit ještě vlkovi, který držel stráž na okraji dun, než jí dovolil dojít zbytek cesty k Oskarově chatrči pěšky.

I teď, když se Sri s Oskarem procházeli po pláži a kolem nich vál teplý vítr, je vlk z povzdálí nenápadně sledoval. Když se plížil trsy suché trávy podél hřebenů dun, bílé sluneční světlo se mu odráželo od zrcadlově lesklé kůže. Sri jednou viděla, jak jeden z těchto bojových robotických vlků lovil jelena na pozemku továrny, kde byli sestavováni. Zatímco vlk honil svoji kořist sem a tam a pohrával si s ní jako si matador hraje s býkem, vedoucí pracovníci, kteří demonstraci organizovali, uzavírali sázky o to, jak dlouho ještě jelen vydrží. Tomu nakonec opravdu došly síly, třásl se na roztažených nohou a z úst mu kapala pěna. Vlk pak jelena složil jediným výstřelem, kterým ho zasáhl pod lebku a přeťal páteř.

Sri si velmi jasně uvědomovala, že vlk hlídkující nahoře na hřebenu duny by jí kdykoliv mohl udělat to samé. Za celou procházku se zeleným světcem podél moře se na něj raději ani jednou nepodívala. Oskar mluvil o krátké a jednostranné válce s Marsem, opakoval staré argumenty na její obhajobu a svou holí při tom dloubal do věcí, které vyplavilo moře.

„Před sto lety nebylo o nutnosti války pochyb,“ řekl. „Marťané se pokusili zdecimovat Zemi. Museli jsme provést odvetný úder, jinak by se o to pokusili znovu. Mohli jsme na Marsu zřídit základny a použít je jako odrazový můstek k Saturnu a Jupiteru. Místo toho jsme celou planetu jenom zpohlavkovali jako zlobivé děcko a přitom ji zničili. A teď vidím, jak se opakuje to samé.“

Železem okovaným koncem své hole zvedl spletenec chaluh, mrštil jím přes písek a ihned se Sri omluvil za svou rozmrzelost.

„Mám za sebou špatný den. Řadu špatných dnů. Příliš mnoho lidí, kteří mají na víc, věří že půjde o pouhou policejní akci. Mluví o pacifikaci, pročištění a o prevenci. Místo toho se dostanou do otevřené války. Válka možná zničí všechna města Vesmírného společenství, navíc existuje riziko, že se přeživší Vesmířané pomstí. Riziko, že uspějí tam, kde Marťané selhali. Někdy si říkám, jestli nakonec neměli radikální zelení pravdu. Jestli se Gaii nebude více dařit bez nás. Jednou možná zase jiný druh obrátí zrak k noční obloze a začne snít o tom, co leží za ní. Možná to budou medvědi. Nebo mývalové. Možná, že se jim povede lépe…“

Kousek cesty šli mlčky. Když Oskar navrhnul, že by se měli vrátit, pocítila Sri jakési uvolnění, jako by ji pustila křeč ve svalu. Jejich setkání se chýlilo ke konci, takže se možná stařec konečně dostane k věci. Ale trvalo polovinu cesty zpět k jeho chatrči, než konečně promluvil: „Jsi poslední dobou ve spojení s Arvamem?“

„Vzkaz mu ráda vyřídím.“

Stálo ji hodně úsilí nepodívat se na stroj, který se plížil podél hřebenu duny.

„Kdybych chtěl se svým synovcem mluvit, mohu mu zavolat. Houpal jsem ho na kolenou, když byl ještě dítě, viděl jsem ho vyrůstat. Už jako dítě byl nebojácný. Bystrý a přímý…“ Kousek popošli a Oskar o něčem v tichosti přemýšlel. Nakonec řekl: „Vím, že skončil váš projekt se superchytrými. Zajímalo by mě, jestli jsou vaši podřízení stále oficiálně v kontaktu.“

„Čas od času se pořádá konference, na které se probírají další potenciální projekty.“

Sri byla maximálně opatrná. Stále nevěděla, kolik toho Oskar o superchytrých ví. Tedy o skutečných superchytrých, ne o těch šimpanzích. Nevěděla, jestli o tomto druhém programu vůbec něco tuší.

„Setkat se s jeho lidmi by tedy nebylo neobvyklé.“

„Vůbec ne. Co chcete, abych udělala?“

„Nic zvláštního. Beztak jedeš do Brasílie, ne? Jde o ty jejich výslechy.“

„Předvolali si mě tam,“ řekla Sri. „Ihned po svém návratu jsem jim předložila zprávu a teď jí musím slovo od slova přečíst před bezpečnostní komisí a pod přísahou. Není to od nich zrovna projev důvěry.“

„Z napomáhání našim oponentům tě nijak neobviňují,“ řekl Oskar. „Hledají sebemenší záminku, proč Vesmířanům ublížit. Vím, že nemáš na vybranou.“

„Budou vyslýchat také mého syna. A každého, kdo v posledních pěti letech navštívil Vesmírné společenství.“

„Jak se má Alder? A Berry?“

„Alder už má svou vlastní kancelář a stará se o pokračování několika mých starších projektů. A Berryho stále zajímá přírodopis.“

„Alderovi je šestnáct, nemám pravdu? Stejně předčasně vyspělý jako jeho matka. Měla jsi je vzít s sebou, neje nechávat v Carrizalitu.“

„Snad příště.“

„Mám tu něco, co by Berryho možná zajímalo. Ale abych to nezamluvil – jeden člověk z výzvědného týmu mého synovce je stoupencem naší věci. Řekl mi, že na jeho kolegy je vyvíjen značný nátlak, aby přinášeli zprávy, které se hodí spíše zájmům jejich šéfa, než že by byly pravdivé. Chce mi předat nějaká hrubá data, podklady pro zprávu, kterou právě připravují týmy mého synovce. Já chci následně tyto informace předat k analýze svému vlastnímu týmu, abych zjistil, jestli se zaměstnanci mého synovce ve svých závěrech řídí spíše vůlí šéfa, nebo fakty. A jelikož se ty a tvoji lidé formálně stýkáte s pracovníky Arvamových týmů, připadá mi, že jsi ten pravý člověk na to, abys data přijala a diskrétně a bezpečně mi je přinesla.“

Oskar dal Sri jméno člověka, který mu chtěl pomoci, a řekl jí, že jde o vysoce postaveného důstojníka Arvamovy výzvědné jednotky. Dokáže si prý vymyslet důvěryhodnou záminku pro setkání se Sri nebo s jedním z jejích lidí.

„Udělám to sama,“ řekla Sri.

„Dobře. Takže mi to přineseš osobně hned, jak to půjde. Musíme se bránit černé propagandě mého synovce a zpochybnit jeho tvrzení dříve, než padnou na úrodnou půdu. Souhlasíš?“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Sri věděla, že by měla neprodleně jít za Arvamem, všechno mu povědět a nechat jej rozhodnout o Oskarově osudu. Byla to správná věc z mnoha důvodů, nejen pro její vlastní bezpečnost. Arvam se však právě chystal odletět na Saturn a neměl čas ani trpělivost na lidi, kteří mu odporovali. Kdyby se o tomhle pošetilém plánu dozvěděl, skoro určitě by toho využil k Oskarovu zhanobení a veřejnému ponížení, zbavil jej veškerého vlivu, který snad v rodině ještě měl a zasadil tak další vážnou ránu těm, kdo stále usilovali o mír. Pošpiněním Oskarovi pověsti by utrpěl i Sriin čistý štít, natolik úzce s ním byla spjata. Krom toho svému starému učiteli stále zůstávala do jisté míry věrná. Před jeho vlastní pošetilosti ho nejlépe ochrání tak, že neudělá nic. Počká pár dní, pomyslela si, a pak Oskarovi prostě pošle zprávu, že neuspěla. Nějak už to zaobalí, aby to nevypadalo jako její chyba; možná by mohla nechat Yamila, aby důstojníka zabil, aby ho nechal zmizet…

„Obavy jsou na místě,“ prohlásil Oskar, který si mylně vyložil Sriino mlčení. „Žijeme v nebezpečné době. Vím, že ve své výzkumné stanici v Antarktidě jsi v bezpečí, ale v Brasílii, má drahá, by sis měla dávat pozor. Možná bys ještě měla přehodnotit, jestli s sebou opravdu chceš vzít své syny.“

„Aldera předvolali také.“

Oskarův pohled se na chvíli zamlžil. „Ach, ano. Jistě. Omlouvám se, má drahá. Jsem poslední dobou velmi rozrušený.“

„Nemusíte se o mě bát. Umím se o sebe postarat.“

„Byla jsi z mých žáků vždy nejlepší.“

„Nikdy nezapomenu to, co jste pro mě udělal,“ řekla Sri.

Se svíravým smutkem a lítostí si uvědomila, že jejich dlouhý vztah je u konce. Po tomhle se smaže všechno, co mu kdy dlužila. Jejím dlužníkem se stane on. Bude jí zavázán svou ctí a svým životem, i když se to nikdy nedozví.

„Ještě něco bych ti rád ukázal, než odejdeš,“ řekl Oskar. „Ta věc by se možná líbila Berrymu. Bude to jen chvilka.“

Zelený světec Sri dovedl podél pláže k malému dráty oplocenému čtverci nad cedulkou značící nejvyšší hladinu vody.

„Už zase to zkoušíte s těmi želvami?“ zeptala se Sri.

„Ne tak docela. Dvě samičky, které jsem vypustil minulý rok, se vrátily a nakladly tady vajíčka. Až se vyklubou, stanou se první generací ryze původních karet menších za posledních sto padesát let.“

Oskar se usmál s upřímnou, nevinnou radostí. Stále působil silně. Byl nahrbený jako opice a na širokých ramenou měl růžové a hnědé skvrny po fágové léčbě, která ničila zárodky rakoviny kůže. Nezdolný a vytrvalý.

„Když už všechno vypadá beznadějně,“ dodal, „můžeme jedině doufat. A občas se nám to vyplatí. Teď běž, má drahá, a konej svoji povinnost.“

Po příletu Sri a jejích synů do Brasílie se všechno seběhlo ráz naráz. Když jeli z letiště, přehradil její limuzíně cestu policejní vůz a další jí znemožnil vycouvat. Yamil Cho řidiči nakázal, aby zastavil a řekl, že se policie zeptá co chtějí. Když ale vystoupil, dva policisté jej přitiskli ke straně limuzíny, prohledali ho, vzali mu pistoli a nasadili pouta. Berry celou scénu pozoroval skrze poloprůhledná skla. Zajímalo ho, jestli policisté Yamila zastřelí. Alder mu řekl, že to samozřejmě nemohou, protože by se žádný policista neodvážil vměšovat do rodinných záležitostí a že je to celé jenom hloupý omyl.

Policista otevřel dveře u kterých seděla Sri a řekl jí, aby si vystoupila.

„Toho budete litovat,“ vyštěkl na něj Alder.

„Ticho,“ okřikla ho Sri a vystoupila ven do žhnoucího slunce a horkých proudů vzduchu za vozidly, které se řítily kolem. Pomyslela si, že Arvam možná přišel na Oskarův plán a rozhodl se jej zhatit tím, že nechá Sri zmizet. Cítila se docela klidně, začalo jí však pískat v uších a podlamovaly se jí kolena. Policista ji uchopil za loket a dovedl k jednomu z policejních vozů. Pak ji vyzval, aby nastoupila dovnitř.

Na zadním sedadle seděl upravený mladý muž v černém obleku. Když se vedle něj posadila, s chladným úsměvem se jí omluvil se za celé to melodrama. „Bohužel jsme vás nemohli kontaktovat běžnými prostředky.“ Policista nastoupil na přední sedadlo, vozu zaskřípal podvozek a pak se rozjel kolem limuzíny a s houkající sirénou ujížděl pryč.

„Nebojte se,“ řekl mladý muž Sri. „Vaši synové a váš asistent budou již brzy na cestě do vašeho apartmá.“

„A kam berete mě?“

„Euclides Peixoto by vás velmi rád požádal o laskavost,“ odvětil mladý muž.

Policejní vůz dojel na jih města a vyšplhal klikatou silnicí lemovanou bujnou vegetací a vysokými zdmi sídel boháčů až k tomu, ve kterém Euclides Peixoto ubytovával jednu ze svých milenek. Euclides Sri očekával na vnitřním nádvoří. Jeho milenka, asi čtyřicetiletá žena bujných tvarů, postavila na dlaždicemi vykládaný stolek mezi jejich židlemi tác s ledovou kávou a nechala je o samotě.

Euclides Sri ujistil, že sedí na místě, které je dokonale zabezpečené, pravidelně prohledávané kvůli štěnicím a střežené pečlivě vybranou ochrankou. Nikdo nikdy nezjistí, že tu byla; mohou tedy mluvit otevřeně. „Chci po vás následující,“ řekl, „Povězte mi, čím vás pověřil můj strýc. Povězte mi všechno.“

„Vy už ale přeci všechno víte. Jinak byste mě neunesl.“

„Jste rozzlobená. A určitě i pořádně vylekaná. Chápu to. Nemáte se však čeho obávat. Ublížil jsem snad vašim synům? Vyhrožoval jsem jim? Nikoliv. Nechal jsem je v doprovodu vašeho asistenta odjet do vašeho apartmá. Ublížil jsem, nebo jsem snad vyhrožoval vám? Také ne. Pozval jsem vás sem, protože vám chci pomoci. Chci vás ochránit před obrovskou chybou. Takže začněte. Povězte mi o té službičce. A nic nevynechávejte.“

Sri věděla, že Euclides ví o Oskarově požadavku, aby vyzvedla tu zatracenou datovou jehlu. Snad přímo on, nebo pravděpodobně někdo jiný z rodiny nastražil do Oskarovy poustevny štěnici, ale Bůh ví jak hluboko do rodiny tahle věc sahá. Nebo možná odhalili toho člověka, který jí měl datovou jehlu předat. Nebo to byl dvojitý agent? Na tom už nezáleželo. Záleželo jedině na tom, že až Euclida přestane bavit si s ní hrát, požádá ji, aby Oskara zradila. Proč by ji jinak vozil až sem. Promyslela si to už cestou policejním vozem, podívala se na problém ze všech stran a věděla přesně, co se po ní bude chtít a věděla také, že to bude muset udělat. Původně chtěla Oskara ochránit před jeho vlastní pošetilostí, ale to teď už nebylo možné. Byl ztracen. Mohla se snažit zachránit pouze sebe, své syny a svou práci.

Zadívala se tedy několik centimetrů doleva od tváře Euclida Peixota a tak nezaujatě, jak jen mohla, mu vysvětlila, že Oskarovi připadaly zprávy o vesmířanských vojenských možnostech podezřelé a tak ji požádal, aby se setkala s mužem z Arvamova výzvědného týmu připraveným předat jí původní neupravená data, která sloužila jako podklad pro další zprávu. Věděla, že nemá na vybranou, ale to situaci nedělalo o nic méně odpornou a potupnou.

„A poté, co byste tuto datovou jehlu získala, jste ji měla neprodleně přinést Oskarovi,“ řekl Euclides. S holou hrudí si hověl ve své nízké židli, na sobě měl jen bílé kalhoty. Pravou ruku mu od ramene k loktu pokrývala tetování – stylizovaní orli a jaguáři hlavy ve stylu vzdáleně připomínajícím starodávná tetování Mayů.

„Po vyřízení všech svých záležitostí jsem měla vyrazit přímo za ním,“ přiznala Sri.

„Přímo za ním? Nikdo jiný tam nefiguroval?“

„Nikdo.“

Dlouhou chvíli nebylo slyšet nic, než šplouchání fontány uprostřed stinného nádvoří. Sri cítila, jak jí srdce buší do hrudního koše – jako zvíře, které se chce dostat z klece.

Euclides se ptal dál: „Udělala byste to? Přinesla byste ji mému strýci k nohám jako nějaké poslušné štěně?“

„Zvažovala jsem své možnosti.“

„Jste velmi chytrá žena, profesorko doktorko. Jsem si jistý, že jste už byla rozhodnutá, jak se zachovat. Řekla byste o tom zrádci Arvamovi?“

„Přemýšlela jsem, že bych ho dala zabít. Tedy toho zrádce.“

„Před tím, nebo po tom, co by vám dal tu datovou jehlu?“

„Záleží na tom?“

„Pokud jste naprosto upřímná, tak ano.“

„Neměla jsem v plánu přinést jehlu Oskarovi. A neměla jsem ani v plánu informovat o tom generála Peixota.“

„Chtěla jste mého strýce uchránit od následků jeho vlastní pošetilosti. Jak ušlechtilé.“

Sri tiše přetrpěla jeho mlčení i jeho pobavený, výsměšný pohled.

„Připadá mi, jako by můj strýček byl starý už odjakživa,“ pokračoval Euclides. „Má bohatou a velkolepou minulost, ale teď se, nerad to říkám, začal bát změn. Podle něj už je minulost důležitější než současnost. Protože minulost je neměnná a srozumitelná. Protože v současnosti už se děje příliš věcí, které nedokáže pochopit, natož ovládat. Proto se také stáhl do té své poustevny. Zavřel se do miniaturního světa, který ještě ovládat a chápat dokáže. Potulování se po plážích. Ty jeho želvy. Zahrádka se zeleninou. Nechci ho kritizovat. Právě naopak. Někomu, kdo se dožil tak pokročilého věku, by právě takové koníčky měly stačit k tomu to, aby se nenudil. Ale i tak, jak dobře víte, nedokáže přestat strkat nos do věcí, do kterých mu nic není. Tohle už není jeho svět, ale pořád cítí nutkání se do něj vměšovat. I když už dávno nerozumí tomu, jak se věci doopravdy mají, stále věří, že dokáže něco změnit. Mimochodem, kdo že je ten zrádce? Zapomněla jste mi sdělit jeho jméno.“

„Manuel Montagne.“

Sri necítila nic krom slabého údivu nad tím, že vůbec nic necítí. Toho muže právě odsoudila k smrti a vůbec to s ní nepohnulo.

„Manuel Montagne,“ zopakoval Euclides a vychutnával si zvuk toho jména. „Podplukovník Manuel Montagne. Člen Arvamova osobního týmu. No, nemusíte se cítit nijak provinile, nebo zkroušeně, profesorko doktorko. Už nějakou dobu vím, že tenhle Motagne slouží spíše své morální nerozhodnosti než svému pánovi. Vím, že to je zrádce. Otázka ale zní, jestli to ví také Arvam?“

„Byla jsem k vám naprosto upřímná,“ řekla Sri. „To si pamatujte.“

„Zvolila jste správně a potěšila jste mě. Jste přínosná, profesorko doktorko. Nejen pro své schopnosti a vynalézavost, ale také proto, že vás můj strýc ze zrady pouze podezřívá. Ještě to neví.“

„Rodině jsem vždy sloužila nejlépe, jak jsem mohla,“ prohlásila Sri.

„To rád slyším. Teď dávejte pozor. Uděláte následující. Setkáte se s podplukovníkem Montagnem, ale informace, které vám předá, nedonesete mému drahému strýčkovi. Místo toho mu dáte takové informace, jaké chci, aby dostal. Vím, co se vám honí hlavou,“ řekl Euclides. „Ale nebojte se, profesorko doktorko, ani v nejmenším nezamýšlím ublížit vám nebo vašim synům. Pokud tedy uděláte to, co vám řeknu. Nemám ani v úmyslu ublížit svému strýci. Ne, já jenom nechci, aby ze sebe udělal hlupáka. Takže uděláte tohle. Dáte mu tajné informace dokazující nejen plány Vesmířanů zaútočit na naše síly v Saturnském systému, ale také jejich zbrojení na připravovanou válku se Zemí. Pokud se mu do rukou dostanou pevné důkazy, že se proti nám Vesmířané chystají vést válku, snad ho to přesvědčí a on konečně zanechá své nesmyslné a dávno marné naděje na mír.“

„O tom silně pochybuji. Před sto lety se mu nepodařilo zastavit jednu válku a o to více je rozhodnut zastavit tuto.“

„Pravda, můj strýc je velmi tvrdohlavý,“ přikývnul Euclides. „A také velmi chytrý a prohnaný. To je vidět například na tom, že si z vás udělal poslíčka, aby vyzkoušel, nakolik mu zůstáváte věrná. Ale já jsem snad stejně mazaný jako on. Až mu ty informace doručíte, odhalím pravou tvář jeho zvěda, podplukovníka Montagnea. Až podplukovníka zmáčkneme, vyzradí ochotně celé spiknutí. Vypukne skandál a Oskar bude mít z ostudy kabát.“

„A co bude se mnou?“

„Vy prokážete, že vaše věrnost patří spíše rodině než pošetilému starci. Ostatně, o jeho pošetilosti víte své. On prostě nechápe, že tohle už není Země versus Vesmířané, nebo praví lidé versus samozvaní nad-lidé. Tohle je válka generací. Oběma stranám už příliš dlouho vládnou změnu odmítající starci. Vidí jen to, co vidět chtějí. Teď zkrátka přišel čas to všechno změnit. Ve skutečnosti je to historicky nevyhnutelné. Takže vás žádám, abyste přestřihla svoje sentimentální pouto k vašemu učiteli, profesorko doktorko. Nesnažte se ho zachránit před sebou samým. Stáhne vás leda tak s sebou.“

„Předpokládám, že vás budu muset informovat o termínu schůzky s tím podplukovníkem.“

„To nebude nutné. Dozvím se to dříve než vy. Dáváme si na něj velký pozor.“

„Ví o něm generál Peixoto? Ví o celé téhle věci?“

„Arvam o tom nemusí vědět nic,“ opáčil Euclides. „Má na té své lodi dost práce s přípravami k odletu na Saturn. Je velmi zaneprázdněn. Musí toho spoustu zařídit. S takovými maličkostmi bychom ho neměli obtěžovat. Rozumíte mi?“

„Myslím, že vám rozumím.“

Sri věděla, že ji Euclides potřebuje jen na to, aby doručila datovou jehlu. Jakmile se tak stane, navzdory jeho ujišťování o opaku přestane být užitečná a s největší pravděpodobností ji zlikvidují.

„To bych vám taky radil,“ řekl Euclides. „Než půjdete, mám tu ještě jednu věc. Rodina si myslí, že by bylo nejlepší, kdybyste nějakou dobu zůstala v Brasílii.“

„Měla jsem v plánu vrátit se hned po své výpovědi do Antarktidy,“ protestovala Sri. „Stejně jako generál Peixoto mám také spoustu práce.“

„Jsem si jist, že v tom vašem ledovém království není nic, na co byste nemohla dohlédnout odsud,“ zchladil ji Euclides. „Samozřejmě vám bude umožněno vycestovat k plážové chatrči mého strýce, ale pak se ihned vrátíte. A zůstanete tady. Vy i vaši synové.“

„Moji synové s tímhle nemají nic společného.“

„Rodina se bojí o vaši bezpečnost, stejně jako o tu jejich. Tady budou v bezpečí.“

„Tím chcete říct, že tu zůstanou jako rukojmí?“

„Budou tady v bezpečí, slibuji. Ne, už ani slovo. Už o tom stejně bylo rozhodnuto a rozhodnutí rodiny nelze vzít zpět. Ve vzduchu jsou cítit velké změny. Musíme si teď všechny věrné držet nablízku. Všechny, kteří jsou pro nás důležití. A vy, moje drahá profesorko doktorko, vy jste důležitější než většina ostatních.“

„Rodině jsem vždy věrně sloužila,“ řekla Sri později svému staršímu synovi. „Když jsme letěli na Jupiter, tak jsem tam byla, protože jsem si přála úspěch projektu biómu. Měla jsem jen ty nejlepší úmysly. Během toho jsem pracovala pro Arvama. Opět jen s těmi nejlepšími úmysly. Co jiného jsem mohla dělat? Kdybych projevila sebemenší neposlušnost, potrestali by mě. Vzali by mi všechno, na čem jsem pracovala. Přes všechnu svou loajalitu jsem teď ale stejně odsouzená. Donutil mě zradit Oskara a až udělám to, co po mně chce… no, můžeš si být jistý, že mě neodmění.“

„Zachovala jsi se správně,“ řekl Alder. „Udělala jsi to jediné, co jsi za daných okolností udělat mohla.“

„Já vím. To mi ale není nic platné.“

Sri a Alder se procházeli po pozemku Peixotské rodinné knihovny. Tady před Převratem a občanskými válkami kdysi stávala Botanická zahrada. Byl časný večer. Kolem cestiček klikatících se mezi záhony, stromy a dlouhými, bujnými trávníky, mihotavě zářily lucerničky. Na západním obzoru ještě dozníval svit slunce, na bezmračné, temně modré obloze se začínaly objevovat první hvězdy a malý, dorůstající srpek měsíce, jako vystřižený s komiksu, se usmíval nad černými krychlemi budov knihovny.

Bylo to jedno ze Sriiných nejoblíbenějších míst na Zemi. Když si ji Oskar vytáhnul z jednoho výzkumného zemědělského ústavu, kde zastávala nevýznamnou pozici a poskytl jí jedno ze svých slavných stipendií, které studentům umožňovaly věnovat se i těm nejambicióznějším projektům, strávila tady tři roky. Rozvíjela zde své první vlastní nápady a začala tu chápat, jak vést sama sebe i svou kariéru, aby dosáhla splnění svých nejtajnějších snů. Právě tady, na lavičce před trsem palem a ibišků kdysi konečně přišla na řešení problému s přenosem elektronů v novém systému umělé fotosyntézy, který tehdy vyvíjela. S tím problémem si předtím celé týdny lámala hlavu a zdál se jí naprosto neřešitelný. Vzpomínala, jak tehdy pozorovala smaragdově zelené kolibříky s pestrobarevnými křídly poletující kolem ostře rudých květů ibišku, a vtom jí naprosto nečekaně došlo řešení. Přišlo jako opravdové zjevení a ryzí radost, kterou z něj měla, se snad až do narození jejího prvního syna nedala s ničím srovnat.

Sri si nechávala pronajaté apartmány v jednom z obytných bloků, v nichž čas od času bydleli přespolní učenci. Milovala procházky v zahradě kolem knihovny. Teď se ale v krásném, důvěrně známém bludišti cestiček a pahorků cítila jako v kleci a jindy tak příjemný, teplý a vlhký podvečerní vzduch ji teď dusil.

„Euclides nepracuje sám,“ řekl Alder.

„Ne, něco takového by sám nevymyslel. Je pouhou figurkou jakéhosi hlubšího spiknutí uvnitř rodiny. Podporují válku a chtějí zesměšnit Oskara. Podkopat jeho autoritu. Tím si můžeme být jisti. A myslím, že se také snaží trochu znemožnit Arvama.“

„Jsi si jistá, že v tom Arvam nemá prsty?“

„Euclides mi dal celkem jasně najevo, že ne. Prý nemá ponětí o tom, že jeden člověk z jeho týmu poskytuje tajně informace Oskarovi. Ne, proti Arvamovi to časem použijí také, až se vrátí z vítězného tažení a bude lačnit po moci. A samozřejmě jim to také poslouží jako pádný důvod, proč zabít mě. Všechno to mají moc hezky naplánované. Obdivuhodně. Tři mouchy jednou ranou.“

„Proč by tě chtěli zabít?“

„Protože pochybují o mé loajalitě. Protože toho vím příliš. Protože jim už nejsem k ničemu. Dala jsem jim všechno, co potřebují k vedení války. Už jsem pro ně zbytečná.“

Sri ta slova plivala jedno za druhým s neskrývaným odporem.

„Čekala jsi, že tě odmění, ale místo toho budeš potrestána,“ hlesl Alder. „Jsi rozzlobená, protože k tobě nejsou féroví. Ale je dobře známo, že všichni obyčejní lidé, kteří slouží bohatým a mocným, musí být vždy připraveni na náhlé a neočekávané zvraty. Protože bohatí a mocní dokážou jednat bezmyšlenkovitě krutě a náladově. Mohou z pouhého rozmaru a bez slitování navždy změnit životy svých poddaných. Je tedy možné, že pro Euclida a tu záhadnou frakci jsi pouhým prostředníkem. Pěšákem ve hře, kterou hrají s Oskarem a s generálem.“

„Pěšákem, jehož se možná chystají obětovat.“

„Pokud se ale hra chýlí ke konci, možná budeš moci svou figuru proměnit.“

„Euclides mi oznámil, že si rodina přeje, abych zůstala tady. Mám zakázáno vrátit se domů. Jestli dokážou mávnout rukou nad dvaceti lety mé práce, pak stejně bezmyšlenkovitě zavrhnou i mě. Bez špetky lítosti. Nemůžu spoléhat na jejich dobrodiní nebo sentimentalitu. Ne, jestli to mám přežít, musím jednat. Krom toho tu je ještě jedna věc.“

Alder ihned pochopil, co tím myslela. „Averna.“

Od fiaska v Duhovém mostu se Sri zapřísahala, že jestli dojde na válku, tedy spíše až na ni dojde, bude za svou věrnost a neúnavnou práci odměněna výhradním právem přístupu k Averně a jejím tajemstvím. Tato kořist patřila jí, nikomu jinému. Jen ona si to zasluhovala a jen ona toho byla hodna. Pomyšlení, že se jeden z jejích chamtivých, pošetilých rivalů dloube a hrabe v Avernině práci, učí se jejím tajemstvím a pak je používá, Sri naplňovalo bezmocí a vztekem.

Řekla: „Bylo by lepší Avernu zabít a její dílo zničit, než je nechat padnout do rukou nějakého hlupáka, který je buď nepochopí, nebo zneužije.“

Šli teplým a čím dál temnějším šerem. Zavlažovací trysky se probudily a s cvakáním začaly rozprašovat jemné kapky vody po trávnících a záhonech.

Po chvilce se Alder zeptal: „A není tohle všechno jenom další z tvých zkoušek? Už víš, jak se zachovat, ale chceš, abych na to přišel sám…“

Syn už nyní Sri převyšoval o deset centimetrů a třebaže byl ještě poněkud chlapecký a roztomile nemotorný, v jeho obličeji už spatřovala pohledného, elegantního muže, ve kterého se měnil. Stejně jako ona byl oblečený celý v černém. Měl černou košili s krátkými rukávy, černé kalhoty s puky, černé boty se špičatými, olověnými špičkami. Medově zbarvené vlasy měl střižené nakrátko krom jednoho dlouhého pramene, který mu začínal u spánku a přes čelo sahal až k vystouplé lícní kosti. Tohle už nebyl žádný malý kluk, ale ambiciózní mladý muž, důkladně zasvěcený do světa moci a politiky. Uměl také vyjednávat a docházet ke kompromisům, aby prosazoval zájmy své matky a chránil její práci.

Ve Sriině srdci se mísil zármutek a pýcha. Vždy, když Aldera podporovala, aby na sebe bral více a více odpovědnosti, však věděla, že za to zaplatí svou nevinností. Byla to cena, kterou musel zaplatit každý, kdo měl nějakou moc. To však Sri nijak netěšilo.

Řekla mu: „Teď nemusíš na nic přicházet. Chci, abys byl v bezpečí – to znamená, že nesmíš vědět, co mám nebo nemám v plánu udělat. Ale tvou pomoc budu potřebovat. A vůbec, jsme v tom namočeni oba dva. I pokud přežiji, naše životy se změní k nepoznání. Jestliže šlápnu vedle… v nejlepším případě s Berrym osiříte a rodina váš ještě navíc vydědí.“

Alder se zasmál a vzápětí se omluvil. „Omlouvám se, ale zní to tak dramaticky.“

„Nicméně je to tak.“

„Opravdu si myslím, že bych ti mohl víc pomoct, kdybys mi víc důvěřovala…“

„Ať tě ani nenapadne, že bych ti snad nedůvěřovala. Tady nejde o důvěru. Jde tu o tvé bezpečí,“ řekla mu Sri. „Kdybys věděl příliš, v bezpečí bys nebyl už nikdy, takže se mě už nikdy neptej na mé plány.“

Alder se ještě jednou omluvil.

„Budeš muset zmizet,“ řekla Sri. „Někam, kam na tebe Euclides nedosáhne.“

„A co bude s Berrym?“

„O Berryho se postarám. Ty se ale budeš muset chvilku postarat sám o sebe, než si tě zavolám na pomoc.“

„Samozřejmě.“

Sri se zastavila. Alder se zastavil také a z výšky se na ní vážně podíval.

„Slib mi to.“

„Přísahám.“

Naklonila se, zvedla se na špičkách a políbila ho na rty. „Dobře. Možná to bude trvat rok. Možná déle. Ale nebude to trvat věčně. Dám ti vědět, až to bude bezpečné a pak budu potřebovat všechny tvé diplomatické a vyjednavačské schopnosti. Nebude to jednoduché, ale jedině tak můžeme přežít.“

„Naučila jsi mě, že dosahování důležitých věcí není nikdy snadné,“ řekl Alder. „A i když nad tebou Euclides a jeho přátelé teď mají navrch, jsi mnohem silnější, než si myslíš. A také mnohem silnější, než si myslí oni. Udělala jsi pro rodinu mnoho velmi důležitých věcí. Jsi skvělá genová specialistka. Ta nejlepší, kterou kdy rodina poznala. A to už o něčem svědčí.“

„Doufejme, že máš pravdu.“

28. kapitola

Klan Jones-Truex-Bakaleinikoffů svá hlasování pořádal veřejně, jako ve starých Aténách. Lidé hlasovali tak, že vkládali bílé, nebo černé skleněné disky do volební urny a o výsledku hlasování jednoduše rozhodovala většina hlasů. Newton Jones se hlasování o tom, zda má klan podpořit Paříž na Dionu, zúčastnil jako jeden z posledních. Usmál se na Macy, vzal do ruky černý disk a vhodil jej do urny. O deset minut později už se vyhlašovaly výsledky. Návrh byl zamítnut.

Cestou z pokoje řekl Yuldez Truex Macy: „Předpokládám, že budeš jedině šťastná, až tu uvidíš mašírovat brazilské úderné oddíly.“

„Prohráli jste o víc, než o jeden hlas,“ odvětila Macy. „Přestaň obviňovat mě a vyrovnej se s tím.“

Dalšího rána už v garáži nakládala do lunochodu izolované boxy, ve kterých byly pytle semen, kultury mikroorganismů a baňky s hlísticemi, chvostoskoky a červy, když si ji k sobě zavolala Newtonova matka. Abbie Jonesová žila ve věži západně od hlavní hradní věže. Věž měla hladký povrch, ploutve a tvar kosmické lodi navržený podle tři sta let starých představ o designu kosmických lodí budoucnosti. Byla pokryta černým fullerenem beze spár, vyleštěným tak, že se v něm temně odrážela pečlivě upravovaná zahrada okolo. Záhony lilií, motýli, ornamenty z bodláčí se stříbrnými listy, všechno ohraničené upravenými keři. Štěrkové cestičky. Altán obrostlý bujnými bílými růžemi. Čtvercové jezírko, obehnané ze všech čtyř stran kamennými dlaždicemi, v němž se tlustí japonští kapři blýskali mezi plovoucími listy leknínu, rozházenými jako mince po černé hladině.

Macy už se s Abbie Jonesovou setkala několikrát, nikdy však mezi čtyřma očima. Dosud také ještě nenavštívila její věž. Přivítal ji malý robot se třemi pavoučími nožkami a s průhledným plastovým krytem, na mnoha místech už poškrábaným a ošoupaným. Robot Macy dovedl k výtahu, který ji vynesl do pokoje nedaleko vrcholku věže. Tam, na polštářku před jedním ze čtyř velkých, kulatých oken – každé směřovalo na jednu světovou stranu – seděla Abbie Jonesová a prohlížela si něco na svém kapesním počítači. Žena stejně bledá, hubená a vysoká jako Newt, oblečena v jednoduché tunice z nebělené vlny a v kalhotách ze stejné látky. Dlouhé, bílé vlasy měla sčesané z tváře a svázané do jakéhosi volného copu přehozeného přes pravé rameno. Odložila počítač, nabídla Macy místo a zeptala se, jestli snídala.

„Ano, madam.“

„A piješ kávu?“

Macy přitakala a posadila se na polštář, zatímco malý robot odcupital k výtahu. Pokoj byl malý, ale světlý a vzdušný. U zdi mezi dvěma okny stála knihovna, naproti ní tkalcovský stav, z něhož visela napůl dokončená, dlouhá a těžká látka s červenými a černými pruhy. Kulatá okna shlížela na zelenobílou zahradu, různobarevná čtverce polí a lesy a louky rozprostírající se až k okraji lesa. Scenérii ozařoval jasný svit lustrů zavěšených vysoko u stropu stanu.

Abbie Jonesová se zeptala, zda Macy nevyrušila od nějaké důležité práce a Macy jí na to pověděla, že nešlo o nic, co by nemohlo počkat.

„Budeš oživovat novou oázu?“

„Ano, madam. Na pláni jižně od tektonických linií. Četa robotů jich tam právě několik staví.“

„Tu madam si odpust, prosím. Jmenuji se Abbie.“

„Dobře.“

„Oázy tu oživuješ už nějakou dobu.“

„Asi osm měsíců.“

„Máš tu práci ráda?“

„Velmi ráda.“

„To mě těší. Každý by si měl najít práci, která ho baví. Pak to není práce. Je to jeho součást. Součást jeho identity.“

„Vidím, že máte ráda tkaní.“

„Pomáhá mi to relaxovat, když už mám plné zuby vedení tohohle spolku. Máme tu nehierarchickou demokracii, všechna rozhodnutí patří do rukou lidu. Někdo však musí dohlédnout, aby se rozhodnutí lidu spravedlivě a transparentně uskutečňovala. A někdo se musí postarat o každodenní problémy a zádrhele, které jsou příliš malé na to, aby vyžadovaly všelidové hlasování.“

Malý robot se vrátil a před sebou nesl dřevěný tác s konvicí kávy, džbánkem mléka, cukřenkou, hrnky a podtácky z kostního porcelánu a talíř s medovými oplatkami. Položil tác na zem mezi obě ženy, otočil svým senzorovým pásem o sto osmdesát stupňů, zacouval na místo u knihovny a s hydraulickým vzdechem si dřepl. Abbie Jonesová nalila kávu do šálků a zeptala se Macy, jestli chce mléko nebo cukr.

„Dám si jen černou, díky.“

Abbie Jonesová si usrkla kávy a přes hranu svého šálku se podívala na Macy. „Hlasovala jsi proti spojenectví s Paříží.“

„Stejně jako většina lidí.“

„Myslíš, že si Marisa Bassi tvůj hlas vyložil tak, že mu nechceš pomoci?“

„Může si ho vykládat, jak chce.“ Macy se odmlčela a pak pokračovala: „Jestli Marisa Bassi ví, jak jsem hlasovala a jestli si to jen nemyslí, ale má naprostou jistotu, tak mu někdo z přítomných musel říct, že jsem do urny vhodila černý disk.“

Abbie Jonesová naklonila hlavu a mírně se usmála.

„Myslím, že vím, kdo to byl,“ řekla Macy. „Nebojte se, nechci kvůli tomu nikomu dělat potíže. Pokud si to tedy nepřejete.“

„Pokud to bude nutné, postarám se o to sama.“

„Jak víte, že Marisa Bassi ví, jak jsem hlasovala?“

„Volal mi, než jsem zavolala tobě. Myslí si, že jsme zvolili špatně, když jsme se rozhodli ho odmítnout. Dokonce mi předestřel pestrou škálu argumentů. Prý také ví, jak jsi hlasovala a proto tě podezřívá z toho, že tu proti němu poštváváš části klanu svou pro-Brazilskou propagandou, jak to sám nazval.“

„Proto jsem tady?“

Abbie zakroutila hlavou. „Z ničeho tě neobviňuji. Pozvala jsem tě sem, protože považuji za férové tě informovat, co o tobě řekl. Už s tebou mluvil?“

„Ne, ale vsadím se, že na sebe nenechá dlouho čekat. Pravděpodobně mě zase požádá o pomoc. A když ho odmítnu, pravděpodobně bude mít proslov, ve kterém mě označí za špiónku.“

„Kdybys potřebovala pomoc, stačí říct.“

„To je od vás milé. Ale myslím, že už vím jak na něj.“

„Má nabídka stále platí.“

„A já vám za ní děkuji,“ řekla Macy. „Ale pokud dovolíte, zkusila bych nejdříve svůj plán. Už jsem ho stejně tak trochu rozjela.“

Po chvilce mlčení Abbie Jonesová pokračovala: „Občas někoho potká událost, co navždy změní jeho život. Událost, co rozdělí jeho život na dvě poloviny. Na předtím a potom. Všechno, co se stalo předtím, a to dokonce i činy, které vedly k té osudové události, pak člověku připadá vzdálené. A všechno co následuje, je naprosto odlišné, protože onen člověk už nikdy nebude takový, jaký býval předtím. Myslím si, že teď se něco takového stalo i tobě.“

„Můj život se určitě změnil. Ještě si ale nejsem jistá, jak to změnilo mě.“

„Mně potkalo to samé. Stejně náhlý zlom. Než jsem vyrazila na svou dlouhou cestu Kuiperovým pásem, byla jsem známá jen v malém okruhu lidí zajímajících se o nejzazší okraje Sluneční soustavy. Lokální sláva. Nic víc. Po svém návratu jsem se však nakrátko stala nejslavnějším člověkem v celém Vesmírném společenství a díky mé slávě se mezi lidmi začalo šuškat, že jsem tam v temnotě narazila na něco neznámého. Na mimozemšťana, nebo na ducha astronauta z nějaké ztracené expedice. Nebo na dokonalou umělou inteligenci v podobě prastarého průzkumného robota. Nebo jsem tam prý prožila hlubokou halucinaci, která mě provedla několika minulými životy. Něco, co ze mě udělalo něco víc, než člověka. Co mi dovolilo shlížet na malé lidské radosti a strasti svrchu. Všechno to samozřejmě byly nesmysly, ale pochopitelné nesmysly. Lidé milují dramatická vysvětlení pro dramatické situace a dramatické změny. Zároveň bylo jasné, že se můj život navždy naprosto změnil. Nevím, nakolik mou změnu ovlivnily čtyři roky samoty, ale mohu ti prozradit, že jsem tam venku nenašla nic nečekaného. A pokud jsem se změnila, tak nešlo o náhlou změnu, ale o změnu pozvolnou, probíhající den po dni, jako u každého jiného. Cesta samotná ze mě udělala hvězdu a sláva mi rozdělila život na dvě poloviny. Na předtím a potom. K důvodům, proč jsem se rozhodla založit se svým mužem a přáteli na Titanii komunitu patřilo i to, že jsem před tou slávou chtěla utéct a mít zase nějaké soukromí. Tehdy jsme byli všichni ještě velmi mladí a jako všichni mladí lidé také pořádně namyšlení. Věřili jsme, že nás nic nezastaví. Ale zastavilo. Byli jsme příliš daleko od všech ostatních a v naší izolaci začaly banální spory brzy přerůstat ve vážné křivdy. A tak jsme s manželem a s dětmi začali znovu, a teď jsme tady.“ Abbie Jonesová namočila sušenku do kávy a ukousla si z ní neskutečně malý kousek. „Proč ti tohle všechno vlastně vyprávím? Myslela jsem si, že se mohu vrátit do života, který jsem měla před tím, než jsem se stala slavnou. Nikdo se nemůže vrátit tam, kde byl v minulosti. Protože minulost už neexistuje.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Obě ženy upíjely kávu. Starý malý robot tiše a klidně stál u knihovny a na senzorovém pásu mu blikalo červené světlo. Macy po chvíli konečně prolomila mlčení: „Dostala jsem se sem shodou náhod. Rozhodně jsem nic takového neplánovala. Ale nechci se vrátit tam, kde jsem byla. Bývaly doby, kdy jsem si myslela, že to je možné. Doufala jsem v to. Ale teď vím, že už to možné není.“

„To je dobře. Znamená to, že můžeš zjistit, kým ses stala.“

„Jsem tu cizí. To vím. Možná tu navždy zůstanu cizincem. Ale snažím se tu pro sebe najít nějaké místo.“

„Jsi také slavnější, než jsi byla na Zemi. Pokud si na to zvykneš, budeš toho moci využít. Ale jestli si nedáš pozor, může se ti to stát přítěží. Nekonečným bojem s očekáváním ostatních lidí.“ Abbie Jonesová si usrkla kávy. „My alespoň víme, kde se naše životy změnily a co nás jako lidské bytosti definuje. A to o sobě rozhodně nemůže říci každý. Někteří lidé celý svůj život hledají, kdo vlastně jsou, aniž by se kdy dobrali nějaké uspokojivé odpovědi. Například můj nejmladší syn.“

Macy nic neřekla, ale v tu chvíli jí bylo nad slunce jasné, že Abbie dokonale prohlédla její plán.

„Newton nemá stání,“ pokračovala Abbie Jonesová. „Zkouší různé věci. Různé nápady, různé názory. Stejně, jako si jiní zkouší oblečení. Ještě nenašel nic, co by ho uspokojovalo.“

„Jsem si jistá, že se mu to podaří.“

„Nechce být známý jen jako syn té Abbie Jonesové. Chce být sám sebou. Doufá, že jednoho dne najde něco, co za jeho dosavadním životem udělá tlustou čáru. Něco, v čem se opravdu najde. Něco podobného tomu, co se stalo nám dvoum. Není hloupý a má dost kuráže, i když jeho odvaha ještě nemusela projít žádnou zásadní zkoušku. Mohla by být dokonce pokládána za chvástání nebo nerozumnost. A je snadno ovlivnitelný.“

„Nikdy bych Newta nenutila do ničeho, co by sám nechtěl. Ani bych nevěděla, kde začít,“ řekla Macy.

Abbie Jonesová ji nejspíš prověřuje, pomyslela si Macy, a snaží se zjistit, co ví o Newtových obchodních cestách do různých měst a osad na různých měsících. S kým se setkával, s kým mluvil a o čem. To ale Macy opravdu nevěděla. Newt sice rád sršel narážkami a náznaky ohledně svých cest, ale Macy, která ještě ani s poloviny nevěděla, jak tu věci chodí, neznala kontext, do něhož by jeho historky mohla zasadit. Nevěděla, jak rozlišit fakta od chvástání, o sestavení nějakého celistvého příběhu ani nemluvě. A krom toho jeho matka, která měla neskutečně dobré styky, respekt a moc, pravděpodobně o Newtových příhodách věděla více než ona. Možná to tedy bylo varování. Možná si Abbie Jonesová myslela, že Macy má nějaký klíč od Newtova niterního světa…

„No, v tom případě ti přeji hodně štěstí,“ řekla nakonec Abbie Jonesová. „A nejde mi jen o tvé vlastní dobro. Jestli se Marisu Bassinu podaří přesvědčit ty správné lidi o tom, že jsi špión, utrpí i pověst našeho klanu. Vypadali bychom přinejlepším jako pitomci, protože jsme tě vzali mezi sebe.“

„Nezklamu vás.“

Macy v lunochodu vyjela přes temnou pláň, přes pole vakuových organismů a nízké pohoří, kde lidé z okolních měst a osad na každý Nový rok za pomoci výbušnin, vrtáků a dlát vytvářeli do fantastických detailů propracované sochy a fresky z ledu, který byl tvrdý jako kámen. Mezi ledovými sochami byla zastoupena opravdová i fantaskní zvířata, ale také hrady, chrámy, paláce a snové krajiny. Některé v přirozené, temné barvě ledu, jiné bíle ojíněné, nebo postříkané barevnou vodou. Cesta se za tímto obrovským oltářem lidské fantazie stáčela a mířila už přímo na severovýchod, k síti hřebenů a srázů obrovských tektonických zlomů na Dionu. Srpek Saturnu pomalu zapadal za horizont. Cesta protínala hřebeny potažené prachovou pokrývkou, kterou tam po sobě zanechalo několik miliard let dopadů mikrometeoritů. Macy se od teď od cesty oddělila a vyrazila na sever. Vyjela táhlý, na druhé straně ještě o něco strmější svah. Za ním už na Macy čekala mísovitá pláň posetá oázami zářícími v jasných odstínech zelené. Z dálky připomínaly dokonale opracované šperky.

Macy si představila, jak se na jedno z těch malých přístřeší z nebe snáší kámen, který by oázu naprosto zničil a do měsíčního povrchu udělal čerstvý kráter. S dostatečnou rychlostí by ani nemusel být příliš velký. Představila si kameny namířené na každou malou osadu, celé hodiny trvající déšť kamenů, zacílených na Dione…

Ze srázu sjela po úzké, klikaté cestě a vyrazila přes pláň k nové oáze. Četa konstrukčních robotů právě dokončila práce, vybudovala infrastrukturu a klan Jones-Truex-Bakaleinikoffů vyhrál zakázku na oživení. Opodál stál zaparkovaný Slon a svou šokující růžovou barvou působil na hnědém povrchu jako pěst na oko. Macy zastavila u přetlakové komory na obsluhu a zásobování, připevnila si helmu, vystoupila ven a začala vzduchotěsné krabice a sudy vykládat na přistavené sáně. Po chvilce k ní kolem oázy nadšeně přiběhl Newt. Hrudní plát jeho bílého skafandru zdobil výjev temně modré oblohy a špinavých sluncí Van Goghovy Hvězdné noci.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla Macy. „Něco mi do toho vlezlo.“

„Mohla jsi zavolat.“

„Věděla jsem, že na mě počkáš. A zas takové zpoždění nemám.“

„Nemůžeš to vyložit, až se vrátíme? Takhle tam dorazíme s ještě větším zpožděním.“

„Nechci je nechávat v lunochodu. Kdyby mu došla baterie, pronikla by k nim zima.“

„Proč by mu měla docházet baterie?“

„Když mi pomůžeš, tak to budeme mít hotové dvakrát tak rychle.“

Newt jí pomohl naložit zbytek krabic a sudů na saně, společně je dotáhli až do přetlakové komory a druhými dveřmi vešli dovnitř oázy. Prostor pod nakloněnými stranami stanu rozděloval na dvě poloviny klikatý hřeben, tu a tam zkrášlený výchozem černého basaltu. Celý prostor pokrývala umělá úrodná půda ze smektitového prachu a sideritu, rozdrceného na skleněný prášek a přizpůsobeného k životu v bioreaktoru. Zahradnický robot to vše položil teprve před několika dny. Až Macy zkontroluje funkčnost místní mikroflóry a bioty funkční, zasadí na každém čtverečním centimetru půdy rychle rostoucí trávu a jetel. O dva týdny později se vrátí, aby půdu s meziplodinou zryla a tím získala zelené hnojivo. Pak už bude možné půdu osázet naplánovanou směsí rostlin.

Stáhla si helmu a řekla Newtovi, aby se posadil, protože mu chce něco říct.

„Takže z toho chceš vycouvat?“ zeptal se, sundal si helmu a posadil se na kraj saní.

„Ne, to ne. Ale měl bys vědět, že o nás tvá matka ví.“

„Ví, co chceš udělat?“

„Možná, to nevím. Na to se mě neptala a já jí taky ne. Ale jasně mi naznačila, že ví, kdo mi pomáhá.“

Macy mu stručně vylíčila celý rozhovor a Newt na to řekl: „Byl to Yuldez, viď?“

„Ten, kdo to oznámil Bassimu? Myslím, že ano.“

„Včera se chtěl se mnou svézt. Přišel, když jsem se připravoval k odletu a povídal, že bych ho mohl vyhodit v Paříži na cestě za mým nákladem. Já na to, že to mám moc z ruky a ať jede vlakem. A tak to asi taky dopadlo.“

„A Marisa Bassi ráno zavolal tvé matce. To sedí.“

„Já si to s ním vyřídím.“

„Tvá matka mi řekla, že se o to postará sama. Krom toho ani neprozradil žádné opravdové tajemství. Každý v klanu ví, jak jsem hlasovala.“

„Chtěl tě dostat do problémů.“

„Marisa Bassi by po mně šel stejně, protože jsem s ním odmítla spolupracovat.“

„Tak to aby ten tvůj plán vyšel. Povíš mi, s kým že se to máme setkat?“

„To uvidíš, až dorazíme na Enceladus.“

29. kapitola

Euclides Peixoto zavolal Sri pár hodin předtím, než se měla objevit před senátním Výborem pro špionáž. Snídala s Alderem a hloučkem poradců a právníků. Naposledy si procházela svou výpověď. Když vyšla ven na terasu, Euclides jí oznámil, že má se zrádcem, podplukovníkem Manuelem Montagnem, sraz ve tři hodiny odpoledne.

„Dnes?“

„Nebojte se, profesorko doktorko. Máte spoustu času,“ řekl Euclides a sdělil jí, že se má ve tři hodiny vydat na západ po promenádě kolem jezera Paranoá. Zrádce ji bude očekávat na jejím konci.

„A pak?“

„A pak vše proběhne podle plánu. Nemá žádný důvod vás podezřívat a moji muži vás samozřejmě budou sledovat. Pokud by něco nevyšlo, což je krajně nepravděpodobné, neprodleně zakročí. Ale jsem si jistý, že uděláte vše pro to, aby se nic takového nestalo, nemám pravdu?“

„Nechte toho, ponižujete nás oba.“

„Tenhle tón si vyprošuji. Ve vaší momentální situaci to opravdu není rozumné. Až získáte datovou jehlu, převezme ji od vás jeden můj poradce. Ten vám také předá jinou jehlu, s daty, které chci, aby můj strýček dostal. Ty mu také donesete.“

„To je všechno?“ zeptala se Sri, ačkoliv věděla, že toho sama udělá mnohem víc. Teď už měla své vlastní plány.

„Nic víc. Rozhodla jste se správně, profesorko doktorko. Nebudete litovat.“

Před senátním Výborem pro špionáž Sri přečetla odpovědi na předem zaslané otázky a po následujícím krátkém křížovém výslechu jí předseda poděkoval za pomoc a dodal, že je volná. Pak přišla řada na výpověď Aldera, který seděl hned vedle ní. Sri byla pyšná na to, jak odvážně se před čtyři senátory a jejich poradce postavil a jak jasně a klidně přečetl všechny své odpovědi.

Poté bodyguardi Aldera odvezli zpět do apartmá a Yamil Cho se Sri vyrazili na setkání s podplukovníkem Montagnem. Prodírali se hustým provozem jízdních kol – učiněnými hejny kol vlekoucími vozíky s neuvěřitelně obrovskými náklady – armádních i civilních nákladních vozů, autobusů a mikrobusů přeplněných tak, že cestující uvnitř připomínali mračno mravenců seběhnutých okolo jediného sousta jídla. Projížděli kolem monumentálních čtvercových sídlišť, která zakrývala velkou část oblohy a celoročně zastiňovala alejemi stromů lemované ulice. Byty a obchody se mačkaly v terasách nižších pater, vyšší patra zabíraly zemědělské plošiny opatřené solárními panely. Úplně nahoře stály větrné elektrárny, jejichž obrovské lopatky přerušovaně propouštěly paprsky světla.

Sri se Brasília jako město hnusila. Hnusila se jí její betonová, brutalistická architektura. Hnusilo se jí tamní vedro, vyschlý vzduch i prach, vanoucí z Brazilské vysočiny a barvicí nebe nad městem do ruda. Ze všeho nejvíc se jí však hnusily ulice přecpané lidmi. Proléti s tím jejich nevkusným oblečením a nedokonalými těly a tvářemi. Bylo jich tu opravdu nechutně mnoho. Příliš mnoho lidí tu, ať už z nutnosti nebo z ideologických důvodů, žilo na jednom velkém smetišti. Země patřila Gaii, města lidem. Tak vyvrcholil zemědělskou revolucí započatý vývoj. Prakticky všichni obyvatelé Země nyní žili ve městech a města už nevysávala život z okolní krajiny tak jako dřív. Nespotřebovávala vodu, jídlo a minerály z okruhu tisíců kilometrů, namísto toho byla soběstačná. Odpadky se recyklovaly a jídlo rostlo v zemědělských věžích, na střechách a vyvýšených plošinách. Městské ostrovy byly dokonale izolované od okolní obnovované a rekonstruované divočiny, jako středověká města, ve kterých řádil mor.

Smrad ulice proniknul do klimatizace limuzíny a lepil se Sri na kůži jako neviditelná mastnota. Pot a levné parfémy, kadidlo z oltářů a svatyní, kouř z ohňů, na kterých vařili pouliční prodavači, nasládlá vůně spáleného gasoholu. Navzájem se tu přehlušovala hudba tuctů nesourodých stylů znějících ze zvukových aparatur, zdobících vozy všude kolem i z reproduktorů nad obchody a stánky podél chodníků pod obrovskými stromy, které třídu lemovaly. Všude na ulici si lidé nechávali stříhat vlasy, vrtat zuby, dělat tetování nebo se nechávali oskenovat. Sledovali loutková divadla, akrobaty a tanečníky, poslouchali potulné kazatele, kteří na rozích ulic hlásali svou víru a modlili se u oltářů zasvěcených totemistickým duchům zvířat. Gaia neměla v očích prolétů žádnou specifickou podobu, neviděli v ní jeden organismus složený ze všech pozemských ekosystémů, ale chápali jí jako Bohyni. Mocnou, ale zranitelnou Bohyni. Prostřednictvím zvířecích bůžků se k ní modlili za to, aby zasáhla do jejich každodenního trápení, aby lidstvu odpustila hříchy, které na ní napáchalo. Modlili se za její uzdravení. V improvizovaných svatyních, kde ji uctívali, byla vyobrazena nejrůznějším způsobem – jako Afrodita, stoupající z vln na lastuře, jako mnohoruká tanečnice, jako kyprá a plodná žena nebo jako rozesmáté dítě utíkající sluncem prozářeným lesem.

Neskutečná propast beznadějné nevědomosti, pomyslela si Sri s opovržením. Skrze černé sklo obrněné limuzíny upřeně pozorovala ulici, na níž právě probíhal karneval. Občas snila o epidemii, která by lidstvo zredukovala na udržitelnou úroveň. Snila o zelené, divoké planetě, kde by pláněmi a lesy kočovalo jen deset miliónů lidí. Planetární sítí spojení, urostlí a inteligentní, ekologicky smýšlející lidé, žijící v harmonii s přírodou. Svět, kde by civilizace existovala jen v lidských myslích. Snila o utopii, ve které by všichni byli jako ona. Klimatické změny a války o vodu a ornou půdu si sice vyžádaly miliardy obětí a další miliardy zemřely při Převratu, ale stále bylo co dohánět.

Na mysli jí vytanuly chladné, pusté scenérie měsíců Saturnu. Města pojatá jako zahrady a mezi nimi zelené oázy. Zelené katedrály, zhmotněná oslava vítězství racionality.

Uvědomila si, že provoz na silnici zpomaluje a tvoří se kolona. Rozezněly se klaksony. Zvířecí řev lidí, namačkaných na náměstí jeden přes druhého, se začínal rozléhat i přilehlými ulicemi. Yamil Cho s někým krátce mluvil přes sluchátka a pak Sri řekl, že sice nastal malý problém, ale nic neřešitelného.

„Koná se tu nějaké setkání?“

„Myslím, že spíše pouliční nepokoje, madam.“

„Nepokoje?“

„Lidé se nechávají unést propagandou a potřebují si nějak vybít svou zlost. Pálí symboly, provolávají hesla. Většinou nic vážného. Ve zprávách vysílají reportáže z demonstrací, jako by šlo o fotbalový zápas.“

„Já se na zprávy nedívám.“

Sri si vzpomněla na něco, co jí kdysi řekl Oskar. Stěžovala si tehdy na obrovské množství lidí, kteří světu nijak nepřispívají a nejsou nic víc, než zvířátka, zaslepená instinktivní potřebou reprodukovat svoje geny. Podle něj se davové chování vyvinulo záhy poté, co se lidé poprvé usadili ve městech. Davy sice byly nemilosrdné a zlé, měly však také svůj smysl. Jako bílé krvinky bojující s infekcí v těle se hromadily kolem ran ve společenské psýché. Sloužily jako bezpečnostní ventily frustrace a nespokojenosti a spojovaly společnost proti nepříteli, ať už opravdovému či smyšlenému. Davy nás provázejí odnepaměti, řekl jí Oskar. Všechny modely státních správ už byly vyzkoušeny, ale davy byly a vždy budou civilizační konstantou. Vládci si pokaždé, když se vyzdvihli nad stádo, mysleli, že jsou u moci oni, ale přitom celou dobu jen sloužili davu, ať už vládli podle všeobecného mínění, hrubou silou nebo s nějakým vyšším posláním.

Yamil Cho znovu chvíli mluvil do sluchátek a pak se obrátil na Sri: „Policie nám vzkazuje, že dokud zůstaneme ve voze, budeme v bezpečí. Dostanu nás odsud hned, jak to půjde, ale do té doby bychom se neměli chovat podezřele.“

„Sedíme v limuzíně, pane Cho. Nejsme zrovna nenápadní. A krom toho nesmíme propásnout schůzku. Okamžitě nás odtud dostaňte.“

„Budu se snažit,“ řekl Yamil Cho a začal se s limuzínou prodírat vpřed.

Uprostřed náměstí se dav sbíhal kolem obrovského lidového stromu. Lidové stromy za sebou zanechala Averna ještě před tím, než před Převratem uprchla ze Země na Měsíc. Rostly v každém městě. Jejich na cukr bohatá míza se dala odčerpat a použít k výrobě sirupu, vína nebo piva. Obaly jejich semen se daly rozdrtit a použít jako biopalivo. Na místech, kde se jim rozdělovaly větve, rostly malé hlízy bohaté na bílkoviny. Z jejich kůry se získávalo několik druhů koření a antibiotik a uvařená kůra získávala vlastnosti zvláštní, papírové látky. Jejich výživné listy se daly jíst i syrové. Lidé v nich mohli prožít celý svůj život a nic by jim nechybělo. Mnoho svatých mužů a žen tak také žilo a bylo jen málo stromů, v nichž by nepřebýval nějaký ten mudrc nebo vědma.

Z konce jedné z nejnižších větví tohoto stromu ale cosi viselo. Jak se limuzína přibližovala skrze vnější vrstvy davu, rozeznala v tom Sri mrtvolu muže. Albína, kterému na rameni bezvládně plandala hlava, jako by měl zlomený vaz. Šaty měl potrhané a na prsou připevněný transparent hlásající dvě slova napsaná barvou. Barvou, co se i z té vzdálenosti nepříjemně podobala krvi. Proti přírodě. Lidé mrtvolu bili klacky do nohou a chodidel, jako by to byla hadrová maškara. Házeli po ní kameny a ovocem. Dokonce i botami. Sundávali si boty a metali jimi po mrtvole.

Spletli si ho snad s Vesmířanem, nebo se stal pouhým obětním beránkem k vybití nově nalezeného hněvu proti posthummáním stvůrám? Sri si uvědomila, že na tom vlastně nezáleží. Záleželo jenom na fanatičnosti davu.

Nad terasami soběstačného sídliště obklopujícího náměstí poletovala ve vzduchu malá skupinka policejních sond a malých jednomístných vrtulníků. Yamil Cho vysvětloval, že policie se většinou do těchto záležitostí nevměšuje, protože to dav pokaždé leda tak ještě víc rozvášní.

„Pumpují do nich feromony, aby se výtržníci trochu uklidnili.“

„Nezdá, že by to zrovna fungovalo,“ řekla Sri.

Na náměstí se hrnuli další a další lidé, jako mravenci okolo kostky cukru. Panoptikum zírajících, zmatených, rozzlobených a uplakaných tváří se snažilo prohlédnout kouřová skla limuzíny. Na karoserii vozu se jako déšť snášely údery pěstmi. Limuzína se na svém masivním podvozku houpala jako malá loďka na mořských vlnách. Daleko v davu se lidé začínali rvát a obracet svůj hněv proti sobě. Něco pláclo do okénka pár centimetru od Sriiny tváře, po skle se svezl kus ovoce a zanechal po sobě mazlavou stopu. Limuzína se najednou ocitla pod palbou ovoce a kamení. Nějaký muž se vrhl proti přednímu sklu s kůlem vytrženým z pouličního obchůdku, který hodlal použít jako beranidlo. Yamil Cho na něj namířil grazer, paprsek zbraně aktivoval jeho receptory bolesti a muž se v křečích svezl na kolena. Ostatní lidé se nahrnuli blíže a začali s limuzínou kývat ze strany na stranu, než její karoserií projelo padesát tisíc voltů. Dav to odhodilo stranou.

Yamil Cho křiknul na Sri, aby si raději připnula bezpečnostní pás. Zatímco se o to snažila, projela limuzína kolem fanatickými hesly počmáraného náklaďáku a najela na chodník. Mezi uhýbajícími chodci znovu nabrala rychlost a začala srážet pouliční obchůdky a stánky. Yamil Cho klidně mluvil s policií a s dokonalou přesností limuzíně udával směr. Když se stočila zpět na silnici, snesl se nad ní vrtulník a s blikajícími světly a sirénami začal rozhánět okolní auta.

O pár bloků dál už se dostali zpět do běžného provozu. Yamil Cho vrtulníku poděkoval, ten se nahnul dopředu a vyrazil zpět k pouliční bouři.

„Jsou tyhle pouliční nepokoje běžné?“ zeptala se Sri.

„Poslední dobou k nim dochází alespoň jednou denně, madam. A to nejen v Brasílii.“

„To už nikdo nezastaví,“ prohlásila Sri.

„Většinou docela rychle vyhasínají,“ řekl Yamil Cho.

„Válku už nikdo nezastaví. O tom mluvím. Lid promluvil. Chce ji.“

„Ano, madam.“ Yamil Cho se chvíli věnoval řízení a pak dodal: „Jestli smím být tak smělý, myslím, že děláte správnou věc. Ne proto, že je válka nevyhnutelná, ale proto, že to je správné.“

„Děkuji vám, pane Cho,“ vydechla Sri překvapeně a dojatě. Ještě nikdy toho muže neslyšela vyslovit vlastní názor.

S podplukovníkem Montagnem se měla setkat v širokém travnatém parku na břehu jezera, které se tu před staletími vytvořilo odvedením toků tří řek. Na vodě se v horkém vánku proháněly plachetnice barevné jako hejno motýlů. Sri kráčela po hlavní promenádě a míjela stánky, lavičky a dřevěné stoly. Rodiny. Milence, kteří se drželi za ruce. Děti sledující maňáskové divadlo.

Na konci promenády na ní nikdo nečekal, ale na úplně poslední lavičce byl připíchnutý kousek papíru. Na něm stála adresa.

„Je to dobré bezpečnostní opatření,“ řekl Yamil Cho, když se horkem rozpálená a vyvedená z míry vrátila k limuzíně. „Ten chlapík ví, co dělá.“

„Hrát s námi hloupé hry mu nepomůže.“

„Samozřejmě.“

„Sledují nás stále?“

„První tým jsme ztratili, když jsme projeli tou pouliční bouří, ale druhý na nás čekal tady. Nebyl by pro mě problém je cestou setřást. Stačí říct.“

Sri zavrtěla hlavou. „Chci, aby nás sledovali. Chci, aby Euclides Peixoto věděl, že jsem udělala přesně to, co po mně chtěl.“

Nové místo setkání bylo v restauraci na rohu dvou ulic nedaleko hřbitova Pole naděje, která se nijak nelišila od spousty podobných podniků všude kolem. Stoly a židle stály pod širokými, stinnými větvemi lidového stromu. Opodál stánek, kde se prodávala káva, ovocný džus, koblihy a plněné kapsy. Sri se posadila a číšníka požádala o sklenici mangového džusu, i když ho ani náhodou nehodlala vypít – bude plný bakterií a nečistot. Sklenicí po pár minutách donesl jiný mladý muž s černými vlasy a položil ji na papírový kapesník, který rozprostřel na stůl.

„Jsem přítel podplukovníka Montagna,“ zašeptal. „Víte, že vás sledují?“

„Myslela jsem si to.“

„Ta věc je v záhybu kapesníku. Chápete, proč máme tolik bezpečnostních opatření. Není to kvůli našemu bezpečí, ale v zájmu toho vašeho.“

Sri na chvíli pocítila nutkání mu říci, že to všechno je pouhá hra, že Euclides Peixoto stejně informace pozmění a zelený světec, kterého určitě také uctívali, informace stejně nepotřebuje a chce jenom vyzkoušet její věrnost. Tento mladý muž spolu s podplukovníkem Montagnem pravděpodobně věřil, že mění svět, ale ve skutečnosti se pouze zapletli do hry, které nerozuměli. Jejich protivníci na ně však vyzráli a odsoudili je k záhubě. Stačilo pár slov a zachránila by jim život. Nutkání v ní rostlo jako závrať, zatočila se jí hlava… a pak najednou zmizelo. Už se opět kontrolovala.

„Musím říci, že vás nesmírně rád poznávám, doktorko Hong-Owenová,“ řekl mladý muž s nečekaným, širokým úsměvem. „Vaše práce je skvělá a důležitá. Neumím dostatečně vyjádřit svůj obdiv nad odvahou, která vás sem dnes přivedla. Dnes jste dokonce se stejnou odvahou komisi těch starých hlupáků řekla pravdu o našich bratrech a sestrách.“

„Bratrech…“

„Všichni jsme dětmi Gaii. Jak na Zemi, tak ve všech ostatních světech. Oba víme, že tahle válka, po které staří lidé tolik touží, je docela umělá. Chtějí popírat evoluci. Svět si přestavěli tak, aby jim sloužil a děsí se každé změny, protože ví, že by je sesadila z trůnu. Četl jsem vaši práci, doktorko Hong-Owenová. Jsem nevýslovně šťastný, že stojíte na naší straně. Vím, že se náš malý dárek dostane do rukou tomu správnému člověku.“ S těmito slovy se otočil a prošel kolem stolů a židlí do víru davu proudícího po širokém chodníku. Sonda o velikosti čmeláka vylétla ze stínu stromu, zableskla se ve světle slunce a vyrazila za ním. Sri opatrně složila kapesník, vložila si ho do kapsy a odešla zpět k limuzíně.

Když se Sri vrátila do svého apartmá, našla tam své syny, jak v bazénu na velké terase hrají vodní pólo. Postavila se k jednomu z francouzských oken a dívala se, jak na sebe cákají vodu a pokřikují. Alder byl rychlý a mazaný, ale voda byla Berryho živel a tak měl většinou balón on. Na rozdíl od Aldera se narodil přirozenou cestou poté, co Sri svedla Stamounta Homea, člena rodiny Peixotů s osminou pokrevního příbuzenství, který tou dobou sloužil coby zástupce velitele bezpečnostních složek.

Stamount se popravdě spíše nechal svést. Inteligencí, vychytralostí a ctižádostivostí se Sri skoro vyrovnal. Ti dva mohli položit základy silné a kvalitní dynastie, ale když byla Sri v pátém měsíci těhotenství, Stamount padl během tažení proti problémovému kmenu banditů, co sabotážemi poškozoval železnici vedoucí přes Andy. Na prostředníčku levé ruky nosila propracovaný prsten z kosti, kterou vypěstovala z jeho kostních buněk. A na jeho památku také nikdy geneticky neupravila Berryho, jenž po otci zdědil atraktivní vzhled, jinak ale skoro nic. Berry byl veselé dítě – pokud jste mu tedy neprodleně dali všechno co si přál – ale neoplýval nijak nadprůměrnou inteligenci, byl líný a poslední dobou občas i krutě lhostejný. Po pár incidentech s dětmi, s nimiž si hrál – naštěstí šlo jen o děti služebnictva – se Sri rozhodla, že ho už nikdy nenechá o samotě s mladším dítětem. Berry nicméně vždy oplýval hlubokou láskou ke své matce a bratrovi. Sri ho o to více milovala a přistupovala k němu shovívavěji než ke všem ostatním. Věděla, že na ní bude vždy závislý, že ho bude stále muset chránit před následky jeho neracionální a prchlivé povahy. Když na něj zavolala, vylezl z bazénu, poslušně k ní přiklusal a začal jí vyprávět o své návštěvě jedné městské farmy. Sri se nechala unášet vlnami jeho veselého breptání a uvolnila se. Už se stejně upsala. Teď už nebylo cesty zpět, nebyl důvod se tím trápit.

Ale později, v posteli, když se nad ní pohyboval Yamil Cho se svými jako hadí kůže hladkými svaly a svým obratným jazykem a prsty Sri nutil kousat se do rtů, aby nezačala křičet, jí před víčky zavřených očí probleskla tvář. Tvář k záhubě odsouzeného muže, který jí doručil datovou jehlu.

30. kapitola

„Jsme tu,“ řekl Newt.

Slon klesal kolem Saturnu a blížil se k Enceladu, zatímco nad rozmazaným okrajem plynového obra vycházel měsíc Mimas. Jedno okno na obrazovce v kokpitu ukazovalo přiblížený optický pohled na oválný plášť Slávy Gaii, která se jasně vyjímala proti mnoha krátery posetému povrchu malého měsíce. Jiné okno ukazovalo radarové snímky. Za silnou radarovou ozvěnou brazilské lodi se ukrylo cosi malého a rychlého. Jejich signály se na okamžik spojily a objekt pak vylétnul druhou stranou. Macy se Newta zeptala, jestli nešlo o jeden z těch bojových letounů.

„Pravděpodobně jen část jejich doprovodu,“ odpověděl Newt. „Vždy je sledují dvě nebo tři naše lodě.“

Zavřel okno s optickým pohledem, aby uvolnil místo radaru, který za brazilskou lodí rozpoznal dvě jiskřičky na různých letových hladinách.

Macy se zeptala: „Jsou tyhle stejně velké jako Slon?“

„Víceméně.“

„To musí být velká loď.“

„A dvě takové k nám ještě míří.“

„Zkoušel jsi to někdy? Poflakovat se jen tak kolem. Držet stráž.“

„Možná jsem kolem nich jednou nebo dvakrát prolétl.“

„To je nevystraší.“

„To vím taky. Ale musíme jim občas připomenout, že je tu stále spousta lidí, kteří je tu nechtějí. Rádi hezky zblízka sledujeme, co tam všechno provádějí. Tak je otravujeme a prolétáváme kolem. Snažíme se zblbnout jejich telemetrii a radary. Oslňujeme je světlem. Jednoduše se je snažíme štvát, jak jen můžeme. Snad se nám daří štvát i demoralizovat i jejich posádky. Vsadím se, že ti to připadá dost dětinské.“

„Hlavně si myslím, že nikdo z vás nezažil skutečnou válku, kde se střílí z opravdových zbraní.“

„Takže až to propukne, mám prostě sedět na zadku a doufat, že to dobře dopadne? Nebo ještě hůř, vzdát se, ještě než k něčemu dojde, jako obyvatelé Kamelotu?“

„Já jen doufám, že nemáš nějaké romantické představy o blízkém setkání s bojovým letounem, ze kterého bys vyšel jako vítěz. Protože to se ti nepodaří.“

„Víš proč jsem volil proti podpoře Paříže?“

„Určitě ne pro moje pěkné oči, řekla bych.“

„Krom toho, že Marisa Bassi je tlučhuba, kterého více než realita zajímá jeho vlastní pověst, vím také to, že Zemi neporazíme hraním těch jejich her. Musíme být chytřejší,“ řekl Newt. „A ty bys mohla popřemýšlet o tom, že pokud vypukne válka, budeš potřebovat nějaký úkryt. Protože tě budou hledat. Možná, že pak změníš názor na svou neutralitu.“

Macy se ho chtěla zeptat na jeho úmysly, na jeho plány a plány všech jeho přátel rozesetých po celém Saturnském systému. Ale věděla také, že si s ní jenom hraje, jen tak provokuje. Zkrátka baví na její účet. A tak řekla jenom: „V četách R&R jsem se mimo jiné naučila, že žádný plán nepřežije kontakt s nepřítelem.“

Newt se zasmál. „Hádám, že jsi opravdu dobrý plán nikdy neměla.“

Enceladus byl jasně bílá sněhová koule. Jeho basreliéf pokrývaly vrstvy jemných ledových krystalů odrážející skoro všechno světlo, které na měsíc dopadalo. Jejich pokrývka se stále obnovovala díky gejzírům na jižním, hřebeny posetém pólu Enceladu. Shora připomínal pruhovanou tygří srst. Tam se jezírka a žíly vody pod povrchem začínaly divoce vařit, když se k nim prasklinou dostalo vakuum a vystřikovaly na stovky kilometrů daleko do vesmíru. Většina vody spadla zpět na měsíční povrch a zbytek se vymanil z gravitačního působení měsíce a přidal se k Saturnovu prstenci E. Průměr Enceladu činil jen pět set kilometrů, byl tedy tak malý, že měl celý zamrznout už před miliardami let, ale Newt Macy vysvětlil, že jeho voda je bohatá na amoniak, což její bod varu snižuje skoro o sto stupňů Celsia a rozpad radioaktivních nuklidů a síla přílivů a odlivů mu dodává dostatek termální energie, aby nezamrzl. Proto byl měsíční povrch nestálý a pořád se na něm něco dělo. Když se Slon blížil k městu Bagdád, Newt Macy ukazoval detailní, popraskaný povrch, pohoří vytvořená tlakem desek, širé pláně, které se jen před nedávnem dostaly zpět na povrch, hladké krátery proťaté puklinami…

Na horizont vystoupalo město, které stálo na prastaré, krátery poseté pláni, jejíž obrysy z velké části zakrývala a vyrovnávala jasná ledová pokrývka. A pak už byli na povrchu a z přistávací plochy se autobusem blížili k Bagdádu. Stan města stál na základech z aerogelu a fullerenových směsí mezi nízkými hradbami jednoho malého kráteru a jeho vnitřek zaplavovala voda z místního ledu, takže se město skládalo z jednoho velkého kulatého jezera, obklopeného útesy s korýši, lesy chaluh, mangrovovými hájky a rozsáhlými porosty ohromných leknínů. Ze zelených ostrůvků uprostřed vyrůstalo ostnaté město z kostěných věží podpíraných fullerenovým lešením, ze kterých vyrůstaly plošiny a terasy se stromy nebo malými zahradami. Na nich stály malé, pestře pomalované kapsle s domy. To vše propojovala síť úzkých visutých mostů, skluzavek a lanovek.

Macy podle instrukcí zavedla Newta do kavárny v přízemí jedné z nejodlehlejších věží města. Tam vidličkou spořádal talíř zeleniny a vypil několik šálků mátového čaje, zatímco volal různým lidem a smlouval o nákladu ručně utkané rifloviny a osmi druhů kávy. Později si s jedním ze svých kontaktů sedl a hodinu nebo dvě spolu smlouvali. Srovnávali při tom svůj obchod s podobnými, nedávno uskutečněnými obchody na burze a ujišťovali se, jak si vzájemně vyjdou vstříc slevami na další zboží, aby Newt dostal nejlepší cenu za koření a kvasinky, které chtěl odvézt zpět na Dione. Ekonomika Vesmírného společenství stála na tisících podobných obchodech, kde se místo peněz obchodovalo s věhlasem. Jednalo se o propracovaný systém, který zaznamenával sociální postavení každého Vesmířana i to, nakolik přispěl společné věci. Byla to vlastně spíše hra, než seriozní ekonomický systém. Obchodníci blufovali jako při pokeru a některé obchody, které uvízly na mrtvém bodě, se dokonce řešily hodem kostkou.

Macy se hrbila na svém křesle nad oslazeným mátovým čajem a snažila se příliš nepřemýšlet nad tím, proč sem vlastně přijela. Politika byla taky hra a Macy si plně uvědomovala, že v ní je naivním a nezkušeným hráčem, který jen mlhavě tuší, jaká jsou vlastně její pravidla. Mohla jenom ukázat všechny své karty a pak improvizovat. Spolehnout se na dobrosrdečnost neznámých lidí.

Začínalo se smrákat. Světlo lustrů potemnělo, tabulky stanu se zatahovaly a postupně zakrývaly sněhobílý měsíční povrch venku. Přes jezero a mozaiku leknínů se převalovaly velké, líné vlny. Nad nimi se ve vzduchu umělecky prohánělo půl tuctu letců. Chvilku létali těsně nad jezerem, pak zase stoupali nahoru a točili se jeden kolem druhého jako netopýři na černé obloze. Nízká gravitace totiž lidem na všech měsících Saturnu dovolovala létat. Byl to populární sport a Macy jej dokonce několikrát v pevnosti klanu Jones-Truex-Bakaleinikoffů vyzkoušela. Létala tam z plošin pověšených na podpěrách stanu. Na Enceladu, kde byla gravitace tak nízká, že na něm člověk nevážil více než vrána nebo havran, létali lidé pořád. Měli na sobě obleky s křídly, nebo si dokonce jako ta skupinka letců nad vodou nechali upravit svá těla, takže měli mezi kotníky a zápěstími nataženou kožní blánu, pozměněné svaly a upravený hemoglobin, který jim do nich přiváděl kyslík, takže mohli létat bez přestávky celé hodiny.

Newt dokončil své telefonáty, poklábosil s pár přáteli a pak si konečně sundal spex a řekl Macy, že její tajemný kontakt má zpoždění.

„Ne tak velké.“

„Když nepřijdou, povíš mi, o co tu vlastně jde?“

„Přijdou.“

„Až budeš hotová, znám tu pár barů, které by se ti líbily. Jeden je hned pod hladinou, uprostřed lesu chaluh,“ navrhnul Newt. „Doplaveš tam a ocitneš se v takové vzduchové bublině.“

„A když se opiješ, jak potom vyplaveš nahoru?“

„Podávají tam jenom čaj. Spousty druhů. Popíjíš tam čaj, ukousneš tohle, uždíbneš tamtoho a nic tě netrápí. Můžeš tam přes sklo pozorovat ryby.“

„To zní dobře… co to je?“

Někde vysoko v sousední věži začal do stále temnějšího večerního vzduchu prozpěvovat mužský hlas.

„Volání k modlitbě,“ řekl Newt. „Vy nemáte ve Velké Brazílii muslimy?“

„Určitě ano. Jen jsem ještě žádného nepotkala.“

Po široké terase se mihl stín, jak se nad ní s roztaženýma rukama prohnala letkyně v zelené kombinéze. Chytila vzdušný vír a zase se vznesla nad jezero.

„Je to velmi nábožensky orientované město,“ vysvětlil Newt. „Jsou tu muslimové, křesťané, hinduisté, židé… V Kamelotu na Mimasu je jeden buddhistický chrám. Někteří z organizátorů pařížské Nekonečné mírové debaty jsou také buddhisté.“

„To jsou ti mniši, jak si mi o nich říkal? Ti, co mají ten hotel v japonském stylu zabudovaný do hrany kráteru Dido?“

Macy tam před půl rokem trávila nějaký čas s Newtem, Petem Bakaleinikoffem a Junkem a Junpei Asaiovými. V zahradě s mechy a bambusy se tam koupali v horké lázni z bloku sideritu, usrkávali rýžové víno a zajídali ho malými kousky nakládané zeleniny. Přitom si povídali o teleskopech a sledovali chladný, pustý měsíční povrch za stanem hotelu.

„To jsou šintoisté,“ řekl Newt. „Někteří buddhisté jsou také šintoisté. Tedy ti s japonskými předky.“

„Ale jak jsem si všimla, nikdo z klanu se k žádnému náboženství nehlásí.“

„Jsme odporní racionalisti,“ zažertoval Newt. „Ty jsi ale jednu dobu věřila, ne?“

„Kdysi.“

„Teď už ne?“

„Ne.“

„Co se stalo? Ztratila jsi víru, když jsi utekla a zjistila, co všechno ti může nabídnout reálný svět?“

„Víru jsem ztratila už před útěkem,“ odvětila Macy. „Možná proto jsem také utekla.“

Letkyně v zeleném okřídleném obleku se nízkým průletem nad vodní hladinou vrátila zpět k terase, u jejího konce zpomalila a měkce na ní přistála. Oblek se jí složil jako plášť a ona vykročila směrem k nim, sundala si brýle a zatřásla hlavou, aby si rozpustila černé vlasy.

Newt se na ní podíval, pak se podíval na Macy a rozesmál se.

Byla to Avernina dcera, Yuli.

Macy a Yuli spolu hovořily v kapsli umístěné vysoko na jedné z nejzazších osvětlených věží města. Podlahu pokrývala umělá kožešina a kapsli od okolí oddělovalo plexisklo. Když Macy začala vysvětlovat, co má v plánu, Yuli ji přerušila: „Všechno chápu.“

„Všechno?“

„Je to docela jednoduché. Marisa Bassi chce, abys promluvila o Velké Brazílii. O Zemi. Když odmítneš, označí tě za zrádce. Spiónku. Pokud ale přistoupíš na to, aby s tebou jeden z jeho poskoků udělal rozhovor, staneš se součástí jeho nekonečné válečné propagandy. Věříš, že ti z této pasti můžeme pomoci. Že si veřejně promluvíš s mou matkou a tak splníš Bassiho přání, aniž by se mu nějak zavázala nebo napomohla jeho věci.“

„Přišla jsem, abych pomohla snaze o mír. Přeji si vzájemné porozumění Země a Vesmírného společenství. Stále v to věřím a promluvím s každým, kdo ještě bude ochoten poslouchat. A při tom se budu usilovně snažit, abych odpovídala co nejupřímněji a nic nevynechala. Ale Marisa Bassi chce slyšet jen o tom, jak se velké rodiny opájí mocí a bohatstvím a všechny ostatní utlačují. Potřebuje děsivé příběhy, aby se ospravedlnil.“

„Pověz mi, můžeme válku vůbec ještě zastavit?“

„Ne, patrně ne.“

„Moje matka si myslí opak. Proto se dobrovolně uchýlila do Paříže. Postavila se přímo proti Bassimu. Využívá svého věhlasu a všech svých známých jak tady, tak ve Velké Brazílii i jinde na Zemi a pokouší se odvrátit nevyhnutelné. Věří také, že by ji nepřátelé velmi rádi zajali živou, takže dokud je v Paříži, nemohou na město přímo zaútočit. Pokoušeli jsme se jí přesvědčit o tom, že přecenila svůj význam a podcenila agresivitu svých nepřátel. Podcenila taky jejich strach z toho, čím bychom se mohli velmi brzy stát. Neposlouchá nás. Myslí si, že jsme příliš pesimističtí. Souhlasila však s tím, že si tebou promluví.“

Yuli seděla v tureckém sedu na teplé, modré kožešině. Byla drobounká a štíhlá. Na sobě stále měla ten zelený letecký oblek se složenými křídly a rozvázané vlasy jí podél srdcovité tváře padaly až na ramena. Pleť měla sněhobílou a oči nepřirozeně zelené. Vypadala na osm let, ale byla stejně vysoká jako Macy, kterou si teď měřila vážným a sebevědomým pohledem. Byla chladně analytická. Šířily se o ní pomluvy, že prý není Averninou biologickou dcerou (a pokud by jí opravdu byla, v tak pokročilém věku její matky by se to rovnalo zázraku). Je prý spíše klonem nebo jinak uměle vytvořenou bytostí. Říkalo se také, že ve skutečnosti je mnohem starší, než vypadá, ale díky jakési genové úpravě prostě nestárne. Ať tak či onak, rozhodně působila strašidelně.

„Nemyslím si, že dokážu tvou matku přesvědčit, aby změnila názor,“ zapochybovala Macy.

„To ani nikdo nečeká. To může udělat jen ona, až bude mít v ruce všechna fakta. A možná ani pak ne. Ale musíme ji informovat, jak nejlépe umíme. Zemi opustila před sto padesáti lety. Snažila se držet krok s pozemským děním, ale ví, že má značné mezery. A v tom jí můžeš skutečně pomoci. Má matka by velmi ráda slyšela pravdu. Nefalšovanou pravdu z první ruky. Přeje si, abys na její otázky odpovídala upřímně a nie nevynechala. Dokážeš to?“

„Jak jsi řekla, proto jsem tady.“

„Nemůžeš do Paříže, protože by tě Marisa Bassi mohl zatknout. A moje matka Paříž neopustí. Ale to nebude problém,“ řekla Yuli a z kapsy obleku vytáhla pár dotykových rukavic. „Nasaď si je. A nasaď si i své spex.“

„Teď hned?“

Yuli se rozesmála a chvilku vypadala jako úplně obyčejná malá holka. „Jasně. Věděli jsme, co budeš chtít a rozhodli jsme se tvou nabídku přijmout ještě předtím, než jsme se domluvili, že se setkáme. A jestli chceš mluvit pravdu, čas na přípravu stejně nepotřebuješ.“

„Půjde to na síť?“

„Živě, hned jak se to stane. Nefalšovaný, neupravený záznam.“

„Asi jste opravdu věděli, co všechno budu chtít.“

„Vím, že válka je nevyhnutelná. Vím, že po ní už nic nebude jako dřív. Zatím ale nevím, jak to bude vypadat. Mohu jen doufat, že se věci nakonec obrátí k lepšímu. A tomu by nejvíce prospělo, kdyby má matka nejen přežila, ale nenechala se ani zajmout. Kdyby přišla k rozumu a utekla z Paříže, dokud je čas. Zkoušíme vše, abychom jí přesvědčili. Dokonce i tohle.“

„Nebojíš se, že by si tvou upřímnost mohli lidé vykládat jako drzost?“

„Pravda by neměla nikoho urážet. Jsem zoufalá. Ty taky. Můžeme si pomoci navzájem. Myslím, že by sis teď měla lehnout. A nesnaž se s avatarem hýbat, dokud se neustálí rychlost jeho reakcí na tvé příkazy.“

„Kde se s tvou matkou setkám?“ zeptala se Macy a nasadila si dotekové rukavice.

„V jedné z jejích zahrad,“ řekla Yuli a nasadila si své vlastní spex.

Macy si lehla, její spex zčernaly, až se konečně propojily se sítí. Ležela na teplé, měkké kožešině a zároveň byla uvnitř avatara, který stál čelem k průhledné zdi a sledoval rozlehlý prostor křišťálově jasného vzduchu před rozvířeným, smogově žlutým tornádem, které se zmenšovalo směrem dolů k chuchvalcovité, modré vrstvě mraků hluboko pod ním. Bylo poledne. Malinký sluneční kotouč nahoře prosvítal pozemsky modrou oblohou a jeho dokonalost kazily jen skvrnky malých bílých mráčků. Na jedné straně tornáda se vznášel shluk malinkých, ostrých obdélníkových objektů.

Macy vyvolala kontrolní menu avatara a vzhlédla od výjevu, aby se podívala, kde skončila. Velký čtvercový pokoj s průhlednými stěnami, jehož podlaha byla sice lehce mřížovaná, ale také průhledná. Stála v nejvyšším patře ve vzduchu se vznášející válcovité budovy, nad mnoha podobnými pokoji. Obrovská průhledná zkumavka, nahoře i dole zaoblená a ze stran opatřená polohovacími tryskami. V jejím pokoji stálo mnoho dalších avatarů, stejně jako v podlažích pod ní. Ten pohled jí připomínal rozestavěné šachové figurky uprostřed partie. Jeden z avatarů sebou pohnul a houpavě se k ní vydal. Macy uslyšela hlas: „Jsem Averna. Vítej v Hlubinném víru.“

Macy se také představila a zeptala se, jestli je toto místo skutečné.

„Ale ano. Je vskutku opravdové. Vznášíme se ve vodním pásu Saturnu, asi tři sta kilometrů od hranice atmosféry,“ odpověděla Averna. „Tyhle bílá oblaka jsou z vodní páry a většina té bouře je také z vodní páry. Je to větrná smršť poháněná zdola horkým místem ve vrstvě tekutého vodíku pod ní. Vzduch se sice při stoupání ochlazuje, ale je stále mnohem teplejší než okolní atmosféra a když něco ztrácí teplo, tvoří se okolo toho mraky, stejně jako u hurikánů na Zemi. Větry vanoucí okolo víru nám také pročišťují zdejší smog vytvořený anaerobními reakcemi v atmosféře Saturnu, a díky tomu zde máme tak nádherný výhled. Je odsud vidět na všechny strany, do vzdálenosti asi tisíce kilometrů.“

Macy se zeptala, jestli jsou ty čtverce také přístupné. Averna řekla, že bude mnohem jednodušší jí to ukázat než vysvětlovat.

„Tam se vydáme hned poté, co tady skončíme. Brazilci se tohle místo snažili prozkoumat při jejich hloupém kaskadérském kousku, když své letouny poslali hluboko do atmosféry Saturnu. Tehdy neuspěli, ale vím, že nás teď sledují, takže to je pro účely našeho setkání ideální místo. Já už nemám co skrývat. Jestli chtějí o mé práci cokoliv zjistit, stačí říct. Tohle není továrna na nějaké strašlivé zbraně a neskrývají se tu žádná monstra. Hlubinný vír nemá žádné praktické využití krom toho, že jej lidé mohou navštěvovat a kochat se zde nádherou tohoto světa, nebo se tu setkávat a povídat si. A proto jsme tady samozřejmě i my. Pro začátek mi pověz, jak ses sem dostala.“

„Je to docela dlouhý a komplikovaný příběh.“

„Já mám spoustu času.“

Mluvily skoro hodinu. Macy Averně vyprávěla o svém útěku z Církve posvátné regrese, o dobrodružném životě v Pittsburghu, který poté vedla, než se připojila k 553. četě R&R. Pověděla Averně i o tom, jak získala místo v konstrukční četě a vyrazila na Callisto a do Duhového mostu. Averna měla mnoho otázek. O politice a rivalitách mezi různými rodinami toho Macy genové specialistce mnoho říct nemohla, ale snažila se odpovídat co nejupřímněji a tak pravdivě, jak dovedla.

Averna nakonec řekla: „Slíbila jsem ti, že ti ukážu zbytek Hlubinného víru. Dovol mi jen na chvíli převzít kontrolu…“

Svět na okamžik zmizel a pak se už Macy vznášela nad dlouhým, čtvercovým záhonem, připomínajícím koberec utkaný z černých a temně karmínových vláken. Tu a tam se na něm skvěla bílá skvrnka. Celý záhon se pomalu vlnil a po stranách jej lemovaly černé koule. Atmosférické plováky. Za záhonem byly na modré obloze vidět další dva čtverce.

„Je to zahrada!“ vykřikla Macy. „Vystavěla jste tu zahrady!“

„Říkám jim útesy,“ upřesnila Averna.

Obě ženy viděly skrze jednoho z robotů, kteří se o útesy starali, a Averna s ním letěla nízko nad vznášející se loukou. Krom tmavé pigmentace, která jim dovolovala využít i ten poslední paprsek světla, vypadaly rostliny na útesech úplně jako ze Země. Byly tam mechové pokrývky i vysoká, úzká stébla připomínající nějaký druh trávy i husté spleti listů kapradin. Rostliny, co vypadaly trochu jako slunečnice s krátkými, tlustými stonky, které zachytávaly slabé sluneční světlo na stříbrných uzlinkách v květech. Nechyběly tu ani bavlněné propletence lapačů ros zavlažujících okolní květiny kdykoliv se útes prohnal mrakem z vodních kapek výměnou za živiny z kořenů okolních rostlin. Rostlo tam více než padesát, na relativně malém prostoru namačkaných druhů. Kořeny měly zapuštěné v síťoví nasyceném jakousi hlínou z jednoduchých uhlíkatých sloučenin. Ty rostliny pomocí fotosyntézy měnily na užitečné organické molekuly. Černé plováky s pláštěm tenkým jen několik nanometrů absorbovaly sluneční energii a ohřívaly čistý vodík uvnitř. Vodík útesy udržoval ve stejné hladině, i když je větry odnášely kolem Hlubinného víru. Když se útesy prohnaly atmosférickými proudy, stáhnutými ze svrchních, studených vrstev atmosféry, dolů rameny Hlubinného víru, kondenzoval na nich metan a amoniak. Mikroby v bahnité půdě tyto živiny absorbovali a tak se útesy stále víc a víc rozrůstaly.

„Všechny byly na začátku osety stejnou směsí druhů,“ řekla Averna. „Od té doby si každý útes nalezl svou vlastní rovnováhu. Nevměšujeme se do jejich vývoje, krom toho, že se snažíme, aby nám neulétly. A když se dost rozrostou, rozpůlíme je. Začínali jsme s pouhou desítkou. Teď, o dvacet let později, jich je více než stokrát tolik.“

„Nikdo tady nežije?“

„O nikom takovém nevím.“

„Všechno jste to vytvořila, jen abyste zjistila, jestli to dokážete.“

„Zajímají mě nekonečné možnosti toho, co Per Bak nazývá samoorganizovaným kritičnem. Složité a jemné rovnováhy rostoucí ze symbiotické provázanosti chaosu s řádem, které nalézáme například v hromádkách písku, ve volném trhu a v ekosystémech. Ve svých nejlepších chvílích si říkám, že tu skoro tvořím umělecká díla. Pokud bychom ale vytvářeli věci jen za nějakým účelem, naše světy by každopádně byly dost pusté a chudé. Své zahrady vytvářím ráda a doufám, že v nich lidé naleznou své vlastní potěšení. Před našim setkáním vědělo o Hlubinném víru jen pár lidí. Teď jsem jeho adresu a přístupové protokoly k avatarům zveřejnila na síti. Může jej navštívit každý. Dokonce i lidé ze Země. Především lidé ze Země. Chci, aby pochopili, že tu není nic, než mé malé zahrady a divoká krása planety.“

Macy zahlédla, jak se něco podobné stonožce neskutečně pomalu pohybuje podrostem a plíží se k hloučku tlustých červů, kteří se pásli na husté změti černých listů kapradin. „Vaše zahrady jsou tak nádherné,“ vydechla.

„Děkuji ti. A děkuji ti také za tvou upřímnost. Teď chci nějakou dobu přemýšlet o tom, co jsi mi řekla. A pak se snad budeme moci setkat v jiné zahradě a opět si promluvit.“

„To bych ráda,“ stačila ještě říct Macy. Spojení se ale náhle přerušilo a ona se dívala přes průhledná skla svých spex na fullerenové nosníky a potemnělé tabulky stanu Bagdádu.

Před průhlednou zdí seděla v tureckém sedu Yuli, zezadu ozářená světly, které v provazech obepínaly okolní věže. Řekla: „Stáhla jsem si data z prvních průzkumů. Chceš vědět, co se o tobě říká?“

31. kapitola

Sriino loučení s Alderem proběhlo v rozpačitém a nezvykle formálním duchu. Sri se snažila působit klidně a věcně, Alder byl tichý a uzavřený a očividně nervózní z toho, co na něj čekalo. Nejdříve bude muset přežít nebezpečí následujících několika dnů a v dalších týdnech a měsících pak najít správný směr ve zrádných politických a mocenských vodách.

Vzápětí poté, co Sri vyrazí za Oskarem Finneganem Ramosem, bude Alder odvezen na obchodní jednání v kancelářích Sriiných právníků, kde už na něj budou čekat dva lidé, kteří ho propašují ven z budovy a dovezou ho do úkrytu. Chirurgicky poněkud změní jeho podobu, vybaví jej trochu tmavším odstínem pleti a změní barvu jeho očí. Alder se pak pod pečlivě zfalšovanou identitou autobusy a vlaky dostane do Buenos Aires, kde nasedne do připraveného letadla, které ho dopraví do Antarktidy. Takové tajnůstkářství nebylo nutné jen kvůli tomu, že by jinak musel zůstat v Brasílii, ale hlavně proto, že ho už za pár hodin určitě budou hledat Euclidovi muži. Budou ho chtít zatknout a vyslýchat.

Antarktické výzkumné středisko dostala Sri už před mnoha lety darem od vlády Velké Brazílie a mnoho svého skromného jmění utratila ve snaze o jeho vylepšení. Minulé noci je celé přepsala na svého staršího syna a její právníci se postarali o to, aby byl převod naprosto nenapadnutelný. Nedalo se vyloučit, že se Euclides Peixoto a jeho přátelé pokusí zařízení zkonfiskovat nějakým dodatkem k návrhu zákona, který právě procházel Senátem, nebo se ho jednoduše zmocnit hrubou silou. I kdyby však v Senátu nalezli dost přívrženců na to, aby hlasování vyhráli, nikdy nebudou tak nerozvážní, aby všem odhalili, o co jim ve skutečnosti jde. Nebudou také riskovat svou reputaci ozbrojeným vpádem na soukromý pozemek.

Alder tam tedy bude v relativním bezpečí. Ujme se výzkumného střediska a bude chránit Sriinu práci. Měla sice samozřejmě v plánu vrátit se nejdříve jako vítěz, to ovšem ani jednomu z nich loučení nijak neulehčovalo.

„Kéž bych s sebou mohl vzít Berryho,“ řekl Alder.

„Se mnou bude v bezpečí.“

Berry se předchozí noci nechal uspat a uložit do hibernační kapsle, kterou v noci vyvezl z obytného bloku popelářský vůz, co odtud jako každý večer odvážel odpadky.

„Bude mi chybět,“ řekl Alder. „A ty taky.“

Sri ho s nečekanou láskou zatoužila sevřít v objetí a nikdy nepustit, ale nemohla si dovolit projevit sebemenší náznak slabosti nebo pochyb.

„My to přežijeme,“ povzbuzovala ho. „Přežijeme to a pak spolu dokážeme skvělé věci.“

„Nezklamu tě.“

„Já vím, že ne.“

Sri vyrazila do Jižní Kalifornie v helikoptéře pilotované Yamilem Cho. Přistáli nedaleko posledního kontrolního stanoviště a Sri se po cestě mezi dunami vydala k poustevně Oskara Finnegana Ramose.

O kousek dál znovu držel stráž robotický vlk. Nervové systémy těchto vlků byly prvním Sriiným úspěchem v syntetice. Obdařila je rychlými svalovými stahy ústonožců a viděním kondorů krocanovitých a podle staleté tradice do jejich čichového ústrojí zabudovala pojistku. Než vystoupila z vrtulníku, nanesla si na kůži mezi palcem a ukazováčkem kapku speciálně upraveného indolu. Teď vlkovi položila ruku na identifikační čidla a molekuly indolu se navázaly na receptory v čichovém ústrojí robota. Tím se deaktivoval jeho vnitřní program na ověřování zadávaných příkazů, a Sri dostala přímý přístup k jeho správci úloh. Když se svým pečetním prstenem dotkla jednoho z pohybových čidel stroje, vzorkované světlo diody v prstenu vlkovi okamžitě přeprogramovalo celý zaměřovací systém.

Vlk se postavil na silné nohy a s hlasitým cvaknutím vysunul z příslušných krytů své zbraně. Odhaloval své drápy. Sri věděla, že má stroj plně pod kontrolou, ale ukázka palebné síly jí stejně nebyla nijak příjemná. Nařídila mu, aby vypnul svůj bezpečnostní systém a pak rozhodně vyrazila k pláži.

Oskar Finnegan Ramos seděl na pařezu stromu, který byl vybílený od soli a z něhož se už dávno oloupala všechna kůra. Malým nožem se zahnutou rukojetí vyřezával z kousku dřeva píšťalku. Vzhlédl ke Sri a k vlkovi, kteří se k němu přibližovali. Oči měl prázdné jako okna opuštěného domu.

„Myslel jsem si, že to budeš ty,“ řekl. „Alespoň jsi měla tu slušnost přijít sem osobně. Neposlala jsi na mě ty své psychotické stvůry, co schováváš na Měsíci.“

„Vždy jsem si říkala, jestli o nich víte.“

„Čí to je nápad? Tvůj, nebo mého synovce?“

„Jen a jen můj.“

„Kdysi jsi byla schopná nahlížet svět z dlouhodobější perspektivy. Ale poslední dobou se mi zdáš čím dál netrpělivější. Dříve nebo později tě to zničí.“

„Tohle je jediná šance, jak mohu zachránit sebe a své syny.“

„V tak spletité a nebezpečné hře, jako je tato, bys na náhodu neměla spoléhat. Měla bys vždy vědět, co děláš, proč to děláš a jaké to s sebou ponese následky. Odpusť, ale nevypadáš, že by sis tím, co bys měla dělat, byla zrovna jistá. Určitě sis to dobře promyslela?“

„Vím přesně, co chci udělat. Nedělejte mi to těžší.“

„A tím chceš říct: ‚Zemři v tichosti. Nedělej mi scény. Ať už to máme za sebou.‘“

„A co ten muž, co mi dal tu datovou jehlu? Ten, kterého jste obětoval. Myslíte, že ten to bude mít jednoduché?“

„Nezbývá mi než předpokládat, že tě Euclides přesvědčil, aby sis myslela, že jedině má smrt tě ještě může zachránit. Donutil tě udělat co chce a udělal to tak, aby sis myslela, že to byl celé tvůj nápad,“ usmál se mile a vyrovnaně Oskar. „Pokud máš nějaké pochyby, tak možná proto, že o tom víš, ale ještě sis to dostatečně nepromýšlela.“

„Všechno mám dokonale promyšlené.“

Sri sice navenek působila klidně, ruce si však musela zabořit hluboko do kapes své krátké bundy, aby nebylo vidět, jak se jí nekontrolovatelně třesou. Když Oskar z píšťalky odřízl pár posledních třísek, přiložil si ji k ústům a zapískal na ni, ucítila, jak jí přes záda přeběhl mráz. Pomyslela si, že možná právě aktivoval nějaký tajný záložní bezpečnostní systém. Ale nestalo se nic. Horký vítr stále vál a ohýbal trávu na vrcholcích dun. Nízké vlny stále omývaly pobřeží a přepadávaly zleva doprava. Na moři se proti planoucím odrazům slunce na vodě stále rýsovala korveta, jako by tam někdo postavil vystřiženou omalovánku. Její posádka Sri bezpochyby sledovala, ale na tom nezáleželo. Vlk ovládal jak místní bezpečnostní síť, tak satelit, který se vznášel tisíc kilometrů nad jejich hlavami. Především však korvetě zneškodnil všechny zbraňové systémy.

Oskar se na ní usmál. „Měl jsem velmi dlouhý život. A všichni, kdo se dožili alespoň poloviny mého věku, vědí, že každý den žijete s vidinou smrti. Smrt je vaším nerozlučným společníkem. Vždy na vás číhá hned za vaší další myšlenkou. I v tak krásný den, jako je tento. Myslel jsem, že až si pro mě přijde, možná ji přivítám. Mýlil jsem se,“ řekl a nečekaně prudce po Sri vrhnul nůž.

Vlk svými zuby nůž srazil v letu, Oskar se převalil ze svého pařezu dozadu a rozběhl se pryč. Kličkoval sem a tam. Vlk vyběhnul za ním, ale v měkkém, suchém písku se nemohl pořádně odrážet. Když Oskar uhnul kolem plůtku, který vztyčil, aby ochránil poslední várku želvích vajec, vrazil vlk přímo do ní, sloupky mu zarachotily o kryt, síťoví se mu omotalo kolem nohou a vlk spadl na kolena.

„Zab ho!“ křičela Sri do horkého větru. Byla zděšená a rozhněvaná, ztratila rozvahu a myšlenky se jí splašeně rozlétly na všechny strany. Oskar se po čtyřech drápal nahoru po písečném svahu. Okolo něj se snášela oblaka písku.

„Prostě ho zabij! Zabij ho!“

Vlk se vzepjal. Vzduch proťal ohromující záblesk a Oskara to odhodilo na stranu od gejzíru písku a kouře. Bezvládně se skutálel po svahu dolů a nakonec zůstal nehybně ležet na zádech.

Sri zavolala Yamilovi, pak po písečné pláži došla k tělu svého učitele a ujistila se, že je mrtev. Když vstala, nízko nad dunami se s řevem turbín snesla helikoptéra a přistála na tvrdém písku u mořského břehu.

Vzlétla hned, jak Sri nastoupila dovnitř. Pláž i třpytivé moře se za kabinou naklonily na stranu. Korveta se v moři otáčela směrem ke břehu a ve vodě za sebou zanechávala širokou pěnovou stopu.

„Raketoplán?“ zeptala, když padla na sedadlo vedle Yamila.

„Připraven ke startu,“ řekl Yamil Cho.

„Berry?“

„Už je na palubě. Budeme tam za dvacet minut.“

Vrtulník se při stoupání otočil o sto osmdesát stupňů. Sri spatřila duny, které se rozprostíraly podél břehu a hnědá úbočí hor. Viděla úzký bílý proužek cesty a mastný, černý kouř stoupající z trosek posledního kontrolního stanoviště. Slunce klidně a vyrovnaně dominovalo modré obloze bez jediného mráčku. Napadlo ji, že tohle je možná její poslední den na Zemi.

Část čtvrtá

Nejistota

32. kapitola

Po operaci Hlubinný průzkum létal Cash Baker s ostatními piloty bojových letounů na takzvané vědecké mise kolem měsíců Saturnu. Sbírali tam údaje o gravitaci, radioaktivitě, přelétávali nad každým větším městem a osadou a snímali jejich radarové obrazy, zkoumali je mikrovlnnými paprsky a nahrávali videa s vysokým rozlišením. Většina z těchto informací se dala získat na dálku, nebo pomocí sond, ale přelety měly Vesmířany záměrně provokovat. Měly upevnit nadvládu brazilské a evropské expedice a vyzkoušet schopnosti vesmířanského řízení leteckého provozu a obranných systémů. Podle důstojníků rozvědky šlo o součást široce rozvětveného programu, který si kladl za cíl Vesmířany vystrašit a donutit je zaujmout nepřátelský postoj. Sloužil k destabilizování jejich sociální a politické struktury, prohloubení propasti mezi agresivními frakcemi a těmi, kteří se ještě snažili zachránit mír a vyplašení nerozhodných měst do té míry, aby vyhlásila neutralitu. Většina pilotů k této strategii přistupovala skepticky. Luiz Schwarcz se nechal slyšet, že to bylo jako dloubat klacíkem do sršního hnízda a přitom doufat, že se jeho obyvatelé nakonec rozhodnou zaútočit sami na sebe. „Když na to dojde, Vesmířani jsou Vesmířani. Proti jednotnému nepříteli budou držet pospolu, navzdory svým rozdílům.“

„Když s někým chcete bojovat, je nesmysl se ho snažit naštvat nebo urazit,“ přisadil si Colly Blanco. „Prostě jdete a uděláte to. Hlavně jim zasadit první úder.“

„K něčemu takovému bych se hned přihlásil,“ prohlásil Cash.

„To my všichni,“ řekl Luiz. „Proto nás také upravili. Proto jsme tady.“

„A místo akce tady dřepíme, na zádech máme namalované terče a rozvědka tu blbne s propagandou a zahlcuje jim síť,“ vrčel Colly.

„A jestli se jedna z těch zrůdiček rozhodne po nás něčím hodit, mohlo by se to docela snadno zvrtnout. Stačilo by jim po téhle skořápce dostatečnou rychlostí vystřelit pár těch dálkově naváděných šutráků. Nějaký kamínek by prorazil štíty a po nás by nezbylo nic. Stejně jako po Zemi, kdyby se Marťanům tehdy podařilo shodit tu zatracenou kometu.“

„To byl asteroid,“ opravil ho Luiz. „Kometu pak hodili Číňani na ně. Ale jinak máš pravdu.“

„Led, šutry, nebo hnůj, to je stejně jedno, když se to na tebe řítí rychlostí tisíc kilometrů v hodině,“ řekl Colly.

O tři dny později dorazila na orbit okolo Mimasu zásobovací loď Getulio Dornelles Vargas. Loď Pacifického společenství ji s těsným odstupem následovala a od Země právě vzlétly čtyři Brazilské lodě. Tři z nich mířily k Jupiteru a na čtvrté, sesterské lodi Slávy Gaii jménem Lesní květina na Saturn mířil sám generál Arvam Peixoto.

Když se Getulio Dornelles Vargas přiblížila ke Slávě Gaii, Cashe si předvolali dva tajní agenti a oznámili mu, že byl vybrán na tajnou misi.

„Nikdo další se o tom nesmí dozvědět,“ řekl jeden z agentů.

„A to včetně té mapovací specialistky, se kterou spíte,“ doplnil ho druhý. „Také to znamená, že když vás zajmou, popřeme, že jste od nás.“

Cash jim věnoval svůj nejmilejší úsměv a řekl: „Snad to nebude tak hrozné. Proč mi prostě neřeknete, o co jde?“

O pár hodin později už Cash ležel ve svém letounu a z několika perspektiv sledoval, jak mu do zbraňových komor na pravoboku nakládají malou kapsli s vlastním raketovým pohonem. Z kapsle o velikosti rakve nebylo vidět o moc víc než malý kokpit a za ním iontový motor. Po stranách měla malé, ale silné přídavné raketové motory na tuhé palivo. Cashovi to připomnělo dávno zapomenutý sportovní vůz, který jeho prastrýc Jack s takovou láskou zrekonstruoval do původní podoby. Staré a zrezlé součástky vyměnil za nové, ručně vyrobené, karosérii vytvaroval z polyesterové pryskyřice a pak ji ručně pomaloval patnácti vrstvami třešňově červeného laku. Strýc Jack pak se svým veteránem vévodil každé vesnické přehlídce, ať už u příležitosti Díkůvzdání, návratu vojáků z války, nebo Dnu Země. Až do prvního výročí úmrtí své ženy na rakovinu lymfatických uzlin, kdy do něj natankoval benzín a vyrazil na poslední vyjížďku. V rychlosti sto padesát kilometrů v hodině prudce zatočil, auto tím rozbil na padrť a sebe zabil.

Pasažér dorazil na poslední chvíli, když už Cash s techniky procházeli poslední předletové zkoušky. Měl už na sobě sice skafandr, ale mikrovlnné systémy lodi pod ním odhalily vysokého, hubeného mladého muže a neunikl jim ani asynchronní tlukot malých srdcí ve stehenních a podklíčkových tepnách. Byl to Vesmířan. Agenti tajných služeb Cashe o pasažérově identitě ani slovem neinformovali. Řekli mu, že se má starat jen o to, aby ho doručil na správné místo. Ale Cashovi bylo nad slunce jasné, že to je nějaký přeběhlík. Snad špión, možná dokonce vrah.

Pasažér se nechal připevnit do kapsle a ta se zasunula do komory na zbraně. Cash vyzkoušel poslední systém, loď se zasunula do své kolébky a nechala se vystřelit do vakua. Cash se pomocí polohovacích raket trochu vzdálil od Slávy Gaii, zažehnul fúzní motor letounu, rychle předehnal vesmířanskou vlečnou loď, která se ho pokusila sledovat, a vylétl k Saturnu.

Mise byla naplánovaná tak, aby se časově kryla s příletem velké lodi Pacifického společenství. Až se na ni upře veškerá pozornost, Cash nepozorovaně prolétne systémem. Loď se právě v doprovodu malé flotily turistů zdánlivě blížila široké orbitální dráze Saturnu, ale poslední zážeh motorů ji mohl odnést kamkoliv jinam. Cash se s Collym Blancem vsadil, že to bude Titan. Mezitím jeho letoun prolétal prstenci Saturnu, postupně zrychloval a po přeletu nad Saturnovými mrakovými pásy náhle změnil kurz. Cash zariskoval a prozkoumal okolní vesmír radarem na dlouhou vzdálenost. Okolo prstenců se pohybovalo jen pár vesmířanských lodí a ani jedna z nich neměla šanci Cashe zastavit. To nicméně ještě neznamenalo, že na něj v temnotě nečeká žádné překvapení…

Prohnal se nad prstencem C s jeho mezerami a úzkými, poničenými a ohraničenými miniprstenci, nad temným prstencem B a pokračoval přes široké Cassinovo dělení, které bylo plné hvězd. Před ním se tyčil prstenec A, u jehož ostrého okraje se rýsoval Atlas.

Cash se připravil na vysazení pasažéra, naposledy zkontroloval systémy a otevřel komoru, kde spočívala kapsle. Atlas se z velikosti hvězdy změnil na bod a dál se postupně zvětšoval. Byl to kus vodního ledu ve tvaru burského oříšku, s pouze čtyřicetikilometrovou poloosou dráhy. Jeho slabá gravitace v prstenci A přesto tvořila složité vlnky a kudrlinky. A měl také na svědomí Keelerovu mezeru. Navzdory své nepatrné velikosti ho už navštívila četa stavebních robotů a vystavěla na něm tři malé, od okolního vesmíru odstíněné oázy, v nichž byla zavedena i elektřina. Čekaly tam na otužilé osadníky, nebo poustevníky. Nebo také na uprchlíky, to v případě vypuknutí války. Po celém Saturnském systému bylo roztroušeno něco přes sedmdesát osamělých oáz a osad, z nichž většina vyrostla na nepravidelných kusech ledu, jako byl Atlas. Dohromady by pojaly dvakrát tolik lidí, než kolik jich v systému skutečně žilo.

Ozval se alarm, který Cashe varoval, že se blíží k pevnému tělesu, Cash se přepnul do hyper-reflexního módu, mikroskopicky upravil dráhu letu a stále se přibližoval k Atlasu. Na jednom kraji si všiml řady kráterů. Největší z nich zeleně osvětlovala uvnitř stojící oáza. Odpočítávání dospělo k nule a Cash vystřelil z elektromagnetického pulzního děla. Pod letounem se prohnal Atlas a v jeho optickém i radarovém stínu současně se zábleskem motorů vyletěla do vesmíru kapsle. Vzdalovala se a přístroji byla takřka nepostřehnutelná, takže s ní Cash zanedlouho ztratil radarový, i optický kontakt. Usoudil však, že míří na Dione.

Cash otočil svůj letoun a odstartoval dlouhý zážeh motorů, který ho kolem Saturnu doveze až na Mimas. Rychlý pohled na teleskop odhalil, že loď Pacifického společenství také změnila kurz a vypadalo to, že Cash přijde o svých deset babek. Nemířila ani na Titan, ani na žádný z vnitřních měsíců. Ne, stoupala nad Saturnův rovníkový pás k Phoebu, největšímu ze seskupení maličkých, vnějších měsíců.

33. kapitola

Zvěsti o destinaci lodě Pacifického společenství zastihly Loca Ifrahima v malé, krysami zamořené oáze na Dionu, kde se právě účastnil Osmnácté konference na téma Velkého skoku do prázdna. Sjeli se tam delegáti ze všech osídlených měsíců Jupiteru a Saturnu, aby tam probrali mezihvězdné cestování. Škála témat se neomezovala jen na praktické diskuze o uzavřených ekosystémech, dlouhodobé hibernaci a mapování planet v hlubokém vesmíru pomocí teleskopů, ale na program se dostalo i esoterické blábolení o teleportaci, stahování lidských myslí na pevné disky a o všemožných způsobech, jak prolomit bariéru rychlosti světla. Loc se tam staral o jednoho vědce ze Vzdušných obranných sil. Mimo to měl za úkol navázat kontakt s těmi delegáty, jejichž města stále doufala v nějaké usmíření Země a Vesmírného společenství a pokusit se do srdcí všech ostatních zasít trochu strachu. Konference ale pro Loca nezačala nijak slavně a pak už to šlo od desíti k pěti.

Oáza byla zasazena v obrovské šachtě, vyhloubené v povrchovém ledu Dionu. Ležela východně od kráteru Ilia a přímo u rovníkové železnice obepínající celý měsíc. Její stěny odshora až dolů pokrývaly jeskyně, terasy a vodopády kapradin a mechů, lián a rozkvetlých rév. Vznikla za účelem pořádání konferencí a shromáždění, takže neměla žádné stálé obyvatele. O ekosystém se starala umělá inteligence a četa robotů, její visuté zahrady obdělávaly krysy upravené tak, že měly vyšší inteligenci i obratnost.

O účastnících konference měl Loc spoustu informací, ale ohledně krys se mu nikdo neobtěžoval říct ani slovo. Prvního dne se konala uvítací a seznamovací recepce. Loc právě stál u jednoho debatního hloučku a se zájmem sledoval sociální interakci ostatních, když z citrusového keře cosi vycupitalo. Pod nohama mu proběhla černá krysa měřící od čenichu po ocas dobrého půl metru. Loc ucukl, instinktivně po ní švihnul nohou, jenže minul, v nízké gravitaci se převážil dozadu a vrazil do zábradlí na okraji terasy. Kdyby ho jeden Vesmířan včas nechytil za tuniku, přepadl by přes něj, zřítil by se do více než stometrové hloubky a nabodl na špičky stromů, které rostly na dně šachty.

Locovi by bylo dost trapně, i kdyby mezi diváky nezahlédl také Macy Minnotovou.

Její jméno zaregistroval už na seznamu delegátů a chystal se s ní někdy během konference prohodit pár slov. O samotě, mezi čtyřma očima. Vyrovnat si účty. Trapas mu však poněkud zkřížil plány, už si ho určitě všimla. A tak si narovnal tuniku a šouravě vyrazil k ní. Nasadil křečovitý úsměv a oslovil ji: „Slečna Minnotová? Jak pozoruhodné, že se opět setkáváme právě při takovéto příležitosti.“

„Tohle je Loc Ifrahim,“ představila ho Macy Minnotová vedle stojícímu muži. „Pane Ifrahime, toto je můj přítel Pete Bakaleinikoff.“

Loc jej obdaroval ještě širším, ale o nic méně křečovitým úsměvem. „A konstruktér toho souboru teleskopů. A také strýc Newtona Jonese, nepletu-li se.“

„Máte přehled,“ řekla Macy Minnotová. „Má mi to lichotit, nebo mě to má spíše děsit?“

„Nemyslím si, že by vám to mělo nahánět hrůzu, nebo lichotit,“ řekl Loc. „Smím-li být upřímný, nijak zvlášť se o vás nezajímám.“

„To ráda slyším,“ utrousila Macy.

Svoje kaštanové vlasy měla ostříhané nakrátko, na sobě volné triko s potiskem mapy jakési mimozemské planety i kontinenty a moři. Mezi Vesmířany se očividně cítila jako doma. Zvedla bradu, aby si Loca změřila tím svým přímým, pevným pohledem, který si až příliš dobře pamatoval. Bezpochyby se kochala jeho rozpaky a už se tetelila, jak všem povypráví, že takhle směšný byl vždy – určitě se s nimi podělí o historku, jak na něj vyzrála v Duhovém mostu… Až v tuto chvíli si naplno uvědomil, jak strašně ji nenávidí.

„Pokud máte chvilku nazbyt,“ lísal se, „samozřejmě bych si s vámi rád popovídal. Možná i nad skleničkou. Aby bylo jasno, že mezi námi už není žádná zlá krev.“

„Nejsem si jistá, že bych s vámi měla být viděna, natož o samotě,“ řekla Macy Minnotová a usmála se. „Lidé by si mohli říct, že se bratříčkuji s nepřáteli.“

Loc na to odpověděl, že se pouze snaží posilovat obchodní a kulturní vazby a podporovat mírové snahy, což je možná nevděčný úkol, ale o nic méně zásadní. Zmínil některé ze svých nových přátel mezi obyvateli Mimasu a vysvětlil, že sem přicestoval s nadějí na seznámení s mnoha dalšími.

„Doprovázím zde plukovníka Angela Garciu. Možná jste o něm slyšela. Velmi význačný vědec. Jsem si jist, že byste se s ním vy i pan Bakaleinikoff rádi seznámili. A on by se zase nepochybně velmi rád dozvěděl vše o vašem teleskopu.“

„Váš přítel tu přeci může mluvit, s kým se mu zlíbí,“ prohlásila Macy. „Proto jsme přeci tady.“

„Vyřídím mu to. Vidím, že už spěcháte, ale než půjdete, snad mi ještě můžete povědět,“ zareagoval Loc, kterého nečekaně políbila múza, „jestli je něco pravdy na tom, že se prý konference zúčastní i Averna.“

„O tom nevím,“ odvětila Macy Minnotová a najednou se zatvářila rezervovaně.

Její společník, Pete Bakaleinikoff rychle dodal: „Zúčastnila se jen jedné. Té první.“

„Mezi námi, velmi rádi bychom se s ní spojili,“ řekl Loc. Samozřejmě lhal jako když tiskne, vtip ale spočíval v tom, že si tím Macy nikdy nemohla být jistá. Už při pouhém pomyšlení na to, kolik zábavy si užije, až jí bude tahat za nos, se Loc musel v duchu smát. „Vy jste s Avernou přeci mluvila, dokonce i veřejně, takže byste možná mohla vědět, jak se k ní dostat…“

V tom mu kdosi zezadu poklepal na rameno. Loc se ohlédl a spatřil hubeného mladého muže, jehož popis – bledý hranatý obličej a rozcuchaná hříva černých vlasů – znal ze zpráv od rozvědky. Loc ze sebe vysoukal: „Pan Jones… rád vás konečně… poznávám.“

Newton Jones ho ignoroval a zeptal se Macy: „Je tenhle otrava ten, za koho ho považuju?“

„Chce, abych mu pomohla spojit se s Avernou.“

„A řekla jsi mu, že když skočí na vlak do Paříže, tak jí tam nejspíš najde?“

„Zrovna jsem mu chtěla říct, že Avernu člověk jen tak snadno nenajde. To spíš ona si najde jeho,“ řekla Macy.

Vypadala trochu uraženě. Princezna a její rytíř na bílém oři měli zřejmě nějaké problémy.

„Mám pro to dobré důvody,“ odpověděl Loc, ale kouzelná chvíle byla ta tam a s ní vyprchalo i jeho potěšení. „Marisa Bassi bohužel jasně řekl, že Brazilci a Evropané v Paříži nejsou vítáni, takže jsem doufal, že ji najdu zde.“

„Překvapujete mě, pane Ifrahime. Myslela jsem, že byste válku bral všema deseti.“

„Nebylo by to poprvé, co jste si mylně vysvětlila mé pohnutky, slečno Minnotová,“ pravil Loc s mírnou úklonou. „Doufám, že si budeme moci promluvit později.“ Macy počkala, až poodejde, a pak za ním zavolala: „Doufám, že vám nevadí krysy, pane Ifrahime. Starají se tu o květiny a vůbec udržují oázu v chodu. Není snadné se jim vyhnout.“

Loc jí nemohl nechat poslední slovo. „Umím se povznést nad malé nepříjemnosti, slečno Minnotová.“

Problém byl v tom, že mu krysy opravdu vadily. Přímo je nenáviděl, připomínaly mu totiž dětství strávené v polorozpadlé osadě nedaleko trosek Caracasu. Připomínaly mu špinavý dvoupokojový byt, odkud vedly dveře přímo na přelidněnou ulici. Pronikavý pach kouře táhnoucí se z hromad odpadků nad střechy hroutících se chýší. Všudypřítomná hejna zelených masařek, co lezly po jídle a po lidských tvářích, i malých, černých mušek, které vám lezly do vlasů, do očí a do nosu.

Stejně jako všechny děti ze sousedství si Loc přivydělával prohledáváním trosek, kde sbíral dráty na vyztužení betonu a kabelů elektrického vedení. Šplhal po rozpadlých budovách mezi obrovskými náklaďáky, které z města odvážely sutiny. Caracas dvacet let před tím zničilo zemětřesení a město se přestavovalo na jeden rozlehlý park. Loc tomu všemu utekl, díky své píli a nezdolné ctižádosti. Vystudoval, byl přijat do státní správy a vystoupal po nekonečném žebříčku diplomatických postů. Ale nemohl se vydrápat tak vysoko, aby unikl vzpomínkám na neutěšené dětství. Dohnaly ho pokaždé, když ucítil pach spálených odpadků, nebo uviděl mouchu, švába či krysu. Vracely jej na tu krysami zamořenou skládku. Byla na ně vypsaná odměna, pár centů za každou mrtvolku. Starší chlapci se sdružovali do loveckých tlup, které na krysy pořádaly hony, ale Loc se jich nikdy neúčastnil. Nenáviděl krysy už tehdy – a teď, když jimi měl být tak nepříjemně dlouho obklopen, je nenáviděl ještě víc. Organizátoři kongresu ho spolu s plukovníkem Angelem Garciou ubytovali v nejhorším patře oázy, přímo nad skleníkem ve sklepě, který byl motorem celého místního ekosystému. Nad hutnou a vysokou vrstvou mulče se vzpínaly obrovské fíkovníky a jejich spletené větve a lesklé listy poskytovaly přístřeší celé malé armádě krys.

Plukovník byl na konferenci nudným společníkem, Macy Minnotová se mu vyhýbala a diskuze zabředávaly do strašlivého chaosu. Žádný předsedající, žádné formální prezentace, žádná významnými osobnostmi oboru tvořená porota, jen neukázněné davy pošťuchující a hašteřící se kolem velkých obrazovek. Někdo vždy přišel s nějakým nápadem, pár minut ho rozvíjel, než jej někdo přerušil, aby nápad vylepšil nebo úplně rozcupoval. Diskuze se poté zpravidla rozběhla naprosto odlišným směrem. Často mluvili dva, nebo tři lidé najednou a snažili se jeden druhého překřičet. Program se neustále měnil a shoda více než dvou debatujících na jednom problému se zdála nemožná. Většina diskuzí se beztak odehrávala mimo naplánované schůze a semináře. Na konference také nešlo jen o diskutování, byla to také společenská událost, kde se delegáti setkávali se starými přáteli a poznávali nové. Starší chodili na dlouhé procházky ledovými zahradami na povrchu měsíce, ti mladší se povětšinou opíjeli, užívali psychotropních látek a souložili. Loc se několikrát podíval, kam neměl a usoudil, že si lidé v zákulisí užívají neskutečné spousty sexu. A protože se Loc sociálních, ani sexuálních hrátek nezúčastnil, nemohl s určitostí vědět, jak vážně berou Vesmířané své šílené plány na vypouštění lodí s robotickou, nebo dokonce lidskou posádkou k různým hvězdám, nebo na vytváření nových druhů lidí, kteří by se napili z číše nesmrtelnosti.

Jakoby toho nebylo málo, skupinka Duchů se rozhodla trávit většinu času jeho šikanováním. Pronásledovali ho na každém kroku, hlasitě provokovali narážkami na jeho vzhled, pošťuchovali ho, kdykoliv zpovzdálí naslouchal nějaké diskusi a přerušovali také plukovníka Garciu, kdykoliv se pokusil promluvit. Loc dokonce nepochyboval, že právě oni hulvátsky napíchli jejich pokoj štěnicemi. Když si na ně však stěžoval organizátorům konference, opakovali mu, že nemohou nijak zakročit – a vůbec, slyšel už někdy o takové maličkosti jménem svoboda projevu?

Třetího dne konference, jen pár hodin poté, co loď Pacifického společenství doletěla na oběžnou dráhu Phoebu, obklopili Loca Duchové a začali mu barvitě líčit, jak i toho posledního pozemšťana vykopou ze Saturnského systému. Loc dokázal zachovat klid a za pokřikování Duchů odkráčel pryč. Zbytek dne strávil ve špinavém pokojíku, který sdílel s plukovníkem Garciou a surfoval po zpravodajských stránkách na síti. Našel i rozmazané video z přistání na malý měsíc, natočené vesmířanskou vlečnou lodí kroužící ve vzdálenosti dvaceti miliónů kilometrů. Jinde našel mnohem ostřejší obrázek, na kterém už loď seděla v široké kotlině ohraničené útesy. Ten vyfotily teleskopy, které řídily dopravní provoz. Několik shluků pixelů bylo zakroužkovaných – zřejmě šlo o členy posádky ve skafandrech. Pacifické společenství zatím událost nijak nekomentovalo, ale na vesmířanské síti se to hemžilo názory. Starosta Paříže na Dionu podle očekávání přistání odsoudil a bouřili se proti němu i občané. První průzkumy ukázaly, že s přistáním nesouhlasí devadesát procent obyvatel.

Nebyl to nejhorší možný scénář. Pacifické společenství mohlo vstoupit na oběžnou dráhu nějakého obydleného měsíce, nebo rovnou zaútočit na města a osady Vesmířanů, nebo sestřelit a případně zajmout jednu z jejich lodí. Ať tak či onak, šlo o zatraceně ožehavou situaci. Když Loc zavolal na velvyslanectví v Kamelotu na Mimasu a požadoval neodkladné vyslání raketoplánu, který by ho s plukovníkem Garciou vyzvedl z Dionu, odpověděli mu, že má zůstat na místě. Měl plukovníka chránit před možnými útoky Vesmířanů a promluvit se spřátelenými delegáty, uklidnit je a informovat, že brazilská a evropská expedice rozhodně nesouhlasí s pacifickou konfiskací Phoebu. Dostal pokyn zdůraznit dobré úmysly expedice oproti otevřené agresivitě Pacifického společenství.

Locovi se ale vůbec nechtělo dobrovolně nastavovat krk. Plukovník Garcia se o sebe dokázal postarat sám a pokoušet se mluvit s Vesmířany – ať už byli jakkoliv přátelští – se v této chvíli rovnalo čirému bláznovství, přinejmenším dokud se tahle nezáviděníhodná situace neuklidní. Zůstal tedy ve svém pokoji a sledoval vývoj situace na Phoebu a v celém Saturnském systému. Až s přicházejícím večerem jej vyhnal ven hlad.

Jen co vystrčil nos, přepadla ho jedna vysoká žena ze skupinky Duchů, jménem Janejean Blanquetová. Začala mu nadávat a křičela, že jestli si pozemšťané myslí, že si mohou jen tak zabrat jeden z jejich měsíců, tak to se tedy setsakramentsky mýlí.

„Možná, že na tom šutru nikdo nebydlí, ale ten šutr stejně patří nám. Ale my to tak nenecháme, chlapečku. Jen počkej.“

Zatlačila ho do kouta u konce rampy, která se spirálovitě svažovala celou šachtou oázy. Na jedné straně stěna z černého kamene, na druhé propast s džunglí fíkovníků na dně. Kolem nikdo, ke komu se mohl Loc obrátit a nikdo, kdo by viděl, jak se ho někdo opět snaží ponížit. Pokoušel se s ní rozumně domluvit, usmíval se tím nejmilejším způsobem, tvrdil, že pláče na špatném hrobě, že s Pacifickým společenstvím, jejich lodí a nepoctivými úmysly on přeci nemá vůbec nic společného. Žena však byla buď opilá, nebo zfetovaná a chtěla si na něm vybít vztek.

„My jim ukážem, zač je toho loket a jestli se tu budeš plést, dost možná zpřelámeme hnáty i tobě,“ hrozila. Pak se k Locovi naklonila a zabodla mu svůj kostnatý prst do prsou. V modrých očích jí těkaly na velikost špendlíkových hlaviček zúžené horničky, z úst jí nechutně zapáchalo. „Radši z našich měsíců a naší oblohy rychle vypadněte, než vám pomůžeme.“

Loc se okolo ní pokusil prosmýknout, ale žena byla mrštná jako had, kousek poskočila a už zase do něj dloubala. Chytil ji za zápěstí a zkroutil jí ruku. Zavyla a pokusila se jej škrábnout do obličeje. Loc jí pozadu protlačil houštinou bambusů a přitiskl ji ke zdi. Chvilku na sebe mezi těmi bambusy jen výhružně zírali. Pak žena Locovi plivla do tváře a zaryla mu do ní svoje špinavé prsty. Popadnul jí za nalakovaný bílý chochol vlasů a praštil její hlavou o kamennou stěnu. A pak znovu a znovu, dokud se mu bezvládně nesesunula do náruče.

Locem otřásla vlna odporu a paniky, setřásl jí ze sebe a poodstoupil. Žena se pomalu svezla k zemi. Loc na černé dlažbě spatřil krev a také kousky něčeho, co tam ještě před chvílí prokazatelně nebylo. Když si sáhl na podrápanou tvář, uviděl na svých prstech krev.

Tak fajn. Sice za to v žádném případě nemohl, to ale nikomu neměl šanci vysvětlit a rozhodně nemohl čekat, že ho Vesmířané budou soudit nezaujatě. Nezbývala mu než vzít nohy na ramena a utéct. A to pokud možno co nejrychleji a co nejdál.

Rozhlédl se kolem sebe, opřel se o zábradlí a nahlédnul za průhledné vlákno trubek, které šachtu osvětlovalo. Nezaslechl žádné znepokojené hlasy nebo alarm a tak sebral tělo Vesmířanky ze země. Byla lehká jako pírko. Krví zbrocenou lebku měla zezadu zploštělou. Krví už nasákl i límec její bílé kombinézy. Oči měla napůl zavřené a chraplavě, nepravidelně dýchala. Že by ji schoval mezi kořeny fíkovníků? Ne, tam by ji hned našly ty zatracené krysy. Loc zavrávoral vpřed a nejistou chůzí vyrazil točitým schodištěm po obvodu šachty, až došel k jedné z visutých zahrad, kde ženu položil za záhonek rozkvetlých keřů. Pak zavolal plukovníku Garciovi a požádal ho, aby za ním neprodleně přišel na pokoj. Plukovník se pokusil protestovat, ale Loc mu skočil do řeči s tím, že se něco stalo a že si o tom musí neodkladně promluvit mezi čtyřma očima. Sundal si spex a spatřil svůj odraz v lesklém, černém kameni. Spatřil svůj uhlazený profil i svoje vlčí oči. Do žil se mu hnala pořádná dávka adrenalinu. Všechno bylo najednou o něco jasnější, o něco reálnější. Takhle živý se necítil od poslední návštěvy Duhového mostu.

Když plukovník Garcia dorazil do pokoje, Loc už kvapně cpal své věci do kufříku. „Doufám, že jde o něco vážného,“ vyštěkl plukovník. „Musel jsem odejít z velmi zajímavé debaty o vytváření organismů z pouhé informace.“

„Napadla mě,“ řekl Loc a v rychlosti mu vylíčil svou verzi příběhu. „Nemůžeme tu zůstat. Zlynčují nás.“

„Ta žena, co vás napadla – je mrtvá?“

Plukovník Garcia byl malý, ošklivý muž s pivním pupkem. Překvapeně zíral na Locovu poškrábanou tvář.

„Nevím,“ odvětil Loc. „Když jsem jí tam nechal, ještě dýchala.“

„Vy jste jí tam nechal? Kde? Jestli je raněná, musíme jí zavolat…“

„Nezáleží na tom, jestli přežije nebo ne,“ zadržel ho Loc. „Stejně nás zlynčují. Musíme odsud vypadnout. Pak zavoláme našim lidem, aby nás vyzvedli.“

„Ne.“

„Ne?“ Loc na plukovníka nechápavě zíral. Nevěřil svým uším.

„Ne. Ať se mezi vámi a tou ženou, od těch takzvaných Duchů stalo cokoliv, nemá smysl kvůli tomu volat o pomoc. Jsme tu přeci hosty,“ pronesl plukovník Garcia rezervovaně. „Jsme tu díky štědrosti vlády Kamelotu, která nám poskytla loď na cestu sem i díky organizátorům této konference, jež nás sem pozvali. Uděláme následující, pane Ifrahime. Nejdříve mě dovedete tam, kde jste tu ubohou ženu nechal. Zavoláme jí lékařskou pomoc. Pak našim hostitelům řekneme, co se stalo.“

Loc se rozchechtal. Nemohl si pomoci. Z jeho útrob se nezadržitelně valil vysoký, nevěřícný a hysterický smích. „Vy chcete, abych se dobrovolně vzdal Vesmířanům?“

„Musíme se zachovat správně. Musíme se snažit, aby se z toho nestal vážný diplomatický incident. Pokud jste nevinný, nemáte se čeho bát,“ řekl plukovník Garcia.

Loc se opět zasmál a širokým obloukem máchl svým kufříkem do tváře plukovníka Garcii. Muž šokovaně vyjeknul, zavrávoral dozadu a chytil se za rozbitý nos. Loc podruhé máchnul kufříkem. Tentokrát ho ze strany zasáhl do hlavy ještě silněji. Plukovník se bezmocně svalil na podlahu a z nosních dírek a z trojúhelníkové rány nad uchem se mu valila krev. Zběsile mrkal a snažil se Loca zaostřit.

„Můžeš si za to sám, ty pokrytecká svině,“ syknul Loc. „Chtěl jsi mě nechat zabít.“

„Ne,“ zachroptěl plukovník a pokusil se zvednout ruku proti dalšímu Locově úderu kufříkem.

34. kapitola

Cash Baker se nacházel asi milión kilometrů od Mimasu a od Slávy Gaii, když přímo před sebou zahlédl krátký intenzivní záblesk fúzního motoru. Nějaký podezřele rychle letící transport, pomyslel si. Spojil se s řídícím střediskem a požádal o informace, ale i když laser mířil přesně na své místo a signál byl silně zašifrován, odmítli mu sdělit, kdo loď řídí, nebo kam míří. Určitě však neletěla na Phoebos za lodí Pacifického společenství. Mířila doprostřed systému, k Saturnu.

Když Cash přilétal k Mimasu, připlížila se k němu jedna z lodí, které sledovaly Slávu Gaii. Byla to vlečná loď, od přídě po záď zářivě pomalovaná slogany. Vypustila několik skupinek malinkých sond, které se rozptýlily po Cashově dráze letu a začaly zuřivě blikat a vysílat radiový šum. Cash neměl na žádné hry náladu. Bez rozpaků tím divadlem proletěl, otočil lodí o sto osmdesát stupňů a s dokonalou přesností začal zpomalovat. Doplachtil pod trup Slávy Gaii, zpomalil a několika krátkými zážehy polohovacích trysek nasměroval letoun do přihrádky, která se vysunula z celé šachovnice jí podobných.

V už na něj čekali dva tajní agenti a jen co technici Cashe vysvobodili z jeho letounu, odvedli ho do malé místnůstky. Ujistili ho, že status expedice se příletem lodi Pacifického společenství a zabráním Phoebu nijak nezměnil, ale o transportu mu nemohli povědět nic. Cash hořel nedočkavostí, ve svém akceleračním obleku se potil a všechno ho svědilo, takže když v malé místnůstce detail po detailu procházel záznamem mise, byla to jedna z nejdelších hodin jeho života. Ihned po vyhodnocení mise tak vyrazil do kantýny sloužící výhradně pilotům.

Luiz Schwarcz a Caetano Cavalcanti spolu hráli šachy. Cash si k nim ze strany přisedl a zeptal se: „Nemohli byste mi něco povědět o tom transportu, co odsud zrovna vyletěl jako namydlenej blesk? Prošvihnul jsem snad vyhlášení války?“

Luiz pohnul pěšákem o jedno políčko. „Tys to neslyšel?“

„Byl jsem venku,“ řekl Cash. „To jsem vám nechyběl?“

„Něco se stalo,“ naznačil Caetano.

„Na Dionu,“ doplnil jej Luiz. „Nějaké problémy s naším diplomatem a s vědcem, kterého tam doprovázel.“

„Vesmířané toho vědce zabili, diplomat jim utekl a transport ho letěl vyzvednout,“ řekl Luiz.

„Já myslel, že na Dionu nemáme přistávat,“ divil se Cash. „Nebo riskujeme, že na nás ten starosta vyzkouší ten svůj slavný obranný systém.“

„Ten chlápek, co potřebuje zachránit, utíká od Vesmířanů,“ řekl Luiz. „Z Dionu se dostane jedině tak, že tam pro něj někdo skočí. A transport veze i oddíl námořní pěchoty, kdyby na povrchu nastaly nějaké komplikace.“

„To tam letí bez posil?“

„No samozřejmě,“ přikývnul Luiz. „Nechceme přeci Vesmířany dráždit víc, než je nezbytně nutné. Víš jistě, že do toho chceš jít, C.?“

„To si piš,“ řekl Caetano a pustil koně, kterým právě pohnul.

„Tak to ti nebude vadit, když udělám tohle,“ triumfoval Luiz, posunul věž po pravé straně šachovnice a sebral tam pěšce.

„Sakra,“ zaklel Caetano.

„To zní jako docela nebezpečná mise,“ nadhodil Cash.

„Docela dost,“ řekl Luiz. „Před přistáním budou muset Dione alespoň jednou obletět, aby mohli přesně určit a potvrdit místo setkání.

A jestliže se Vesmířané pořád o nic nepokusí, můžeš se vsadit, že až transport poletí na přistání, půjdou po něm jak slepice po flusu. Na cestě zpět jim nezbude nic jiného, než se vytasit s nějakými nepřekonatelnými úhybnými manévry.“

„Kdo s tím letí?“

„Colly.“

„Ten malej parchant,“ ulevil si Colly. „Jakto, že má vždycky takovou kliku?“

35. kapitola

Macy si s Newtem zrovna dávala večeři, když do jídelny vešli dva Duchové. Muž a žena, oba v bílém a ve tváři zamračené a odhodlané výrazy. Chvilku se rozhlíželi po stolech rozestavěných mezi záhony zeleně, pak se žena dotkla mužovy paže a ukázala směrem k Macy. Vykročili jejich směrem a Newt se postavil, ale Macy mu řekla, aby si zase sednul, že se o to postará sama.

„Jestli tě jdou otravovat kvůli tý lodi, co přistála na Phoebu, tak víš, kam je máš poslat,“ čertil se Newt.

„A co kdybych si radši nejdřív poslechla, co mi chtějí, než se rozhodnu, jak reagovat?“ setřela ho Macy, které už jeho zbrklé soudy lezly na nervy.

Duchové se naklonili nad stůl. „Macy Minnotová?“ prohlásil muž. „Přišli jsme vás zatknout pro vraždu naší bližní a kolegyně, Janejean Blanquetové a plukovníka Garcii. Postavte se. Půjdete s námi.“

„To si snad děláte legraci,“ nechápala Macy.

Na strach nebo hněv byla až příliš překvapená, zato Newt si dvojici měřil nepokrytě nepřátelským pohledem.

„Na základě jakých důkazů?“ zeptal se. „A když jsme u toho, jakým právem?“

„Jménem starosty Paříže a obrany Dionu a zbytku Saturnského systému,“ zadeklamovala žena.

„A pokud jde o důkazy,“ doplnil ji muž zvýšeným hlasem, aby ho slyšela celá jídelna, „Janejean zemřela poté, co při brutálním napadení utrpěla frakturu lebky. Plukovníka Garciu nalezli mrtvého v jeho pokoji, také se známkami brutálního napadení. Diplomat Loc Ifrahim z této oázy unikl. Máme důvodné podezření, že ho Macy Minnotová naváděla a že mu pomáhala. Doprovodíme ji k výslechu.“

Macy se snažila zachovat chladnou hlavu: „Pokud tyto lidi zabil Loc Ifrahim, upřímně doufám, že bude po zásluze potrestán. Opravdu. Ale já s tím nemám nic společného a vy děláte obrovskou chybu, když si myslíte opak pouze na základě toho, kdo jsem.“

„Byl jsem s ní celý den,“ řekl Newt a postavil se. „A seženu vám alespoň dvacet lidí, kteří vám řeknou to samé.“

Žena sáhla někam za sebe, plynulým pohybem vytáhla taser a střelila ho. Newt se ihned skácel k zemi, kde sebou začal škubat a trhat. Muž vytáhl pistoli, zvedl ji nad hlavu a s hlasitým a pronikavou ranou ustřelil kus stropu. Někteří lidé se krčili pod stoly, jiní dál seděli jako opaření, zatímco se na ně snášel oblak omítky.

Pak se obrátil k Macy: „Buď s námi půjdete dobrovolně, nebo vás odsud můžeme odtáhnout. Můžete si vybrat.“

Duchové Macy z jídelny vyvedli točitým schodištěm oázy nahoru až k tunelu vedoucímu na nádraží, kde už na ně čekal vlak. Na zemi jednoho kupé tam vedle podlouhlého těla zabaleného do spacího vaku ležely čtyři skafandry. Macy usoudila, že ve vaku leží tělo Janejean Blanquetové. Na druhé straně kupé byl ze země vytržen jeden panel a ze vzniklé díry trčel kabel zapojený do kapesního počítače na klíně sedící ženy. Patřila také k Duchům a stejně jako její přátelé byla celá v bílém, oči však měla zlaté a dlouhé vlasy matně stříbrné. Když Macy vhodili dovnitř, ťukla prstem do počítače, dveře se zavřely a vlak vyrazil ze stanice na holý měsíční povrch.

Macy si sedla na jeden z polštářů na zemi a muž si přidřepnul před ní. „Nechceme vás zabít. V Paříži se vám dostane spravedlivého soudu, i když si ho nezasloužíte. Vám, i Locu Ifrahimovi.“

„Vy jste zatkli i jeho?“

„Moji přátelé ho našli. Právě za ním jedeme.“

„Tak proto ten vlak míří na východ, pryč od Paříže.“

Muž se usmál a místo zubů na Macy vycenil černé pahýly. „Nebojte se. Však tam jednou dojedeme.“

„Ne, jestli nás doženou jiní přátelé, ti moji.“

„Vaši přátelé jsou žijící vykopávky. Patří do minulosti, z níž my jsme vzešli,“ řekl muž.

„Povězte mi alespoň, jestli to byl váš nápad mě unést. Nenavedl vás náhodou Marisa Bassi?“

„A byl váš nápad zabít ubohou Janejean, nebo vás navedl Loc Ifrahim?“ opáčil muž.

Macy před jeho nelítostným pohledem neuhnula, ale neviděla důvod znovu mu opakovat, že se smrtí té ženy nemá nic společného.

Muž vstal a popošel k ženě s počítačem, která mu oznámila: „Plnou rychlostí tam budeme za čtyřicet minut. Bude to jen tak tak.“

„Tak zrychli. Musíme tam dorazit včas.“

Tři duchové rozložili své vybavení po podlaze, zkontrolovali každou součástku a hopsali mezi nimi na bobku jako luční kobylky. Muž si všimnul, jak na ně Macy zírá, namířil na ní pistolí a zasmál se, když se odvrátila. Duchové jí vzali její spex. Nikdo tak nevěděl, kde je, nemohla ani nikomu zavolat o pomoc. Jednu věc ale věděla. V žádném případě nemůže čekat spravedlivý soud. Marisa Bassi už se pravděpodobně těšil na další kolo své proti-brazilské propagandy, kde budou tentokrát v hlavních rolích účinkovat ona a Loc Ifrahim. Naštvala ho, když se připojila k pacifistům a veřejně mluvila s Avernou. On se jí teď mstil.

Vlak uháněl po vyvýšených kolejích. Byla to jedna ze stovek souprav, které se neúnavně proháněly po supravodivých magnetických kolejích, napájených geotermální energií z vrtů sahajících hluboko do nitra Dionu. Koleje na rovníku obepínaly celých tři a půl tisíce kilometrů dlouhý obvod měsíce. Jeli rovnoběžně s dlouhým hřebenem, jichž bylo na rovníku několik. Stály na tektonických zlomech v povrchu Dionu, které se pohnuly, když se jeho vnitřek ochladil. Za okny vlaku se tedy míhaly strmé svahy poseté malými děrami po dopadech meteoritů, tu a tam přerušeny ještě příkřejšími útesy. Saturn stál nízko na černé obloze a s pokračující cestou na východ se postupně ztrácel za západním horizontem.

Duchové si konečně sbalili své vybavení, oblékli si skafandry a Macy poručili, aby si vlezla do toho posledního. Byl to dětský skafandr a Macy neseděl. Na konferenci si přivezla svůj vlastní, na míru ušitý skafandr, ale ten tam zůstal, když ji unesli.

„V tomhle daleko nedojdu,“ namítla Macy, když jí jeden z Duchů pomáhal nastavit klouby skafandru.

„Také, že nikam nepůjdete,“ odsekl Duch.

Vlak se zastavil. Duchové si nasadili a utěsnili helmy. Pak se otevřely dveře a vzduch se vypařil do černého, ledového vakua. Macy vystoupila z vlaku na úzký chodník, ale neposlechla muže, který jí říkal, ať sleze na zem po příčkách v jednom ze stožárů, jež koleje podpíraly. Když k ní přišel, otočila se, chytila ho za ruku a stáhla za sebou. Neskutečně pomalu padali celé čtyři metry a Macy se před nečekaně tvrdým dopadem podařilo vypáčit mu z rukou pistoli. Odkopla ho od sebe, pistolí namířila na jeho helmu a oběma ženám, dosud stojícím ve dveřích vlaku nad nimi pohrozila, že ho zastřelí, jestli ihned nezahodí své zbraně.

„To sotva,“ odsekl muž. Začal se zvedat, ale rychle si to rozmyslel, když se do země přímo před ním zabořila kulka.

„Další už mu proletí helmou,“ křičela Macy. „Přísahám.“

„To by stačilo,“ ozval se další hlas. Na hřebenu táhnoucím se podél kolejí se proti černé obloze vynořil tucet postav na tříkolkách a všichni na Macy mířili nějakou zbraní.

Podívala se na ně a odhodila pistoli. Nějaká žena se zasmála a postavy sjely po svahu dolů. Jedna z nich seskočila ze své tříkolky, vrhla se na Macy a za zápěstí ji zvedla na nohy.

Macy poznala tvář, hledící na ní ze vzdálenosti pár centimetrů skrze kopuli helmy. Byla to Sada Selenová, refusenička, která jí pomohla utéct z Edenu.

Duchové slavnostně a uctivě snesli tělo Janejean Blanquetové z vlaku, uvázali jej na návěs jedné tříkolky, otočili svá vozítka a opuštěný vlak nechali rychle za sebou. Macy se držela Sady uprostřed skupinky drncajících tříkolek. Pár kilometrů jeli podél kolejí, až nakonec zatočili a vyjeli dlouhý svah, posetý obrovskými, nepravidelnými mnohoúhelníky a vyhlazený miliardami let, kdy se na něj snášel prach a mikrometeority z okolního vesmíru. Na vrcholku svahu byla mezi nízkými, zaoblenými útesy úzká průrva – jizva po šikmo padajícím meteoritu, který proletěl vrcholkem hřebenu a dopadl opodál.

Macy byla zvyklá pozorovat povrch měsíců s pomocí počítače ve skafandru. Geografické zvláštnosti měla opatřené popisky, obrysy obtažené, temně černé stíny zesvětlené díky mikrovlnnému radaru, vždy měla také možnost opticky si přiblížit vzdálené objekty na dosah ruky. Teď se však do počítače jejího skafandru nabourali Duchové a bez uživatelského rozhraní teď všechno vypadalo pustě, nehostinně a otevřeně nepřátelsky. Vzpomněla si na jednu starobylou píseň, kterou členové Církve posvátné regrese zpívali, aby uctili Boha, jenž svá tajemství ukryl do hlubin čísla pí. Tahle píseň se zpívala jen o Vánocích. „Zem stála jako ze železa, voda jako z kamene…“

Duchové se nabourali i do komunikačních systémů jejího skafandru a ponechali jí jediný lokální kanál, kterým mohla komunikovat pouze se svými únosci. Sada jí cestou řekla, že vše jde podle plánu. Když se Macy zeptala, o jaký plán jde, jeden z ostatních Duchů jí odpověděl, že to brzy zjistí a několik dalších se tomu zasmálo. Macy tedy změnila téma a zeptala se, jak se Sada dostala k Duchům. Dívka jí vysvětlila, že vždy bezmezné milovala fyziku a matematiku a k Duchům se dostala, když na síti našla vyvěšené nové teorie, navazující na teorii relativity, pro které jejich tvůrci chtěli najít důkazy. Když pracovala na jedné z teorií, našla v ní skrytou šifru. Tu rozluštila a získala tím klíč k šifrování komunikace, pomocí něhož se následně spojila s Levím, samotným vůdcem Duchů. Nalezení a rozluštění šifry sloužilo jako přijímací test. Sada jím úspěšně prošla a Duchové už ji dovedli k hlubším tajemstvím. Krátce poté začala vymýšlet, jak utéct. Byla příliš mladá na to, aby mohla sama opustit Eden bez souhlasu svých rodičů, ale když ji Macy požádala o pomoc, chopila se příležitosti utéct s ní do systému Saturnu.

„A já myslela, že jsi mi pomohla, protože jsme si rozuměly,“ povzdechla si Macy.

„Ale ano. Na tom se nic nezměnilo,“ řekla Sada. „I když si myslím, že zveřejněním svého rozhovoru s Avernou si udělala velkou chybu. Teď to vypadá, že se stavíš na stranu pacifistů.“

„Jasně jsem tam přeci vyjádřila svůj názor o nevyhnutelnosti války.“

„Dala jsi tam spíše jasně najevo, že podle tebe prohrajeme.“

„Nemyslím si, že dokážete porazit nepoměrně větší armádu.“

„Ale my je porazíme,“ zašvitořila Sada. „Zaženeme je zpátky na Zemi a chopíme se otěží lidského osudu. Jsi tu s lidmi, kteří neumírají.“

„A to je psáno ve hvězdách?“ řekla Macy ironicky a vzápětí toho začala litovat.

V uších jí hučelo ticho. Po chvíli se někdo zasmál.

Sada trpělivě vysvětlovala: „Je to jednoduchý princip obecné relativity. Všechno, co se pohybuje rychleji než světlo porušuje kauzalitu. Vrací se to po uzavřené časové smyčce. Jako had pojídající svůj vlastní ocas. Každý stroj rychlejší než světlo je zároveň strojem času, což znamená, že z budoucnosti lze poslat signály do minulosti. Takže všechny naše vědomosti o budoucnosti jsou stejně reálné a pravdivé, jako fyzika sama.“

To byl základ jejich učení. Levi, samotářský vůdce Duchů tvrdil, že dostal zprávy od svého budoucího já, které překonalo světelnou bariéru a dostalo se na Zemi podobnou planetu kroužící kolem hvězdy s názvem Beta v souhvězdí Malého vodního hada. Posílal prý odtamtud vzkazy sobě samému do minulosti. Podle Leviho byly zprávy sice mlhavé a neurčité, ale to jen proto, že jeho budoucí já nechtělo riskovat narušení své vlastní minulosti. Pokud by se totiž minulost nečekaně vydala jiným směrem, jeho realita by se vymazala. Ale to, že dostával vůbec nějaké zprávy, byl prý důkaz toho, že se svými následovníky jednou objeví technologii, která jim dovolí cestovat rychleji než světlo a kolonizovat hvězdy. Byli vyvolení. A pokud půjdou po správné cestě, dostanou se jednou na druhý konec časové smyčky a naplní své osudy.

Podle Macy sice o vlastní nesmrtelnosti přesvědčení lidé vykazovali podstatně vyšší míru úmrtnosti než ostatní, tenhle názor si však nechala pro sebe. Z trpkých zkušeností v sektě prožitého dětství věděla, že snažit se Sadě něco vymluvit je holý nesmysl, protože její víra je stejně nezlomná, jako časové smyčky, v něž věří. Krom toho byla Sada její dobrou přítelkyní, která se sice vybarvila, ale Macy doufala, že starého přátelství bude moci využít, aby zůstala naživu.

Malá skupinka projela průrvou na vrcholku hřebene a ocitla se na neuspořádané rozmlácené pláni, kde rumiště o rozloze několika kilometrů posévaly nahodile naházené kusy ledu, z nichž některé velikostí dosahovaly velikosti obytných domů. Pokrýval je černý prach a mikrometeoritická eroze je vyhladila do zaoblených tvarů. Pláň rozdělovalo několik rozsedlin, které se sbíhaly a svažovaly dolů a celé ledové divadlo po pár kilometrech končilo u mělkého útesu. Od kraje útesu bylo vidět na další pláň rozléhající se od severu na východ, poznamenanou dopady větších meteoritů. Duchové zastavili a slezli ze svých tříkolek. Sada se postavila vedle Macy a ukázala na kráter ve tvaru mísy na půl cesty k horizontu. „Přímo u kraje kráteru, ve stínu,“ řekla. „Vidíš to?“

„Ne.“

„V infračerveném spektru to svítí jako žárovka.“

„Já nevidím žádné infračervené spektrum. Někdo se mi do toho krámu naboural.“

„Věř mi, je vidět i pouhým okem. Asi šest kiláků odsud.“

„Ale co tam mám vidět?“

„Lunochod.“

„Ten, který ukradl Loc Ifrahim?“

„Co jiného?“

Ostatní duchové kolem nich zatím rozbalovali své vybavení. Cosi podobné raketově poháněným granátům – dlouhé, vpředu zašpičatělé, žlutočerně pomalované válce s polohovacími tryskami kolem hlavní rakety. Obrovské raketomety, ze kterých zespod čouhala rukojeť a shora vyklápěcí mířidlo.

Macy zamrazilo hrůzou. „Vy ho chcete zabít? Tomu říkáte spravedlnost?“

V uších jí zaznělo několik různých smějících se hlasů.

„Je pouhou návnadou,“ řekl nějaký muž.

„Nepřítel mu poslal na pomoc loď,“ dodal ženský hlas. „My ji ale sestřelíme.“

„Ukážeme jim, komu tahle obloha patří.“

„Budeš svědkem prvního výstřelu této války,“ pronesla Sada fanaticky šťastným hlasem.

Duchové vložili čtyři rakety do čtyř raketometů, zkontrolovali naváděcí systémy, složili mikrovlnný radar a namířili ho na západní kvadrant oblohy. Macy z povzdálí sledovala jejich dobře organizované hemžení, lokty a kolena měla sedřená od nesedícího skafandru a pravá noha jí pomalu umrzala kvůli nějaké chybě v jeho termálním systému. Otáčela se na všechny strany a snažila se na pláni a na útesech po stranách rozsedliny najít nějaké únikové cesty. Byla si docela jistá, že se Duchům záchrannou loď jednak nepodaří sestřelit a zadruhé na sebe upoutají pozornost a stanou se cílem jejího protiútoku. Proto od nich musela pokud možno co nejdříve a co nejdál utéct, i když věděla, že její vyhlídky na útěk nejsou zrovna růžové. Sledovala ji jak Sada, tak muž s pistolí a jakýkoliv útok bude stejně dokonán během několika sekund. A i kdyby nějakým záhadným způsobem dokázala uniknout, měla vzduch na necelých šest hodin a před sebou dlouhou cestu zpět ke kolejím…

Přišlo to bez varování, jako blesk z čistého nebe. Duchové znervózněli, kdosi vykřiknul něco o raketoplánu na osmé hodině, čtyři z nich vystoupili vpřed a namířili své raketomety jedním směrem. Rakety vystartovaly jedna za druhou, nad plání zažehly své trysky a jako malé hvězdy vylétly k černé obloze. Macy se za nimi podívala a spatřila jinou hvězdu letící vysoko na západě. Vzápětí se celá pláň bez jediného zvuku rozzářila ostrým zábleskem, který rozerval oblohu. Něco hořelo a padalo, musela to být ta záchranná loď. Dostala zásah, chvilku ještě plachtila na východ a pak dopadla někde za obzorem.

Do běla rozžhavená ohnivá koule vystoupala vysoko nad horizont a za vším kolem Macy se najednou začaly rýsovat ostré stíny. Poté se plání prohnala nárazová vlna, která rozvířila prach. Zem se pohnula a Macy ztratila rovnováhu a bolestivě dosedla na zadek. Několik dalších Duchů spadlo taky a ke kraji útesu se po mírném svahu valily kamínky a malé balvany, se kterými dvě nebo tři miliardy let nikdo nepohnul. Chvíli se nedělo nic a pak na zem dopadly první kusy ledu.

Záchranná loď střemhlav dopadla na povrch Dionu a do svrchní vrstvy ledu vyhloubila nový kráter. Většina trosek lodi vylétla víceméně přímo vzhůru, ale kusy ledu vyvržené jejím dopadem odletěly všemi směry a v nízké gravitaci a vakuu obíhaly po dlouhých křivkách. Všude kolem Macy rozviřovaly kousky ledu prach na balvanech, nebo se ztrácely v sypkém prachu na zemi. Kus ledu zasáhl jednu tříkolku, roztočil ji a odhodil do ledové pláně za ním. Dva Duchové zemřeli na místě, jeden se rozběhl dlouhými kroky pryč, byl sražen k zemi a zmizel v oblaku prachu.

Macy už se v životě ocitla pod palbou. Instinktivně vstala a vrhla se za velký balvan. Ve vzduchu se srazila se Sadou a obě sletěly z krátkého svahu, který se zužoval do ústí ledové rozsedliny. Macy zarazila paty svých bot do ledu a v oblacích prachu zabrzdila. Když kolem letěla Sada, chytila jí Macy za popruhy skafandru. Chvíli klidně ležela a snažila se popadnout dech. Vysoko na černé obloze svítily zvláštní hvězdy – to se od kousků raketoplánu vystřelených nárazem do vzduchu odráželo sluneční světlo, zatímco se točily a padaly zpět k povrchu. Všechno velké i malé padalo naprosto stejnou rychlostí a opět nádherně prokazovalo platnost Galileova slavného zákona volného pádu. Polohovací tryska, stále planoucí jako pohár hořícího paliva dopadla na povrch, zhasla a vyslala do vzduchu další vlnu sutin. Pak už všechno kolem padalo na zem v nekonečném dešti krátkých a strašidelně tichých explozí. Macy se kolem Sady převalila na stranu, přes kraj ledové rozsedliny.

Chvilku se kutálela dolů, celé tělo se jí ve skafandru otřásalo nárazy. Než po nějaké době dopadla až na dno, zpomalovala třením polštářků na rukavicích skafandru o led. V rádiu se ozývaly rozkazy i zoufalé výkřiky, pak vše ustalo. V náhlém tichu si všimla, jak přerývaně dýchá a jak jí ve spáncích rychle pulsuje krev.

Na vrcholky stěn rozsedliny sice dopadalo jasné sluneční světlo, ale nebyl tam žádný vzduch, který by je lomil, takže na jejím dně nešlo vidět ani na krok. Temnota však Macy neposkytovala žádný úkryt, protože Duchové měli k dispozici infračervené vidění a její skafandr nebyl dokonale izolován. Věděla, že malá bublina tepla a vzduchu jí nevydrží navždy. Baterie skafandru by sice nějakou dobu vydržely, ale kyslíku zbývalo asi jen na pět hodin. Jestli chtěla utéct, musela sebou hodit, a to hned.

S vědomím rizika, které podstupuje, zapnula vestavěnou svítilnu skafandru na nejslabší stupeň a uviděla před sebou nerovnou cestu pokračující dál rozsedlinou. Ve slabé gravitaci se po její stěně dalo snadno vyškrábat vzhůru. Zachytila se okraje a zamžourala ve slabém, přesto oslňujícím slunečním světle. Všechno kolem bylo nehybné jako černobílá fotografie.

Macy se vyhoupla přes okraj rozsedliny. V tom z hlubokého stínu ohromného balvanu asi dvacet metrů od ní vystoupila postava. Jednou rukou na Macy namířila kuši a druhou si poklepala na helmu.

Macy zapnula radiové spojení.

„Půjdeš s námi,“ řekla Sada.

„Asi nemá smysl chtít po vás, abyste předstírali, že jste mě nenašli.“

„Otoč se a jdi na východ,“ přikázala Sada. „Musíme dohnat lunochod, než se sletí lidé a zjistí, co se tu stalo.“

„Chápu, že Loc Ifrahim by ti mohl být užitečný, Sado, ale já nijak důležitá nejsem. A se smrtí vaší kolegyně jsem neměla nic společného.“

„To bych ani neřekla. Ale stejně tě máme přivést.“

„Bylo by mnohem jednoduší, kdybyste Marisu Bassinu rovnou řekli, že nebudu spolupracovat.“

„Zanedlouho dostaneš příležitost sdělit mu to osobně.“

36. kapitola

Špión byl výcvikem připraven na všechno, od rutinních kontrol po nevybíravý výslech. Na konci své cesty, která ho přes půl Dionu z nehostinných plání Padua linea, kde se svou kapsli přistál, dovedla až do Paříže, však jednoduše seskočil z robo-traktoru, na němž se tam svezl, a shonem nákladních doků proběhl k nejbližší přetlakové komoře. Vešel dovnitř, sundal si skafandr a složil ho do batohu. Ten si přehodil přes rameno a vyšel na tichou ulici v průmyslové čtvrti.

Když zavolal na počítačové středisko sociální péče, bez námitek mu potvrdilo, že je Ken Shintaro, je mu dvacet dva let, narodil se ve městě Duhový most a teď je právě na poznávací cestě Vesmírným společenstvím, která ho zavedla až do Saturnského systému. Mnoho mladých Vesmířanů se ve svých patnácti letech, po dosažení plnoletosti, vydávalo na poznávací cesty. Mezi různými měsíci cestovali stopem – bylo zvykem, že každá loď na každé cestě převezla alespoň jednoho pasažéra. Dělali podřadné práce, cestovali po různých městech a kulturách. Většina se jich vrátila domů, někteří se usadili v navštívených městech, jiní se neusadili vůbec a cestovali dál. O jeho identitu se postaral virus, jenž infiltroval Saturnskou síť před několika lety a připravil tam několik falešných identit, očekávajících své nositele jako šaty v šatníku. Každý člověk, nebo počítač s patřičným prověřením se mohl podívat na lékařské a genetické záznamy Kena Shintary, jeho vzdělání, dosavadní pracovní zkušenosti a nikterak rekordní hladinu věhlasu. Všichni ostatní měli přístup k jeho životopisu, zprůměrovaného ze životopisů desetitisíců skutečných Vesmířanů. Falešná identita se vším všudy. Genový záznam, otisky prstů a záznam rohovky, používané k identifikaci, měl stejné jako jeho bratři a jako všechny ostatní nepoužité identity na síti.

Ken Shintaro obdržel životní minimum kreditů, jednopokojový byt ve starém bloku budov nedaleko průmyslové čtvrti a dostal na výběr z několika podřadných prací. Vybral si první na seznamu – řadového dělníka na farmách v tunelech pod městem – ve svém malinkém bytě si vybalil věci, sundal svou kombinézu a šel si dát pořádnou sprchu. S maskou si stoupl pod trysku stříkající proudy horké vody, která odtékala mřížkou v podlaze. V podobné sprše se umýval už na Měsíci, ale tady se v menší gravitaci voda chovala jinak a lepila se mu na tělo v hustých vrstvách jako gel.

Po sprše si šel oholit novou tvář, kterou mu dali. Tvář Kena Shintary. Byla kulatější než tváře jeho bratrů, nos měl na rozdíl od nich široký a plochý, kůži nažloutlou a na hlavě naježený hřebínek blonďatých vlasů. Oči a zuby mu ale zůstaly. Přejel si po jejich známém povrchu jazykem a chvíli se procházel po svém bytě sem a tam, zkoušel tvrdost matrace ve spacím výklenku, rozkládal a zase skládal stůl. Ujišťoval se, že to není sen, že se před ním opravdu otevírá celé město. Na tuto misi trénoval celý život a teď tu byl. Měl všechny potřebné informace a přitom pro něj všechno bylo úplně nové. Nastal čas pustit se do práce.

Ze seznamu nenápadných zpráv vybral tu, v níž stálo, že ve zdraví a včas dorazil do města a poslal ji na účet, jenž nepatřil žádné konkrétní osobě, ale kontrolovala ho tajná jednotka na ambasádě v Kamelotu na Mimasu. Přišla mu úplně stejně nenápadná odpověď s videem dětí hrajících si ve vodě. Kenovy spex z videa vyčetly a dekódovaly skrytý text. Zadávali mu nový vedlejší úkol. Měl najít a pokud možno usnadnit útěk dvou lidem, kteří byli podle všeho zatčeni Marisou Bassim a drženi v zajetí někde v Paříži, nebo jejím okolí. Všechny podrobnosti zprávy si vryl do paměti a smazal po ní všechny stopy.

Virus, který do systému vložil falešné identity, založil také různé účty s různými obnosy kreditů a věhlasu pod různými jmény. Pomocí jednoho z nich Ken nakoupil potřebné vybavení. Běžné chemikálie a nádoby, v nichž spousta Pařížanů vařila své vlastní odrůdy vína a piva. V nepoužívaném přístupovém tunelu sestavil zařízení na kvašení, naplnil je živinami a nasadil do nich běžné kvasnice. Po třech dnech se vrátil k už rozrostlým kulturám kvasnic a nakazil je bakteriofágy, které měl schované pod nehty na nohou. Virus nakazil kvasnice a proměnil je v chemické továrny. Jedna kultura se živila močovinou a měnila ji na jednoduchou, ale silnou plastickou trhavinu. Další dvě vyráběly viry a čtvrtá běžné víno. Dvě kultury s viry pak Ken zmrazil a s pomocí kultury na plastickou trhavinu sestavil malé, ale efektivní bomby, které rozmístil do skrýší na různých místech ve městě a připravil je k použití. Víno slil do lahví a postavil je ve svém pokoji na poličku pro případ, že by někoho zajímalo, proč si všechno to vybavení nakoupil. Pak nádoby pečlivě vyčistil a vydesinfikoval a zabalil je do krabic.

To mu zabralo týden neúnavné práce. Coby Ken Shintaro musel navíc každý druhý den odpracovat šest hodin na farmách v tunelech. Na odpočinek neměl čas, protože měl stanovený jasný termín, do kdy musí být vše připraveno – přílet Lesní květiny, která už opustila orbitální dráhu Země.

V den jeho příjezdu do města natáhl na městskou síť několik virů. Teď o sobě začaly dávat vědět. Burza, na níž občané obchodovali se zbožím a věhlasem, několikrát zkolabovala. Provoz na síti se nahodile zpomaloval do neúnosné míry, protože viry po jejích serverech žádaly rozsáhlé ale naprosto zbytečné výpočty. Docházelo k výkyvům elektrického napětí. Nejdříve šlo jen o přechodné částečné snížení napětí, ale nakonec městem ze čtvrti do čtvrti přeskakoval úplný výpadek proudu. Odstranění problému si vyžádalo celý jeden den.

Město si začínalo uvědomovat, že čelí útoku. Starosta požádal občany, aby zachovali klid a ostražitost. Ken Shintaro se jako všichni nově příchozí podrobil výslechu od řadového policisty, ale jeho krycí identita byla neprůstřelná.

Ken Shintaro se rád procházel po městě. Navštívil mnoho obytných bloků a veřejně přístupných budov. Kochal se parkem nedaleko uzavřeného areálu, kde žila Averna a její personál. Několikrát Avernu i zahlédl a jednou se do areálu dostal, když nabídl pomocnou ruku při vykládání zásob. Od té doby procházel kolem areálu každý den. Chodil také na dlouhé vycházky na povrch. Prohlédl si farmy s vakuovými organismy. Ve vesmírném přístavu sledoval přílety a odlety lodí. Navštívil několik krytů vzdálených den cesty od města a často tam přenocoval, než se dalšího dne vrátil zpět.

Vesmířané na poznávacích cestách se scházeli v několika kavárnách a barech, kde si mohli vyprávět svoje historky z cest, šířit nejnovější drby a vzájemně si pomáhat s hledáním práce a lodí ochotných brát pasažéry. Ken Shintaro se ale společnosti stranil. Byl slušný, ale nikoho si moc nepouštěl k tělu. Na okolí působil jako tichý, pracovitý, vážný muž. Na farmě pracoval svědomitě a pilně plnil i svoje domovní prace, o které se dělili obyvatelé jeho bydliště.

Tam také poznal Zi Lei, i když jí zprvu nevěnoval příliš pozornosti. Oba se náhodou ocitli v šestičlenném týmu sousedů, který dostal za úkol vyměnit lapače prachu v místním vzduchovém filtru. Museli v kombinézách a v maskách vyměnit prachové zásobníky u základů filtru, prach nasypat do pytlů na kompost a pak celý prostor vyluxovat. Poté s ostatními členy týmu přijal pozvání na šálek čaje, chvíli poslouchal jejich řeči a pak se omluvil. O dva dny později na Zi Lei znovu narazil na Nekonečné mírové debatě.

Tyto rozhovory začaly jako běžné veřejné fórum organizované skupinkou občanů, které dávalo řečníkům prostor oponovat plamenným bojovným proslovům starosty Paříže, Marisy Bassiho, kritizovat jeho návrhy a hledat k nim alternativy. Od té doby běžela diskuze bez přestávky. Dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. Každý mohl vystoupit na pódium a promluvit, než většina publika usoudila, že už toho řekl dost. Souhlas se tam víceméně dával najevo tichem. Přinejmenším polovina obecenstva řečníky většinou stejně vůbec nevnímala a místo toho si povídala a hádala se mezi sebou, rozdávala ostatním jídlo od charity nebo tištěné letáky (Paříž obnovila používání tiskařského lisu a vydávala i papírové noviny a knihy), nebo byla úplně mimo v hlubinách nějaké osobní nirvány. Nesouhlas tam začínal posmíváním, pošklebováním a pomalým tleskáním, které se od lidí, co řečníka opravdu poslouchali, šířilo až k těm, jež ho za celou dobu jeho snažení ani nezaregistrovali a až teď mu dávali najevo svůj nesouhlas. Vášnivých řečníků odmítajících opustit pódium se ujala dobrovolná ochranka a vykázala je z budovy. Tento proces se občas musel opakovat několikrát, když se vykázaný řečník do budovy vrátil jiným vchodem a opět se pokoušel dostat na pódium.

Jestli s řečníkem obecenstvo souhlasilo, nebo ne, bylo zřejmě naprosto náhodné. Část řečníků vypískali už ve chvíli, kdy vstoupili na pódium, naopak starci, který mluvil nějakým vymyšleným jazykem, se dostalo dvaceti minut nábožného ticha. Každý mohl řečníkovi také položit otázku nebo mít nějakou připomínku a nebylo výjimkou, když přerušení trvalo nesrovnatelně déle než samotná řeč.

Ken Shintaro Nekonečnou mírovou debatu objevil, když pronásledoval muže, který mu byl trnem v oku. Zahlédl ho na jednom farmářském trhu a pocítil něco jako naruby převrácenou lásku na první pohled. Během výcviku se o starostovi Paříže naučil vše, viděl hodiny záznamů z jeho proslovů a osobně prostudoval jeho až přehnaně dramatický životopis. Avšak poprvé jej spatřit naživo byl stejně šok. Z postraní uličky pozoroval, jak na trhu prochází davem nadšených lidí. Se stejně povznesenou náladou reagoval jak na výkřiky slávy, tak zatracování, potřásal si rukou se stánkaři, neodmítl jediné nabídky k ochutnání ústřic, upití malých doušků kávy nebo džusu a zastavoval se, aby prohodil pár slov s každým, kdo s ním chtěl mluvit. Nakonec se vyprostil ze shonu na trhu, v doprovodu půltuctu poradců prošel parkem a vstoupil do tunelu ve vysoké, kulaté zdi, který vedl do amfiteátru.

Ken Shintaro vklouzl dovnitř za ním. Na matně osvětlených řadách k sezení, které se ze všech stran svažovaly ke kruhovitému jevišti, seděly nepočetné skupinky diváků. Pár lidí začalo při příchodu Marisy Bassiho tleskat, jiní si stoupali, dávali ruce k ústům a hlasitě bučeli, ale většina si ho vůbec nevšímala. Někteří si povídali ve vlastních debatních skupinkách, nebo se něčím zaobírali na svých kapesních počítačích. Jiní lidé také spali a zbytek poslouchal muže, jenž se v kruzích loudal pod světly namířenými na pódium a unaveným hlasem chraplavě vyprávěl o ztracených snech o Utopii. Z očí se mu řinuly slzy, stékaly mu po tvářích a třpytily se v jeho šedivém plnovousu. Starcům zesílený hlas se pod vysokou střechou odrážel zpět a mísil se s ptačím štěbetáním publika.

Marisa Bassi lidem kolem sebe říkal, že nepřišel mluvit, ale poslouchat. Rád si tu a tam přišel poslechnout názory ostatních lidí. Stejně jako když se lékař pohybuje mezi nemocnými. Měl přeci vždy na srdci zdraví svého města. Někdo se ho zeptal, kdy se spraví nepřátelské útoky na síť a starosta odvětil, že na tom pracují jeho nejlepší lidé, ovšem nepřítel je velmi prohnaný.

„Tebe znám,“ oslovil někdo Kena Shintara.

Srdce mu poskočilo, když se otočil a spatřil vedle sebe ženu. Byla úplně stejně vysoká jako on, měla štíhlou, atraktivní postavu a čelo jí zakrývala černá ofina. Netrpělivý pohled kmitající v její tváři mu připomenul slepice, které kdosi choval v zahradě mezi domy jeho obytného bloku. Pak ženu poznal. Jeho sousedka, ta z brigády na čištění vzduchových filtrů. Jmenovala se Zi Lei.

Zkroutil tvář do úsměvu a zeptal se jí na amfiteátr. Začala mu dlouze vysvětlovat vše o Nekonečné mírové debatě a naklonila se k němu, protože z řad diváků se na muže na pódiu začaly snášet výkřiky.

„Tak mi řekněte něco užitečného!“ křičel na nespokojence stařec. Stál s rukama v bok a pohledem pomalu přejížděl po svém publiku, tvář osvícenou jasnými reflektory. „Řekněte mi jedinou užitečnou věc, kterou bychom mohli udělat! Nikdo z vás to neví!“

„Zlobí se, protože si nedokáže získat jejich srdce,“ řekla Kenovi Zi Lei. „Hněv je špatný. Jako znečištěný vzduch.“

Zeptal se, o co se tu lidé snaží. To samé zjevně zajímalo i Marisu Bassiho. Ten stál s rukama založenýma na hrudi a sledoval muže křičícího na své publikum, které mu odpovídalo dalším křikem. Po chvilce se starosta naklonil k vysoké ženě vedle sebe a pošeptal jí něco vtipného. Žena zaklonila hlavu a hlasitě se rozesmála.

Zi Lei Kenovi vykládala něco o společné mysli, ale velká část jejích slov zanikla v rozvášněném ryku publika. Muž na pódiu mávl rukama, odešel z pódia a posadil se. Na pódium už mezitím doběhla Zi Lei a postavila se doprostřed. Ken Shintaro nevěděl, jestli ji má následovat. Ne. Zůstal na svém místě a sledoval, jak posměšky a křik publika pomalu utichají. Z výšky se snesla malá sonda, která místo mikrofonu zesílila její hlas. Zi Lei prohlásila, že v sále je příliš mnoho špatných vibrací a je proto nutné je co nejdříve odstranit. Někdo začal protestovat, ale pár mladých mužů a žen u pódia se postavilo a požádalo o ticho.

Zi Lei stála bez hnutí v záři reflektorů. Hluboce se nadechla, semkla si ruce pod bradou a začala do mikrofonu hučet ohmmmmmmmmohmmmmmmmm. S každým ohm se nadechla, jinak vydávala pořád ten samý, monotónní zvuk. Teď už s ní hučeli i lidé z publika a byl to krásný, dlouhý tón, který trval přes dvě minuty, než se ozvalo první zatleskání. Zi Lei náhle přestala, uklonila se, odešla z pódia a prošla ven kolem Kena Shintara, aniž by mu věnovala jediný pohled.

Ze zvědavosti a údivu ji následoval ven. Nerozuměl tomu, co se tam stalo, ale věřil, že šlo jistě o něco důležitého. Něco, na co ho během výcviku nepřipravili. Něco, co objevil sám. Když jí dohnal a zeptal se, co to hučení znamenalo, vytáhla z vaku přehozeného přes rameno složený kousek papíru a vrazila mu ho na hruď, až ho zmuchlala. Ken si jej vzal a ona vzápětí třemi skoky vyběhla z náměstí a zmizela mezi stánky farmářského trhu. Byla pryč.

List papíru byl na obou stranách hustě potištěn textem se spoustou vykřičníků. Některá slova napsaná velkými písmeny nebo červeně a žlutě. Ken několikrát text přelouskal. Lidstvo zřejmě žilo pod dohledem moudrých mimozemšťanů, ty však odpuzovala disharmonie vibrací, jež prostupovaly Sluneční soustavou. Pokud se však tyto vibrace vyladí na správný kmitočet, pak se mimozemšťané, kteří si říkali Eddové, ukážou na veřejnosti. Potom lidstvo pozvednou na novou úroveň blaženosti.

Ken na síti našel nespočet dalších článků o Eddech. Všechny napsala Zi Lei a nechyběl tam ani deník, v němž popisovala své pocity a reakce na zprávy, které prý od Eddů dostala. Pod tím vším si mohl přečíst komentáře lidí, jež celou věc chápali jako fikci, jako umělecké dílo. Z rozsáhlé instruktáže věděl, že město Paříž proslulo svými umělci, vypravěči a herci a tak usoudil, že i Zi Leiny zápisky a deník jsou součástí nějakého propracovaného příběhu. Předpokládal, že s tím nějak souviselo i její vystoupení na Nekonečné mírové debatě, třebaže to, jak obecenstvo na krátkou chvíli naprosto sjednotila, Kenovi připadalo zvláštní a nahánělo mu to hrůzu. Zřejmě se jednalo o nějaké harmonické cvičení, které mělo své účastníky stmelit a donutit je přemýšlet jako jeden člověk. Stejně jako neustálý dril posledních dnů jeho výcviku…

Ken Shintaro musel dalšího dne pracovat na farmě. Měli tam spoustu práce. Tři skleníky plné umírajících plodin, které museli vytrhat ze země a vyhodit ven, do ledového vakua, aby se od nich nenakazil zbytek rostlin. Technici také odebírali vzorky z každé kultury mikroskopických řas, protože produkce kyslíku poklesla o osm procent. Ken zaslechl dva techniky o problému mluvit. Jeden říkal, že v Xambě na Rhee to je ještě horší a že tam už museli začít získávat kyslík elektrolýzou vody. Druhý povídal, že jak Athény, tak Sparta přišly o své kvasnicové kultury.

Jeho bratři mezitím nelenili a připravovali cíle na poslední útok.

Když se vrátil do pokoje, našel před dveřmi, pod těžítkem ve tvaru slzy z těžkého, průhledného plastu přeložený další výtisk Zi Leina textu. Přes hustý les písmen bylo červeným hůlkovým písmem napsáno: Jsi jeden z nás?

Příštího dne k němu přišla a zeptala se ho, jestli si přečetl její exegezi. Chvíli mu nedocházelo, že tím myslí papír, který mu dala. Ona už ale mluvila dál, stejně roztržitě a rychle, jako psala. Vysvětlovala mu, že Eddy nejprve poznala ve snu a teď už tu a tam vídala jejich vyslance.

„Nejdříve jsem si myslela, že jsi jeden z nich. Myslela jsem, že jsi špión.“

Ken sebou vyděšeně trhnul. Připadal si, jako by mu Zi Lei viděla přímo do lebky. Jako by viděla jeho tajné já. Pak si uvědomil, že má na mysli Eddy, od šíje se mu do těla opět rozlil klid, s nímž jakoby nic prohlásil: „Jsem tu na návštěvě. Narodil jsem se v Duhovém mostu a teď poznávám jiné kraje.“

„Já vím. Našla jsem si tě,“ usmála se Zi Lei a odhalila malé zoubky připomínající zrnka rýže.

Stáli v parku nedaleko Avernina areálu. Pár lidí tam postávalo před vchodem do čtvercové budovy a mávalo laserovými pery, která ve vzduchu tvořily světelná sdělení. Pomoz nám v hodině nejvyšší. Mor na Zemi. Mír není řešení. Chtěli, aby se Averna vzdala naděje na mír a poskytla jim prostředky k vedení války. Dej nám zbraně, ne květiny.

Zi Lei se opět zeptala, jestli si už přečetl její exegezi a on na to po pravdě odpověděl, že hned několikrát, ale stejně ji nepochopil celou.

„Je tam všechno, stačí číst pořádně,“ řekla mu Zi Lei. Dodala, že má ještě nějakou práci a odešla.

Neviděl ji pak dva dny a chyběla mu. Ne tolik, jako mu chyběla důvěrně známá společnost jeho bratrů a rutina a řád jeho dětství, ale vzpomínal na ní se stejně příjemným pocitem. Poskočilo mu srdce, když před svými dveřmi objevil mango a pod ním složený lístek papíru. Vypadáš unaveně. Bude ti lépe.

Toho večera ji potkal na Nekonečné mírové debatě. Seděl vedle ní, ale ona na něj dlouho vůbec nemluvila a místo toho soustředěně vraštila čelo. Na pódiu stály tři ženy a ve spolupráci s publikem diskutovaly o textu, který se nad nimi vznášel ve vzduchu. Ve spolupráci s publikem jej upravovaly. Mělo jít o nějaké mírové prohlášení. Zi Lei se nakonec otřásla a řekla, že jí dnes nejde vibrace pořádně naladit. Něco jí v tom prý brání. S těmito slovy se zvedla a vyšla ven.

Ken Shintaro vyběhl za ní. Našel jí sedět na lavičce na druhé straně náměstí před budovou. Byla velmi bledá a roztřesenou rukou si mnula čelo. „Je to tak těžké,“ hlesla.

„Počkej tady, pomůžu ti,“ řekl.

Přinesl jí misku s nudlovou polévkou a poděkoval za mango, které mu velmi chutnalo. Ona chvíli mlčky hůlkami máchala nudle v polévce plné mastných skvrnek. Když ji pozoroval, naplňoval ho jakýsi příjemný, láskyplný pocit. Vzpomínal na doby, kdy se staral o své bratry – když byli nemocní, nebo když si ublížili v tělocvičně, vzpomínal také, jak oni vždy pomáhali jemu. Řekl jí, ať se trochu napije polévky a usmál se, když po pár hltech prohlásila, že už se cítí o něco lépe.

„Je to tak těžké,“ zopakovala Zi Lei. „Ale je to důležité. Jedině já mohu zastavit válku, víš?“

Trpělivě naslouchal jejímu monologu o rozplétání zamotaných harmonií a o flotile nádherných lodí v srdci Saturnu, která čekala, až bude lidstvo hodno připojit se ke Galaktické civilizaci.

„Ve snech mi odhalili svá tajemství. Přísahala jsem je použít jen pro dobro lidstva. Je to těžké, je to hrozně těžké, ale já musím.“

„Já mám také tajemství.“

Prostě to vyhrknul. I tak ho ale porušení zásad, které mu při tréninku vštěpovali, nijak neděsilo. Cítil pouze euforii. Štěstí, úlevu.

Zi Lei se postavila a pověděla mu, že má práci. Pak se naklonila přes stůl a políbila ho na rty. Oba na sebe chvilku udiveně zírali. Pak si rukou přikryla ústa a odběhla pryč.

Když se Ken následujícího dne po práci vracel do svého bytu, přistoupila k němu žena a představila se jako přítelkyně Zi Lei.

Ken odpověděl, že rád poznává Zi Leinu přítelkyni, protože doufá, že i on sám patří mezi její přátele.

„A právě o tom si s vámi chci promluvit.“

Sedli si ke stánku s čaji. Žena se představila jako Keiko Sasaki. „Nejste tu moc dlouho.“

Bylo to konstatování faktu, nikoli otázka. Keiko Sasaki byla štíhlá, mladá žena, chovala se klidně a věcně. Když se zeptala, jak dlouho se chystá zdržet, jenom pokrčil rameny.

„Já to znám. Sama jsem byla před dvěma lety na poznávací cestě společenstvím,“ řekla Keiko Sasaki. Zmínila se o pár lidech, které tam poznala, o místech, kde pracovala. On navenek s úsměvem přikyvoval, ale v duchu se snažil uhádnout, jestli to náhodou není nějaká zkouška. Nesnaží se ho Keiko donutit, aby se podřekl, že o Duhovém mostu ví méně, než by měl?

„Samozřejmě to tehdy bylo mnohem snazší,“ řekla. „Teď už mezi Saturnem a Jupiterem skoro nikdo nelétá. Válka a vůbec. Asi se bojíte, jak se dostanete domů.“

„Ani ne.“ Zmínka o válce jeho smysly napnula ještě více. Usrkl čaje z hrnku, vytáhl si ze zubů zatoulanou větvičku a položil ji na podšálek.

Keiko Sasaki také upíjela svého čaje. Nakonec řekla: „Se Zi Lei se znáte z Nekonečné mírové debaty, jestli se nemýlím.“

„Poznali jsme se při práci. Bydlíme ve stejném domě.“

Přemýšlel, jestli ho Keiko Sasaki nesledovala.

„Není jí dobře, víte. Má moc práce. Bojí se války. A nebere své léky… Víte, že trpí schizofrenií?“

Pokrčil rameny. Nevěděl, co na to říct.

„Jsem Ziina přítelkyně, Kene. Jsem také jejím městem přidělená ošetřovatelka. Pečuji o Zi od té doby, co si před dvěma lety ublížila. Má docházet na poznávací terapie, které jí pomáhají odhalit a pracovat se svými problémy. Také má brát léky na vyrovnávání hladinu serotoninu. V současnosti nedělá ani jedno. Tvrdí totiž, že právě prochází obdobím intenzivní tvorby,“ řekla Keiko Sasaki. „Na takové rozhodnutí má samozřejmě právo. Já jí mohu pouze radit. Většinou se sice chová rozumně, ale teď prochází fází mánie a je velmi zranitelná. A současná situace její představy jen prohlubuje.“

„Současná situace?“

„To, že každou chvíli může začít válka.“

Podezření, že za ním ve skutečnosti nepřišla kvůli Zi Lei, ale že byla nějakou policistkou, se utvrdilo. Upozorňovali ho, že pravděpodobnost odhalení je vysoká. Během výcviku mu to znovu a znovu opakovali a on se měl ve městě neustále na pozoru, jestli ho nesleduje někdo, kdo ví o jeho tajném poslání. Vždy se děsil, jestli kolemjdoucí, spolupracovníci, prodavači, nebo jeho sousedé nevědí něco víc, než dávali najevo. Pořád se v hloubi duše strachoval a kontroloval se. Teď z něj vše spadlo a obklopil ho naprostý klid. Nebyl naštvaný, ničeho se nebál. Nevyhnutelné prozrazení ho konečně dostihlo a jemu se ulevilo. Hned ho napadlo zeptat se Keiko Sasaki, jak na něj přišla, kdy to zjistila a čím se prozradil. Než mu ale dá jasný signál, že o něm ví všechno, nemohl se ani jeden z nich odchýlit od své role.

Keiko ho vytrhla z myšlenek: „Zi tě považuje za svého přítele. Za spojence.“

„Snad jím i jsem.“

„Dobře. Mohu tě tedy o něco požádat? Pro její dobro.“

„Cokoliv.“

„Jestli chceš být jejím přítelem, jestli jí skutečně chceš pomoct, nebylo by možná od věci nepodporovat ji nadále v jejích představách. Poslouchej jí, ale neptej se na podrobnosti. Zkus zavést rozhovor jinam. A raději ji drž dál také od Nekonečné mírové debaty.“

„Ona tam ale chodí ráda.“

„Debata bývala užitečná, když byla v plenkách a když se tam ještě rozumně protestovalo, teď se ale zvrhla v parodii sama sebe. Začali se tam scházet rebelové a fantasti. Stala se místem, kde lidé popouštějí uzdu emocím a paranoidním představám. Jsou lidé, kterým to pomáhá. Ale když se Zi postaví na pódium a ti lidé tam s ní meditují a podporují ji v jejích přeludech, nijak jí to neprospívá. Nechápe, že si z ní jenom dělají legraci. Vidí jen to, co vidět chce. Vidí tam lidi, kteří jí dávají za pravdu. To ji zahání hloub do jejího světa a dál od toho opravdového. Teď se v něm ztratila tak, že už se mnou vůbec nemluví. Myslí si, že jsem nějaký špión, nebo nepřítel, který se jí snaží zabránit v ladění vibrací. Ale s tebou mluví a věří ti. Proto tě žádám o pomoc.“

„Udělám vše, co bude v mých silách.“

Keiko Sasaki jeho úsměv opětovala až po chvíli. „Zi potřebuje přátele. A pokud budeš jejím přítelem, můžeš být i mým.“

„Ještě se uvidíme,“ ujistil ji, stále překvapivě klidný. Věděl, že pravý smysl jejich rozhovoru se skrýval v náznacích. Jejich rozhovor se Zi vůbec netýkal, figurovala v něm pouze jako záminka.

„To bych byla ráda,“ odpověděla Keiko Sasaki. „Jsi dobrý člověk, Kene. Určitě si budeme mít o čem povídat.“

Cestou do svého bytu zvažoval své možnosti. Dali mu jasně najevo, že vědí, kým doopravdy je. Mohli hru ukončit kdykoliv se jim zachtělo. Bylo docela možné, že věděli i o veškeré jeho práci, o všech malých žertech a pastech, které ve městě nastražil, ale nemohl jít žádné z nich zkontrolovat, protože tam na něj mezitím mohli nastražit své vlastní pasti. Nemohl ani ukončit misi. Jeho nadřízení ho mohli odvolat, ale on je neměl jak kontaktovat. Zbývaly mu tak jenom dvě možnosti. Mohl se pokusit vypařit, utéct z města a žít jako uprchlík mezi neobydlenými oázami a kryty a neustále po sobě zametat stopy. To by mu sice poskytlo jistou svobodu pohybu, nemohl by však sabotovat město a zůstal by omezen jen na cíle mimo něj. Nebo mohl ve městě zůstat a hrát s nimi jejich hru. Keiko Sasaki se mu bude snažit dostat na kobylku a on se zase bude snažit obelstít jí. Mezitím by ale mohl dál spřádat své plány na zničení zadaných cílů.

Druhá možnost mu připadala lepší. Před příletem Lesní květiny musel ještě stihnout mnoho důležitých věcí. Až loď přiletí, nastane tu takový zmatek, v němž se mu určitě podaří nepozorovaně zmizet. Možná s sebou bude moci vzít i Zi Lei. Myšlenka na společný útěk ho uklidňovala.

Do té doby musí předstírat, že se nic nezměnilo. Vyrazil za Zi Lei do baru v dlouhém parku, který stál na svahu na severu města. Bar stál na plošině zaklesnuté v kmeni velkého sekvoje. Vyšplhal nahoru po lanovém žebříku a tam, u malinkého baru ji spatřil. Srdce mu poskočilo, rozzářil se a se zatajeným dechem si k ní přisednul.

37. kapitola

Všeobecné mínění se klonilo k názoru, že válka je na spadnutí. Lesní květina, vlajková loď Velké Brazílie, měla do Saturnského systému dorazit už za pár dnů. Následovala ji ještě jedna, zatím blíže neurčená loď. Mezitím se letouny a sondy Pacifického společenství a brazilské a evropské spojené expedice proháněly bez odporu mezi všemi měsíci a prstenci Saturnu a systémy podpory života, infrastruktury a přepravy všech měst vzdorovaly prvním útokům.

Síť Paříže jednoho dne zkolabovala úplně. Než se opravila, na několika místech ve městech už zuřily občanské nepokoje. Každý vědec, genový specialista a ekosystémový inženýr, který ve svém oboru něco znamenal, dostával zprávy, žádající okamžitou kapitulaci. V různých čtvrtích náhodně vypadával proud. Pět procent výkonu fúzních generátorů se odvádělo do prastarého elektrolytického závodu, který vyrovnával hladiny kyslíku v ovzduší, když výkonnost mikroskopických řas klesla pod šedesát procent optimálních hodnot. Druh viru, který napadal městské farmy, byl už sice objeven, ale ještě předtím stačil zmutovat do různých odrůd a neexistovala proti němu účinná protilátka.

Nadcházející válka už ale nepůsobila jen na město, ale také na jeho obyvatele.

Každý dostal nouzovou plynovou masku: malou kyslíkovou bombu připojenou k nafukovací helmě se zapínacím kroužkem na krk. Kdyby jejího nositele v jakékoliv části Paříže zastihla prudká dekomprese, mohl si teoreticky helmu přetáhnout přes hlavu a zatáhnout za pojistku na kyslíkové bombě, čímž by získal dvě minuty na vyhledání vhodného úkrytu. Prakticky to ale bylo k ničemu. Prudká dekomprese, to není žádná banalita typu porouchaného potrubí nebo propíchnuté pneumatiky. V ohromném prostoru stanu města by se ihned vytvořil hurikán. Lidé by se nedokázali udržet na nohou a nemohli by utéct před létajícími troskami, navíc by je oslepila mlha, protože z unikajícího vzduchu by se vy srážela všechna vlhkost. Pokud by lidé okamžitě neupadli do bezvědomí, zranily by je poryvy větru nebo padající sutiny, přičemž v nastalé panice by jen stěží správně nasadili plynovou masku. A i kdyby se jim to podařilo, zbytek jejich těla by stejně zůstal vystaven naprosté ztrátě tlaku, takže by záhy umrzli, protože jejich těla by čelila teplotám, ve kterých mrznul i kyslík.

Ale v současné situaci se takovým všelékům, jako byla plynová maska, přikládal obrovský symbolický význam naprosto nezávisle na jejich skutečné užitečnosti. Starostou pověření dozorci získali právo kdykoliv zastavit jakéhokoliv občana, prohledat jej a ptát se ho, kde a jak dlouho byl a co tam dělal. Měli rudé pásky na rukávě a byli vyzbrojeni devítimilimetrovými pistolemi s náboji, které se v továrnách začaly znovu vyrábět podle více než sto let starých nákresů. Stáli na každé křižovatce, u vchodů do všech veřejně přístupných budov, hlídkovali na trzích, v parcích i u barikád, vztyčených na každé větší ulici ve městě.

Ken Shintaro byl cizincem ve městě, které začalo okupovat samo sebe a tak se musel podrobovat prohlídkám skoro na každém jejich stanovišti. Ve fanatické atmosféře působil tak nějak podezřele vlastně úplně každý, ale nejtěžší to měli lidé, kteří nepatřili k občanům města. Městská rada zatím nepodnikla žádné kroky k jejich uvěznění, ale mnozí dozorci se k takovým lidem chovali skoro jako k nepřátelským vojákům. Ken Shintaro se tak na ulicích několikrát nevyhnul zmlácení, jednou se dokonce na veřejnosti musel i svléct, aby jej horliví ochránci nového režimu mohli důkladně tělesně prohledat. Pařížanům, kteří ze sebe udělali symbol odporu proti třem hlavním mocnostem Země, se také čím dál více příčila politika měst, jako byl Kamelot na Mimasu, nebo Xamba na Rhee, nemluvě o městech na měsících Jupiteru, která si odhlasovala, že se nebudou invazi nijak aktivně bránit. Všichni občané Paříže by se samozřejmě do stovek prázdných oáz a krytů na Dionu bez problému vešli, evakuace města by se však rovnala bezpodmínečné kapitulaci. Pocit vzdoru si mohli uchovat jedině tak, že zůstanou ve městě. Tam ale museli čelit neustálému strachu z napadení a krvavé porážky, zároveň však tvrdošíjně odmítali připustit, že by válku mohli prohrát.

Vlastní bezpečí obětovali něčemu, čemu věřili. Museli ale stále zachovávat ostražitost a mít se na pozoru před svými sousedy. V chování ostatních hledali sebemenší známky paniky, odcizení od společnosti a zrady. Každý cizinec byl potenciálním nepřítelem, stejně jako všichni místní, kteří nesouhlasili s míněním zfanatizované většiny. Stín podezření padnul i na ty, jež si třeba jen tiše postěžovali na materiální nouzi a také na nešťastníky, co někdy v minulosti urazili někoho, kdo se teď dostal k moci.

Ken Shintaro na nekonečné obtěžování ze strany Pařížanů reagoval s neutuchající trpělivostí. Na dotazy odpovídal se zmateným dobráckým úsměvem, když měl vyjádřit svůj souhlas s nějakou vlasteneckou iniciativou, vždy se do toho vložil celým svým tělem i duší. Za touto maskou se musel mít špión vždy na pozoru, pořád se musel sledovat, zachovávat vlídný výraz tváře a při večerních manifestacích vypadat stejně zuřivě fanaticky, jako všichni ostatní. Když od něj všichni očekávali, že bude jako oni, bylo to jednoduché. Teď se ale každý člověk choval svým způsobem divně a on se musel velmi namáhat, aby neřekl a neudělal nic podezřelého. Občas si říkal, jaké by to bylo nechat se unést svým nutkáním a tu masku skutečně zahodit.

Až začne válka, dostane šanci. Do té doby musí předstírat stejné šílenství, které posedlo všechny ostatní.

V zájmu svobody města se do odvolání zrušila povinnost mít na zatýkání podezřelých soudní oprávnění. Marisa Bassi dostal na základě demokratického hlasování po dobu trvání současné situace mimořádné pravomoci, nad kterými by závistí zatlačil slzu snad každý diktátor. Jídlo a pití se vydávalo na příděl. Běžný život nahradila nouzová a bezpečnostní cvičení a lekce na téma zacházení se zbraněmi, boj v ulicích a první pomoc. Nechyběla ani „dobrovolnická“ práce při stavění barikád, krytů, polních nemocnic a zákopů jak uvnitř, tak vně města. Účast byla ve skutečnosti povinná, a třebaže účast na večerních manifestacích nikoliv, neměl-li občan žádné jiné povinnosti, zpravidla se dostavil i tam. Dav lidí každý večer zaplňoval park od jednoho konce k druhému. Básníci recitovali své verše, hudebníci hráli a své umění předváděli i barmani. Večer vždy vrcholil závěrečnou řečí Marisy Bassiho, který noc co noc dostával občany do vlasteneckého varu.

Téma jeho proslovu zůstávalo stejné. Nikdy se nevzdáme. Neprojdou. Naše obloha patří nám. Vášnivý vzdor a agrese, podložené spíše vlasienectvím a naivním nadšením než nějakými reálnými vojenskými strategiemi nebo možnostmi. Pozemní obranné linie sahaly kolem města do vzdálenosti několika kilometrů, ale byly spíše narychlo spíchnuté a nijak hluboce promyšlené. Čety dobrovolníků se sice na pláních kolem města cvičili v taktice guerillového boje a účastnili se manévrů s tříkolkami, lunochody, létajícími plošinami a pásy, ale jakkoliv při tom vypadali působivě, byli to stále jen mizerně vyzbrojení amatéři, kteří neměli tváří v tvář zkušeným mariňákům a bojovým sondám nejmenší šanci. Chlouba města, obranný systém sestávající z raket a elektromagnetických pulzních děl na povrchu a metačů chytrého štěrku a mikrovlnných satelitů na oběžné dráze, na tom nebyl o moc lépe, jak už dokázaly průlety nepřátelských letounů. Až vnější obranné linie padnou, občané se budou muset uchýlit k technologiím dvacátého prvního století, k zákopovým a pouličním bojům proti armádě s moderní výbavou dvacátého třetího století.

Paříž nemohla systematickému útoku odolávat déle než den, nebo dva. Přesto těch několik rozumně smýšlejících hlasů v debatách o válce a efektivní obraně stanu zaniklo v řevu zmanipulovaných davů. Každodenní život města pulsoval špatně skrývaným davovým šílenstvím. Děti si hrály na válku a víceméně bez dozoru běhaly po celém městě. Několik čerstvě utvořených dětských gangů nosilo dozorcům jídlo a dělalo jim poslíčky. Dospělí byli podobně rozrušení a navzdory svému chování na veřejnosti, kde provolávali hesla o loajalitě a ochotě položit při obraně svého města život, si v tichosti uvědomovali, že městský stan a pomocné kupole nejsou nic víc než křehké bubliny světla a tepla v těsné blízkosti ledového vakua. V soukromí se ve skutečnosti báli, byli rozrušení a znepokojení. Všichni občané sice měli zůstávat v neustálém střehu, ale místo toho začali ještě více pít, brát drogy, hádat se a rvát. Bujela rovněž promiskuita, zábran zbavení lidé nezřídka souložili zcela veřejně.

Dva dny před předpokládaným připojením Lesní květiny k její sesterské lodi vyhlásil Marisa Bassi stanné právo.

Ken Shintaro to zjistil, když ho sousedé v šest ráno probudili bušením na dveře a křikem se dožadovali vpuštění do bytu. Rozhlédl se po pokoji, aby se ujistil, že je vše na svém místě a odemkl dveře. Dovnitř se horempádem nahrnula skupina lidí. Vedl je Al Wilsom, muž, který organizoval rozpis služeb jejich obytného bloku.

„Kdy jste naposledy viděl Zi Lei?“ zeptal se Kena.

Učili ho, že pokud není přímo ohrožena mise, má mluvit vždy pravdu. Popravdě tedy odpověděl: „Včera.“

Jedna žena mu nakoukla do sprchy. Muž mu prohrabával šatník. Další zase prohmatával jeho sklápěcí postel. Všichni lidé v pokoji měli na ramenou rudé pásky. Cítil jejich vztek a nenávist. Dívali se na něj jako na nepřítele. Bylo mu jasné, že jsou připraveni mu kdykoliv ublížit. Trochu se mu zrychlil tep a začalo ho brnět na temeni hlavy. Cítil, jak se už tak studený vzduch v místnosti ještě víc ochlazuje. Muž stojící ve dveřích se zeptal: „Proč jste si změnil zámek, příteli? Nemohli jsme se sem dostat.“

Další během výcviku vštípené pravidlo znělo: když vám pokládají dotěrné dotazy, ignorujte je. Předstírejte, že jste je ani nezaslechli. Změňte téma. Odpověděl tedy otázkou: „Udělala snad Zi Lei něco špatného?“

Muž ve dveřích odvětil: „To je naše věc. A vy byste si měl vzít něco na sebe.“

„Probudili jste mě.“

Pohyboval se a reagoval pomalu a váhavě a klížila se mu víčka, jako by se ještě úplně neprobudil. Jeho tělo se ale chvělo energií. Už věděl, co udělá, když bude muset. Ala Wilsona zneškodní úderem do krku, překročí ho a zabije muže ve dveřích s tím chamtivým pohledem a chomáčem vousů pod dolním rtem, jako by vytrženým z úplně jiné části těla. Zlomí mu vaz a pak se postará o ostatní. Chvíli to úplně jasně viděl před očima a pak si uvědomil, že už nevědomky změnil svůj postoj a připravil se k činu. Nikdo z nezvaných hostů si toho ale naštěstí nevšimnul.

„Možná bychom ho měli zatknout,“ navrhla žena ve sprše.

„Není na seznamu,“ podotkl Al Wilson.

„Ale je z Duhového mostu,“ argumentovala žena. „Odtamtud je spousta pacifistů. Kolaborují. Pustili je do svého města. To oni tohle všechno začali.“

Al Wilson ji ignoroval. Tvářil se unaveně, jako by byl svázán regulemi, které musel pečlivě plnit. Nakonec prohlásil: „Potřebujeme Zi Lei najít. Vy jste její přítel. Možná víte kde je. Kde by se mohla zdržovat.“

„Tady není.“

„Nemůžete být takovej trouba, jak vypadáte,“ řekl muž ve dveřích. „Tak to na nás nehrajte a vysypte nám, co víte.“

„Nevím, kde je,“ odvětil Ken Shintaro a podíval se na muže nevinným pohledem, který každý den nacvičoval před zrcadlem, ostatně jako všechny své výrazy tváře. „Co se děje?“

„Děje se nám tu zrada,“ řekl muž, který mu prohmatával matraci. Teď klečel a prsty zkoumal její spodní lem.

„Je to pro její vlastní bezpečnost,“ uklidňoval ho Al Wilson.

„Po té střelené huse se snad slehla zem. Jestli přijdeme na to, žes nám něco zatajil, vrátíme se i pro tebe,“ hrozil Kenovi muž ve dveřích.

„Jestli něco zjistíte, dejte mi vědět,“ řekl slabým hlasem Al Wilson. Byl z nich nejstarší, což z něj dělalo vůdce tohohle malého gangu. Na jeho pozici si však evidentně brousil zuby i muž ve dveřích.

Ken Shintaro se rozhlédl: „A tohle je také pro její bezpečnost?“

„Je to pro bezpečnost tohohle zasranýho města,“ zamumlal muž ve dveřích.

Al Wilson mávnul rukou. „Tak pojďte. Máme toho ještě hodně.“

Ken Shintaro za nimi zamkl a setřásl ze sebe svou falešnou identitu. Opatrně prohledal pokoj pro případ, že tam návštěvníci nechali nějaké štěnice. Podíval se na síť, našel tam oznámení ohledně stanného práva, další oznámení, že v osm ráno Marisa Bassi promluví k městu a třetí o ukončení Nekonečné mírové debaty. Tohle tedy nebyla válka. Bylo to opatření města, způsob, jak ještě více strašit lidi. A Zi Lei se do toho nějak namočila.

Nebrala mu telefon. Dobrá. Půjde se tedy podívat na všechna místa ve městě, která mu ukázala, počínaje Nekonečnou mírovou debatou. Najde ji a pomůže jí. Uvedl pokoj do původního stavu a dal si nejdříve horkou a pak studenou sprchu. Když se oblékal, zavolala mu Keiko Sasaki. Zeptala se ho, jestli Zi Lei neviděl a on jí odpověděl, že ji u něj v bytě hledali nějací lidé.

„Myslí si, že je to další pacifistka,“ pověděla mu Keiko Sasaki.

„No, ona to tak trochu pacifistka je,“ řekl a vzpomněl si při tom na Zi Lei, jak stojí na pódiu, vydává ten svůj hučivý zvuk a obecenstvo hučí s ní. Chtěl telefonát co nejrychleji ukončit, protože se chtěl vydat do města a zjistit, co se venku děje, ale nevěděl jak to udělat, aniž by vzbudil podezření.

„Zažádám o zrušení zatykače,“ oznámila mu ještě Keiko Sasaki. „Vyřízení žádosti ale nějakou dobu potrvá, protože každý zadržený má někoho, kdo žádá o jeho propuštění. Kdybys ji viděl, Kene, kdyby přišla k tobě do bytu a žádala tě o pomoc, ochráníš ji? Nech ji ve svém pokoji, nebo na nějakém bezpečném místě a pak mi ihned zavolej. Dej mi vědět, jestli ji potkáš. Uděláš to pro mě?“

„Udělám,“ souhlasil, protože to v tu chvíli byla nejjednodušší odpověď. „Teď už ale musím jít,“ prohlásil a ukončil hovor.

Prošel kolem amfiteátru, ve kterém se ještě nedávno konala Nekonečná mírová debata. Před každým vchodem stáli policisté a dozorci s rudými pásky na rukávech. V kavárně, kde se Zi Lei tolikrát snídal, dostal svou ovesnou kaši se skořicí a šálek kávy a obsluha ho varovala, aby si dával pozor, protože se po celém městě zatýká.

„Už bylo na čase,“ utrousil jeden zákazník.

„Žijeme v demokratické společnosti,“ ohradil se jiný, „Neměli bychom zatýkat lidi, se kterými nesouhlasíme.“

A tak začala další, občany Paříže tolik milovaná hlučná hádka. Každý měl naprosto odlišný názor a všichni se snažili ostatní účastníky překřičet. Ken Shintaro uprostřed názorové bouře tiše dojedl svoji snídani. Hádali se, ještě když z kavárny odcházel.

Potuloval se napříč městem a procházel místy, kam chodil se Zi Lei. Po čerstvých potravinách toužící lidé vzali útokem farmářské trhy. Mnoho malých obchodů bylo zavřeno. Kavárny a bary, které zůstaly otevřené, praskaly ve švech. Město vytržené z každodenního koloběhu najednou vypadalo úplně jinak. V jednom z parků se pod větvemi obrovského fíkovníku honily děti. S křikem padaly jedno přes druhé a napodobovaly zvuky explozí a střelby. Dramaticky pomalu umíraly, jen aby se vzápětí zvedly, připraveny k dalšímu boji. Před dveřmi domů stály skupinky lidí, kteří si mezi sebou podávali lahve a povídali si. Lidé nečinně přihlíželi, když nějaký muž černým sprejem přes dveře bytu najedná terase kostrbatě napsal Zrádce. Malé oddíly dozorců hlídaly každý vchod do každé budovy městské správy a pozorně si prohlíželi každého kolemjdoucího.

Když procházel stanovišti dozorců, díval se vždy stranou a navzdory nedočkavému volání svého srdce se snažil působit neškodně a poslušně. Zanedlouho už zahodí masku Kena Shintara a ukáže těmto lidem, kým opravdu je.

Loudavou chůzí nakonec došel k areálu, kde přebývala genová specialistka Averna. Před ním stál neovladatelný dav a otevřenou bránu hlídal zástup policistů. Jedné ženy na kraji davu se zeptal co se tam děje a ta mu řekla, že Avernu i s celou tou její bandou pacifistů zatkli.

„Nechtějí nás tam pustit,“ vykřikla a otočila se k policistům. „Ukažte nám, co tam ti zrádci prováděli!“

Zeptal se, kam je odvedli.

„Slyšel jsem, že do nápravného zařízení,“ odpověděl někdo jiný.

„To nám jenom tvrdí,“ zapojil se do diskuse další muž. „Nejspíš je někam schovali. Takže když na to přijde, budou je moci použít jako rukojmí při vyjednávání.“

„S nepřítelem nikdy vyjednávat nebudeme,“ skočila mu rázně do řeči žena.

„Určitě je vzali někam mimo město,“ ozval se třetí muž. „Můj bratranec pracuje ve skladech. Viděl, jak je tam nakládali do několika lunochodů.“

Žena řekla: „Měli bychom na pláni namalovat velký terč a ji a ty její pacifisty posadit doprostřed. Schválně, jestli pak změní názor.“

Ken Shintaro se od malého davu vzdálil a vracel se městem zpět, když mu přesně v osm hodin zazvonily spex. Městské oznámení. Všichni kolem něj se zastavili a nasazovali si spex. Když si přes oči přetáhl svůj vlastní pár, zjistil, že na každém kanálu běží projev starosty. Mluvil o hlasování, které v odporu proti vetřelcům sjednotilo celé město. Mluvil o nutnosti zadržet v zájmu městské bezpečnosti všechny zaprodance a ztroskotance, mluvil o nevyhnutelné nutnosti omezit po dobu této napjaté situace vybraná občanská práva. Požádal všechny občany, aby zachovali klid a plnili svou občanskou povinnost tím, že budou i nadále žít a pracovat jako doposud.

„Vím, že si mnozí z vás přejí, abychom zasadili první úder. Já říkám, nechme je odejít, aniž bychom je pronásledovali, nebo se jim mstili. Pokud ale dobrovolně neodletí, měli by se připravit nést také následky svého rozhodnutí. Měli by se připravit na to, že tady na ně čeká lid, který je neoblomný ve svém odhodlání bojovat a zemřít ve jménu svobody.“

Po těchto větách začala skupinka dozorců tleskat. Nevěděl, jestli má také tleskat, ale všichni ostatní, jak na ulici, tak v kavárně pod velkým kaštanem, se vraceli ke svým načatým rozhovorům nebo pokračovali v chůzi, ať už měli namířeno kamkoliv. Odešel tedy také a brzy si uvědomil, že ho sleduje ten muž, co během prohlídky jeho bytu stál ve dveřích.

Muž se ani nesnažil nějak maskovat, šel asi dvacet metrů za ním, zastavoval se, když se zastavil on a následoval ho, když opět vyrazil. Jeho spex v něm poznaly Warda Zunigu. Podle údajů měl třicet jedna let, pracoval jako stavební dělník, byl svobodný a s velmi malým okruhem přátel.

Sedl si v parku, chvíli zkoumal své plány a nenašel nic, co by nesedělo. Ward Zuniga seděl opodál, vstal, když vstal on a následoval ho do kavárny. Tam si sedl kousek od něj, vyčkal, než Ken Shintaro dojedl své nudle a pak ho sledoval až k jeho domu a ke dveřím do jeho bytu.

„Vidím tě,“ oslovil ho Ward Zuniga. „Vím, co děláš.“

„Co dělám?“

„Proč se usmíváš? Co je tu k smíchu?“

„Asi jsem jen rád, že se dnes stalo tolik skvělých věcí. Jako všichni ostatní.“

„Ty? Ty nejsi jako všichni ostatní.“

„Ne?“

Mohl muže zabít a jeho tělo schovat ve svém bytě, ale co potom? Nesměl by se ukázat na veřejnosti a bylo by pro něj velmi obtížné pohybovat se po městě, protože by ho hledali.

„Jsi cizinec. Kolaborant.“

Uvědomil si, že muž mluví o Kenu Shintarovi z města Duhový most. Skoro toho člověka litoval pro jeho testosteronový zápach, pro jeho agresi, která zoufale hledala viníky i pro ten ubohý, nepřirozený proužek vousů na bradě.

„Já vám rozumím,“ řekl. „V této pohnuté době se musíte mít před cizinci na pozoru.“

„Děláš si ze mě prdel? Jen počkej, ty zmrde.“

Zírali na sebe. Byla to jedna z těch chvil, které se mohou kdykoliv zvrtnout. Pak Ward Zuniga namířil svým ukazováčkem přímo do tváře Kena Shintara a řekl: „Ještě se uvidíme.“

Ken Shintaro mrknul, udělal krok vzad a zvedl ruce v obranném gestu.

Ward Zuniga se usmál. „Ale ano. Na tebe já mám spoustu času,“ prohodil ještě, otočil se na podpatku a odplul pryč.

Později, kolem půlnoci ho probudilo tiché škrábání na dveře. Byla to Zi Lei. Padla mu do náruče, a když ji držel, rozhlédl se po chodníku a po nedalekém náměstí. Nikdo nikde.

„Nemáš žádné oblečení,“ řekla poté, co ji vtáhl dovnitř a zavřel dveře.

„Spal jsem.“

„To mi nevadí. Já se o takové věci už dávno nestarám.“

„Celá se třeseš,“ řekl, nad šálkem zeleného čaje něco potají roztrhl, šálek podal Zi Lei, pak si natáhl kalhoty a sedl si s ní na zem.

Šálek držela oběma rukama a krátkými, rychlými pohyby usrkávala čaj. Už od vyhlášení výsledků hlasování prý věděla, že bude mít potíže, protože její poslání ji odlišovalo od ostatních a musela se tedy schovat. Celý den strávila ve skladu pod budovou, čekala, až všichni půjdou spát a až pak se vyplížila za ním. Teď už byla špiónka, opravdová špiónka, prohlásila. Eddové s ní navázali přímý kontakt, implantovali se do její hlavy. Ztratila svou původní, vesmířanskou identitu. Teď se stávala něčím jiným. Měnila se a město se měnilo s ní. Zanedlouho se změní úplně všechno, vykládala mu. Pak si mimoděk zívla a řekla, že toho musí ještě hodně udělat, ale teď si musí chvilku odpočinout, protože na ní padá únava.

„Já vím,“ zašeptal, vzal si od ní hrnek s čajem a položil ho na zem.

Zi Lei ještě jednou zívla a začala mu vyprávět o novém uspořádání sluneční soustavy. Vycházel z ní ospalý, ale nepřerušovaný proud slov. Ken se nakonec naklonil vpřed a udělal jedinou věc, kterou ji mohl spolehlivě umlčet: políbil ji na rty.

Vyjekla překvapením a pak ho objala. Nakláněli se jeden k druhému, jeho tvář na jejím rameni a její tvář na jeho. Přestala se tak prudce třást a on na své nahé hrudi ucítil její slzy. Ucítil, že se nějakou dobu nemyla, to mu však nebylo nijak nepříjemné. Připomínalo mu to vůni zatuchlého potu v tělocvičně, kde den co den cvičil se svými bratry.

„Já se tak bála,“ řekla.

„Teď už se nemáš čeho bát.“

„Pravda. Je tak těžké ji znát.“

„Já vím.“

Cítil k té ženě něco mezi lítostí a bezmocnou láskou. Věděl, že ji bude muset využít k úspěšnému dokončení mise, ale opakoval si, že všechno, co se chystá udělat, udělá pouze pro její dobro. Krom toho jí nemohl nechat u sebe doma. Kdyby na to přišel Ward Zuniga, musel by ho zabít a z toho už by se nevymotal.

Podíval se jí do tváře. Hypnotikum, které jí namíchal do čaje, začínalo účinkovat. Napůl spala a měla obrovské zorničky.

„Jsi zvláštní,“ zašeptala. „Zvláštní muž. Ne jako ti ostatní.“

„Nejsme jako oni.“

„Ne…“

Řekl jí, že pro něj něco musí udělat a ona ospale souhlasila. Jako poslušné dítě otevřela ústa, aby jí na jazyk mohl vložit pilulku. Přejel jí rukama po krku, aby se ujistil, že opravdu pilulku spolkla. Pak řekl, že musí na chvilku ven a že se teď Zi může konečně vyspat.

„Obejmi mě ještě,“ zaškemrala.

Zvedl ji a položil na postel, pak vyšel ven a probudil Ala Wilsona. To, že ji zradí, mu dodá důvěry občanů a věhlasu a krom toho to bude jen pro její dobro. Ve vězení bude v bezpečí a při troše štěstí jí budou věznit na stejném místě, jako Avernu a všechny ostatní z Nekonečné mírové debaty.

38. kapitola

Když stráže hodinu před snídaní odemkly dveře cely, Macy už byla vzhůru a cvičila. Dvou žen, které čekaly před dveřmi, než se nasoukala do své kombinézy a pantoflů, se už ani neptala, kam jí vedou. Teď, po šesti týdnech vězení, si už zvykla na to, že ji probouzeli, kdykoliv se jim zachtělo a odváděli do malé, nezařízené kanceláře na další výslech. Na další z dlouhé řady výslechů vedených různými dvojicemi vyšetřovatelů. Mívala na sobě čepici na magnetickou rezonanci, takže poznali, kdykoliv se při odpovídání na jejich nekonečné otázky jen nepatrně odchýlila od pravdy.

Macy se vždy snažila mluvit pravdu. Nemělo smysl lhát, protože neměla co skrývat. O svém životě na Zemi a o tom, jak nakonec skončila ve Vesmírném společenství, už mluvila s Avernou a při výsleších musela opakovat ten samý příběh pořád dokola. Mluvila o svém dětství, o tom, jak utekla z Církve posvátné regrese a skončila v Pittsburghu, jak se připojila k Rekultivačním a rekonstrukčním brigádám. Mluvila o tom, jak ji vybrali do konstrukční čety, o své přípravě, o práci na biómu v Duhovém mostu. Opakovala celou smutnou ságu o vraždě Uršuly Freyové. Znovu vyprávěla, jak přeběhla, jak žila v Edenu, než nakonec zase utekla a jak poté žila u klanu Jones-TruexBakaleinikoffů…

Odmítala odpovídat jedině tehdy, když se ptali na Newtona Jonese a na další lidi, kteří se tu stali její náhradní rodinou. Nehodlala spekulovat o jejich názorech, nebo je komentovat, ať už podporovali mír, nebo souhlasili s Marisou Bassim a se všemi řádnými a počestnými Vesmířany, co chtěli vyhnat pozemské lodě ze systémů Saturnu a Jupiteru. Svým vyšetřovatelům opakovala, že pokud chtějí o někom z klanu cokoliv vědět, mohou se přeci zeptat osobně.

Ptali se jí na Loca Ifrahima, stejně, jako se bezpochyby jeho ptali na ní. Macy jim co nejobjektivněji vylíčila všechno, co věděla. Snažila se držet faktů a nezabarvovat výpověď svým hlubokým odporem k jeho osobě. Opakovala to všechno tolikrát, až začala pochybovat o tom, že se to opravdu stalo. Měla skoro pocit, že to všechno prožila v nějaké jiné realitě. Nikdy jí nehrozili fyzickým násilím, na jídlo si nemohla stěžovat, ve své cele cvičila, četla knihy na malém kapesním počítači, který jí dali a snažila se zůstat čilá a pohotová. Bylo ale těžší a těžší nenechat se přemoci malátnou, unuděnou atmosférou vězení.

Po zatčení si myslela, že z jejího případu udělají monstrproces, ale teď už to tak nevypadalo. Ačkoliv věděla, že Newt i ostatní členové klanu spisují petice za její propuštění, pochybovala o tom, že to k něčemu bude. Od stráží věděla, že Marisa Bassi a městská rada mají plnou hlavu příprav na válku a problémů, způsobených sabotáží městských farem a městské sítě. Vypadalo to, že je tam drží jen proto, aby je mohli za něco vyměnit s nepřítelem, ačkoliv jejich hodnota v očích nepřítele byla dosti pochybná a klidně se mohlo stát, že na samotnou výměnu nikdy nedojde.

Posledních několik výslechů ale proběhlo jinak a to Macy trochu děsilo. Její dva vyšetřovatelé, tentokrát muž a žena, se chovali stejně zdvořile jako vždy, ale místo položení starých známých otázek se jí zeptali, jestli nezná nějaké z dlouhého seznamu způsobů sabotáže a ukázali jí fotky dvou, nebo tří set lidí. Pár z nich znala, o většině z nich však nikdy neslyšela. Vyšetřovatelé se jí ale stejně u každé fotografie ptali na to samé, než ji konečně propustili. Když jí přivedli do jasně osvětlené kanceláře, trochu jí šokovalo, když poznala, kdo tam na ni čeká. V jednom křesle se tam povalovala Sada, smála se na ní, mávala rukou k druhému křeslu a říkala jí, aby si sedla.

Macy se posadila. Na stolku mezi nimi ležel bílý, keramický nůž, rukojeť i čepel měl z jednoho kusu hmoty. Snad tam byl proto, aby Macy vyprovokoval k pokusu o nějakou hloupost. Nebo jí snad měl připomenout, co by se stalo, kdyby odmítla spolupracovat. Snažila se ho ignorovat.

Sada se na ní dlouze zadívala a prohlásila: „Vypadáš mnohem lépe, než jsem čekala.“

„Jak sis myslela, že budu vypadat?“

„Vypadáš dobře a v kondici. Dokonce odpočatě. To je dobře.“

„Zato ty vypadáš, jako bys právě doběhla maratón. Možná bychom si měly prohodit místa. Zdá se, že bys trochou volna nepohrdla a tady by sis ho mohla užít až až.“

Sada se v židli bezděčně protáhla jako kočka. „Možná bych si dala říct. Právě jsem se vrátila z dlouhé, těžké cesty.“

„Líbilo by se ti tu. Zažila jsem mnohem horší žaláře. Tomuhle se snad ani nedá říkat vězení. Je to spíš takový hotel, akorát tady nemáš klíčky od svého pokoje.“

„Z dlouhé, těžké cesty,“ opakovala Sada. „Připravovala jsem půdu na to, aby všechno dopadlo, jak má. Dalo by se říct, že jsem pracovala na lepší budoucnosti.“

Na sobě měla bílou kazajku sešněrovanou až k malým ňadrům a bílé legíny. Vlasy ostříhané nakrátko. Na levém obočí měla železných kroužků, na tváři tetování se souhvězdím Malého vodního hada. Vypadala opravdu vyčerpaně, byla křídově bledá, oči rudé a pod nimi temné váčky. Vypadala tak mladě. Usmívala se na Macy jako dítě v dospělých šatech a bezpochyby doufala, že se jí zeptá, kde byla a co tam dělala. Macy ale mlčela. Tuhle hru s ní hrát nehodlala.

„Nemůžu ti toho moc prozradit, ale zanedlouho to uvidíš sama,“ řekla Sada. „Všichni to uvidí. Nestydím se za to, jak to dopadlo, víš? Protože to tak dopadnout mělo. Jsme součástí něčeho mnohem většího, než jsou naše titěrné osudy. Něčeho obrovského, neskutečného a krásného.“

„Jestli jsi mi sem přišla vyprávět o tom, jak ušlechtilé bylo mě zatknout a jak jsi to ve skutečnosti udělala pro vyšší dobro, nezdržím se ani na kávu a raději se vrátím do své cely.“ Macy to řekla zvýšeným hlasem, ale ne naštvaně. Necítila k Sadě žádnou zášť, jen lítost. Litovala dívky svedené na scestí. Dívky ztracené v temných a nebezpečných představách někoho jiného.

Sada zvedla svůj nůž a obracela ho sem a tam. Ostří měl zahnuté jako dráp velociraptora a s největší pravděpodobností nabroušené na šířku jednoho atomu. Na ostří svítila uzounká duha.

„Jsem tady proto,“ prohlásila nakonec dívka, „že tě Marisa Bassi chce požádat o laskavost.“

„Takže ty teď děláš pro Marisu Bassiho?“

„Spolupracovali jsme s ním už od začátku. Je to vlivná loutka.“

„O laskavost už mě žádala spousta lidí, Sado. Teď poslali tebe. Řeknu ti to, co jsem řekla všem ostatním. Se smrtí tvé přítelkyně, nebo plukovníka Garcii nemám nic společného a nic jiného mi nemůžete dokázat. Takže mě buď obviňte a postavte před soud, nebo mě nechte jít.“

„Teď už ale nejde jen o ubohou Janejean. Říkají, že jsi nepřátelský zvěd. Podezírají tě ze špionáže. Ze sabotáže.“

„Mohou si o mně říkat, co chtějí, ale to neznamená, že mají pravdu.“

Macy se ze všech sil snažila neuhnout, když se Sada naklonila dopředu. Dívka zabodla hrot nože do stolu a otáčela s ním sem a tam. „Jsi podezřelá ze špionáže. A protože tě teď smí držet neomezeně dlouhou dobu bez soudního příkazu, nemusí tě také nikdy propustit. Mohou tě tu mít, aniž by tě kdy z něčeho obvinili. Ale já ti mohu pomoci, když mi to dovolíš.“

„Marisa Bassi mě už jednou o pomoc žádal,“ řekla Macy. „Chtěl, abych řekla pravdu o životě ve Velké Brazílii. To jsem udělala. Možná ne tak, jak si to představoval, protože se moje slova nehemžila příběhy o zneužívání lidí, otroctví a páchání zvěrstev. Nedalo se to použít v jeho propagandě. Ale byla to pravda.“

„Říkala si, že jsi byla na horších místech než je tohle,“ řekla Sada.

„Párkrát.“

„Tak o těch místech mluv, Macy. Mluv o životě na Zemi a tentokrát nic nezamlčuj,“ naléhala Sada a na konci každé věty lehce bodla do stolu. „Řekni jim, jaké to je doopravdy, žít v područí samozvané elity. Pověz jim o jejich krutém útlaku. Jak se tam s obyčejnými lidmi jedná jako s otroky. Jak se tam ostře potlačuje svoboda slova a názorů.“

„Já už jsem všechno řekla,“ odvětila Macy. „Jestli to někdo nesmazal, můžeš si to najít na síti.“

„Chceš snad, abychom válku vyhráli, ne? Můžeš tomu svým dílem přispět, můžeš lidem připomenout, kdo je jejich nepřítel. Posílit jejich odhodlání.“

„Tím, že je budu krmit vaší propagandou.“

„Tak tomu říkají jen naši nepřátelé.“

„Chcete, abych lhala,“ ohradila se Macy. „Budu tvrdit to, co mi řeknete – co mi řekne Marisa Bassi – a pak mě necháte jít? Je to tak?“

„Mám ti od něj vzkázat, že tohle město nadevše miluje. Že by pro něj udělal vše. A pokud by musel, pokud by si myslel, že to pomůže, udělal by s tebou monstrproces a nechal tě popravit jako špeha. Namísto toho ti dává tuhle poslední možnost, jak pomoci městu a jak se zachránit.“

„Zeptej se pana Bassiho na tohle,“ opáčila Macy. „Lže, překrucuje zákony, zatýká lidi, kteří s ním nesouhlasí a zabíjí je… Co přesně se tu snaží zachránit?“

„Pokud jde o nás, tak se snaží zachránit budoucnost lidské rasy,“ odpověděla jí Sada. „Snaží se zachránit takové maličkosti, jako je svoboda, možnost něco změnit, možnost lišit se od ostatních. Ty věci, které sis užívala s Newtem Jonesem a zbytkem jeho klanu. Prosím, Macy. Chci, abys o tom vážně přemýšlela, protože to je opravdu tvoje poslední šance.“

„Chceš slyšet buď ano, nebo ne? Teď hned?“

„Teď hned.“

„Něco se stalo, že ano? Nejdřív ty otázky na sabotáž a pak tohle… Začala snad válka?“

„Ještě ne. Ale začne. Už brzy. A až začne, nebude už nikoho zajímat, co chceš, nebo nechceš říkat. Přemýšlej o tom. Máš čas. Jestli chceš, chvíli tě tu můžu nechat o samotě. Ale než odejdu, budu potřebovat tvou odpověď. A nikdo další už ti takovou možnost nenabídne.“

„Ne.“ řekla Macy.

„Ne?“

„Řekni mu, že jsem celou pravdu už veřejnosti odhalila. Řekni mu, že nebudu lhát pro vyšší dobro. Protože z ničeho, co se opírá o lži, nemůže vzejít nic dobrého.“

„Takže to je tvoje poslední slovo?“

„Pokud jde o mě, ani nemůžu reagovat jinak.“

„Je mi líto, že to tak musí být,“ řekla Sada a jediným plynulým pohybem vyhodila nůž do vzduchu, vstala ze židle, chytila padající nůž a zastrčila si ho za opasek.

Dvě ženy přistoupily k Macy a zvedli ji na nohy. „A já se ti omlouvám,“ posmutněla Macy. „Neměla jsem tě do toho zatahovat.“

„Je to tak, jak to je, protože to tak má být,“ prohlásila Sada. „Teď tomu ještě nerozumíš, ale brzy ti to dojde.“

Macy a Loca Ifrahima drželi s několika dalšími významnějšími vězni v budově, která ještě donedávna sloužila jako výzkumná stanice, nějakých dvacet kilometrů severovýchodně od Paříže. Byla to jednopatrová budova v malé kupoli uprostřed polí s vakuovými organismy na prašné pláni kráteru Romulus. Macy krom výslechů drželi vždy jen v její cele, ale teď ji konečně vyvedli ven. Uviděla, že uvnitř dómu, tam, kde před tím bývala políčka s ovocnými stromy a luštěninami, mezitím vyrostla velká klec z fullerenových podpěr, mezi kterými byly napnuté ostnaté dráty. Uvnitř se mačkalo asi padesát lidí. Stejně jako Macy byli všichni oblečeni do zářivě oranžových kombinéz. Někteří seděli u nízkých stolků, nebo stáli ve skupinkách, jiní leželi ve visutých lůžkách, nebo na zemi a rukama si zakrývali oči proti jasné záři světlometů nad nimi. Ve vzduchu tam poletovaly dvě sondy, v křídlech jim bzučely motůrky, na sobě měly pověšené tasery a omračovací pistole, kamerové oči jim rudě svítily a připomínaly kapky krve.

Stráže Macy řekli jen to, že její celu potřebují uvolnit pro dalšího vězně, bez varování ji bránou vhodili dovnitř a zamkli za ní. Zatímco se Macy snažila rozkoukat, přistoupila k ní žena s rozcuchanými bílými vlasy a uhodila ji přes ústa. Pak Macy chytila, strčila do ní a přitiskla rameny na zeď záchodků. Začala jí vřískat do tváře, že to je všechno její vina, ječela čím dál vyšším hlasem a přitom prskala Macy po tváři. Macy se zaklonila, vší silou praštila ženu hlavou do nosu a se stejnou vervou ji kopla do břicha. Žena zavrávorala vzad a ztěžka dosedla. Ruce si položila na zem vedle těla, sklopila hlavu a ze zlomeného nosu jí na oranžovou kombinézu pomalu, ale vydatně crčela krev. Někdo Macy řekl, že to stačí, že už je po všem a někdo jiný jí položil ruku na rameno. Nedbala na to a udělala pár kroků dopředu. Zhluboka dýchala. Tvář měla nateklou a v jednom ohni. Všichni v kleci se otočili, aby se podívali, co udělá. Žena vzhlédla zpoza opony svých bílých vlasů.

„Můžeš mě nenávidět,“ řekla Macy. „Ale jsme na stejné lodi. Bude jednodušší, když spolu nějak zkusíme vyjít.“

„Sebrali mě před mými dětmi,“ naříkala žena. Oči měla mokré od marně zadržovaných slz. U nosu měla bublinky krve a hlenu. „Sebrali mě přímo před očima mých dětí…“

Nějací lidé ženě pomohli vstát a odvedli ji na druhou stranu klece. O Macy se nikdo nestaral. Zpozorovala muže, kterého trochu znala stavebního inženýra Walta Hoddera. Byl to klidný, schopný muž po šedesátce, solidní a vysoce ctěný občan a předseda městské dopravní komise. V městských fórech se vždy výmluvně zasazoval za obecnou opatrnost a po Macyině rozhovoru s Avernou s Macy několikrát přes síť mluvil. Když k němu došla, informoval ji, že všichni přítomní se nějak angažovali v mírové iniciativě a všichni byli zatčeni víceméně v tu samou chvíli. Říkal, že Marisa Bassi ví, jak zorganizovat převrat, to se mu prý musí nechat. Městská rada vyhlásila stav ohrožení. Policisté uzavřeli všechny přetlakové komory a vyřadili z provozu železnici. Nikdo se nemohl dostat dovnitř, ani ven. Nebylo kam utéct. Averna a její spolupracovníci byli zatčeni. Stejně jako dva radní, kteří patřili k předním představitelům mírového hnutí. Podle Marisy Bassiho šlo o jejich vlastní bezpečnost. Tlupy lidí spontánně zatýkali podezřelé a to občas dost nevybíravě, vyprávěl Walt Hodder. Policisté a dozorci, kteří uzavírali Nekonečnou mírovou debatu, všechny přítomné prohnali mlátící uličkou. Kdokoliv se postavil na odpor, dostal ještě víc. Někteří lidé tu měli zlomené ruce a žebra, zlomenou čelist, nebo nos, nebo otřes mozku… Nikdo nevěděl, co bude dál.

„Takže strana, která měla pravdu, prohrává,“ posmutněla Macy.

Jedna sonda se snesla zpoza ostnatých drátů a namířila svou kamerou přímo do jejího obličeje. Macy se od ní odvrátila. Kéž by se Sady zeptala, co to vlastně dělá, přála si v duchu. Určitě připravovala nějakou další unáhlenou pitomost. Ale jakou?

„Jestli si Bassi prosadí svou, prohrají všichni,“ řekl Walt Hodder.

39. kapitola

Nedlouho poté, co Uakti nějakých třináct miliónů kilometrů od Saturnu překročila orbit Phoebu, se na ní ve vzdálenosti deseti kilometrů po každé straně nalepily dva letouny. Laserovým paprskem vyzvali Sri Hong-Owenovou, aby jim předala řízení lodi a umožnila její bezpečnou dopravu ke Slávě Gaii. O pár sekund později se na jednu z externích ovládacích přípojek za směrovkou raketoplánu přisála sonda a napojila se na navigační systém. Polohovací rakety raketoplánem otočily o patnáct stupňů a hlavní motor se začínal rozehřívat, aby se mohl zažehnout.

„Myslím, že bychom se měli připravit na změnu kurzu,“ řekl Yamil Cho.

Sri byla jako na trní už od chvíle, kdy zjistila, že se k raketoplánu blíží nějaké letouny. Teď se jí začala zmocňovat opravdová panika. „Říkají, že nás chtějí doprovodit ke Slávě Gaii. Ale vždyť přesně k ní míříme. S tím jsem souhlasila. Tak proč měníme kurz?“

Po svém útěku ze Země měla jedinou šanci. Vzdát se Arvamu Peixotovi. K Saturnu letěli společně, Arvam na své Lesní Květině a Sri těsně za ním v ukradeném raketoplánu. Cestou si stihli několikrát dlouze a upřímně promluvit. Řekla mu všechno, co věděla o spiknutí v čele s Euclidem a co musela udělat, aby mu unikla. On jí sdělil, že jí sice vraždu Oskara nikdy neodpustí, ale oceňoval odvahu, kterou musela všechny zúčastněné překvapit. Oskarův čas by se stejně dříve nebo později naplnil a takhle se alespoň spiklenci odhalí sami. Nakonec došli k dohodě. Arvam Sri umožní žít v exilu v Saturnském systému a udělá vše, aby ochránil Aldera a výzkumnou stanici na Zemi. Sri mu na oplátku nabídne všechny své schopnosti a zkušenosti. Rozluští Avernina tajemství a Arvama tak učiní velmi bohatým mužem. Teď však dávala svůj život všanc, kostky už byly vrženy a ona se začínala bát, že se v něm šeredně zmýlila.

Yamil Cho zachovával klid. „Mířili jsme k Mimasu, protože okolo něj Sláva Gaii obíhala,“ řekl. „Pokud už k Mimasu nemíříme, znamená to jen to, že Sláva Gaii je jinde, než jsme mysleli.“

Na obrazovce mezi jejich sedadly vyvolal výhled z lodi. Malý měsíc byl nepatrnou černou tečkou na pozadí okrově hnědých rovníkových pruhů Saturnu. Od měsíce letělo několik malých světélek. Yamil Cho výjev přiblížil, až se světélka zvětšila na hrstky hranatých pixelů. Nad každým z nich vyskočil štítek se jménem. Byly to Sláva Gaii, Lesní květina a Getulio Dornelles Vargas. Snažil se je pronásledovat půltucet vesmířanských lodí.

„Kam letí?“ zeptala se Sri. „A kam letíme my?“

„To se ještě nedá přesně určit. Ale vypadá to, že naše lodi míří každá někam jinam.“

Sri se zadívala na shluk pixelů pod štítkem se jménem Sláva Gaii. „Dione,“ prohlásila nakonec. „Starosta Paříže na Dionu ze svého města udělal hlavní centrum odporu proti naší vojenské přítomnosti. Arvam se s ním bude chtít vypořádat osobně. Je příliš samolibý na to, aby si takovou příležitost nechal uniknout.“

Hlavní motor se zažehl a Sri i Yamila to zatlačilo do sedadel.

„Takže to je válka,“ řekl Yamil Cho.

„Válka, nebo něco velmi podobného válce,“ souhlasila Sri. „Vypadá to, že jsme dorazili právě včas.“

ČÁST PÁTÁ

Malá, tichá válka

40. kapitola

Sláva Gaii byla velká loď, jedna z největších, jakou kdy lidstvo postavilo, teď však praskala ve švech vybavením a zásobami a obývalo ji dvakrát více lidí, než kolik doporučovaly předpisy. Vyšší důstojníci bydleli v kajutách po dvou, nižší důstojníci spali ve svých hibernačních kapslích, specialisté a technici jedli, spali a trávili volný čas v improvizovaných táborech, které rozbili po chodbách, v malinkých kajutách, nebo ve střeleckých věžích a výklencích. Důstojnická jídelna sloužila též jako ošetřovna, protože z ošetřovny, která ležela příhodně blízko středu lodi, se stal provizorní bojový můstek s třemi strategicky důležitými počítači a nádržemi s virtuální realitou pro bojové jednotky. Ty v nich také trávily noci, protože nikam jinam už se nevešly. Všichni dýchali ten samý zatuchlý vzduch plný výparů z vaření a nemytých těl. Každý věděl o všem, co se kde šustlo a nikdo neměl ani špetku soukromí. Nikdo, kromě těch nejvyšších šarží, neměl šanci ani na chvíli uniknout z dohledu nebo doslechu alespoň dvou dalších lidí.

A pak Lesní květina dostihla Slávu Gaii a Getulio Dornelles Vargas. Vojáci dvou speciálních výsadkových jednotek – mariňáci – kteří dosud jako pohádkoví princové spali v hibernačních kapslích v tělocvičně Slávy Gaii, byli probuzeni a museli se nějak vejít do už tak přecpaných prostor. Vojenská policie, technici a vyšší důstojníci pobíhali mezi třemi kosmickými koráby sem a tam. Každý věděl, že se připravují na boj ještě před tím, než k mužstvu promluvil generál Arvam Peixoto. Řekl jim, aby se připravili k akci a ujistil je, že od naprostého a zničujícího vítězství je dělí pouhý krůček.

„Nepřítel si to ještě neuvědomil, ale my už s ním malou, tichou válku vedeme. Vyhlazujeme jeho populaci, ničíme jej diplomaticky, zaplavujeme jeho občany propagandou a rafinovaně sabotujeme jeho města. Podkopali jsme jeho morálku. Jeho zásoby vzduchu, jídla a energie jsou vyčerpány. Polovina měst oznámila, že se nám nebude nijak bránit. Několik dalších k tomu nemá daleko. Ty ostatní se s námi bojovat sice pokusí, ale my v každém případě zvítězíme. A to nejen proto, že disponujeme větší vojenskou silou, ale také proto, že stojíme na straně dobra a rozumu a každý z nás ve svém srdci hrdě nese pochodeň spravedlnosti.“

Cash Baker jeho projev sledoval na obrazovce v jídelně pilotů. Naklonil se k Luizovi a řekl: „Tak to asi můžeme zapomenout na to, že by nás poslali zpátky na Zemi.“

Sláva Gaii kroužila kolem Mimasu od chvíle, kdy přiletěla do Saturnského systému. Teď zažehla své motory a vylétla směrem ke dvě stě tisíc kilometrů vzdálenému Dionu. Dione byl centrem hnutí odporu a generál Peixoto chtěl jeho dobytí velet osobně. Lesní květina také neotálela a zamířila ke Rhee. Za nimi vyrazila i flotila vesmířanských lodí, které se do té doby snažily všemožně znepříjemňovat Brazilcům život. V náhodných intervalech prolétaly nebezpečně blízko Slávy Gaii, vypouštěly vzácné plyny a s pomocí laserů do nich padesátimetrovými písmeny psaly zářivé slogany. Vypouštěly také sondy o velikosti brouků, které se poháněné malinkými plynovými tryskami loudaly stovky kilometrů vesmírem, až nakonec vybuchly v neškodném ohňostroji, nebo se přisávaly k přetlakovým komorám a posádce pouštěly nahrávky plačících dětí a houkajících sirén. Brazilské lodě ale zrychlovaly a ty vesmířanské za nimi jedna po druhé zaostávaly v hvězdami protkané tmě. Poslední z nich vypustila ze svých útrob obrovský oblak neonu a laserem na něj napsala „A už se nevracejte!“

Na lodi platila nejedna směrnice o omezení počtu volně plovoucích a nepřipevněných předmětů ve stavu beztíže na minimum a lidé za jejich porušení čelili disciplinárním trestům. Když ale Sláva Gaii zrychlila, z poliček stejně vylétla spousta volně položených věcí. Cash Baker, Luiz Schwarcz a další piloti byli zrovna v hangáru a pomáhali technikům posbírat vysypané nářadí, šroubky, kousky drátů a umělé hmoty, kovové hobliny, izolepy a odstranit létající skvrny chladících tekutin a olejů, když se tam objevila Vera Jacksonová a oznámila jim, že se za pět minut mají dostavit na zvláštní instruktáž.

„Jde se do boje?“

„Ještě ne,“ řekla Vera Jacksonová. Její úšklebek však značil, že se něco děje. „Ne tak docela. Nechte to harampádí technikům a pojďte se mnou.“

Arvam Peixoto je spolu s několika svými poradci očekával v instruktážní místnosti. Svým osobitým upřímným stylem jim vysvětlil, co se děje a jak bude probíhat jejich mise. Pacifické společenství na Phoebu právě obdrželo anonymní varování s tím, že mají šest hodin na evakuaci. Někdo na ně vystřelil kus ledu z Ymiru, jednoho z nejodlehlejších malých měsíců Saturnu.

Generál vyvolal na velkou obrazovku rozmazané fotografie kusu ledu posázeného dolíky a jamkami. Řekl jim, že Pacifické společenství proti ledu vystřelilo raketu, tu však v poslední chvíli zničily kinetické zbraně.

„Ten kus ledu v sobě má zabudovanou protiraketovou obranu, takže se nedá zničit jen tak,“ řekl generál. „Letouny Pacifického společenství mohou přinejlepším proletět kolem, protože jim padá přímo na hlavu a oni nemají nový fúzní motor. Takže jim pomůžeme tak, že ten kus ledu zničíme. Ukážeme tak, že Velká Brazílie i Evropská unie mají s Pacifickým společenstvím jen ty nejlepší vztahy. Je to rovněž skvělá příležitost zjistit, jak dobře jsou Vesmířané vybaveni. Jeden z vás si s sebou vezme vodíkovou pumu z nouzových zásob lodi a druzí dva se postarají o protiraketový systém, zabudovaný do ledu. O tom ještě stále získáváme nové informace, ale děláme vše pro to, abychom vám za letu mohli poslat detailní plán mise. Vy ale vyrazíte už teď. Čím dříve se k té věci dostanete, tím bude snazší ji zničit, nebo alespoň zásadně odklonit její kurz. Chápete to? Jestli máte nějaké dotazy, ptejte se.“

Luiz se zeptal, jestli se ví, kdo ten kus ledu proti Pacifickému společenství vystřelil.

„Jsem si jistý, že se k tomu zanedlouho přihlásí sami,“ odpověděl generál. „Nějaké další dotazy? Ne? Tak buďte s Bohem, s Gaiou a hlavně tam buďte rychle.“

Za deset minut byl už Cash v hangáru, umytý a zapojený do systému letounu, zapnutý ve své akcelerační kombinéze. Potřásl si rukou s Luizem, s Verou a se svým týmem techniků, ti ho pak uložili do jeho letounu a zavřeli za ním víko. Stejně jako tolikrát předtím, až na to, že tentokrát byl natěšený jako malý kluk a připomnělo mu to dny v dětství, kdy se svými bratranci vyrážel do stoky lovit krysy a vačice.

Hned poté, co jeho letoun rychlostí dvaceti metrů za sekundu vystřelili ze Slávy Gaii, začal zatáčet a točit se kolem své osy, aby mohl vyletět přímo k místu setkání se svým cílem. Cash znal jen souřadnice, nic víc. Kus ledu letěl mimo dosah jeho radaru a optických zařízení a ani Phoebes nebyl více než shluk pixelů. Letouny Luize a Very letěly na pravoboku v těsné formaci a otáčely se s ním. Na levoboku se tyčil majestátný trup Slávy Gaii a zakrýval velkou část oblohy. Pronásledovalo ji ještě pár posledních vesmířanských lodí a za nimi mlhavě svítil Saturn.

Cash si tento výhled mohl užívat jen několik sekund, než se letounu rozběhl motor. Byl na cestě.

Phoebes byl neupravený, primitivní kámen, který na cestě ze vzdálených končin Sluneční soustavy zachytila gravitace Saturnu a už nepustila. V nejzazším bodě svého orbitu byl od Saturnu vzdálený nějakých třináct milionů kilometrů, tedy třicetinásobek vzdálenosti Měsíce od Země. Létal ve stejném úhlu k plynovému obru jako jeho prstence a většina jeho měsíců, a rotoval na opačnou stranu než Saturn. Kus ledu, který se k němu rychle blížil, proťal celý Saturnský systém. Tři letouny se k němu přibližovaly zezadu a mířily na bod, kde se s ním setkají. Luiz poznamenal, že ta ledová hrouda je prvním výstřelem dlouho očekávané války, ale Vera mu na to odpověděla, že něco takového by za unáhlené považovali i radikální Vesmířané.

„Ty zrůdičky se nikdy na ničem neshodnou,“ řekla. „Nemají žádnou ústřední vládu, jen spoustu malých skupinek s různými zájmy. A díky tomu je také porazíme. Když zabereme jedno nebo dvě nepřátelská města a ukážeme, čeho jsme schopni, ostatní se po předložení našich požadavků do jednoho vzdají.“

„Jestli se tahle věc trefí tam, kam má namířeno,“ nesouhlasil Luiz, „bude jedno, kdo v tom má prsty. Bude to znamenat válku. Všichni, co dostanou do ruky zbraň, z ní začnou pálit. Na tvou teorii domina nebude čas.“

„To se ale nestane, protože se postaráme o to, aby na Phoebes nedopadla. A laskavě nech těch pochybností.“

„Smím vznést ještě jednu spekulaci, plukovníku?“

„Nedělej si ze mě srandu Luizi,“ zasmála se Vera. „Víš, že mi můžeš říct všechno. A když mám takhle dobrou náladu, můžeš dokonce pomlouvat i moji matku.“

„Napadlo mě, že na Phoebes mohli těch šutrů vystřelit mnohem víc a říct nám jenom o tom jednom.“

„To je možné,“ souhlasila Vera. „Ale na Phoebu si ničeho dalšího nevšimli a my také ne. Dohady raději přenechej taktickému týmu, Luizi. Oni jsou tu od přemýšlení, my od létání. Zkus si vzít příklad ze mě a Cashe. Cashi, jsi tam ještě?“

„Jo, jasně.“

„Kecáš. Myslel jsi na tu holku, kterou jsi nechal doma. Nech ji plavat. Ta už teď stejně šoustá s někým jiným. Teď jsi na nejlepší a nejdůležitější misi tvýho života a musíš zůstat ve střehu až do konce.“

„Jasan.“

Zůstat ve střehu ale nebylo nijak jednoduché. Cashovy radary a kamery každou vteřinou prohledávaly celou oblohu, ale ve vzdálenosti padesáti tisíc kilometrů nebylo nic než ostatní dva letouny. Daleko za nimi Saturnským systémem prolétávaly vesmířanské lodě a Cash mohl sledovat, o čem mezi sebou brebentí, ale nebylo o co stát. A tak mu nezbývalo nic, než letět prázdnotou, kontrolovat systémy lodi a pozorovat hvězdy. Trvalo celou věčnost, než velícího středisko konečně poslalo malý, ale důkladně zašifrovaný soubor s detailními obrázky cíle.

Optický obraz nebyl o moc lepší než ten, který jim ukázal generál, ale z radarového snímku šlo rozeznat, že kus ledu má zhruba oválný tvar, je sto dvacet metrů dlouhý a třicet metrů široký. Drážky na jedné straně svědčily o tom, že ho někdo odřízl z většího kusu. Do otvoru na konci měl vsazený jediný fúzní motor. Taktický tým zakroužkoval dva světlé body po stranách a připsal k nim, že to jsou zřejmě podstavce na uchycení světelných plachet. Motor sice ledovci dodával rychlost, nemohl však měnit směr letu, takže Vesmířané museli použít světelných plachet, aby ho po startu nasměrovali přesně tam, kam chtěli.

„Je zvláštní, že si toho nikdo nevšiml,“ poznamenala Vera. „S fůzním motorem a slunečními plachtami, co odrážejí gigawatty laserového světla, to při startu musela být docela pěkná podívaná.“

„Malá tečka světla v obrovském oceánu tmy,“ řekl Luiz. „Mezi orbitem Phoebu a Saturnem je asi 1,7 x 1021 krychlových kilometrů vesmíru. A tohle přišlo zvenku.“

Jestli tam kdy byly nějaké světelné plachty, teď už byly pryč, pravděpodobně odhozené po posledních změnách kurzu. A taktický tým ještě nevěděl, jaký druh obranného systému vyřadil kinetickou střelu Pacifického společenství. Cash a Vera budou muset led zevrubně prozkoumat, než na něj bude Luiz moci hodit vodíkovou bombu. A budou to muset udělat rychle. Až ledovou střelu dostihnou, bude ji od Phoebu dělit pouhá hodina.

Cash, Vera a Luiz probírali detaily své taktiky až do obratu, kdy otočily své lodě o sto osmdesát stupňů a začali zpomalovat. Aby led dostihli včas, letěli vesmírem mnohem rychleji a nyní se proto velké části své rychlosti museli zbavit silným zážehem, dosahujícím až tří g. Počítač pomocí polohovacích trysek udržoval Cashův letoun v naprosto přesné formaci, dvacet kilometrů od Very a daleko před Luizem. Jejich cíl byl na dohled. Obrovská, pomalu rotující střela posetá krátery a děrami. Po obranném systému jako by se slehla zem. Phoebes byl vidět daleko za ním jako malá, stříbrná tečka, jenž se dala opticky zvětšit až na nesouměrnou kouli pokrytou kuželovitými krátery s jasně bílým dnem a s dlouhými, rovnými rýhami po stranách, kudy těžší látky stékaly ledem dolů doprostřed kráteru. Jeden obrovský náraz meteoritu vyhloubil do Phoebu kráter o průměru čtyřiceti pěti kilometrů a vytvořil okolo něj čtyři kilometry vysoký hřeben – dosahoval poloviny výšky Mount Everestu a malý měsíc tak přišel ke svému placatému, nesouměrnému tvaru. Pacifické společenství rozbilo svůj tábor v sekundárním kráteru nedaleko útesů toho obřího. Luiz ohlásil, že kus ledu směřuje k velkému kráteru, nebo dokonce přímo do něj.

„Ti, co nám tenhle dáreček poslali, moc dobře věděli, co dělají,“

„My taky nejsme úplně blbí,“ řekla Vera. „Můžeš vyslat sondu, Cashi?“

„Můžu.“

„Na můj povel.“

Dvě sondy předběhly letouny Cashe a Very a blížily se k ledu. Cash tu svou ovládal manuálně a její čidla byla jeho smysly. Díval se, jak se blíží ledová koule. Její povrch zdobily nové radarové a infračervené snímky, počítačově přidané do celkového obrazu. Viděl díru na konci, kde byl pohřbený motor a okolo něj nějaké na povrchu připevněné válce, zřejmě palivové nádrže. Po stranách stály špičaté úchyty na světelné plachty a od přídě k zádi se táhly jakési rozmazané rovnoběžné čáry, snad kolejnice…

Sonda zhruba deset kilometrů od ledu začínala zpomalovat, když s ní Cash ztratil spojení. Bez varování, jen tak. Veřina sonda byla také fuč. Obě vyřadila z provozu nějaká kinetická střela a teď jen slepě padaly vesmírem. Luiz byl daleko za nimi a poslal jim jediný obrázek z videa, na němž byly vidět u zadní části ledovce dvě rozmazané tečky. Podotknul, že na těch kolejnicích musí jezdit elektromagnetická pulzní děla. „Můžou střílet dopředu i dozadu a otáčet hlavní, takže pokryjí velkou část oblohy. A musí být z nějakého supravodivého fullerenu, protože jsme je na radaru neviděli.“

Vera mu na to odpověděla, že je úplně jedno, z čeho jsou, protože je teď stejně hodlá uškvařit k nepoznání. Pak spolu s Cashem vysunuli své rentgenové lasery a po celé délce a z obou stran jimi kus ledu pokropili. Do kolejnic propálili široké díry a sledovali, jak z obří ledové hroudy odlétává vybuchující materiál. Pak na konec ledovce vypálili dvě neřízené střely, které bez problémů zasáhly svůj cíl a v záblesku horkého světla vyřadily hlavní motor z provozu. Led před nimi vypadal sice naprosto bezbranně, ale Cash a Vera se k němu raději nepřibližovali a vystřelili na něj další dvě sondy. Sondy se přiblížily k povrchu a v tom okamžiku se povrch zavlnil a ze všech kráterů a děr se na letouny ze zvířených oblak ledové tříště vyřítil roj malinkých robotů s motory.

Cash spustil palbu ze všech svých aktivních zbraní, vypustil hliníkové plíšky, aby zmátl jejich naváděcí systémy, připravil ke střelbě i gama-paprskový laser a aktivoval systémy, které měly lodní motor opět rozjet na plný výkon. Předtím ještě stihl vstoupit do hyper-reflexního módu, takže mu to všechno netrvalo ani vteřinu. Na všechno bylo najednou dost času a všechno nabývalo nových rozměrů a detailů. Lodní počítač na jeho příkazy reagoval zoufale pomalu. Pět střel zasáhlo své cíle a se zábleskem světla roztrhalo pět robotů na kusy. Další střely zasáhly led a vybuchly. Ostatní střely letěly dál, odsouzeny k nekonečnému letu vesmírem v protáhlé elipse kolem Saturnu.

Přeživší miniroboti se blížili ke Cashovi, nezastavil je ani náhodný šum v rádiu, běžná, ani infračervená světla, ani čerstvě rozptýlené hliníkové plíšky. Cash konečně vystřelil z gama-paprskového laseru a zasáhl jednoho robota, vypotřeboval baterii s kapacitou na jeden výstřel a čekal, až se do komory zasune další. Pak vystřelil znovu a zničil dalšího. Pálil jednu střelu za druhou, každou desetinu sekundy se mu do komory zasunula nová baterie, ale v hyper-reflexním módu to Cashovi připadalo pomalejší, než nabíjení staré pumpovací brokovnice jeho otce. Roboti se neúprosně blížili a bylo jich moc, příliš moc na to, aby je Cash stihl sestřelit všechny, než zasáhnou letoun.

Cashem ještě stihla proběhnout vlna děsu a zlosti. Jako by seděl v letadle vteřinu před tím, než dopadne na zem, nebo řídil automobil a uviděl před sebou strom. Znechuceně si uvědomil, že to podělal, že tohle se nemělo stát. Měl být hrdinou, ne obětí.

Zbývala mu jediná možnost a on se jí chopil, i když věděl, že se tím pravděpodobně stejně nezachrání. Rozžhavil motor letounu na plný výkon, ale roboti vybuchli, když jimi neskutečnou rychlostí proletěl. Čidla lodi poničil silný elektromagnetický puls a záď mu poškodila vybuchující střepina horkého diamantu.

Většina diamantů se neškodně zabořila do vrstev křehkého brnění, ale několik jich prorazilo trup letounu, kde je jejich kinetická energie změnila v plazmu. Ta se pak propálila fullerenovou směsí a poškodila vedlejší obvody kolem motoru a palivových nádrží. Otřesy a nával informací z poškozených optických senzorů a poničených ovládacích uzlin zaplavily Cashovo rozhraní bílým světlem a náhlým řevem. Počítač ho od rozhraní nouzově odpojil a vpustil mu do přívodu kyslíku osm miligramů sevofluranu. Cash ztratil vědomí dříve, než mu mohla zpětná vazba spálit mozková centra motoriky a vnímání.

Když se probudil, od zásahu uběhlo čtrnáct minut. Poškozený trup se převedl do jeho vnímání jako brnění v lýtkách a v chodidlech. Nesnesitelně ho bolela hlava, byl slepý a připadalo mu, jakoby měl ústa a nos zahlcené spáleným plastem, což mu připomínalo pachuť, kterou několik dní cítil v ústech, když mu na začátku zkušebního programu J-2 vytrhali všechny zuby a nahradili je plastovými implantáty. Po chvíli dezorientace si vzpomněl na svůj výcvik. Různé poruchy systému už v simulacích řešil snad stokrát. Neúspěšně se pokusil získat radarový a optický obraz okolí, pak z počítače vytáhl hlášení o rozsahu škod a vzápětí strnul nad neskutečným množstvím červených čísel. Motor byl poškozený, ale stále hořel na čtyři procenta svého maximálního výkonu – to se počítač snažil za každou cenu vykonat jeho poslední rozkaz. Cash motor opatrně ručně vypnul a pak se rozhlédl po hlášení ze zbytku svého letounu. Nefungovala jedna záložní baterie, zásobující loď elektřinou a jedna palivová nádrž, která poháněla polohovací trysky, byla prázdná, pravděpodobně prostřelená. Ztratil veškerý optický kontakt s okolím. Většina kamer zůstala nedotčena, ale přetížení spálilo obvody v základní desce a všechny procesory počítače letounu. Radar více či méně fungoval, až na díru o nějakých třiceti stupních, odkud se neozýval žádný signál. Když ho zapnul, zjistil, že je už více než dva tisíce kilometrů za Phoebem. Po obří hroudě ledu, ani po obou letounech nikde ani stopy. Sakra, byly přeci natřené protiradarovou vrstvou a vodíková bomba už se možná postarala o led…

Snažil se navázat spojení s Luizem a Věrou a v tu chvíli zjistil, že nefunguje ani jeho komunikační systém. Poškozená byla jak anténa telekomunikačního laseru, tak mechanismus, který ji ovládal. Kurva. Byl němý, napůl slepý, letěl na minimální spotřebu energie, polohové trysky fungovaly jen částečně a motor se mu nechtělo znovu zapínat alespoň do doby, než zjistí, co se s ním přesně stalo. Byl rád, že nevybuchl při zásahu. Plazma se totiž klidně mohla dostat do odstíněných palivových článků a nadělat tak uvnitř lodi pěknou paseku. Nanoboti už uháněli opravovat obrovské škody, ale pouhé zjištění, co se s fúzním motorem stalo, jim zabere spoustu času a ještě déle jej budou opravovat.

Po pár minutách přemýšlení vypustil Cash jednu ze svých sond. Teď alespoň něco viděl. Zploštělý Phoebes nechal daleko za sebou a za ním se na největší přiblížení čočky sondy k Phoebu rychle blížily oba letouny, jeden od druhého vzdálené asi sto kilometrů. Mezi letouny se objevovaly záblesky světla a Cash zahlédl i nějaký výbuch. Vypadalo to, že se Luizovi podařilo hodit na kus ledu vodíkovou bombu a proměnit toho hajzla na oblak páry. Teď spolu s Věrou zřejmě ničili největší odlomené kusy, které stále mířily na Phoebes, rozmetávali je na štěrk, nebo jim alespoň měnili směr letu… Útok robotů tedy ve zdraví přežili. Ale i kdyby znali Cashovu polohu, nemohli ho přiletět vyzvednout. Na něco takového byla vybavená jen Sláva Gaii a její vlečné lodě.

Sláva Gaii letěla příliš daleko, možná se mu ale podaří spojit se s Luizem a Věrou a říct jim, jak je na tom. Sonda měla alespoň tucet různých přístrojů na rozbor a podrobné zkoumání cíle a mezi nimi nechyběl ani laserový spektrograf. Namířil ho za Phoebes a začal s ním blikat. Tři dlouhé záblesky, tři krátké a tři dlouhé. Piloti se pro případ podobně krizových situací naučili používat Morseovu abecedu a Cash teď přípravnému týmu děkoval za takovou prozřetelnost. Tři dlouhé, tři krátké, tři dlouhé. SOS. Spaste naše duše.

41. kapitola

Na zpravodajských kanálech se začaly objevovat první zprávy o odletu brazilských lodí od Mimasu a o tom, že na nezvané návštěvníky z Pacifického společenství někdo svrhnul kus ledu. Paříží se zanedlouho začaly šířit zvěsti o vraždě. V horečnatě vzrušené atmosféře Paříže se to rovnalo přilívání benzínu do ohně. Za deset minut už se na místo činu hrnuly stovky občanů.

Muž vtáhl do svého bytu ženu, znásilnil ji a pak zabil. Poté se pokusil spáchat sebevraždu, přeřezal si žíly. Z místa činu se vypotácel zbrocený svou vlastní krví i krví své oběti. Zadrželi ho sousedé a dozorci z nedalekého stanoviště a on se vzlykavě přiznal. Fakta hovořila jasnou řečí, ale rozvášněným davem se i tak vířily divoké historky. Ta žena prý byla špiónka, pokusila se muže svést a pak zavraždit a on že ji zabil v sebeobraně. Nebo že onen muž byl nájemný vrah a v bytě měl ukryté výbušniny. Někdo vykřikl „Zrádce!“ a dav lidí se slova chytil a začal jej skandovat. Když si pro muže přišli policisté, dav se na ně vrhl a srazil je k zemi. Muže svlékli donaha, přivázali ke kmenu stromu v nedalekém parku, na krk mu natáhli drátovou smyčku a tucet lidí ho na ní společnými silami uškrtilo. Několik policistů se pokusilo tělo odříznout, ale dav je odehnal.

Skutečný špión tudy prošel o hodinu později. Zbité a zakrvácené tělo stále viselo na stromě uprostřed pošlapaných záhonů parku a několik podnapilých lidí u něj drželo stráž s holemi a kuchyňskými noži. Zhrozil se a rozbušilo se mu srdce. Město čpělo nakažlivým, děsivým šílenstvím. Věděl, že už to nebude trvat dlouho. Sláva Gaii měla na oběžnou dráhu Dionu dorazit za pouhých pár hodin. Všichni občané města věděli, že se nezadržitelně blíží válka.

Špión se procházel městem a dokončoval poslední přípravy. Všechno bylo na svém místě. Kanadské žertíky a překvapení, která na obyvatele nastražil, čekaly netknuté a připravené k použití. Na adresu brazilské ambasády na Mimasu poslal nespočet hodin rozhovorů zachycených štěnicí ukrytou v Avernině areálu, které stahoval do svých spex pokaždé, když se den co den procházel kolem. Teď už mohl jen čekat a ještě několik posledních hodin nosit masku Kena Shintara. Vrátil se do svého bytu, protože se tam cítil bezpečněji než v nevypočitatelné atmosféře města. Před hlavním vchodem opět hlídkoval Ward Zuniga. Donutil Kena svléct se donaha. Xenofobní a zamindrákovaný Ward Zuniga prahl po pomstě a liboval si ve své nově nabyté moci a možnosti tyranizovat a zastrašovat ty, které nenáviděl. Dal Kenovi jasně najevo, že se na rozdíl od dobráckého, nudného Ala Wilsona nenechá obalamutit nevinným úsměvem a to ani poté, co Ken vydal spravedlnosti Zi Lei.

„Sleduju tě,“ řekl a hodil na Kena Shintara jeho oblečení. „Vím, že máš něco za lubem.“

Ken Shintaro to mlčky přetrpěl, ale jeho tajemství ho pálilo na jazyku a dralo se ven. Už to nebude dlouho trvat. Na večerním shromáždění byl dav opět rozezlený a neklidný a dělil se na různé tábory podle lidí, kteří slyšeli buď tu, nebo onu fámu. Videa, přehrávaná pořád dokola nad hlavami lidí, ukazovala náraz kusu ledu do Phoebu. Brazilské letouny pozměnily trajektorii ledu a rozmetaly jej na kousky malou nukleární zbraní, ale několik kousků i tak zasáhlo svůj cíl. Na rovníku malého, neforemného měsíce se rozzářila řada bodů a zvedla se prachová clona, která rychle zastřela nově vyhloubené, pohasínající krátery. Dav při každém nárazu jásal. Jásal i poté, co Marisa Bassi přiznal, že útok na Pacifické společenství organizovala skupina agentů podporovaná městem. Ukázal jim videa, na kterých byl vidět povrch Ymiru a na něm skupina lidí. Oválný kus ledu tam obehnala řada chirurgicky přesných výbuchů. Lidé ve skafandrech zavedli do osvětlené jámy fúzní motor a na ve startovací poloze připravený led připevnili elektromagnetická pulzní děla. Kus ledu poháněný fúzním motorem a se svítícími plachtami po stranách vypadal na noční obloze při startu jako tříčlenné souhvězdí.

Provolávání slávy, výkřiky, výskání a neskutečný hluk provázel i příchod pěti lidí oblečených v bílém, kteří se na pódiu připojili k Marisovi Bassimu. Hrdinové, co vrhli kámen na Phoebes. Špión stál u kraje davu, rozveselený bujarým davem, který se na něj tlačil, ale připadal si, jako by ze všech přítomných byl jediným opravdovým člověkem v něčím snu. Nedaleko něj křičela jako smyslů zbavena nějaká žena. Mladý muž se vášnivě líbal se starší ženou. Jeden muž řekl druhému, že město zešílelo a třetí mu do ucha zakřičel, že je zrádce. Začali se rvát a chvíli trvalo, než je odtrhli. Marisa Bassi zatím nepřestával mluvit a řev a pískání davu nebralo konce.

Po manifestaci se nikomu nechtělo jít domů. Náměstí a veřejná prostranství zaplavili vášnivě debatující, rozesmátí a popíjející lidé. Bary a kavárny praskaly ve švech. Parkem se rozléhaly rytmy kvarteta bubeníků, okolo něhož křepčil a poskakoval shluk tanečníků. V parku se kolem souložícího páru utvořil kroužek lidí, kteří dvojici povzbuzovali a tleskali jí. Dozorci si na stanovištích podávali placatky a dýmky a neostýchali se přihnout si také od kolemjdoucích.

Špión to všechno pozoroval chladným, racionálním pohledem, jako kdyby výjev, který se mu naskytl, byl nějakou výstavou na téma lidských neřestí. Měl dobrou náladu. Vrchol svého života už měl na dosah. Na tohle jej cvičili a vzdělávali od chvíle, kdy se narodil. Pro tento okamžik byl stvořen. Nesměl selhat a selhání si ani nepřipouštěl. Když procházel pološíleným městem, cítil, že za ním stojí jeho bratři. Zatřásl se vzrušením, které prožívá člověk, který ví víc než ostatní.

Zastavil se u stanoviště, protože ho poznal jeden dozorce a chtěl, aby mu vysvětlil, kde se potuloval. Dozorce byl buď opilý, nebo zfetovaný a jeho kolega mířil svou pistolí na kolemjdoucí a s opileckým dokud – nezačali pobouřeně bránit. Špión vysvětlil, že se jako všichni ostatní účastnil manifestace a stejně jako celé město teď ani on nemůže spát.

Dozorce přikývl a prohodil, že by se sice každý měl trochu vyspat, protože se blíží válka, jenže právě kvůli blížící se válce nikdo nejde spát. Špión jeho chabý postřeh odměnil úsměvem a trochu zalitoval, že se ho dozorce nezeptal, co dělal předtím. Sabotoval jsem vám město, vykřikl by špión a pak by ho zabil, tomu opilému by vyrval pistoli a zastřelil ho taky. Vystřílel by celou ulici a zabíjel by dál, dokud by někdo nezabil jeho.

Dozorce mu vnutil kolující placatku a pak na něj houknul, aby se klidil. Ken poslechl a v bezpečné vzdálenosti pak alkohol vyplivnul do záhonu a rukou si utřel ústa. Měl na sobě stále masku Kena Shintara, ale cítil, že už se mu začíná vpíjet do jeho skutečné tváře. Jeho úsměv už vůbec nepřipomínal ten tupý, dobrosrdečný úsměv Kena Shintara. Změnil se v krutý úšklebek, který se ještě rozšířil, když si ho všimla nějaká žena. Zíral na ní, než se otočila a odběhla pryč. Špión se zadíval na její vlnící se boky jako lovec, který si před výstřelem měří vzdálenost ke kořisti.

Třicet minut poté spadla městská síť. Město na chvíli zachvátilo strašidelné ticho, protože se všichni zastavili a vyslechli poselství znějící z jednoho z připravených virů. Vzdejte se, oznámil virus a pak přestal existovat spolu se vším ostatním od základní telekomunikace, po nové obranné systémy. Lidé pár sekund stáli bez hnutí a snažili se zprovoznit své spex. Postupně si uvědomovali, že spex nefungují ani ostatním a že nešlo o nějaký neškodný žert, ale o cosi strašného a neslýchaného. Muži křičeli a ženy ječely, lidé se hádali a vzduchem se nesly rozkazy, které nikdo neposlouchal.

Pak rázem zhasla všechna světla. Na povrchu Dionu panovala noc, takže nebylo vidět ani na krok. Lomoz narůstal do ohlušujícího beznadějného řevu, který docela neutichnul, ani když se o pár sekund později díky záložním generátorům s polovičním jasem opět rozsvítilo pouliční osvětlení. Všichni se divoce rozhlíželi okolo sebe, jako by měl ze všudypřítomných stínů vzápětí vystoupit nepřítel.

Špión stál na kraji parku uprostřed města. Opájel se vyděšenými a zmatenými výkřiky občanů. Zanedlouho lidé zjistí, že série výbuchů zničila železnici pojící město se zbytkem Dionu, vyřadila z provozu hlavní klimatizaci a také nejdůležitější uzly elektrického vedení, vodovodního potrubí a kanalizace. Pak teprve začne ten pravý řev.

První část jeho úkolu byla tedy splněna. Všechno zatím probíhalo podle plánu a on nepochyboval, že jeho bratři v ostatních městech na jiných měsících také uspěli. Že ochromili jejich infrastrukturu a komunikační prostředky, znehodnotili jejich zásoby jídla a pitné vody a zničili systémy recyklace vzduchu, díky nimž občané měst dýchali čerstvý a čistý vzduch. Většina měst se teď rychle vzdá, protože jejich občané budou mít dost práce s tím, aby vůbec přežili, natož aby se ještě dokázali bránit. Velká Brazílie a její spojenci ale zamýšlejí učinit z Paříže odstrašující příklad, protože od začátku byla centrem odporu. Druhá část pádu Paříže nastane už brzy a špión na ni musí být připraven.

Tělo se mu zachvělo vzrušením a on vyrazil k přetlakové komoře, kterou používal, když se chtěl dostat z města, nebo zpět dovnitř, na okraji bludiště průmyslové čtvrti města vyhloubeného v tvrdém ledu pod severním okrajem hlavního stanu města. Oblíbil si ji, protože byla skoro nepoužívaná a nacházela se poblíž jeho pracoviště. Proto tam také ukryl svůj skafandr.

Musel se jen dostat ven, než začne invaze. Byl na půl cesty k přetlakové komoře, když uviděl Warda Zunigu.

Stál u jedné z barikád, které dozorci vztyčili na travnatých alejích města. Barikádu mezi dvěma obytnými bloky tvořila zeď plastových cihel plných vody, nahoře opatřená termotropními dráty. Ward Zuniga stál v úzké mezeře v barikádě a kontroloval každého, kdo tudy chtěl projít. Kolemjdoucí nabádal, aby se buď přihlásili do služby, nebo se ukryli do bezpečí. Vedle něj stála dozorkyně a oba měli u pasu připnutou helmu.

Městem vedly ještě dvě aleje, bylo by tedy snadné vydat se zpět po vlastních stopách a pak to vzít jinudy. Špión však místo toho vyrazil přímo k barikádě. Tvář Warda Zunigy se rozjasnila, když rozpoznal známou tvá. Špión zaslechl, jak upozorňuje dozorkyni, že k nim jde další cizinec, kterého musí pro jeho vlastní bezpečnost zadržet.

„To máte pravdu,“ řekl špión a přistoupil k Wardovi Zunigovi tak blízko, až ucítil alkoholový opar vinoucí se z jeho úst. Na všechny shlížel shůry a cítil se nezranitelný. „Měli byste mě zatknout. Tohle všechno je moje práce. To já jsem to způsobil.“

Ward Zuniga mrknul a snažil se pochopit, co tím chce říct, ale to už mu špión vytrhl pistoli z opasku a poodstoupil dál. Netrvalo mu to ani vteřinu. Ward Zuniga zašmátral po pistoli, zpanikařil a zmateně si rovnal v hlavě, co se právě stalo. Dozorkyně sáhla po svém elektrickém obušku, ale rázný a rychlý úder do spánku ji složil k zemi.

„Celou dobu jsi měl pravdu,“ oznámil špión Wardovi Zunigovi a mířil mu pistolí přímo do tváře.

Muž zavřel oči. Celý se třásl, ruce měl nad hlavou a prsty široce rozevřené, jako by se něco snažil odstrčit pryč. Špión ho nedokázal zastřelit. Možná by všechno bylo jinak, kdyby teď stáli v tělocvičně, kde trénoval vraždu na tisíc způsobů tolikrát, že to přestal počítat. Nebo kdyby se Ward Zuniga pokusil utéct, jako tehdy otec Šalamoun. Nebo kdyby tak dlouho nenosil masku nudného, slušného Kena Shintara. Ať už tak, nebo onak, prostě jej nedokázal chladnokrevně zavraždit. Pistolí mířil přímo na kořen nosu Warda Zunigy a ukazováčkem objímal spoušť. V duchu si přikazoval, že to musí udělat, že ho musí zastřelit, ale prostě nemohl.

„Ušetřím tě, protože stejně zemřeš,“ prolomil nakonec ticho. „A až budeš umírat, vzpomeň si, že jsi tomu všemu mohl zabránit. Mohl jsi mě zastavit. Místo toho jsi mě nechal jít.“

„Prosím,“ zašeptal Ward Zuniga. „Prosím.“

Když kolem něj špión prošel a dlouhými skoky se rozběhl alejí, Ward měl pořád křečovitě sevřené oči. Ken proběhl kolem dvou mužů, kteří se za ním s nechápavými pohledy otočili. Uslyšel, jak jeden z nich něco vykřikl. Vzduch u jeho hlavy proťal výstřel a on spatřil uprostřed ulice dozorce, který na něj mířil. Levou rukou si podpíral pistoli a sledoval špióna skrze její mušku.

Špión vyskočil do výšky, ale dozorcova střela ho zasáhla do levého ramene a on spadl k zemi. Zvedl se na nohy, od ramene po špičky prstů na ruce však nic necítil a z rány se mu valila horká krev. Pistoli Warda Zunigy upustil na místě, kde jej zasáhnul dozorcův výstřel. Ležela na posekané trávě pár metrů od něj. Zezadu se k němu opatrně přibližovali lidé a křičeli na něj, ale se vzdal. Jeden člověk klečel v mezeře v barikádě. Lidé se tiskli ke zdem domů po obou stranách aleje. Probíhali mezi stíny. Vzduchem se rozlehly další výstřely. Jeden náboj se zaryl do trávníku pár centimetrů od špiónovy nohy a zanechal po sobě dlouhou brázdu. Špión vyrazil vpřed, sebral pistoli a běžel dál.

Zraněná ruka se probrala a nervy v rameni a na krku měl najednou v jednom ohni. Skoro si toho nevšiml. Každá buňka jeho těla jásala nadšením a bezstarostným smíchem. Před ním stála další barikáda, a za ní se travnatá alej rozdělovala u vysoké podpěry stanu, aby se za ní zase spojila. Rozběhl se vší silou, která mu v nohách zbývala, nabral rychlost a jediným mohutným skokem překonal barikádu. Tepelně naváděné smyčky drátů se za ním překvapivě rychle vymrštily, chňaply jej za nohy a přetrhly se. Zdravou rukou se chytil zábradlí na ochozu, připevněnému ke straně podpěry, zhoupl se přes ochoz a dopadl na druhou stranu barikády doprostřed hloučku dozorců, které jeho náhlý dopad tak vyděsil, že se ho ani nepokusili zastavit. Než se stačili rozkoukat, už zase uháněl pryč.

Pak už jen běžel rovnou k přetlakové komoře. Svým pronásledovatelům zabouchnul dveře před nosem, sotva popadal dech a smál se jako maniak. Někdo zabušil na vnější dveře jeho komory a za malým kukátkem se cosi pohnulo, ale počítač ho poslouchal na slovo, nepouštěl nikoho dovnitř a špión si navíc byl jistý, že přes dveře se nikdo nedostane dříve než za pár minut.

Zraněné rameno ho pálilo a bolestivě mu v něm tepala krev. Mohl roztáhnout prsty a sevřít je v pěst, ale neměl v nich žádnou sílu. Sundal si volné tričko, které měl natažené přes kombinézu, roztrhl zuby jeden šev a rozerval jej na dvě části. Jednou částí si ránu ucpal a druhou si ovázal kolem krku a ramene. Když si zuby a druhou rukou provizorní obvaz zavazoval, cítil, jak mu pod pohmožděnou kůží drhne kost o kost.

Někdo dvakrát vystřelil do malého kukátka ve dveřích a na diamantové tabulce se objevily černé skvrnky po střelách.

Vytáhl ze skříně skafandr a oblékl se do něj. S bolestným řevem do rukávu nasoukal i levou ruku, zapnul se a nasadil helmu. V průhledné kouli helmy cítil pach umělé hmoty a v nastalém tichu slyšel jen svůj dech. Přikázal přetlakové komoře, aby otevřela poklop na povrch a vystoupil na širokou parkovací plochu vedoucí podél vnější stěny městského stanu.

Na západ a na východ se po celé ploše kráteru Romulus rozléhalo bludiště zákopů a bunkrů. Slunce nad ně vyjde až za hodinu. Velký prstenec Saturnu osvětloval svou šafránově žlutou barvou vesmírný přístav, průmyslové stany, kryty a pole vakuových organismů.

Vysílačkou ve skafandru se pokusil zkontaktovat pilulku, kterou donutil Zi Lei polknout, ale nedostalo se mu žádné odpovědi. Hned po spolknutí měla přilnout ke zdi jejího žaludku, takže nebylo pravděpodobné, že by se jí stačila zbavit, i kdyby o ní věděla. Buď její věznitelé rušili signál, nebo ji drželi dál od města, někde za horizontem.

Chvíli nad tím přemítal a pak zadal programu, aby zařízení ukrytému v pilulce vysílal signál každou vteřinu. Vyrazil na západ, vzhůru podél dráhy pro ozubená kola, která stoupala po nevysokém svahu vedoucím nahoru z kráteru, rovnoběžně se sklonem střechy hlavního stanu města. Nevystoupal ještě nijak daleko, když se mu pilulka ozvala. Jednoduchou triangulací zjistil vzdálenost k horizontu. Něco přes dvanáct kilometrů. Vyvolal si mapu povrchu. Přesně tak daleko od města stálo na severovýchodě jedno výzkumné středisko. Rozhlédl se po polích s vakuovými organismy, pomocí skafandru si výhled přiblížil a na pozadí černé oblohy uviděl na oblém horizontu malý lesklý korálek výzkumného střediska. Vrátil se pár metrů z kopce dolů a právě když mu budova zmizela za okrajem kráteru, ztratil také kontakt s pilulkou.

Dobrá tedy.

Vystoupal zase nahoru, zatočil na sever a vydal se po cestě vedoucí po okraji kráteru, aby se vyhnul všudypřítomným zákopům a bunkrům. Minul několik parkovišť a hangárů, ale všude bylo prázdno. Všechny vozidla zřejmě zkonfiskovali dobrovolníci z obranných sil města. Musel pokračovat po svých a skákat vpřed baletními skoky. Zrovna dobíhal k prvnímu poli s vakuovými organismy, když počítač v jeho skafandru pípnul a oznámil mu, že se na pláni něco hýbe. Rozhlédnul se nalevo a napravo a zpozoroval dva lunochody jedoucí k němu cestou pro ozubená kola. Městské satelity byly stejně jako celá městská síť mimo provoz, takže ho museli objevit pouhým okem. Přesvědčoval se, že se to mohlo stát, i kdyby se ve městě nenechal unést a neprozradil svoji skrytou identitu. Rozběhl se k poli.

Rostly na něm obrovské, slunečnice připomínající plodiny a v dlouhých, rovných řadách jich tam musely stát tisíce a tisíce. Tlusté stonky byly dvakrát vyšší než on, jejich stříbrné květy mířily na východ a čekaly na slunce, které mělo každou chvíli vyjít nad obzor. Proběhnout polem mu zabralo necelých pět minut a na jeho konci na něj čekal nízký hřeben malého kráteru. Ohlédl se a uviděl, jak se oba lunochody bok po boku probíjejí polem s vakuovými organismy a míří k němu. Zvedl svou pistoli a namířil.

Nefungovala. Na povrchu bylo před úsvitem –200 stupňů Celsia. V takové zimě mu nejspíš zamrzla nějaká součástka.

Schoval pistoli a seběhl po druhé straně hřebenu, propletl se mezi troskami kdysi dopadnuvšího meteoritu a vyhledal úkryt za velkým kusem kamene nedaleko okraje kráteru. Odvážil se rychle vyhlédnout zpoza kamene a uviděl, že nahoře, na hřebenu, odkud právě vyběhl, se blyští dva lunochody a od nich pomalu z kopce směrem k němu přichází rojnice postav.

Nebál se. Ani si nemyslel, že je čeho se bát. Mohl se plížit ze stínu do stínu, dobře ukrytý před pohledy lidí, kteří zůstali v lunochodech, mohl oběhnout rojnici obloukem a vyrazit po dně kráteru na východ. Vyvolal mapu nejbližšího okolí a snažil se přijít na to, kudy se teď nejrychleji dostane do výzkumného střediska. V tom západně od prstence Saturnu na černé obloze cosi zablesklo. Chvíli si říkal, jestli Vesmířany nepodcenil. Jestli ho hledali na létající plošině, nebo ve vznášedle, mohli by ho shora zastřelit jako potulného psa. Zabudovaný radar jej však informoval, že ta věc je od něj vzdálená něco přes třicet kilometrů, pohybuje se po obloze rychlostí tří set kilometrů v hodině a prudce zpomaluje. Ten záblesk tedy musel způsobit zážeh zpětných trysek. Pomocí počítače skafandru si létající objekt přiblížil a uviděl loď ve tvaru písmene T, která mu přelétala vysoko nad hlavou a blýskala se v paprscích Slunce ještě pár minut předtím, než mělo vyjít nad obzor. Po chvíli se z přední části lodi vynořily dva tucty menších objektů – výsadkových modulů mariňáků, které se vzdalovaly od transportu a v klínové formaci letěly někam k vesmírnému přístavu.

Špiónovi se vrátila sebedůvěra. Znovu vyhlédl zpoza kamene a spatřil, že se rojnice spěšně vrací k lunochodům a vyjíždí v nich na opačnou stranu zpět polem vakuových organismů. Vraceli se k městu a pláň před nimi ozařovaly světelné záblesky.

Paříž čelila útoku.

Vysoko na černé obloze pomrkávaly jiskřičky – kinetické zbraně, vystřelené odněkud zpoza horizontu, zapínaly své raketové motůrky a zrychlovaly za svými cíli. Dopadávaly na povrch, rozmetávaly zákopy a kryty a do vzduchu vyhazovaly gejzíry prachu a sutin rozžhavených do běla. Ze vzdáleného konce vesmírného přístavu vyletěla vlečná loď a vzápětí utrpěla zásah od střely vypálené z míst, kde stáli mariňáci. Horní část jí vybuchla v krátkém rudém ohni a zbytek, kterému ještě nepřestal fungovat motor, se rozkutálel po pláni v oblacích prachu a ohně jako kolotoč utržený ze řetězu. Z čistého nebe pršely nepravidelné kapky – bojoví roboti v ochranných pláštích proti poškození při nárazu na povrch. Roboti se klubali ze svých plášťů už po prvním odrazu od země a kutáleli se po polích s vakuovými organismy. Vztyčovali se na tři vysoké nohy a uháněli dopředu. Některé z nich zasáhly střely vypálené z obranných systémů města a zasažení roboti se rozletěly v oblaku prachu a součástek. Ostatní za běhu kropili svah před městem palbou kulometů, těžkých kinetických zbraní a raket. Proti blížícím se bojovým robotům vyrazil kordon konstrukčních robotů, bojoví roboti zrychlili, vyskákali na obrovské stroje a zuřivě a nemilosrdně je rozervali na kusy. Několik konstrukčních robotů se rozletělo v obrovských explozích, když v nich vybuchly nastražené nálože, ale to už se po polích kutálela další vlna bojových robotů, klubala se ze svých pouzder a uháněla na pomoc mariňákům.

To vše za dokonalé viditelnosti a v naprostém tichu vakua.

Špión se otočil a rozběhl se ven z kráteru, na druhou stranu hřebenu, který jej ohraničoval. Na obzoru se bez varování objevil malý sluneční kotouč a naplnil krátery posetou pláň ostrými stíny. Minutu poté špión uviděl, že se na pláni něco pohnulo a ihned se schoval do stínu v malém kráteru. Vykoukl ven přes malý val a spatřil dva asi kilometr vzdálené lunochody mířící k výzkumnému středisku. Pohledem přejel pustý měsíční povrch a vyšvihnul se ven z kráteru. Nejednou se pod ním ale otřásla zem a on spadl zpět dovnitř.

Na jihu se rozzářilo jasné světlo a na chvíli zastínilo i Slunce. Jen mikrosekundu po nárazu světla se průhledné hledí helmy změnilo v zrcadlovou plochu, špión však přesto chvíli musel mrkat a přesvědčovat uslzené oči, že chce vidět také něco jiného než jen jasný bílý flek. Teprve po chvíli mohl vyvolat mapu povrchu a podívat se, k čemu došlo a co to vlastně vybuchlo. Něco muselo zničit, nebo alespoň vážně poškodit jednu z městských fúzních elektráren a její ochranný obal.

Oba lunochody se po výbuchu zastavily. Jeden stál na svahu, kde předtím prudce zabrzdil a druhý sjel z cesty. Teď už se ale opět rozjížděly k výzkumnému středisku a špión se podruhé vyšvihl z kráteru a vyběhl za nimi. Válka už byla v plném proudu, ale jeho mise ještě neskončila. Musel ještě najít Zi Lei a zajmout Avernu i tu zrádkyni Macy Minnotovou.

42. kapitola

Když se pod zatemněnými tabulkami stanu uprostřed noci rozsvítily nelítostné světlomety, většina vězňů ještě spala. Bylo krátce po půlnoci. Muži a ženy vstávali, nebo se vyhupovali ze svých visutých lůžek a ptali se jeden druhého, co se děje. Několik jich začalo pomalu, rytmicky tleskat, to je však rychle omrzelo. Všichni byli nervózní a ustrašení. O pár minut později se znenadání prudce zachvěla země. Jeden muž křičel, že jim strážci mohou kdykoliv vypustit vzduch a zabít je. Nějaká žena volala jména svých dětí, které musela nechat ve městě. Jiná žena se postavila doprostřed klece a začala zpívat mantru. Připojil se k ní asi tucet lidí a jejich hlasy se zvučně nesly celou kupolí stanu. Další lidé stáli u brány naproti budově bývalého výzkumného střediska, a sborově se dožadovali vydání skafandrů.

Macy řekla Waltu Hodderovi, že mají pravdu. „Jestli na město, nebo na jeho kráter dopadne nějaká kinetická střela, mohly by trosky doletět až sem. I když neútočí přímo na nás, musíme se odsud dostat. Nebo se na tu slávu alespoň patřičně vystrojit.“

Bála se, v žaludku jí mravenčilo a necítila se ve své kůži. Byla přesvědčená, že válka konečně začala. Že se všechno změní. Nevěděla, kde je Newt, ale doufala, že teď sedí někde v bezpečí sklepa v jednom z domů v oáze klanu. Protože kdyby ho popadl nějaký šílený nápad snažit se se svým Slonem něco, nebo někoho zachraňovat, určitě by za to zaplatil životem.

Walt Hodder chvíli přemýšlel a pak prohlásil: „Brána je nejslabším článkem klece. Když dáme dohromady nějakou pořádnou páku, můžeme ji vysadit z pantů.“

„Chcete se odsud dostat násilím? A co ty sondy?“

Walt Hodder se zadíval na dva stroje, které se bez hnutí vznášely ve vzduchu kousek za ohradou z ostnatého drátu. „Hluk je zřejmě nijak nevzrušuje, ale pokusu o útěk si určitě všimnou. Pak se s nimi můžeme pokusit vyjednávat.“

„Jestli na nás ty sondy nepoštvou. Nebo nás nepostřílí tasery, nebo nezpacifikují sedativem napuštěnými šipkami.“

„Nemyslím si, že s nimi bude rozumná řeč. Ale musíme to zkusit. Pro začátek můžeme rozebrat trubky. Budou se hodit jako páky.“

„A o tyhle lavičky je budeme moci opřít,“ řekla Macy. Teď, když měla co dělat, se už cítila mnohem lépe. „Pojďte najít nějaké dobrovolníky.“

Lavičky po stranách stolů byly přišroubované k podlaze klece. Tucet lidí muselo s jednou kývat ze strany na stranu tak dlouho, dokud šrouby trochu nepovolily, pak pod ní vsunout trubku ze sprchy na toaletách a vypáčit ji úplně. Walt Hodder odhadoval, že na vypáčení brány z pantů bude potřeba dvou laviček coby klínů pro dvě trubky, do kterých se společnými silami zapře co nejvíce lidí. Pracovali právě na druhé lavičce, když někdo vykřikl. Macy chvíli trvalo, než si uvědomila co se děje. Sondy spadly na zem.

Někdo se ptal, co to má znamenat a Macy křikla, ať sebou raději pohnou. Když už měli druhou lavičku skoro vypáčenou, vyšly ze čtvercové budovy sloužící jako garáž a přetlaková komora, dvě ženy. Na sobě měly sněhově bílé skafandry, helmy připnuté u pasu, v rukou nesly pulzní pušky. Jednou z nich byla Sada Selenová. Spolu se svou společnicí proběhla k budově výzkumného střediska, aniž by vězňům věnovala jediný pohled.

Macy s ostatními zdvojnásobila své úsilí. Zrovna vytrhávali šrouby na jedné straně lavičky, když z budovy zaznělo několik tlumených výstřelů. Po chvíli z ní vyběhl mladý muž s pečlivě zastřiženou bradkou, který Macy ještě před nedávnem vyslýchal. Dostal se na půl cesty ke garáži, když vzduch proťaly dva výstřely. Spadl tváří na zem a zelené tričko se mu na zádech na dvou místech zbarvilo temnou krví. Žena, která ho zastřelila, došla až ke kleci, stoupla si vedle jedné sondy, namířila pistolí na hlouček lidí okolo lavičky a nařídila jim, aby toho okamžitě nechali. Macy s ostatními ustoupila krok od lavičky, žena zvýšila hlas a všem vězňům přikázala, aby si sedli.

Někdo se odvážil zeptat se, jestli začala válka a žena si jej změřila pohrdavým pohledem. „Co myslíš? Sedni si. Všichni si sedněte.“

Z budovy vyšla Averna, její dcera, pět asistentů a Loc Ifrahim, všichni svázáni plastovými pouty. Za nimi šla Sada, její společnice a dva muži v bílých kombinézách. Skupinka se zastavila uprostřed prostranství mezi budovou a klecí, jen Sada popošla ještě několik kroků a připojila se k ženě u klece.

„Ničili tady nábytek,“ postěžovala si žena.

„Snaží se utéct,“ kývla hlavou Sada, těžkou, elektromagnetickou pulzní pušku si přehodila přes rameno a zavolala Macyino jméno.

Macy se postavila a došla k ostnatému drátu. Záda jí propalovaly pohledy všech ostatních vězňů.

„Máš poslední šanci,“ oznámila jí Sada. „Můžu tě vzít do bezpečí.“

„A co ostatní?“

„Těm se tu nic nestane. Už tak máme dost rukojmí, však vidíš. Ale jako tvá přítelkyně jsem ti chtěla nabídnout bezpečnější úkryt.“

„Půjdu s vámi, jedině když ostatní pustíte na svobodu.“

„Ne. Mohli by se nám pokusit něco udělat.“

„Pak tedy zůstanu tady. Se svými přáteli.“

„Macy, na Dionu právě začala válka. A zrovna teď vyhrávají Brazilci. Dostali se přes pozemní obranné linie města a budou tady co nevidět. Jít s námi, je jediná možnost, jak před nimi uprchnout.“

„Takže jste se vykašlali na Marisu Bassiho. A sháníte rukojmí, abyste se mohli vzdát Brazilcům a diktovat si při tom své vlastní podmínky.“

„My se nehodláme vzdát,“ ohradila se žena s pistolí.

Sada se zasmála. „Ty to nevíš, co? Všichni jste tu byli zamčení a stráže se vám to zřejmě neobtěžovali sdělit. Válka začala tak, Macy, že jsme hodili obrovský kus ledu na ty squattery na Phoebu. Brazilci ho rozmetali vodíkovou bombou, ale pár kusů Phoebes i tak zasáhlo. Zůstala tam po nich nádherná řada kráterů.“

„Nepřestanou tě pronásledovat, Sado. Je jedno, kolik rukojmích máš, tohle ti nikdy neodpustí.“

„Měli by nám poděkovat. Chtěli záminku k válce a my jsme jim takovou záminku poskytli. A válku také vyhrajeme. Nakonec ji musíme vyhrát. Jak jinak bychom se dostali k dalším hvězdám, a poslali sami sobě zprávy do minulosti?“

„Popřála bych ti hodně štěstí,“ řekla Macy. „Ale nemyslím si, že ti to k něčemu bude.“

„No já ti klidně štěstí popřeju,“ odvětila Sada. „Možná se ti tak povede utéct Brazilcům. A jestli tě nechytí, jsem si jistá, že se zase setkáme.“

Sada se otočila a s ní i žena s pistolí. Všichni lidé v ohradě se naráz postavili a začali na ně křičet. Duchové je ignorovali a začali své zajatce postrkovat směrem ke garáži. V tu chvíli se ze země ale také zvedly obě sondy a vyrazily k nim. Jeden z mužů spadl a chytil se za šipku, která mu najednou trčela z krku. V řadách Duchů propukl zmatek. Rozeběhli se na všechny strany, krčili se a stříleli po sondách a sondy palbu opětovaly šipkami se sedativem. Jen pár šipek minulo svůj cíl. Vězni křičeli hrůzou i nadšením. Sada skočila k přetlakové komoře a v místě, kde jí u krku končil skafandr, se jí také zabodla šipka. Zapotácela se a praštila sebou na zem. Avernini asistenti se vědkyni i její dceru snažili bránit svými vlastními těly, postupně však také skončili na zemi. Žena s pistolí jednu sondu zasáhla, ale to už ji druhá sonda strefila do hrudního plátu skafandru a další šipka se jí zabodla do tváře. Zašmátrala po ní, spadla na kolena a pokusila se zvednout svou zbraň, ale v příštím okamžiku se bezvládně svezla na stranu a zůstala ležet.

Všichni mimo klec už leželi na zemi, kromě Loca Ifrahima, Averny a Yuli. Přeživší sonda přistála na zemi u jejich nohou. Stáli tam se svázanými zápěstími a rozhlíželi se kolem sebe, až nakonec z garáže vystoupil muž a řekl jim, aby zůstali na místě.

„Jsem diplomat,“ namítal Loc Ifrahim. „Příslušník nebojové jednotky. Jsem tu držen protizákonně.“

„Vím, kdo jste,“ odvětil muž. Byl prostovlasý a na sobě měl vybledlý, šedý skafandr zašpiněný od měsíčního prachu. Tvář měl bledou a kamennou. Oči mu zakrývaly spex.

Loc Ifrahim se ale neutišil: „Jestli víte, kdo jsem, tak musíte vědět i to, že jsem na vaší straně.“

„Nejsem tu jen kvůli vám,“ odbyl ho muž. Procházel mezi těly padlých Duchů, za chůze jim bral jejich zbraně a širokými oblouky je odhazoval na střechu hlavní budovy. Naklonil se nad Sadu, vzal si její pulzní pušku, došel až k ostnatému drátu ohrady a podíval se na vězně. Pohledem kmital z jednoho vězně k druhému, až se nakonec zastavil u ženy, která začala zpívat mantru.

„Zi Lei,“ zavolal na ni. „Přišel jsem tě zachránit.“

43. kapitola

Špión do výzkumného střediska vstoupil přetlakovou komorou vedoucí do garáže. Prošel šatnou, kde na obou stěnách visely snad stovky jasně oranžových skafandrů, sundal si helmu, nasadil si spex a prolistoval svou výbavou virů. Jeden přesvědčil místní síť, že do ní jeho spex patří odjakživa a další dva pronikly do hlavního serveru a začaly odlupovat vrstvy zabezpečení, které jej chránily.

Do devadesáti sekund už měl špión přístup ke každé kameře v kupoli i uvnitř budovy. V kancelářích spatřil ležící mrtvé, nebo alespoň omráčené lidi. Podle všeho tam došlo k nějaké vzpouře, nebo přinejmenším hodně nevybíravé výměně názorů. Venku před domem uviděl spoutanou Avernu, její dceru, diplomata Loca Ifrahima a ještě asi pět dalších postav. Hlídali je lidé v bílých kombinézách a skafandrech. V ostnatým drátem obehnané ohradě seděli vězni. Jedna vězenkyně u brány mluvila s mladou ženou v bílém skafandru stojící na vnější straně ohrady. V první chvíli neviděl, kde je Zi Lei, pak si sedící vězně ještě jednou pozorně prohlédl a konečně ji spatřil.

Prostoupila jím vlna radosti. Chvíli se na Zi Lei, sedící na zemi v oranžové kombinéze, jen zasněně díval a úplně přitom zapomněl na svůj úkol. Zapomněl dokonce i na své zraněné rameno. Teď už ho rána bolela jako čert, on však nemohl počítači ve skafandru dovolit, aby mu ji ošetřil analgetiky, protože potřeboval čistou hlavu a nemohl se tudíž dopovat nějakými tišící prostředky.

Vzápětí mu jeden z virů předal kontrolu nad dvěma sondami, které se vznášely ve vzduchu a sledovaly vězně v ohradě. Potom mu stačilo už jen volit cíle a sondy se postaraly o zbytek.

Do minuty leželi na zemi všichni, co stáli mimo ohradu, kromě diplomata, genové specialistky a její dcery. Špión měl nařízeno zavolat v tuto chvíli pro posily a do jejich příletu se postarat o bezpečnost svých zajatců. To ale neudělal. Chtěl se nejdříve podívat na Zi Lei. Chtěl se ujistit, že je v bezpečí. Chtěl ji dostat pryč, než sem Brazilci vyrazí, aby vyzvedli vězně.

Vystoupil tedy z garáže a cestou odkopával zbraně, které po sobě na zemi zanechali lidé zasažení šipkami se sedativem. Zavolal na Zi Lei. Ta k němu přišla a nyní je dělil už pouze ostnatý drát. Řekl jí, jak moc rád ji vidí v bezpečí a začal vysvětlovat, jak se ji chystá osvobodit – nechá ji odjet v jednom ze dvou lunochodů. Čekal, že Zi Lei bude překypovat vděkem a štěstím, ona však místo toho zuřila a měla slzy na krajíčku. Ostatní lidé v ohradě jej nejspíš považovali za někoho, kdo stojí na jejich straně, křičeli na něj a dožadovali se propuštění.

Přikázal jim, aby toho nechali, a když neuposlechli, přiložil si rukojeť pulzní pušky k boku a vystřelil do podlahy v ohradě pořádný důlek. V ozvěně a šokovaném tichu Zi Lei řekl, že to vše udělal jen pro její dobro. Jedním okem se díval přímo na ni a snažil se ji přesvědčit o své upřímnosti a bezelstnosti, zatímco druhým okem v brýlích pomocí kamery v sondě sledoval tři spoutané vězně stojící za jeho zády.

„Prosila jsem tě o pomoc,“ vzlykala Zi Lei. „Věřila jsem ti a tys mě udal policistům. Proč bych ti měla věřit teď?“

„Nemusíš mi věřit. Nemusíš věřit ničemu, co ti říkám, kromě jedné věci. Přišel jsem ti pomoct.“

Pověděl by jí toho mnohem víc, ale vězni se opět osmělili a někteří na něj začali křičet. Ostatní, včetně Macy Minnotové, začali trubkami páčit bránu ohrady a snažili se ji vysadit z pantů. Znovu vystřelil do země a zařval na ně, aby toho nechali. Tohle se ani trochu nepodobalo simulacím ve virtuální realitě. Tohle nemělo žádný scénář. Tohle nebyla hra, byl doopravdy tam, nadšený, plný naděje, ale také podrážděný a rozrušený. Zi Lei vzlykala a prosila ho, aby nikomu neubližoval.

„Za rohem už zuří válka a ty se odsud musíš dostat,“ přesvědčoval ji. „V garáži jsou dva lunochody. Jeden si vezmi. Vyjeď z kráteru a pokračuj dál, za obzor. Najdi nějakou oázu a počkej tam. Jen co bude po všem, přijdu tam za tebou. Slibuju.“

„A co moji přátelé?“

„Tady jde jen o nás dva. Oni si už nějak poradí.“

„Pusť je na svobodu, Kene. Pusť nás všechny. Proto jsme se poznali. Copak to nechápeš? Právě teď se tě snaží přesvědčit, ale ty jim vzdoruješ. Vím, že jsi dobrý člověk. Dovol jim konat skrze tebe dobro.“

Uvědomil si, že Zi Lei mluví o svých vysněných Eddech a zlomilo mu to srdce.

„Musím tady udělat ještě jednu věc. Jen jedinou věc. Přísahám. A pak už budeme jen spolu a já ti všechno vysvětlím.“

„Neodejdu odsud bez svých přátel,“ odsekla Zi Lei, otočila se a odskočila od ostnatého drátu.

Špión volal její jméno a křičel za ní, že odsud odjedou spolu. Když neodpovídala, přivolal si k sobě sondu. Byl to nejlepší možný způsob, jak vyřadit vězně ze hry. Musel je omráčit před tím, než otevře bránu, osvobodí Zi Lei a Macy Minnotovou vezme jako rukojmí. Jinak by se jej mohli pokusit přemoci a v takovém případě by je musel zabít. I kdyby to dokázal, nechtěl mít na rukou krev nevinných lidí. Neunesl by to. Všechno to Zi Lei vysvětlí. Všechno jí vysvětlí. Už se viděl, jak s ní nastupuje do lunochodu a vyjíždí z kráteru Romulus na zvlněnou pláň, objíždí krátery a povrchové zlomy a vystupuje u jedné z tamních hojných oáz. Tam válku přečkají. Jen oni dva. Osoby, které měl za úkol na Dionu zadržet, by odvedl do nějakého krytu, poslal odtamtud zprávu Brazilcům a pak by se svojí Zi Lei odjel za obzor. Věděl, že to je pouze jeho naivní představa, ale na tom nezáleželo. Chtěl, aby to byla pravda a nic jiného ho nezajímalo.

„To co teď udělám – to dělám pro nás,“ řekl.

Po chvíli začala sonda sestřelovat své první cíle.

44. kapitola

Walt Hodder sevřel v rukou šipku, která se mu zarazila do hrudi, obrátil oči v sloup a spadl na zem vedle Macy. Po celé ohradě padali muži a ženy na zem, jako když zatřesete jabloní se zralými plody. Ti, co se dali na útěk, padali ještě o něco krkolomněji. Sonda se za ohradou z ostnatého drátu rychle a precizně otáčela hned sem, hned zas tam a střílela po lidech, kteří se snažili schovat pod stoly, nebo pod svými padlými spoluvězni.

Zi Lei na mladého, neoblomně vyhlížejícího muže skrytého za párem spex ječela a prosila ho, aby přestal ubližovat jejím přátelům. Za jeho zády přiskočila Yuli k jedné ženě, roztažené na zemi ve skafandru, vytrhla jí z hrudního plátu šipku a rozběhla se ke Kenovi. Když mu vyskočila na záda, zapotácel se, upustil pulzní pušku a ohnal se po ní. Ona už však po špičkách odtančila z jeho dosahu a klidně se dívala, jak si vytahuje šipku z krku. Udělal k ní dva vrávoravé kroky a neohrabaně zašmátral po pulzní pušce. Yuli ji sebrala a praštila ho rukojetí do spánku. Překotil se a zůstal nehybně ležet.

Sonda se vznášela nad ohradou a sestřelovala poslední vězně. Yuli uchopila pušku za rukojeť a od pasu vystřelila. Sonda sebou ve vzduchu trhla a s ustřeleným křídlem začala vývrtkovitě klesat k zemi. Druhá střela její doutnající součástky rozmetala po celém areálu. Třetí zničila zámek ohrady.

Yuli a Macy společnými silami otevřely bránu, Zi Lei vyběhla ven, poklekla vedle muže a položila si jeho hlavu do klína. Spex měl nakřivo, z jedné nosní dírky mu vytékal pramínek krve, která na jeho bledé tváři nepřirozeně zářila. Teď už vůbec nevypadal hrozivě. Vypadal jako mladý, bezmocný kluk, jako nezkušený rytíř, jenž neobstál ve své první opravdové zkoušce. Zi Lei se naklonila, aby si poslechla jeho chroptivý dech, a černé vlasy se jí přitom svezly po tvářích. Vzhlédla, až když se ji Macy zeptala, kdo to je.

„Ken. Ken Shintaro. Je z Duhového mostu na Callistu. Přijel sem poznávat naši kulturu.“

„Takže ho znáš odsud z města?“

Zi Lei přikývla. „Přišel sem, aby mě zachránil. Vyzradil mě dozorcům a teď sem přišel, aby všechno zase napravil.“

„O tom silně pochybuji,“ ozvala se nekompromisně Yuli. Pulzní pušku držela oběma rukama a mimoděk s ní mířila zhruba směrem k Zi Lei a mladému muži v bezvědomí. Zároveň Averně a Macy vysvětlovala: „Je jasné, že to je buď zrádce, nebo tajný agent pracující pro Brazilce. Nepřišel sem, aby tu něco napravoval. Přišel, aby nás zajal ze stejného důvodu, z jakého nás chtěli zajmout Duchové. Na trhu je po nás sháňka. Měli jsme posloužit jako válečná kořist. Proto nás také neomráčil sedativy, jako všechny ostatní.“

„Mluvila skrze něj vyšší síla, ale neuvědomoval si to,“ vzlykala Zi Lei. „Musel mě vydat dozorcům, abych se dostala sem. A pak mě přišel zachránit a spolu se mnou zachránil i všechny ostatní.“

„A já myslela, že jsem to byla já,“ ohradila se Yuli. „A když na to přijde, tak se ho můžu také zbavit.“

„Pamatuj na to, kým jsi,“ napomenula ji Averna. „Nejsme jako ti, kdo se nazývají našimi nepřáteli. Nikomu nebudeme ubližovat a nikdo tady nepřijde o život.“

„Mohla bych se o něj starat,“ usmála se Zi Lei.

„To si nemyslím,“ řekla Yuli. „Je příliš nebezpečný na to, abychom ho brali s sebou a je příliš nebezpečné, abys tu s ním zůstávala.“

Averna se postavila na stranu svojí dcery: „Věřila jsi mu a on tě zradil. Opravdu pečlivě si rozmysli, co chceš. Můžeš mu ještě věřit? Skutečně?“

Zi Lei sklopila hlavu a chvíli se dívala na muže, kterého chovala v klíně. Dlouho nechybně seděla, až nakonec zvedla hlavu. V očích se jí leskly slzy, ale s jinak kamennou tváří nesouhlasně zakroutila hlavou.

„Zamkneme ho tu s Duchy,“ rozhodla Averna. „Bude tu relativně v bezpečí. A jeho přátelé si pro něj dříve nebo později stejně přijdou.“

„Jestli neuteče a nezačne vymýšlet, co kde provést.“

„A co Loc Ifrahim?“ rozhlédla se Macy.

„Ten diplomat? Toho snad chtěli zachránit Brazilci, ne?“

„To ano, ale kam se poděl?“

Yuli se rozhlédla po areálu výzkumného střediska a pak se neskutečnou rychlostí rozběhla ke garáži. Macy odběhla za ní a našla ji stát u dveří přetlakové komory.

Byly zamčené. Malým okénkem viděli, jak se Loc Ifrahim navléká do oranžového skafandru. Yuli zabouchala na sklo rukojetí pulzní pušky. Nasadil si na hlavu helmu, sebral se země Sadin keramický nůž, kterým si předtím zřejmě přeřezal pouta a zmáčkl tlačítko otevírání vnějších dveří. Ty se otevřely a Loca na krátkou chvíli zahalila mlha. Pak se otočil, posměšně jim zamával, vyšel ven a dveře se za ním zase zabouchly.

Než se Macy a Yuli podařilo najít nějaké alespoň trochu padnoucí skafandry, nasoukat se do nich a projít přetlakovou komorou, po Locovi už se slehla zem. S očima na stopkách vystoupaly po cestě stáčející se kolem kopule výzkumného střediska, ale uprchlík nikde. Za mozaikou tmavých polí s vakuovými organismy se po obzoru táhl dlouhý, nízký val kráteru, ve kterém stála Paříž. Horní část města, opřená o stěnu kráteru, zeleně zářila jako barevné sklíčko. Okolo ní plápolala a zase zhasínala menší světélka.

„Jedno vím jistě,“ zapraskal v Macyině helmě Yuliin hlas. „Musíš se odsud dostat pryč. A moje matka taky.“

„Nejdřív se snad alespoň podíváme, jestli se nikomu nic nestalo.“

„To nech na mně. Postarám se o to, aby se odsud všichni bezpečně dostali. Ale než se proberou, tak to chvíli potrvá a tolik času nemáte. Musíš okamžitě vyrazit a odvézt mou matku do bezpečí. Předpokládám, že víš o nějakém místě – na to jsi tu žila dost dlouho.“

„Myslím, že vím.“

„Dobře. Schovejte se tam,“ řekla Yuli. „Pak vymyslíme, jak mou matku dostaneme z tohohle měsíce. Z měsíce, kam jsme v první řadě vůbec neměly přilétat. Je čas to přehodnotit.“

„A co ty?“

„Myslíš, že jsem malá holka?“ zasmála se Yuli. „To by ses tedy šeredně pletla. Není radno mě podceňovat. Pojď dovnitř. Nebude jednoduché mou matku přesvědčit, aby nechala Dione Dionem. Budeš mi muset pomoct.“

Arvam Peixoto se rozhodl osobně zúčastnit posledních fází boje o Paříž a trval na tom, aby se tam Sri Hong-Owenová vydala s ním. Profesorce dovolil jediné – mohl ji doprovázet Yamil Cho. Z oběžné dráhy sletěli v transportu, ve kterém seděli také technici a mariňáci a v nákladovém prostoru přepravoval i pár bojových robotů. K měsíci se přiblížil neskutečnou rychlostí, prolétl nízko nad spojenými krátery Romulus a Remus, zažehl trysky, vyrovnal letovou hladinu a přeletěl nad dlouhými poli sutin a několika tektonickými zlomy, až se nakonec usadil u jedné malé kupole, kterou těžce poškodil zásah kinetické střely. Hlavní podpěry měla zprohýbané, pokroucené a rozlámané a na několika zbývajících neporušených tabulkách se blýskala námraza.

Břicho transportu se otevřelo, ve třech obrněných transportérech z něj nejprve vyjeli technici a mariňáci a vyrazili po cestě, vedoucí okolo kráteru. Jiný výsadek mariňáků a robotů už zabral městskou fúzní elektrárnu a technici si tam teď jeli prohlédnout její kontrolní systémy, reakční komory, výměníky tepla a transformátory a porozhlédnout se tam po případných pastech a pokusech o sabotáž. Sri spolu s Yamilem k hlavnímu městskému stanu vyrazila ve čtvrtém obrněném transportéru, v němž jel také Arvam Peixoto. Transportér ze všech stran obklopovali běžící bojoví roboti.

Arvam vysvětloval, že mariňáci už zlikvidovali všechny vnější vrstvy odporu, ale v samotném městě se stále na pár místech bojovalo a na střechách tu rovněž číhalo ještě poměrně velké množství odstřelovačů, kteří stříleli na každého pozemšťana, co se jim připletl do rány. Peixoto byl nadšený a svoje slova doprovázel okázalými gesty. Ukazoval na malý kráter, kde pod jeho velením probíhala jakási akce, pak zase dával pokyny své asistentce, chvilku ve sluchátkách poslouchal nejnovější zprávy z bojiště a nakonec křiknul na Sri, že už tam budou co nevidět. Mariňáci se do města probili jak železničním nástupištěm nad městem, tak nákladními doky u jeho základů. Pak už to byla jen otázka sjednocení obou front a vyčištění oblasti od posledních možných hrozeb.

„Snažíme se spojit se starostou, abychom mu dali možnost se nám vzdát,“ řekl Arvam. „Už nás sice zkontaktovali dva výše postavení vládní činitelé, kteří s námi chtějí sjednat příměří, ale zatím si nejme jisti, jestli reprezentují velení odboje. Dokonce ani netušíme, jestli těm lidem vůbec někdo velí. Je možné, že je ani samotný starosta nedokáže přesvědčit, aby složili zbraně.“

S někým si promluvil po telefonu, zadíval se na kapesní počítač své asistentky, instruoval ji, aby kolem areálu nechala rozestavět stráže a aby mariňáci důkladně prohledali a následně ohlídali park na obou březích řeky. Pak se otočil zpět na Sri.

„Venku se bojovalo dost tvrdě a ve městě to bude ještě dvakrát horší. Je to jejich město. Mají tam skrýše a tunely a vědí, jak se nepozorovaně přesouvat z místa na místo… Ale vy se nemusíte ničeho bát. Mám pro vás dobré zprávy. Zabezpečili jsme Avernin areál. Tak se přeci trochu usmějte, profesorko doktorko. Jste na vítězné straně. Vstoupíte do dějin. Protože dnešek se zapíše do historie a vy jste u toho. Až padne Paříž, padnou i všechna ostatní města. Invaze je sice krutá, ale naprosto nezbytná demonstrace moci. A s trochou štěstí možná získáte i to, kvůli čemu jste tady. A snad i mnohem více.“

„Máte sice Avernin areál, ale Averna vám uniká.“

„Zatím ano. Ale ať už je kdekoliv, živá, nebo mrtvá, vy jste první, kdo se podívá na místo jejího posledního působiště. A zanedlouho budete moci studovat všechna místa, na kterých kdy pracovala. Jestli je opravdu mrtvá, pak by vám odhalování jejích tajemství mohlo vystačit na zbytek vašeho života,“ řekl generál a otočil se, aby vyřídil další telefonát.

Sri se čím dál méně dařilo skrývat rostoucí obavy. Nezáleželo jí na ničem jiném, než aby byla Averna nalezena živá. Bitva o Paříž už ale pomalu vyhasínala a po genové specialistce stále nikde ani stopy. Nikdo neměl nejmenší ponětí, kam ji i s její dcerou a asistenty lidé Marisy Bassiho odvlekli. A ten špión, nasazený před několika týdny do Paříže, se také ještě neukázal. Podařilo se mu do Avernina areálu nastražit štěnici a těsně před kolapsem pařížské sítě na Mimas odeslal dlouhé hodiny rozhovorů. Ale potom jakoby se vypařil. Teď byla Sri vydaná na milost a nemilost Arvamovi. A Berry, stále spící ve své hibernační kapsli, mu patřil také. Jako rukojmí, které Sri Arvamovi ochotně poskytla jako záruku své spolupráce. Alespoň Alder byl naštěstí v bezpečí. Myšlenka na jejího statečného a schopného syna, jemuž nic nehrozilo a který se staral o její poslední útočiště na kraji Antarktidy, jí byla jedinou útěchou.

Obrněný transportér projel mezerou vyhloubenou v malém valu horniny a jeho posádce se konečně naskytl pohled na město. Část jeho podlouhlého, hřebenovitého stanu se ostře svažovala z jedné strany kráteru, ale na půl cesty ke dnu se v úhlu lidského lokte setkávala s druhou, podstatně rozsáhlejší a daleko do středu kráteru sahající polovinou stanu. V místech, kde končilo město, se začínal rozprostírat nespočet malých satelitních kupolí a krytů. Okenní tabulky města po celé jeho délce zespod halily oblaka dýmu zakrývajícího výhled na domky a parky uvnitř. Paříž byla v plamenech. Ve Sri zahlodala zlá předtucha a srdce se jí rozbušilo. Někde tam dole musela být Averna. Buď ve městě, nebo někde na dně kráteru. Musela. Nemohla být nikde jinde.

Obrněný transportér sjel po rampě do velké přetlakové komory, jejíž vnější dveře někdo rozerval dokořán. Její vnitřní zdi byly na různých místech ohořelé a nechyběly ani známky po střelbě z ručních zbraní a výbuších granátů. Panovalo zde příšeří – většina světel byla vystřílená. Posádka obrněného transportéru si nasadila helmy, zapnula skafandry a vystoupila. Všichni se ve snové gravitaci pohybovali opatrně a obezřetně. Prošli malou, vedlejší přetlakovou komorou a ocitli se na zastřešeném náměstí. Za nimi prošla přetlakovou komorou ještě řada bojových robotů. Pak se všichni vydali dolů po nefunkčním eskalátoru zasazeném do skleněného tubusu. Ten vedl podél vodopádu ve tvaru podkovy, který svou vodou ještě před nedávnem napájel řeku protékající celým městem.

Pumpy pohánějící cirkulaci vody v řece buď někdo poškodil, nebo vypnul. Vodopád ustal a vyschlo i říční koryto, které se klikatilo dolů ze svahu přes louky a lesíky doutnajících stromů. Na začátku cesty, vedoucí mezi stromy, čekala jednotka mariňáků. Arvam Peixoto si sundal helmu a hodil ji své asistentce. S každým mariňákem si potřásl rukou, jejich poručíka si odvedl stranou a pár minut s ním hovořil. Pak jej uznale poplácal po rameni a vrátil se ke Sri a ostatním.

„Celou cestu až dolů se nemáme čeho bát,“ řekl generál. „Čistý vzduch. To mi připomíná, že si klidně můžete sundat helmy. Dá se tu normálně dýchat.“

Mariňáci někde sehnali půl tuctu dvousedadlových tříkolek s širokými, na slabou gravitaci upravenými pneumatikami a rámy pomalovanými jasnými, jednoduchými barvami. Sri si sedla k Yamilovi a oba za Arvamem a jeho asistentkou sjížděli po bílé cestě vedoucí ze strmého svahu. Po stranách dlouhými skoky klusali bojoví roboti a obrněná těla se jim otáčela na všechny strany. Míjeli plošiny osázené stromy a pokryté sítěmi komunikací a lanovek i bujnou vegetací kvetoucích keřů. Mezi stromy občas zahlédli mýtiny a louky. Pod rámy podpírajícími složenou střechu stanu se na několika místech vznášel různě hustý dým, jen tu a tam propouštějící paprsek slunečního světla. Sri ucítila oheň a spálený plast. Mezi stromy u cesty něco hořelo – mezi stromy vyrvanými ze země i s kořeny se tam povaloval zničený bojový robot a sálal z něj takový žár, že ho na své helmou nechráněné tváři ucítila i pouze rychle projíždějící Sri. Co kdyby od něj chytnul celý les, pomyslela si. A od lesa celé město. Svěřila svou obavu Yamilovi a ten jí na to odpověděl, že na hašení požárů tu nikdo nemá ani pomyšlení. „Všichni buď bojují, nebo se před bojem skrývají.“

Cesta se nyní rozdělovala a Arvam zatočil doleva přes most klenoucí se nad vyschlou řekou. V říčním korytě pod mostem vedle sebe ležela dvě těla v civilních šatech. Zaschlá krev barvila do ruda malé jezírko mezi kamením. Na druhé straně řeky hořela budova s bílou střechou. Z velké díry ve zdi se valil hustý kouř, z oken vycházely tenčí pramínky dýmu. Na rozlehlém náměstí ležela další těla.

Sjeli z cesty a vydali se po krátké stezce lemované borovicemi, které nakonec ustoupily a odhalily jednopatrovou budovu s bílými zdmi bez oken a bez dveří. Sri nepatrně poskočilo srdce. Ten dům znala z fotografií od rozvědky. Byla to budova areálu, kde před svým zatčením žila Averna se svými spolupracovníky.

Budova vypadala netknutá. Její čtvercový vchod strážily termotropní dráty a u jednoho rohu postával hlouček mariňáků, kteří se kochali pohledem na hořící město.

Všichni slezli ze svých tříkolek, Arvam Peixoto uchopil Sri za předloktí a prošel s ní kolem mariňáků. Ti ho varovali, že tato oblast ještě není zabezpečená, on však jenom pokrčil rameny a nebral jejich slova na vědomí. Důležitě se rozmáchnul směrem k městu a řekl Sri, že jestli se tam Averna někde skrývá, zanedlouho ji nepochybně vykouří.

Za rozsáhlým parkem bílými cestami protkaných stromů a trávníků se rozléhalo centrum města. Leželo pod obloukem, který spojoval jak visutou, tak nízkou část stanu. Po obou stranách řeky stály spirálovité, nízké gravitaci uzpůsobené administrativní budovy a obytné domy ve svých vlastních malých kupolích, připomínající spíše včelí plástve. Mezi nimi stály bloky starších domů propletené hustou sítí uliček. Odevšad stoupaly proužky kouře, které se u stropu sbíhaly do jednoho hustého mračna. Z města sem doléhaly prudké rány a salvy střel se ozývaly jak z blízkých čtvrtí, tak z těch odlehlých. Arvam Sri ukazoval, kde právě probíhají nejlítější boje, a vysvětloval, že občané Paříže vztyčili na všech hlavních třídách a mostech barikády. Každou budovu někdo bránil a skupinky partyzánů se městem pohybovaly podzemními chodbami.

„Moji muži riskují své životy, aby od nich vyčistili každičkou ulici, a ti hajzlové se vždycky nečekaně vynoří za nimi a začnou jim pálit do zad. To oni také způsobili většinu požárů,“ rozohnil se Arvam. „Radši své město nechají lehnout popelem, než aby ho vydali do rukou nepřítele. Musíme tomu učinit přítrž. A to co nejdříve.“

Vzduchem cosi zahvízdalo a mezi stromy za areálem to tupě dopadlo mezi stromy. Pak se do vzduchu v gejzíru rudého ohně a černého kouře vznesl záhon bílých růží. Po areálu se rozletěly hořící kousky zeminy.

Arvam se rozchechtal: „Mínomety! Střílí po nás z minometů!“

Bojoví roboti se při třetím výbuchu, který všechny posypal bodající sprškou hlíny, zvednuli a vysunuli zbraně z krytů. Yamil Cho strhl Sri k zemi, Arvamova asistentka se přikrčila a Arvam Peixoto vytáhl pistoli a několikrát nazdařbůh vystřelil do parku před areálem. Roboti se po chvilce s laserovými zaměřovači otočili na jednu budovu na druhé straně parku a s obrovským rachotem začali ze svých děrovaných hlavní střílet jeden výbušný náboj za druhým. Zeď se rozletěla na kousky a střecha se propadla. Z budovy vyběhla malinká postava, ocitla se pod křížovou palbou, odpadlo jí několik částí těla a torzo se skácelo k zemi.

Oba roboti vzápětí zastavili palbu. Stáli tam jako sochy a z ústí jejich hlavní se nesly proužky dýmu. Arvam Peixoto proťal nastalé ticho svým pronikavým hlasem a rozkřiknul se na areál střežící mariňáky, aby to tam okamžitě prověřili a park vyčistili. Odběhli a rozptýlili se v rojnici, když v tom dopadla další mina. Jednoho z nich vynesla do vzduchu a jako hadrovou panenku odhodila stranou. Bojoví roboti opět zahájili palbu, tentokrát na zeď budovy stojící vedle té, kterou už rozstříleli. Po chvilce znovu všichni naráz přestali.

Nad padlým mariňákem se sehnuli dva jeho druzi. Jeden z nich se podíval na Arvama, zakroutil hlavou a generál mu řekl, aby tam muže nechal. „Zabalte ho a nechte ležet. Válka nepočká.“

Mariňáci odněkud vytáhli černý plastový pytel, převalili ho do něj, zapnuli jej na zip a vytáhli z vaku malý štítek, čímž nastartovali chemickou reakci, která sníží teplotu uvnitř pytle až na 2 stupně Celsia.

„Ty baráky chci srovnat se zemí,“ zařval Arvam na svoji asistentku.

Dvojice robotů ze svých širokých hlavní vypálila naváděné rakety proti budovám na druhé straně parku. To, co z nich po zásahu zbylo, začalo okamžitě hořet. Mariňáci už uháněli parkem nehledě na trosky padající z ohromných oblaků kouře.

„Tyhle partyzánský mezkové,“ uplivl si Arvam. „Sebevrazi. I kdyby se nám podařilo spojit s Marisou Bassim, nevzdají se nám. Ale musíme jim dát tu možnost. Nejsme přeci zvířata.“

„Na civilisty ozbrojené jenom minomety si vedli docela dobře,“ podotkl Yamil Cho.

Přestřelka ho musela vyvést z míry. Obyčejně nemluvil, když nebyl tázán.

„Měli štěstí,“ usmál se Arvam. Jeho dobrou náladu mu nic nemohlo zkazit.

„Možná, že vás poznali,“ zvolala naštvaně Sri. Generál ji právě nepřímo ohrozil na životě a to se jí nijak nelíbilo.

„Možná, že ano,“ přikývl Arvam. Zdálo se, že mu ta představa lichotí. Zastínil si oči rukou a sledoval, jak jeho mariňáci mizí mezi dvěma hořícími budovami. Pak Sri řekl, že pro ni má malý úkol. Chtěl vědět, jestli tam po sobě Averna nenechala nějakou zajímavost, nebo cennost.

Do zdi u vchodu se sice zavrtala řádka kulek, jinak byl však dům celkem netknutý. Krátký tunel vedl na nádvoří se zahradou, zastřešené nepravidelnými diamantovými tabulkami zasazenými do konstrukce z fullerenové směsi. Mezi trsy a záhony tropických rostlin stály spací kapsle. Pod podloubím na jedné straně bylo do zdi vyhloubeno několik pokojů. Koberce a polštáře někdo vytahal ven, rozházel po zahradě a naházel do fontány z černého kamene, z jejíhož vrcholku prýštila voda a stékala po stranách dolů. Někdo také rudou barvou na zeď u kolonády namaloval symbol slepičí nohy v kroužku.

Na zemi jednoho z pokojů se válely na první pohled klasické, tištěné knihy. Když ale Sri jednu zvedla, otevřela se sama na první straně a mladý mužský hlas začal předčítat: „Prokázat, zda se co hrdina vlastního životopisu projevím já sám, nebo zda to místo zaujme někdo jiný, bude úlohou těchto stránek.“[1] První řádky vystihovaly její současnou situaci tak přesně, až jí z toho přeběhl mráz po zádech. Jako kdyby se k ní někdo zezadu připlížil a znenadání jí promluvil do ucha.

Po pár minutách zjistila, že tam z Avernina osobního majetku nezůstalo vůbec nic, krom pár jejích knih a průhledného kusu plastu, který Sri podal Yamil Cho. Když se ho dotkla, rozsvítil se a přehrálo se na něm krátké video, zachycující stěnu jakési jeskyně pokryté zvláštními organickými tvary. Dala si jej do kapsy svého skafandru, dvakrát prošla zahradu, ale ani tam neobjevila nic neobvyklého. V zahradě rostly jak úplně běžné, tak zahradní druhy rostlin, stály tam trpasličí palmy se zubatými listy, bambusy, trs trpasličích datlovníků a rozkvetlé akácie. U zdi naproti vchodu stál fíkovník. Yamil Cho na něm zpozoroval malou ještěrku s naprosto stejnou barvou kůže jako větev, které se držela. Její kůže záhy nabrala ostrých odstínů červené a černé, protože ji uchopila Sri, ustřihla ještěrce jeden prst a vhodila ho do zkumavky. V klícce z bambusu se krčil bílý cvrček. Sri na klícku zaťukala a cvrček vyloudil čistými tóny krátký nápěv.

„Mozart, jestli se nemýlím,“ překvapil Sri Arvam.

„Podobné jsem viděla na farmářském trhu v Duhovém mostu,“ podotkla Sri. „Má je tu kdekdo.“

„Vezměte ho s sebou,“ zavelel Arvam. „A od všeho odeberte vzorky.“

„Tyhle rostliny máme na Zemi taky. Není tu nic zvláštního.“

„Ta ještěrka vypadala také úplně normálně, než jste na ni sáhla.“

„Už jste někdy slyšel o chameleónech?“

Arvam si Sri chvíli měřil nechápavým pohledem, pak od své asistentky převzal kapesní počítač, který mu podávala a otočil se ke Sri zády.

Sri se s pořádnou dávkou zlostného sebezapření pustila do práce. Odštípávala vzorky úplně ze všeho, co našla a házela je do baněk, které Yamil Cho opatřoval jmenovkami. Když měli polovinu zahrady za sebou, ozval se zvuk, jako když se hluboko v podzemí zabouchnou obrovské dveře. Náhlý poryv větru ohnul bambusy, zatřásl voskovitými listy a Sri zničehonic rozbolely uši. Dveře krátkého tunelu se s prásknutím zavřely. Konstrukce nad jejich hlavami zaskřípala a zaúpěla, a barevné diamantové tabulky se rozzářily, když se vysoko u střechy stanu města na pozadí temné oblohy rozsvítily lustry. Všechen dým, který je dosud halil, se jako mávnutím kouzelného proutku rozptýlil.

Na druhé straně zahrady Arvam Peixoto po své asistentce vztekle hodil jejím kapesním počítačem a nařídil jí, aby zjistila, kde se stan protrhl. Sri si uvědomila, že Paříž přišla o veškerý vzduch.

45. kapitola

K městu to bylo pěšky zatraceně daleko. Loc šel po zvlněné pláni, tu a tam poznamenané krátery, a pokryté poli s vakuovými organismy. Každých pár minut se otáčel, prohlížel si pole za sebou a hledal jakékoliv známky života, zdálo se však, že se ho nikdo nevydal pronásledovat. Opakoval si, že neměl na vybranou, že nad ním měli obrovskou přesilu a útěk byl jeho jedinou možností. Opakoval si, že se pomstí. Vzdá se prvním brazilským vojákům, které uvidí, vyhledá jejich velícího důstojníka, vysvětlí mu, že ví, kde je Averna a bude trvat na tom, aby mohl osobně velet jejímu zatčení. Snad každý voják snil o tom, že genovou specialistku přivede svým nadřízeným právě on. Vždyť by za to byl také po zásluze odměněn. Myšlenka na odměnu a na to, co udělá s Macy Minnotovou, až se mu dostane do rukou, ho držela nad vodou. Na rozlehlé pláni ve špatně padnoucím skafandru pro vězně, kde si mohl povídat akorát tak se svým dlouhým stínem, si jinak moc zábavy neužil.

Když za sebou nechal poslední pole, šel už skoro hodinu a za tu dobu vydýchal polovinu svého kyslíku. Sešplhal po štěrkovém svahu a konečně spatřil cestu pro ozubená kola klikatící se prašnými a nerovnými pláněmi až k okraji kráteru, jenž na obzoru vypadal jako shluk nějakých malých kopečků. Dlouhý stan města svítil pod černou oblohou jako malé slunce. Na obou stranách města a na kopci nad ním vystřelovala do vzduchu oblaka prachu a zase rychle padala k zemi. Město tedy někdo něčím bombardoval. Všechno bylo i na takovou dálku jasné a ostré, ale exploze ve vakuu nevydávaly žádný zvuk.

Nešel po cestě ještě ani tak dlouho, když dorazil ke zničeným zbytkům lunochodu zasaženého kinetickou střelou. V malém, čerstvě vyhloubeném kráteru se povalovaly kusy fullerenové izolace, skla a zmrzlých těl, ale Loc tam po krátkém ohledávání nenašel žádnou pistoli, a tak po chvíli opět vyrazil k městu. Konečně došel k místu, kde se cesta stáčela rovnou k městu. Tady z ní Loc sestoupil a zatočil směrem k vesmírnému přístavu. Tam proti černé obloze ve světle vycházejícího Slunce zářily dva krásné, široké transporty typu orbit-země. Jednomu se na čumáku skvěla zelená vlajka Velké Brazílie a druhý tam měl namalovanou vlajku Evropské unie. Komunikační systém jeho skafandru uměl vysílat a přijímat jen na jedné frekvenci a na té vládlo ticho. Nemohl tedy žádnému vojákovi oznámit, kdo je a co má v plánu. Mohl jen doufat v přízeň štěstěny a spoléhat na to, že si vojáci dříve všimnou jeho zvednutých rukou než jeho oranžového skafandru.

Loc se blížil k několika malým krytům na kraji vyvýšené přistávací plochy, když se nalevo od něj zvedl obláček prachu. Pak další a další, stále blíž k němu. Uvědomil si, že po něm střílejí, uskočil dozadu a spadl na záda. To mu pravděpodobně zachránilo život. Než se dokázal postavit na nohy, něco se tiše zarylo do země pár metrů od něj a ve výši lidského pasu vyslalo do okolí vějíř ostrých kousků ledu.

Vyškrábal se do bezpečí za vyvýšeninu z kusů ledu a tam chvilku seděl, než se mu z krve vyplavila většina adrenalinu a on se přestal třást. Bylo jasné, že k vesmírnému přístavu by teď pokračoval jedině sebevražedný maniak. Nemohl s Brazilci nijak komunikovat a měl na sobě oranžový skafandr s velikánským číslem, takže v něm každý musel vidět vesmířanského kriminálníka na útěku. Ne, musel se nějak dostat do města.

Vzduchu neměl už ani na hodinu a většinu toho času strávil přelézáním zákopů a všelijakých zábran, které tam občané Paříže tak pracně vystavěli a pak stejně rychle opustili. Už ani nevěděl, kolika zákopy prolezl, když se na něj usmálo štěstí. Našel pět mrtvol rozhozených po malém, čerstvém kráteru. Každá u sebe měla zbraň a jedna pistole byla dokonce stále funkční.

Odtamtud už viděl, že zásobovací plošinu někdo srovnal se zemí a u přetlakových komor stáli bojoví roboti, kteří by ho nemilosrdně rozstříleli na kousky. Naštěstí nedlouho po svém převelení do Saturnského systému Paříž navštívil a nějaký čas strávil tím, že se procházel po okraji města a zkoumal přístupové body, aby o nich brazilské armádě mohl podat zprávu, která posléze bezpochyby sehrála naprosto zásadní úlohu při plánování invaze. Do města se dalo proniknout mnoha vedlejšími oázami a stany a Loc po krátké úvaze vyrazil na východ, kde v pravém úhlu k městskému stanu stála řada zemědělských tubusů.

Dveře přetlakové komory na konci prvního tubusu někdo zablokoval haldou velkých kusů ledu a přitom vyrval kus jeho střechy, takže tam na zmrzlou kukuřici a řady keřů ani nesvítila žádná světla. Další tubus byl netknutý a už z dálky zeleně svítil, ale jeho přetlaková komoru také zavalil led a stejně tomu bylo i u toho dalšího. Loc se snažil nepanikařit. Už mu zbývalo jen asi deset minut vzduchu. Po pár vteřinách horečného přemýšlení našel po straně jednoho tubusu žebřík, vyšplhal po něm na jeho zaoblenou střechu a dlouhými skoky se po ní rozběhl k městu. Pod ním se míhaly jasné, zelené barvy, které v něm probouzely stesk po domově. Naposledy se mocně odrazil a obrovským obloukem přeletěl přes dvou set metrovou mezeru dělící tubus od hlavního městského stanu. Na Zemi by takový skok lámal rekordy, ale v nízké gravitaci Dionu nešlo o nic výjimečného. Dopadl skoro přesně tam, kam chtěl. Narazil do okenní tabulky, odrazil se a spadl na ochoz pod sebou. Chytil se zábradlí a chvíli jen ležel a snažil se popadnout dech. V helmě skafandru neslyšel nic než své splašené srdce a hlasitý dech.

Po obou stranách se rozkládaly jen spojené okenní tabulky. Tu a tam z města do vesmíru unikaly malé proudy vzduchu skrze spoje, které povolily pod tíhou nějakého výbuchu, nebo skrze okenní tabulky, prostřelené kulkami a kinetickými střelami. Výjev mu neúprosně připomínal jeho vlastní neutěšenou situaci. Ve skafandru mu zbývalo už jen pár minut vzduchu. Sunul se podél stanu. Každý další nádech byl těžší než ten předchozí, musel se přemáhat, aby zachoval jasnou hlavu. Nepomohlo mu ani to, že první poklop, na který narazil, byl zevnitř zamknutý. Neúnavně se sunul dál, teď ještě víc zmožený tím, jak se jej chvíli marně snažil násilím otevřít. Druhý poklop se už tiše otevřel, Loc vklouznul dovnitř a zavřel za sebou. V úzkém prostoru zasyčely trysky, místnůstka se naplnila vzduchem, Loc si strhl helmu a z plných plic se několikrát nadechl chladného, čerstvého vzduchu. Až poté otevřel poklop na druhé straně a vystoupil na ochoz vmáčknutý mezi střechu stanu a plochou střechu jedné budovy, která patřila k původní zástavbě, než se město rozšířilo až na úpatí svahu nad sebou.

Za třicet sekund už stál na konci jedné uličky, křečovitě svíral pistoli, kterou tam venku ukradnul mrtvému muži a nakukoval na přilehlou širokou třídu lemovanou vzrostlými kaštany. Nahoře u střechy se valila oblaka kouře a zčásti zakrývala i u stropu zavěšené lustry. Dým se točil ve výrech vzduchu pronikajícího malými otvory ve stropě. V širokém okolí se rozléhala střelba, tu a tam přerušovaná výbuchem, nebo občasným krátkým zaječením energetické zbraně. Nalevo od něj se celé obytné bloky ztrácely v kouřové cloně, napravo napříč třídou vedla barikáda. Něco se jí zřejmě prohnalo, protože v ní zela obrovská díra a po obou stranách ležela těla ve skafandrech. Dobře. To znamenalo, že útočníci pronikali stále hlouběji do města. Znamenalo to, že nebyl za nepřátelskými liniemi. Teď už musel jen najít někoho, komu by se mohl bezpečně vzdát. Přemýšlel, jestli si nemá raději sundat skafandr, protože v něm svítil jako na kilometry daleko dobře viditelný a lákavý terč, ale pak si vzpomněl na rozbitý zemědělský tubus a malé dírky ve střeše a nechal si ho raději na sobě pro případ, že dojde k vážnému narušení celistvosti vnějšího pláště stanu.

Třemi dlouhými skoky dorazil k barikádě a skrčil se za hromadou plastových cihel naplněných vodou. Mrtvé muže a ženy někdo připravil o všechny zbraně, které u sebe mohli mít. Většina z nich měla prostřelené hlavy. Loc sbíral odvahu na to, že proběhne ulicí k další barikádě, když na něj zezadu někdo zavolal. Otočil se a uviděl dva muže mířící na něj pulzními puškami. Oba to byli Vesmířané, oba na sobě měli skafandry a u pasu se jim houpaly helmy jako nějaké bizarní ovoce.

„Jsem přítel,“ vykřiknul okamžitě Loc a zvedl ruce nad hlavu.

„Být tebou, tak bych tu pistoli zahodil, příteli,“ pokýval puškou jeden z mužů. Bylo mu něco přes čtyřicet a prořídlé blonďaté vlasy měl střižené na ježka. „A ten nůž, co máš u pasu, taky.“

Loc se sklonil, pistoli a nůž položil na zem a narovnal se. Blonďatý muž jej vyzval, aby ustoupil stranou a jeho společník došel ke zbraním, sebral pistoli a ustoupil zpět. „Tak a teď nám pověz, co tady děláš a proč máš na sobě skafandr z nápravného zařízení,“ řekl blonďatý muž.

„Mně teda připadá jako jeden z nich,“ zadíval se na Loca jeho společník.

Loc ho ignoroval a odpověděl blonďatému muži: „Ano, byl jsem v nápravném zařízení. Několik z nás se nabídlo, že pomůžeme v odboji, ale na cestě sem náš lunochod zasáhla střela. Nikdo jiný to nepřežil.“

„Jo? A jak ses dostal dovnitř?“ zeptal se druhý.

„Pěšky.“

„Přes ty hajzly, co nám zabrali sklady?“

„Prolezl jsem údržbářským poklopem ve střeše.“

„Nech ho být, Warde. Vždyť vidíš, že je s námi,“ uklidňoval svého společníka blonďák, pušku si hodil na rameno a přišel k Locovi, aby mu potřásl rukou. „Al Wilson.“

„Corey Wilcox,“ představil se Loc. Tak se jmenoval jeden z jeho vyšetřovatelů.

Al Wilson mu představil svého přítele, Warda Zunigu a vysvětlil, že patří k jednomu z týmů, které se pohybují za nepřátelskými liniemi a nenechávají mariňáky vydechnout. „Podívej, tam nahoře,“ ukázal rukou do vzduchu.

Vysoko nad třídou se v kouřovém oparu vznášela sonda.

„Tak jsme tě našli, Corey,“ vysvětloval Al Wilson. „Tak také sledujeme nepřítele. Už toho bylo dost. Je na čase se jim postavit.“

„Tak mi ukažte, kde jsou,“ vyhrkl Loc. „Chci jich zabít, kolik budu moct. Za mé mrtvé přátele.“

„Myslím, že bude lepší, když půjdeš s námi,“ řekl mu Al Wilson.

„Dostanu zpátky svou pistoli?“

„Dočkej času.“

„Ale můžeš jít jako první,“ pokynul mu rukou Ward Zuniga. „Tak běž. Tamhle, přes ten obytný blok na druhé straně ulice.“

Prošli obytným blokem. V malém parčíku mezi domy ležela mezi rozbitou střechou bloku těla mužů, žen a dětí. Všechna okna s výhledem na park byla rozbitá a z většiny se valily proužky dýmu. Malá ulička na druhé straně parčíku vedla na další širokou třídu, kde lidé opravovali a opevňovali barikádu a káceli malý hájek stromů a zahrádku na ostrůvku křižovatky ve tvaru T, aby zpoza barikády měli lepší výhled.

Al Wilson si krátce promluvil s mladou ženou, která ho pak zavedla na druhou stranu barikády. Ward Zuniga chytil Loca za ruku a řekl mu, že může začít pomáhat. Postrčil ho ke skupince mužů a žen, kteří u hydrantu naplňovali prázdné plastové cihly a naplněné je tahali k základům barikády. Tam je od nich přebíral řetěz lidí a umisťoval je na vrchol barikády.

Velké, vodou naplněné cihly nebyly v nízké gravitaci ani tak těžké, nedaly se však pořádně chytit, natož nosit. Ale Loc pomáhal, ve svém skafandru se setsakramentsky potil, vzteky skoro neviděl a říkal si, že z toho snad zešílí. Pěšky přešel snad půl měsíce, pálili po něm jeho vlastní lidi, jen o fous to stihnul do města, než mu došel vzduch a potom všem ještě musí otročit pro tyhle zrůdy. Na útěk nebylo pomyšlení, u barikády pracovalo příliš velké množství lidí a ten protivný chlapík, Ward Zuniga, seděl na jedné cihle, v klíně svíral pulzní pušku a díval se přímo na něj. Locovi nezbývalo nic jiného, než nosit cihly sem a tam. Po chvilce lidé kolem něj konečně přestali pracovat a odběhli stranou. Vzhlédl a uviděl mezi lidmi podsaditého muže, jak si podává ruce se všemi kolem sebe.

Byl to starosta Paříže, Marisa Bassi. Loc se s ním jednou setkal na banketu, takže se odvrátil a ve strachu z odhalení předstíral, že neodkladně musí naplnit ještě jednu plastovou cihlu. Starosta postoupil trochu blíže a Ward Zuniga vstal, aby mu také potřásl rukou. Loc toho využil a ztratil se z dohledu. Našel Ala Wilsona, jak si nad obrazovkou kapesního počítače povídá s dalším mužem. Al Wilson měl skvělou náladu a říkal Locovi, že Marisa Bassi byl ještě před dvěma hodinami v nepřátelském zajetí, ale podařilo se mu uprchnout a dokonce se probil až k Burze, odkud nepříteli naposledy vzkázal, že občané Paříže se nikdy nevzdají.

„To je skvělé,“ přemáhal se Loc. „Ale co dělá tady?“

„No velí přeci poslední linii odporu,“ oznámil mu Al Wilson a ukázal mu obrazovku kapesního počítače s pohledem na město z ptačí perspektivy, poskládaným ze záběrů kamer sond, které ještě fungovaly. Vysvětlil mu, že nepřítel do města vtrhnul zároveň shora i zdola a pak postupoval směrem do centra. „Do většiny budov v centru jsme nastražili výbušniny a pak jsme nepříteli utekli tunely. Až se obě nepřátelské linie spojí, celé to tam vyletí do povětří. My tu budeme číhat na přeživší, co se budou snažit utéct.“

Loc si myslel, že se mu z toho podlomí kolena. „Jak víte, že půjdou zrovna tudy?“

„Protože je sem naši lidé zavedou,“ poplácal Al Wilson Loca po zádech. „Pořád máme šanci tuhle bitvu vyhrát. A i když Paříž padne, válka neskončí, dokud ty svině nevyženeme z Dionu a z našeho systému.“

Mezi staviteli barikády kolovaly placatky a lahve. Lidé si navzájem připíjeli. Loc využil příležitosti, kdy na chvíli všichni přestali pracovat a začal se nenápadně prodírat ven z hloučku lidí. Jestli neuteče teď, tak už nikdy. Zemře tam, uvězněný mezi těmi idioty, ochotnými obětovat své životy kvůli nějakému teoreticky velkolepému, ale v praxi až směšně pitomému gestu. Než se však dostal až ke kraji hloučku, zastoupil mu cestu Ward Zuniga, do rukou mu vrazil láhev a řekl, ať si připije na kuráž. Prý vypadá, že to potřebuje.

Loc otřel hrdlo lahve, srknul si nechutně přeslazené ovocné brandy, pak láhev vrátil Wardovi a požádal jej o svou zbraň.

„Tu dostaneš, až nastane pravá chvíle. Do té doby se můžeš vrátit k práci,“ odmítnul ho surovec, který si očividně neskutečně užíval svojí nově nabyté autority.

Loc zrovna vláčel další plastovou cihlu k barikádě, když hlouček jeho spolupracovníků opět zneklidněl. Někteří se seběhli kolem kapesních počítačů, jiní šplhali na barikádu. V dálce zasvítilo červené světlo a městem otřáslo hromobití. Zem se lehce zatřásla. Všude kolem Loca propukli lidé v jásot. Past sklapla. Ti pitomci si vyhodili město do vzduchu v marné naději, že jim to pomůže vyhrát válku.

Za změtí porážených stromů na křižovatce ve tvaru T se třídou rozvalila černá oblaka dýmu a z nich vyjel muž na tříkolce. U naostřených trámů, které z barikády trčely jeho směrem, zabrzdil tak prudce, že se tříkolka krátce zvedla na přední kolo. Muž z ní seskočil a vylezl po strmé stěně barikády a pořád dokola vykřikoval, že má v zádech nepřátele. Šest lidí jej chytilo a společnými silami vytáhlo nahoru. Byl velmi mladý, velmi vysoký a velmi hubený. Bílý skafandr měl u stehen politý krví a vykulenýma očima vyděšeně těkal po lidech kolem sebe. Sotva popadal dech a pořád opakoval, že tam nepřítel bude co nevidět a jestli by mu laskavě někdo kurva nedal bouchačku.

Marisa Bassi prošel mezi lidmi stojícími u barikády, bral jim z rukou kapesní počítače a házel je na barikádu.

„Tohle je naše chvíle!“ zvolal. Hlas měl trochu chraplavý, byl neoholený a ztrhaný, ale plný energie. Někdo mu podal pulzní pušku a on ji oběma rukama zdvihnul nad hlavu. „Tohle je naše chvíle! Můžeme vstoupit do dějin jako blázni, nebo jako hrdinové, ale já vám slibuji, že na nás nezapomenou! Nebojujte jen za své životy, bojujte za svoje město a za svobodu nás všech!“

Pořád tak přihlouple stál a lidé mu provolávali slávu za to, že je krmil těmito dramatickými klišé. Loc se přikrčil před starostovým pronikavým pohledem a pak mu zpocený, ale nadšený Al Wilson podal pistoli. Další lidé se tlačili za ním, takže nemohl jinak, než vylézt také na vysokou barikádu. Věděl, že když se pokusí utéct, odprásknout ho jako psa.

Na vrcholku barikády se uvelebil hned vedle Ala Wilsona. Lidé se tam krčili namačkaní jeden na druhém, vykukovali průzory v barikádě, nasazovali si helmy a kontrolovali své zbraně. Loc sáhl po své helmě, ale pak si uvědomil, že už mu nezbývá skoro žádný vzduch a na zádech mu vyrazil studený pot. Sval pod čelistí mu zběsile bušil, ruce i nohy se mu neovladatelně třásly a Loc si myslel, že snad každou chvílí musí omdlít. Kouřová clona se snově pomalu valila hlavní třídou. Bojoví roboti z ní náhle vystoupili tak rychle, jako by se tam zhmotnili z čistého vzduchu.

Chvíli se nedělo nic. Pak se bojoví roboti rozeběhli k barikádě a všichni její obránci kromě Loca začali zběsile pálit na těla, obklopená obratnou změtí robotických končetin. Domy na obou stranách ulice otřáslo několik výbuchů a roboti se ocitli v obrovských sítích, které se kolem nich stáhly a vynesly je do vzduchu.

Všichni stříleli průzory v barikádě, rachot zbraní rval uši. Hydraulická děla se nabíjela s hlasitým, průmyslovým řevem. Řetěz lidí si podával betonové válce a soukal je do tlustých hlavní děl. Ta je s dunivými ránami vystřelovala proti zmítajícím se robotům, prorážela jejich pancíře a trhaly končetiny. Ale roboti už se ze svých sítí dokázali prosekat ven a zamířit vlastními zbraněmi. Mohutné střely vytrhávaly z travnaté třídy kusy hlíny, odrážely se od naostřených trámů, zasahovaly barikádu. Z prostřelených plastových cihel crčela voda proudem a lidé se káceli s prostřelenými hlavami a hrudníky. Jeden muž vyjeknul, otočil se kolem vlastní osy a své okolí pokropil krví z napůl ustřelené ruky. Al Wilson překvapeně zachroptěl, přepadl přes Loca, jemuž se naskytl pohled na kus masa v místech, kde byl ještě před chvíli Alův obličej, a svezl se z barikády.

Loc spadl za mrtvým mužem a bezvládně se skutálel z barikády. Někdo jiný už se dral na jeho místo a šlápl mu při tom na ruku. Loc se musel hodně přemáhat, aby nevykřikl bolestí. Rozhlédl se kolem sebe a pak se opatrně, pomalu začal plazit ke kraji barikády. Nebyl ani na půl cesty, když ho zezadu někdo chytil, otočil a hodil zpět na zem. Loc zíral do tváře nepříčetnému Wardu Zunigovi, vzal pistoli a od boku vystřelil. Pálil do něj, dokud muž s kouřícími děrami ve skafandru po výbušných střelách nespadl na záda. Zvuk střelby zaniknul v ohlušujícím rachotu z barikády a strojovém řevu a ranách z hydraulických děl.

Loc se zvedl na nohy a sprintoval k nejbližšímu obytnému bloku. Ohlédl se a uviděl, jak bojový robot přelézá vrcholek barikády. Chybělo mu několik končetin, ale stejně v baletním skoku stihl přesně mířenými ranami do hlavy zastřelit tři lidi, než ho kus betonu vystřelený z hydraulického děla srazil k zemi. Pak prostředek barikády vybuchl v gejzíru ohně a kouře, který vzduchem rozmetal bezvládná lidská těla, nebo spíš jejich kusy. Loc se otočil, úzkou uličkou vběhl do zahrady obytného bloku, zakopl o tělo ženy, spadl na tvář, znovu se postavil, proběhl uličkou na druhé straně a skoro vběhnul do náruče mariňákovi v obrněném skafandru.

Loc na něj křičel, že je na jeho straně, mariňák na něho namířil a Loc to na něj začal křičet v portugalštině. V jeho helmě spatřil vlastní odraz. Oranžový skafandr měl zbrocený krví a na tváři výraz šílence.

„Jsem diplomat! Válečný zajatec!“ ječel na něj. Z ničeho nic se zvedl obrovský vítr, zasypal je prachem, troskami a listy z pokácených stromů. Locovi prasklo v uších. Odněkud z ulice se přihnal utržený transparent, obmotal se okolo mariňáka, Loc vytáhl svou pistoli a vystřelil mariňákovi do helmy. První střela rozbila Locův odraz v pavučinu prasklin, druhá helmu prorazila. Mariňák, stále zabalený v transparentu, spadl do zadu.

Přes ulici za řadou proražených oken naposledy zaplápolal oheň a pak zhasnul. Loc se chtěl nadechnout, ale nebylo čeho. Do prsou se mu zabodly jehličky a vzduch se mu rval z plic ven. Nasadil si helmu a roztřesenýma rukama si ji upevnil. Přes tvář se mu rozlil vzduch, Loc se zhluboka nadechl a popotáhl krev, která se mu spustila z nosu. Zvlněný dým, který doteď zakrýval střechu, najednou zmizel. Město ozářila jasná světla lustrů.

Locovi se pod bradou rozblikalo světlo – varování, že už mu nezbývá skoro žádný vzduch. Koutkem oka zahlédl ještě jedno, podobné červené světlo. Otočil se k němu a zjistil, že bliká nad dveřmi do uličky vedoucí do obytného bloku. Vnitřní dveře uličky se zřejmě zabouchly také, takže se ulička změnila v nouzovou přetlakovou komoru. Otevřel přístupový panel zasazený ve zdi u dveří, přečetl si krátké instrukce a zatáhl za páku. Dveře se otevřely, Loc chytil mrtvého mariňáka za ruku a vtáhl jej dovnitř. Krátce se zamyslel a pak vzal pistoli, odhodil ji co nejdál do ulice, našel vnitřní přístupový panel a zavřel dveře.

Loc sundal mariňákovi helmu a když uviděl, co výbušná střela udělala s mužovou tváří a lebkou, sevřel se mu žaludek. Špičkami prstů mu sundal mikrofon a jedno sluchátko, důkladně z nich setřel krev a kousky jeho mozku, pak si sundal svou vlastní helmu a sluchátko s mikrofonem si nasadil na hlavu. Přepínal mezi kanály, poslouchal komunikaci mariňáků a rychle zjistil, že střechu stanu protrhli, aby uhasili požáry, které už se začínaly vymykat kontrole. Teď postupovali blok za blokem a čistili oblast od posledních ohnisek odporu. Zapnul mikrofon, ohlásil svou pozici a řekl, že vedle něj leží mrtvý mariňák. Opakoval to pořád dokola, dokud se někdo nezeptal, kdo je.

„Loc Ifrahim. Jmenuji se Loc Ifrahim. Diplomat, uvězněný vládou Paříže. Váš muž byl zasažen, když mi zachraňoval život,“ oddychl si Loc. „Jsem v bezpečí, ale nemohu odejít. Mám na sobě vesmířanský skafandr a nezbývá mi moc vzduchu.“

Hlas se ho zeptal, jestli muž ještě dýchá a Loc vysvětlil, že vojáka vtáhnul do přetlakové komory a pokoušel se mu poskytnout první pomoc, ale muž už byl mrtvý.

„Zemřel jako hrdina,“ řekl Loc a byl rád, že ho napadlo zbavit se té pistole.

„Zůstaňte na místě,“ přikázal mu hlas. „Zaměřili jsme signál vojína Bambaty. Hned jsme u vás.“

O deset minut později už Loc lezl do útrob transportu a usadil se vedle mrtvoly mariňáka. Transport s trhnutím vzlétl, vznesl se nad střechy obytných bloků a vyletěl obrovskou, nesouměrnou dírou ve střeše stanu. Stoupal výš a výš a Loc okénkem u svého sedadla sledoval zmenšující se město. Bylo padlou hvězdou na kraji dlouhého hřebenu, který mezi sebou sdílely krátery Romulus a Remus. Dva větší krátery se ztratily ve velké, krátery poseté pláni. Transport zamířil na stranu měsíce, kam nesvítilo světlo, a pláň se smrskla na pouhý srpek světla v temnotě noci.

Loca na Slávě Gaii nikdo nevítal. Zběžně jej prohlédl palubní lékař a přidělil mu malinkou, jeho statutu naprosto nedostačující kajutu. Dali mu čisté oblečení a k jídlu vlažnou rýži s mletým masem blíže neurčeného druhu. Jakási seržantka z něj chtěla vytáhnout předběžné hlášení, ale Loc opakoval, že bude mluvit jedině s generálem Peixotem. Seržantku požádal, aby generálovi vyřídila, že se jedná o věc nejvyšší důležitosti a že jde o genovou specialistku Avernu.

Seržantka mu slíbila, že se pokusí generála přivést, ale Loc čekal už hodinu a ona se stále nevracela. Loc byl přesvědčen, že na něj zapomněli, nebo že ho přehlédli a osobně se vydal na velící můstek. Nedostal se však přes stráže u vchodu. Když mu odměřený kapitán stráží nakázal, aby se vrátil do svého pokoje, došla Locovi trpělivost a začal mu vyhrožovat potrestáním za to, že tady brání vyššímu diplomatovi v konání jeho povinnosti. Kapitán na to jen pokrčil rameny a nařídil jednomu mariňákovi, aby pana Loca dovedl do jeho kajuty. Locovi pohrozil, že ho vlastníma rukama vrazí do lochu, jestli ho ještě někdo potká, jak se potuluje po lodi.

Uběhla další hodina. Loc si prošel svou výpověď a celý příběh, který z něj udělá hrdinu a díky němuž bude za všechno, co pro Velkou Brazílii obětoval, také patřičně odměněn. V duchu už viděl, jak toho arogantního kapitána ještě donutí litovat své nevycválanosti. Snažil se nemyslet na to, že mu Macy a Averna unikly.

Seržantka, která předtím po Locovi žádala předběžné hlášení, se konečně vrátila se slovy, že má návštěvu. Loc se posadil a urovnal svoji špatně padnoucí kombinézu. Ale nepřišel za ním generál. Žena, která vstoupila do jeho pokojíku, byla Sri Hong-Owenová. Locovi chvíli trvalo, než si uvědomil, co se vlastně děje, ale pak na tváři vykouzlil svůj nejšarmantnější úsměv a prohlásil, že sice nečekal zrovna ji, ale je prý rád, že se za tak mimořádných okolností opět setkávají.

„Zkraťte to. Kde je?“ vyjela na něj stroze Sri Hong-Owenová.

„Byla se mnou ve vězení, ale odtamtud už samozřejmě dávno utekla.“ Loc se odmlčel a vychutnával si její zoufalství. Od jejich posledního setkání se toho hodně změnilo. Teď měl navrch on. „To jste opravdu vážila tak dlouhou cestu, jen abyste ji našla?“

„Pokud mi nemůžete říct, kde je, jen tu s vámi ztrácím čas.“

„Chápu vaše znepokojení,“ usmál se Loc. „Sám jsem měl už dávno podávat tyto informace příslušným lidem, ale zabránili mi v tom hlupáci bez špetky fantazie. Teď máme ale možnost spolupracovat na něčem, co pomůže celé Velké Brazílii. Pojďte, prosím. Posaďte se. Všechno vám vysvětlím.“

46. kapitola

Macy s lunochodem uháněla tak rychle, až se bála, jestli to stroj vydrží. Nejdříve vyrazila po cestě mířící na severozápad kráterem Romulus, pak vyjela průrvou v okraji kráteru a ocitla se na široké pláni nad ním. Vypnula počítač lunochodu, třebaže se v něm skrývaly mapy každého metru cest, které Dione křižovaly i optimální nastavení pro každý druh terénu. Nevěděl totiž nic o bojových situacích a Macy nevěřila, že by stihl vyhodnotit situaci a správně zareagovat v těch několika málo vteřinách mezi tím, když se na radaru objeví raketa a jejím dopadem. Když vyjela z kráteru Romulus, nenašla nikde ani známku po nějakém boji, to ji ale nijak neuklidnilo. Seděla vysoko ve vypouklé kabině lunochodu, neustále sledovala radar a rozhlížela se po prázdném měsíčním povrchu po obou stranách za horizont vedoucí cesty.

Averna seděla na sedadle za Macyiným koženým trůnem. Od chvíle, kdy vyrazily, neřekla skoro nic, jakoby se nacházela v nějakém transu. Macy se s ní záhy přestala snažit komunikovat. Obě měly oblečené skafandry, pro případ, že dojde na nejhorší.

Na černé obloze stoupalo Slunce a Macy připadalo jako reflektor, osvětlující prázdné jeviště. Cesta se stočila na východ a místy protínala nízké tektonické zlomy. Nakonec na horizontu vysvitlo červené světlo stanice nazvané U Spojeného hřebenu. Cesta se spojila se supravodivou železnicí vyzdviženou na nosných pilířích a vedla dál podél rovníkové železnice až k bodu, kde spojené okraje dvou kráterů tvořily jediný hřeben. Stanice stála uprostřed na vyvýšeném hřebenu, nahoře na jejím pilíři svítila průhledná čekárna a u základny pilíře stála rozmanitá zařízení na podporu života uvnitř. Na jihu se po celém obzoru táhl okraj kráteru lemující širokou pláň pod ním, ve které se jako smaragdové korálky skvěly tři oázy. Na severu terasovitě ustupoval svah staršího kráteru vyhloubeného šikmým dopadem meteoritu.

Averna sebou trhla, když lunochod zastavil u stanice a Macy jí vysvětlila, že se chce podívat, jestli fungují vestavěné železniční telefony. Chtěla zjistit, co se děje v zahradě klanu. Obě ženy vystoupily z lunochodu. Ještě než vystoupila Averna, Macy se začala na měsíčním povrchu cítit nepříjemně zranitelná. Nepřekvapilo by ji, kdyby se zpoza širokého pilíře vyhrnul zástup mariňáků. Úplně ji neuklidnilo ani to, když s Avernou vyjela výtahem nahoru do stanice a prohledala všechny záchodky, sprchy a spací kapsle vystavěné podél jedné stěny.

Averna mluvila k jednomu automatu a dávala mu dlouhý seznam instrukcí. Macy šla na druhou stranu čekárny, posadila se do jedné telefonní budky a požádala počítač, aby ji spojil s Newtonem Jonesem.

Telefonní systém používal supravodivé kabely, položené pod kolejemi železnice a s každou oázou byl spojen radiovým signálem. Teď, když nefungovaly telekomunikační satelity, představoval jediný způsob, jak spolu mohli Vesmířané komunikovat na delší vzdálenosti. Systém byl proto plně vytížen. Macy musela chvíli čekat ve frontě, než byla přepojena k Newtovi.

Newt odpověděl ihned. Jako kdyby na ni čekal. Levé oko měl nateklé, ale ten svůj úsměv pořád stejný. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jsem. A ty?“

Byla obrovsky, nepopsatelně šťastná, že ho vidí.

„Poslouchej,“ zvážněl Newt. „Nepřátelé do našich telefonních linek nastražili viry a štěnice. Administrátoři dělají všechno pro to, aby je zneškodnili, ale to jim ještě nějakou dobu potrvá. Do té doby každý telefonát šifrují, rozdělují na pakety a ty pak posílají náhodnými trasami až k cíli, aby se nedaly tak snadno odposlouchávat. Ale nikdo neví, jestli to vůbec funguje, takže raději neříkej nic, co nechceš, aby věděli.“

„Nebudu tu dlouho. Jen jsem chtěla vědět, jestli jsi v bezpečí.“

„Jak vidíš.“

„Máš monokl.“

„To nic není. Chtěl jsem letět do Paříže a postarat se o tebe a dva bratranci mě nechtěli pustit.“

„Jsem ráda, že jsi dostal rozum,“ usmála se Macy. „Jsou všichni v bezpečí?“

„Všichni.“ Newt se odmlčel a po chvíli pokračoval. „Od dcerky tvé nové nejlepší přítelkyně jsem slyšel, že se vám podařilo utéct.“

„Mluvila s tebou? Je v pořádku?“

„Volala mi před hodinou, vzkazuje ti, že se Walt Hodder o všechny postará. A že Sada se všemi dozorci je bezpečně pod zámkem. Předpokládám, že víš, o co jde.“

„Znamená to, že jsem dcerce své nové nejlepší přítelkyně zavázána.“

„Myslím, že jí tu laskavost budeš moct co nevidět oplatit.“ řekl Newt. „Také mi řekla, že její matka potřebuje svézt. Hlasovali jsme a rozhodli jsme se, že vám pomůžeme.“

„O tom si můžeme promluvit, až dorazím domů.“

Newt zakroutil hlavou. „Ze zahrady klanu jsme odešli. Došlo nám, že si na ni nepřítel už musí brousit zuby. Nemůžu ti říct, kde teď jsme, rozhodně ne přes telefon, ale můžu ti říct, kde se potkáme. Pamatuješ si na první místo, které jsi pomáhala oživit?“

„Samozřejmě.“

„Uvidíme se tam. Pospěš si,“ řekl Newt a zavěsil.

Macy pověděla Averně, co Newt slyšel od Yuli a dodala: „Vypadá to, že má všechno pod kontrolou.“

„Dokáže se o sebe postarat,“ pokývala hlavou Averna. „A má pravdu, neměly bychom z Dionu letět společně. Bude to tak jednodušší. Ale samozřejmě je mi líto, že to tak musí být, protože nevím, kdy se s ní zase uvidím.“

„Měly bychom vyrazit,“ řekla Macy do nastalého ticha.

„Nejdřív si dáme polévku z automatu,“ rozhodla Averna. „A pak půjdu na toaletu. Strávila jsem víc let ve vesmíru, než na Zemi, ale nikdy jsem si nezvykla na to, že bych měla močit do trubičky.“

Polévka byla dobrá. Nudle, kousky tofu a fazole ve vývaru s čili, zázvorem a citrónem, ale Macy ji snědla moc rychle a spálila si ústa. Pak se netrpělivě rázovala sem a tam po čekárně a čekala, až se Averna vrátí ze záchodu a obleče si svůj skafandr. Válka nepočká. A Macy se už nemohla dočkat, až uvidí Newta.

Když se Macy rozjela lunochodem z hřebenu dolů, projela nad ní směrem na západ vlaková souprava. Vlaky navzdory válce stále jezdily, telefony telefonovaly a všichni členové klanu byli schovaní někde v bezpečí. Ještě byla nějaká naděje. Na úpatí svahu sjela z hlavní cesty a vydala se po zaprášených kolejích po pneumatikách na sever a pak na východ, nízkými, vyvřelinami posetými kopci, až nakonec dojela na temnou pláň. Pokračovala dál a konečně na obzoru zahlédla malou, jasně zelenou oázu.

Zářila u nízkého valu horniny kolem jednoho kráteru. Jednoduchý stan z fullerenových vzpěr a vypouklých okenních tabulek ve svém nitru odhaloval hustý prales sub-tropických rostlin. Jasně zelená záře kontrastovala s tmavým, nehostinným kráterem okolo. Nestál tam ani Slon, ani žádná pozemní vozidla, ale když Macy s Avernou prošly přetlakovou komorou a vstoupily na travnaté náměstíčko, čekal tam na ně malý hlouček mužů, žen a dětí, kteří je vítali, tleskali a jásali. Newt vyšel Macy vstříc, vzal ji do náruče a tančil s ní dokola, až se zalykala smíchy a ztrácela rovnováhu.

Lidé v oáze byli uprchlíci z Paříže. Asi padesát členů dvou velkých rodin i několik párů a jednotlivců. Město opustili před dvěma týdny a chtěli Avernu pohostit, poděkovat jí za to, že jim poradila odejít a vyptat se na detaily ekosystému oázy. Chtěli také slyšet novinky z Paříže, ale ukázalo se, že z války viděli více než Macy, protože v počátečních fázích boje měli ještě díky telefonním linkám spojení s kamerovým systémem města a ten zkolaboval až ve chvíli, kdy nepřítel prorazil hlavní stan. Macy se tedy mohla brzy odpoutat od hloučku lidí a vydat se s Newtem do bludiště cestiček, altánků a mostů v zahradě oázy, která zabírala asi polovinu její celkové rozlohy. Newt neměl na práci nic jiného, než čekat, až mu zavolají jeho přátelé. Ti se právě snažili narušit síť nepřátelských sledovacích satelitů, jež nepřítel na začátku války rozmístil na oběžné dráze Dionu tak, že na ně mířili silnými vysílači, nebo na ně stříleli dálkově naváděné kamení a průmyslovým rentgenovým laserem rozbíjeli hlavní satelity, které sbíraly informace z menších a posílaly je nepříteli.

„Satelity jsou obrněné, ale moji přátelé už do jejich pokrytí nadělali několik pořádných děr. Díky tomu jsem sem mohl zaletět nepozorovaně,“ vysvětloval Newt a řekl Macy, že Slona zaparkoval pět kilometrů odtud a schoval ho pod krycím plátnem.

„Nikdo tady neparkuje u oázy,“ dodal. „Všechny vozy jsou schované v garáži, na druhé straně kráteru.“

„Nevěděla jsem, že tu je nějaká garáž,“ podivila se Macy.

Seděli bok po boku na kraji kamene vysoko nad jezírkem lemovaným obrovskými trsy rákosu, nad jehož hladinou bzučely a poletovaly jasně modré vážky. Většinu vodní plochy zabíraly lekníny tak velké, že se na nich dalo stát. Pod nimi plavalo přes dvanáct druhů ryb. Všude okolo jezírka bujela subtropická příroda oplývající rozkvetlou révou, keři, banánovníky a bambusy. Vzduch byl příjemně teplý. Zvláštní pomyslet, že jen pár metrů od nich za tabulkami z diamantové směsi panovalo vakuum o teplotě pouhých devadesáti stupňů nad absolutní nulou.

„Za okrajem kráteru je rampa,“ řekl Newt. „Je to také nejrychlejší cesta k polím s vakuovými organismy.“

„Nevím ani o žádných polích,“ divila se Macy.

Newt se na ni shovívavě usmál. „Stačí vylézt na kraj kráteru a podívat se dovnitř. Garáž je pod převisem, hned u rampy. Pak projdeš malým tunelem ve skále a jsi tam. Jsou tam také dílny a jednoduché průmyslové zázemí.“

„Je to skvělý úkryt, ale stan oázy může vidět každý.“

„Většina krytů a oáz není nijak ukrytá očím nepřítele, ale to jsou mnohdy jen špičky ledovců. A na Dionu jich je přes pět tisíc. Nepřítel útočí na naše města, protože nevidí nic jiného, než vlastní stereotypní představy o centralizaci, kastách a hierarchii. My ale fungujeme úplně jinak. Paříž je největší město na Dionu, ale není to jeho hlavní město. Devadesát pět procent zastavěné plochy na Dionu se skládá z míst, jako je tohle. Když sem naši dědové a pradědové přišli, chtěli se nehostinnému prostředí postavit společně. Tohle už je ale náš domov. My nepotřebujeme města.“

Macy pomyslela na tisíce malých oáz, rozesetých po celém Dionu spojených cestami, železnicí a obrovskou, decentralizovanou telekomunikační sítí, každá s vlastní malou elektrárnou a unikátním ekosystémem,

Nakonec začala přemýšlet nahlas: „Kdybych byla paranoidní, myslela bych si, že Marisa Bassi se svojí bojechtivostí sloužil jen jako návnada pro nepřítele. Měl nepřátele donutit zaútočit na jediný cíl, aby ostatní válku bez úhony přečkali.“

„Spousta lidí zemřela jen proto, že poslouchali Marisu Bassiho,“ nesouhlasil Newt. „Museli bychom mít srdce z kamene, abychom udělali něco takového. Marisa Bassi si za všechno může sám.“

„A já myslela, že jsi s ním souhlasil. Že jsi byl pro válku. Bála jsem se dokonce, že vyrazíš na nějakou sebevražednou misi.“

„No, to sice ano, ale pak jsem dostal rozum,“ usmál se Newt a ukázal na své nateklé oko.

„Já myslela něco opravdu šíleného. Jako vyrazit přímo proti brazilským lodím.“

„Proč bych to dělal? Nejsem sice žádný pacifista,“ řekl Newt, „ale nejsem ani takový extremista jako Marisa Bassi. Nepřítele jsme nemohli zastavit. A válku také ne, protože si ji z velké části vymyslel sám nepřítel. Ale to neznamená, že válku vyhráli. Neznamená to, že se věci ještě nemůžou otočit v náš prospěch.“

„Já tady ale nemůžu zůstat,“ podívala se na něj Macy. „A nemůžu se ani skrývat s klanem. Yuli říkala, že ten špión, nebo kdo to vlastně byl; ten člověk, co vtrhnul na místo, kde nás věznili, tam nehledal jen Avernu a Loca Ifrahima. Hledal tam také mě. A i kdybych mu byla ukradená, někdo tam nahoře mě bude chtít zadržet a donutit mě pykat za to, že jsem od nich zběhla. Udělat ze mě odstrašující příklad. Kamkoliv se vrtnu, budu hrozbou pro své okolí.“

„Averna mi řekla, že ví o jednom místě, kam bys mohla jít. No, vlastně jich musí mít víc. Za sto let se toho dá vybudovat hodně, zvlášť když máš k dispozici čety konstrukčních robotů. Ale zmínila jen jedno.“

„Tam, kde se setká s Yuli.“

„S Yuli a s pár dalšími lidmi.“

„Řekla ti, kde to je, že ano?“

„Jo, řekla.“

„Tak vidíš. Tobě věří, ale mně ne. Protože nejsem Vesmířanka.“

„Neber si to tak osobně,“ konejšil ji Newt. „Řekla mi to, protože tam potřebuje hodit. Chceš se přidat?“

„Kam to bude?“

„Na Titanii.“

„Není to ten měsíc, kde kdysi žila tvá matka?“

„Právě ten.“

„Nevykládej si to špatně, ale musím se tě na to zeptat. Co si tvoje matka myslí o tom, že bys s námi utekl někam k Uranu?“

„Nechci utéct. Ne napořád. A nakonec byla ráda, protože jsem jí vysvětlil, že nám takhle alespoň nezabaví Slona a pomocí Averně navíc získáme spousty věhlasu.“

„Takže se sem ještě někdy vrátíme.“

„Už tak jsi ale docela daleko od Země.“

„To jsem. Ale nevím, jestli od ní chci žít tak daleko. Rozhodně ne nadosmrti.“

„Možná se budeš smět za pár let vrátit. Až se věci trochu uklidní. Až tě Brazilci přestanou hledat. Jasně, možná ti budeme muset trochu upravit zevnějšek. Pár plastických operací, abys mezi nás dokonale zapadla.“

Macy o tom přemýšlela. Stát se plnohodnotnou Vesmířankou teď vypadalo jako jediná rozumná volba.

„Nic, co by nešlo vrátit.“

„Samozřejmě.“

„A mluvíme tady v řádech opravdových roků o tři sta šedesáti pěti dnech? Ne těch třicet let, co Saturnu trvá, než oběhne Slunce.“

„Něco mezi tím,“ řekl Newt, zvednul se na kameni, vyskočil a pomalu se nohama napřed snesl do vody.

Macy skočila za ním a oba spolu chvíli plavali a cákali na sebe obrovské, třpytivé vlny vody. Nakonec se vyškrábali na břeh pokrytý měkkým suchým mechem, který shora zastiňovaly obrovské listy gunner. Kolem révy rostoucí na kusu kamene prolétlo hejno motýlů se stříbrnými křídly. Macy a Newt si sundali kombinézy a lehli si do teplé záře, jež probleskovala mezi větvemi a listy. Světlo se odráželo od listů a tvořilo spletitou mozaiku stínů a světel na jeho bledém a protáhlém těle a na jejím vlastním, o poznání tmavším a menším… Napadlo ji, že by si nějaký mimozemšťan mohl myslet, že jsou sice blízce příbuzné, ale přesto dva různé živočišnými druhy. Pomyslela si, že rozdíly mezi muži a ženami jsou o několik řádů větší, než jakékoliv rozdíly mezi Vesmířany a pozemšťany.

„Čemu se směješ?“ zeptal se Newt.

Řekla mu, nad čím přemýšlela, Newt se také zasmál a prohodil, že to je sice pravda, ale za pár let může být všechno jinak.

„Lidé, co s námi chtěli válčit, přesvědčili vlády svých zemí, že se snažíme lidskou evoluci svést na scestí. A aby jim to někdo uvěřil, tak zveličovali význam několika praktických a kosmetických úprav. Tvrdili, že to, o čem jsme zatím jen mluvili, jsme ve skutečnosti už praktikovali. Pravda je taková, že většina Saturnského systému nechtěla dělat nic radikálního. Znovu a znovu jsme hlasovali pro ta konzervativnější řešení. Radikálů tady bylo asi tolik, jako válkychtivých na Zemi. Ale teď všichni radikálové prchají pryč. Někam, kde už na ně nikdo dohlížet nebude. Budou si moct dělat, co se jim zamane. A to všechno jen díky válce.“

„To je docela vysoká cena za svobodu,“ podotkla Macy. „Válka. Všichni ti lidé, co za ni zaplatili a ještě zaplatí životem.“

„Stalo se. To už nikdo nevrátí,“ řekl Newt. „Teď už se můžeme jenom dívat do budoucnosti a doufat v to nejlepší.“

V Newtových spex konečně zapípala zpráva. Síť nepřátelských satelitů byla důkladně zničena a jim už nic nebránilo v odletu. Natáhli si kombinézy a rozběhli se k řadám dvou a třípokojových domkům lemujících malé náměstí u přetlakové komory. Averna byla v podzemí oáze a u hlavního počítače diskutovala s ženou, kterou její sousedé zvolili vrchní genovou specialistku oázy.

„Poslouchejte počítače,“ radila Averna ženě. „Jsou chytřejší, než si myslíte. Když jim důkladně vylíčíte problém, dobře vám poradí. Nebojte se, nic vám tu nehrozí. Máte tu dobré zázemí. Právě díky tobě tady mají tak kvalitní půdu,“ zvolala na Macy. „Měla bych pro tebe práci. Jestli tedy chceš jet se mnou.“

„Bude mi ctí,“ odpověděla ohromeně Macy.

Bylo načase vyrazit. Newt se nasoukal do svého starého skafandru, neuměle pomalovaného reprodukcí Van Goghovy Hvězdné noci a Macy a Averna si oblékly úplně nové černé skafandry s poloprůhlednými helmami. Macy si přes rameno přehodila pulzní pušku, kterou si „půjčila“ ve výzkumném středisku a Averna si od jednoho stydlivého, ale roztomilého kloučka vzala věnec a zkrášlila si s ním helmu.

Venku Averna zmrzlý věnec opatrně vzala, sestoupila z cesty a rozprostřela bílé a zlaté lístky do prachu. Pak se s Macy a Newtem vydala k raketoplánu. Macy Newtovi pomohla sundat krycí plátno a spatřila u těla raketoplánu nové přídavné nádrže plné paliva i novou barvu, kterou byl natřen.

„Protiradarový nátěr,“ vysvětlil Newt. „Zfalšoval jsem i licenci. Nikdo nebude vědět, že patří klanu a že jsem s ním doteď létal já.“

Za deset minut už letěli nízko nad povrchem, mířili na od Saturnu odvrácenou stranu Dionu. Když za západním obzorem zmizelo Slunce, zvedl Newt nos lodi a vylétl přímo ke hvězdám.

Newtovi přátelé zničili většinu satelitů a brazilská loď byla na druhé straně Dionu. Slon stihnul urazit vzdálenosti třicet tisíc kilometrů od Dionu a stále zrychloval, než si ho vůbec někdo všiml. Macy sledovala komunikační kanály. Když se brazilské varování přehrálo podruhé, zeptala se Newta, jestli si myslí, že po nich někdo půjde.

„Nepřítel sestřelil dost lodí v začátcích bitvy o Paříž, ale nevypadá to, že by pronásledovali uprchlíky. Podívej se na oblohu, uvidíš sama.“

Krom rychlých brazilských letounů se mezi prstenci Saturnu a oběžnou dráhou jeho druhého nejvzdálenějšího měsíce Iapetu nepohyboval skoro nikdo. Newt ukázal na radarové signály bez identifikačních štítků. Lodi, sestřelené raketami nebo elektromagnetickým pulzem, mrtvá těla, letící vesmírem. Ale za orbitem Iapetu bylo více než padesát zrychlujících lodí a každá mířila někam jinam.

„Jako chmýříčka pampelišek v letním větru,“ poznamenala Macy a pak musela Newtovi vysvětlit, co to je pampeliška.

„Náš jediný problém je, že se musíme nejdříve vydat dovnitř, než budeme moci vyletět ven,“ řekl Newt. „Jestli chceme být pryč co nejdříve, musíme obletět Saturn a nechat se postrčit jeho gravitací.“

Dione se za nimi rychle zmenšoval. Slon proletěl orbity Tethysu, Enceladu a Mimasu a mířil k obrovským prstencům. Newt zamýšlel proletět jejich stínem a přeletět nízko nad Saturnem, aby zpoza něj loď vystřelila co největší rychlostí. Byli už skoro u Keelerovy mezery, když na obrazovce pípnul alarm. Něco se v ostrém úhlu pohybovalo směrem k nim. Letělo to neskutečně rychle.

47. kapitola

Když si Sri vyslechla diplomatův komplikovaný příběh, v němž si připsal až příliš zásluh, než aby to mohla být pravda, měla sto chutí toho člověka chytit za límec, dotáhnout k nejbližší přetlakové komoře a bez skafandru jej vykopnout na oběžnou dráhu Dionu. Diplomat přísahal, že jí řekl všechno, co věděl, ale Sri si byla jistá, že si všechny zásadní informace nechal pro sebe a zbytek přikrášlil a překroutil, aby se stal hrdinou svého vlastního příběhu. A nejen, že chtěl, aby tomu věřila, on chtěl být navíc ještě štědře odměněn, i když bylo jasné, že ve skutečnosti prostě jenom vzal nohy na ramena.

Když mu barvitě vylíčila svůj vlastní názor, ušklíbl se a odvětil, že moc dobře ví, jak se sem dostala. „Mě zatkli a věznili Vesmířané a já jim díky své vynalézavosti a pohotovosti utekl. Bojoval jsem proti nim při pádu Paříže. Konal jsem svou povinnost. Oproti tomu jste vy zabila svého učitele a sponzora a ukradla jste raketoplán. To vše jen proto, abyste dosáhla svých bláznivých cílů. Při vší úctě, profesorko doktorko, nemyslím si, že mě zrovna vy můžete soudit.“

„To se ještě uvidí,“ opáčila Sri.

Loc Ifrahim si s přidrzlým klidem vychutnával její rozhořčený výraz. Už to nebyl ten ušlápnutý patolízal, kterého poznala v Duhovém mostě. Nebál se dát najevo svou ctižádost a své pohrdání. Teď si ještě přisadil: „Oba jsme služebníci, profesorko doktorko. Rozdíl je v tom, že moje hvězda stoupá a ta vaše padá.“

„Radím vám dobře, nepodceňujte mě,“ vyštěkla Sri a nasupeně odkráčela z malého pokojíku, než ji stihla přemoci zlost.

Loc ji následoval až k palubnímu otvoru a volal za ní: „Mně budou říkat hrdina, profesorko doktorko! Jak asi budou říkat vám?“

Sri zavolala Arvamu Peixotovi, který byl stále na povrchu, v dobyté Paříži a dohlížel na poslední zabezpečování oblasti a na to, jak tým techniků rekonstruuje budovu, kde chtěl založit své velící středisko, tak, aby byla vzduchotěsná. Oznámila mu, že je přesvědčena o tom, že Loc Ifrahim zamlčuje zásadní informace a nakonec prohlásila: „Měli bychom ho nechat vyslechnout.“

„To neuděláme. Už jen proto, že je to diplomat,“ rezolutně ji odmítl Arvam.

„A také proto, že pracoval pro vás,“ vyhrkla Sri, až sama sebe překvapila. Vždy si byla jistá, že právě Arvam navedl Spellera Twaina a Loca Ifrahima k sabotování projektu biómu, ale nikdy se jej na to neodvážila zeptat, protože se bála, že by ji za takovou smělost krutě potrestal, rázně skoncoval s jejich vratkým spojenectvím a pravděpodobně zničil i její kariéru. A tak raději mlčela. Až doteď, kdy z ní to obvinění vypadlo, protože byla rozzlobená, unavená a frustrovaná. Uvědomila si však, že na tom vlastně tolik nesejde. Jejich spojenectví, jestli se tomu tak kdy vůbec dalo říkat, beztak dospělo ke svému konci. Byla naprosto v jeho moci a tak k němu mohla být i naprosto upřímná. Konec přetvářky. Už žádné hry.

Arvam se usmál. „Jste naštvaná, protože nemůžete uvěřit tomu, že ta vaše zrůdička nesplnila svou misi.“

„Ten agent je stejně můj, jako je váš. Zlobím se, protože mi tady jeden rádoby služebník vlády a rodin lže do očí a snaží se veškerou pozornost strhnout jen na sebe. Dejte souhlas s jeho výslechem. Brzy můžeme znát pravdu.“

„Pana Ifrahima necháte mně, postarám se o něj osobně,“ řekl Arvam. „Pošlu četu mariňáků do toho výzkumného střediska, kde tvrdí, že byl vězněn spolu s Avernou a s Macy Minnotovou a pak uvidíme, co je na jeho příběhu pravdy.“

„Měl byste také poslat pár vašich mariňáků, aby se podívali na zahradu klanu Jones-Truex-Bakaleinikoffů. Tam Macy Minnotová donedávna bydlela.“

„Pak to bude to poslední místo, kam by utekla, protože jí je jasné, že to je zároveň první místo, kde ji budeme hledat. Ne. Prohledáme výzkumné středisko a pak se uvidí.“

„Dovolte mi, abych vám pomohla,“ nepřestávala naléhat Sri a po chvíli dohadování jí generál dal přístupové kódy k nahrávkám pořízeným sledovacími satelity Slávy Gaii.

Netrvalo dlouho, a našla tam, co hledala. Byly tam sice tisíce hodin ze všech možných úhlů a perspektiv pořízených záběrů dobití Paříže, natočených transporty, bojovými roboty i kamerami mariňáků, ale záznam ze zbytku povrchu Dionu byl neúplný a nesouvislý. Jeden transport naštěstí zachytil pár sekund videa, na kterém z výzkumného střediska vycházely dvě postavy v oranžových skafandrech a třebaže se z rozmazané nahrávky nedalo přesně určit, kdo to byl, nebo kam šel, Sri mohla údaje zadat počítači, aby prohledal celý archiv pro podobné klíčové znaky.

Po pár minutách už jí počítač nabízel tucty obrázků lidí v oranžových skafandrech. Některé zabili, nebo zajali mariňáci, jiní zase odcházeli z města do malých krytů a oáz. Sri zaujala hlavně dvě krátká videa, sestavená ze sekvence fotografií pořízených špionážním satelitem. Na prvním videu byl lunochod vyjíždějící ze severozápadního kvadrantu kráteru. Oranžový skafandr řidiče jasně svítil za průhledným sklem kabiny a lunochod měl namířeno k zahradě klanu Jones-Truex-Bakaleinikoffů. Druhé, o několik hodin mladší video ukazovalo ten samý lunochod, tentokrát ale odjíždějící od stanice rovníkové železnice. Projel pod vlakovou soupravou, která ve stanici zastavovala, pak se otočil na sever, sjel z cesty a vyrazil přes pustou pláň. Na tomto místě video končilo, protože satelit se na své oběžné dráze dostal za obzor. Vesmířané některé satelity zničili a většinu ostatních poškodili, takže z oblasti nemohly dalších sedmdesát dva minut přicházet žádné nové záběry a pak už se po lunochodu slehla zem.

Sri přemýšlela, proč jen lunochod u stanice zastavil. Vysadil tam nějakého pasažéra, nebo více lidí, kteří se jenom chtěli svézt? Důstojník od rozvědky jí ale řekl, že se jim zatím nepodařilo nabourat se do kontrolních systémů železnice. Byla to klíčová vesmířanská komunikace a jako taková disponovala i velmi kvalitní protivirovou ochranou.

„Máte snad své lidi i na povrchu, ne? Řekněte jim, aby se mi tam někdo urychleně podíval na dopravní záznamy. Chci vědět, jestli někdo nastoupil do vlaku, který zastavil ve stanici U Spojeného hřebenu přesně v 05:10 vesmírného času. Mohou začít tím, že se podívají na záznamy z kamer samotné stanice.“

Mladý důstojník se Sri očividně bál, přesto neustoupil. „Obávám se, že k vydání takové rozkazu nemám dostatečné pravomoci.“

„A ty má kdo?“

„Velitel Vaduva a generál Peixoto, madam.“

Sri se s oběma muži pokusila spojit, do hlasových schránek jim nahrála vzkazy a vrátila se k prohledávání videa. Řekněme, že se lunochod někde vypařil. Sri znala jeho rychlost, věděla, kam měl zhruba namířeno a bylo jí jasné, že lunochodu muselo těch sedmdesát dva minut stačit, aby dorazil na konec své cesty. Jednoduchým výpočtem načrtla na mapě měsíce kruh, ve kterém zůstalo pouhých sedm oáz. Prohledání všech by sice zabralo nějaký čas, ale bylo to proveditelné. Už už chtěla volat generálu Peixotovi a požádat ho, aby k oázám poslal své mariňáky, když dostala nápad a zadala do počítače nový dotaz.

Ten po pár vteřinách potvrdil, že dvě hodiny po pořízení posledního snímku lunochodu vyletěla z Dionu loď. Její trajektorie naznačovala, že vyletěla ze stejného okruhu, v němž musel zmizet lunochod. Většina lodí v systému z něj mířila ven, ale tato odstartovala mezi posledními a také letěla úplně na opačnou stranu, k Saturnu. Zřejmě proto, aby jeho obletem zvýšila svou rychlost.

Sri se zamyslela a pak si zavolala Yamila Cho, který na ni celou tu dobu čekal před dveřmi její kajuty, a řekla mu, co má udělat.

„Pro člověka vašich schopností by to neměl být problém,“

„Samozřejmě, že ne.“ Yamil Cho se odmlčel a pak dodal: „Jistě jste si vědoma toho, že váš syn spí ve své hibernační kapsli na palubě Slávy Gaii. Bude velmi obtížné ho odtud nepozorovaně dostat.“

„To vím. Nemohu na to přestat myslet. Ale budeme ho tady muset nechat. Nejenom proto, že bychom ho odsud nedostali, ale také proto, že bude zárukou mého návratu.“

Berry tu bude v bezpečí, říkala si. A svým způsobem byl už tak rukojmí. Tímhle se nic neměnilo.

Yamil Cho vyběhl po chodbě, aby se podíval, jestli je čistý vzduch, za čtvrt hodiny se vrátil a dovedl Sri k přetlakové komoře v kýlu lodi. U jedné zdi malého, spoře osvětleného předpokoje visely a stály různé nástroje k práci ve stavu beztíže a na druhé straně visely skafandry. Vzájemně si pomohli do skafandrů, Yamil Cho vzal ze zdi několik nástrojů a připnul si je k opasku. Nakonec uchopil do rukou lano, jeden konec si připnul na karabinu u svého opasku a druhý připnul ke Sriinu. Pak prošli přetlakovou komorou a vystoupili do volného prostoru u lodi.

Pod nimi se pomalu a majestátně otáčel krátery posetý ledový povrch Dionu. Sláva Gaii právě přelétala nad jeho odvrácenou polokoulí z východu na západ a za horizontem měsíce se tyčil plynový obr. Proti narůžovělým a okrovým atmosférickým pásům jasně vystupovaly stíny jeho prstenců. Yamil Cho vystřelil ze své reakční pistole a se Sri to mírně škublo od Slávy Gaii směrem k raketoplánu s trojúhelníkovými křídly, který s Yamilem poprvé ukradla na útěku ze Země. Teď ho musela ukrást znovu.

Pro Uakti v hangárech Slávy Gaii nezbývalo místo a tak musela být k lodi připevněna za úchyty, využívané ještě před nedávnem raketoplány, které ze Země na palubu přivážely posádku a materiál v rámci příprav na odlet do Saturnského systému. Sri musela dvacet minut čekat a křečovitě se držet zábradlí u lodi, než Yamil Cho ručně spustil všechny motor, které ovládaly úchyty.

Raketoplán byl konečně volný. Yamil Cho Sri přitáhl k přetlakové komoře. Hned, jak se posadil do kokpitu, probudil ze spánku všechny systémy, zapnul předzápalovou sekvenci hlavního motoru, zažehl polohovací trysky a odstrčil raketoplán od Slávy Gaii. Řízení letového provozu na něj začalo hulákat až ve chvíli, kdy se zažehnul hlavní motor a oni se od vlajkové lodi a od Dionu rozletěli k Saturnu. Sri jim řekla, s kým mají tu čest a důstojníkovi oznámila, že nehodlá mluvit s nikým jiným než s generálem Peixotem. Když se za dvě minuty objevil na její obrazovce, sdělila mu, že pronásleduje Avernu a poslala mu soubor s výsledky jejího hledání.

Arvam soubor předal nějakému asistentovi a řekl Sri, že ho alespoň mohla požádat o povolení. „Zklamala jste mě. Vypadá to, že mi přestáváte důvěřovat,“

Nevypadal však ani trochu zklamaně. Naopak působil docela pobaveně, jakoby věděl něco, co ona ne.

„Dala jsem vám do rukou život svého syna,“ řekla Sri a vysvětlila mu, že Berryho hibernační kapsle byla stále na palubě Slávy Gaii.

„Postarám se o něj, než se vrátíte z té vaší donkichotské mise,“ odpověděl nakonec Arvam.

„Jestli mi Loc Ifrahim nelhal, byla s ním v jednom vězení i Averna a Macy Minnotová. Myslím, že jsou na palubě té vlečné lodi a snaží se společně utéct z dosahu vaší pravomoci.“

„Dobrá, dejme tomu, že máte pravdu. Ale co uděláte, až je doženete? Nemáte žádné zbraně.“

„To oni ale nevědí.“

„Hmm. Raději za vámi ale stejně pošlu loď, pro všechny případy. Ale nebojte se. Nejbližší transport k vám nedorazí dříve než za pár hodin a tou dobou už buď Avernu chytíte, nebo vám uteče.“

Sri neodpověděla. Nehodlala mu děkovat za to, že se vměšuje do jejích věcí.

„Napadlo mě, že by vás mohlo zajímat, že četa mariňáků, které jsem poslal do výzkumného střediska, tam našla tu vaši zrůdičku,“ řekl Arvam. „Je naživu, ale jen tak tak. Omráčili ho pořádnou dávkou sedativ a on na ně měl docela nepříjemnou reakci. Nemáme tedy ještě jeho verzi příběhu, ale mariňáci tam našli docela zajímavé nahrávky z bezpečnostních kamer. Ukázalo se, že tam Vesmířané věznili přes padesát lidí. Včetně pana Ifrahima, Macy Minnotové, Averny a její dcery.“

„Takže Loc Ifrahim nelhal. Tedy alespoň o svém pobytu ve vězení.“

„Kamerový záznam z vnitřku budovy ukázal, že měl Loc Ifrahim pravdu i v tom, že se tam strhl boj mezi dvěmi frakcemi stráží,“ dodal Arvam. „Okamžitě poté, co jedna strana přemohla, nebo pozabíjela tu druhou, kamerový systém spadl. Vypadá to, že jej ta vaše kreatúra zneškodnila v rámci svého plánu na zatčení důležitých vězňů. Budeme vědět víc, až se probere.“

„Je očividné, že se ho pokusil zabít Loc Ifrahim,“ řekla Sri. „Chtěl slíznout všechnu slávu a tak se pokusil Avernu a Macy Minnotovou zajmout sám, ale utekly mu. Musíte ho podrobit výslechu. A vaši mariňáci by se měli podívat po těch zbylých vězních. Kdyby nic jiného, tak alespoň dosvědčí, že Loc Ifrahim našeho agenta bezcharakterně zradil.“

„Moji lidé mají na práci důležitější věci. Město máme už více méně pod kontrolou, ale musíme hlídat několik tisíc vězňů a stále také nemůžeme najít Marisu Bassiho. Buď je mrtvý a my jenom zatím nenašli jeho tělo, nebo nám utekl.“ Arvam se na chvíli odmlčel, poslouchal svojí asistentku a pak Sri sdělil: „Řízení letového provozu zachytilo na radaru vlečnou loď, kterou pronásledujete, ale máme tu problém. Jeden letoun změnil dráhu svého letu a míří přímo na ni.“

„Řekněte pilotovi, že na ni za žádných okolností nesmí útočit. Řekněte mu, aby počkal, než tam dorazím.“

„To už jsme zkoušeli,“ řekl Arvam. „Ale zatím se nám nepodařilo s pilotem spojit na žádném zašifrovaném kanálu. Vypadá to, že loď utrpěla vážné škody při pokusu o odklonění a zničení toho kusu ledu, co ti fanatici hodili na Phoebes. Neměli jsme čas letoun vyzvednout, protože jsme museli válčit a mysleli jsme, že jeho pilot je mrtvý a letoun neschopný letu. Očividně jsme se mýlili.“

„Použijte nešifrované spojení,“ vykřikla Sri. „Dělejte, co můžete. Jsem si jistá, že na palubě té lodi je Averna. Musíte udělat vše, co je ve vašich silách, aby ji váš pilot nesestřelil.“

48. kapitola

Letoun Cashe Bakera si dal s opravami načas. Počítač strávil nekonečné hodiny restartováním kontrolních funkcí a jejich přemosťováním přes fatálně poškozené obvody, kontroloval a kontroloval virtuální simulace každé části oprav před tím, než je doopravdy provedl, a průstřely na vrstveném plášti spravoval neuvěřitelně pomalu. Když nanoboti spořádali roztříštěnou keramickou izolaci kolem fúzního motoru a sflikovali ji dočasnými záplatami, dosáhl letoun nejzazšího bodu svého oběhu kolem Saturnu nějakých patnáct miliónů kilometrů od něj. Když se vracel k Saturnu, začal Cash získávat zpět kontrolu nad navigačními systémy. Bylo to, jako by mu nějakým hrozným nárazem znecitlivěly nohy a teď mohl znovu hýbat palci u nohou, cítit své holeně, ohýbat kolena…

Část poškození byla nevratná. Cash se nemohl připojit do bojové sítě, nebo se spojit s nějakou přátelskou lodí, protože v jeho šifrovacím a dešifrovacím systému se vyskytla chyba, která by se dala opravit jedině opětovným nahráním programu, což nešlo, protože by k tomu potřeboval šifrované spojení vyřazené stejnou chybou z provozu. Navigační systémy také nefungovaly dokonale, obraz v kamerách se chvěl, z radaru člověk nedostal jediný úplný obrázek okolí a ovládací systém jeho telekomunikačního laseru už nefungoval vůbec… Teď už však alespoň ovládal svůj letoun a viděl tři sta šedesát stupňů kolem dokola, takže se mu naskytl pohled i na Saturn, jeho prstence a družinu jeho měsíců.

Počítač trpělivě zjišťoval data, která by jinak během vteřiny získal od velícího střediska a pomocí silných optických kamer zaznamenával každou loď a letoun v dohledu a opatřoval je vektory a štítky se jmény. Bylo jasné, že vypukla válka. Loď Pacifického společenství letěla od dalekého Phoebu do středu systému někam k Iapetu. Brazilská vlajková loď oblétávala Dione, Lesní květina zpomalovala na oběžné dráze Rhey a Getulio Dornelles Vargas zůstal na Mimasu. Letouny s nezaměnitelnou barvou plamene fúzních motorů pronásledovaly vesmířanské lodě, nebo přelétávaly nad povrchem měsíců. Počítač dokonce porovnáním více obrázků dokázal ve vesmíru rozpoznat lodě, sestřelené letouny nebo elektromagnetickými minami, které se ochlazovaly na teplotu mezihvězdného vakua a padaly ve zvláštních elipsách k Saturnu.

Počítač označil sestřelené lodě červenou barvou, přátelské modrou a všechno ostatní bílou. V orbitu Iapetu se vznášelo asi třicet červeně označených lodí, ale stejný počet bílých mířil pryč ze systému a nikdo je nepronásledoval. Většina bojů se odehrávala v orbitu mezi Rheou a Saturnem. Když Cash padal k Saturnu, sledoval, jak modré tečky střílí na poslední bílé tečky mezi vnitřními měsíci a prstenci Saturnu, které se snášely k Saturnu jako včely k úlu a díky jeho gravitační síle zrychlovaly. Boj podle základních Newtonových zákonů. Boj o čas, rychlost a směr.

Když Cash propadl oběžnou dráhou Iapetu čtyři milióny kilometrů od Saturnu, stále nemohl pořádně ovládat svoji loď. Opravy už se skoro podařilo dokončit, většinou to však byly jen krátkodobé záplaty a Cash nevěděl, jaký nápor vydrží. Měl málo paliva, energie a vzduchu, a jeho elektromagnetické pulzní dělo stále neodpovídalo na jeho příkazy, už ale mohl plně ovládat sondy, pulzní lasery a gama lasery. Ještě tak mohl pomoci svým krajanům, ale musel si vybrat jen jediný cíl a musel si ho vybrat zatraceně dobře.

Spojil se s navigačním počítačem a zkoumal své možnosti. Největší šanci ulovit nějakou vesmířanskou loď by měl, kdyby se choval jako ony. Obletí Saturn a bude doufat, že se mu nějaká loď z Dionu nebo Tethysu připlete do cesty. Jediný problém spočíval v tom, že musel už co nevidět změnit kurz a to se počítači vůbec nelíbilo. Při takovém manévru by vyplýtval přes polovinu svého paliva, zážeh by se pohyboval na hranici možností jeho poškozeného motoru a po obletu Saturnu by ho jeho rychlost vynesla vysoko nad rovníkový orbit Saturnu, na oběžnou dráhu o nějakých dvou stech čtyřiceti osmi hodinách. V jejím nejzazším bodě by letěl dvacet jedna miliónů kilometrů od plynového obra. Na přiblížení k nějakému měsíci už by mu nezbýval dostatek paliva a tak by musel jenom doufat, že si ho někdo všimne a vyzvedne ho. V nejhorším případě může lodi zadat, aby ho uspala. V hibernaci přečká i několik let a do té doby ho někdo už určitě objeví…

Nevěděl, na co vlastně ještě čeká. Cash přešel na ruční ovládání a za třicet minut, poprvé od nehody, krátce, ale mocně zažehl motor. Trochu to kodrcalo a účinnost motoru kolísala někde u osmdesáti procent, ale loď držela pohromadě. Byla schopná boje.

Většina přeživších vesmířanských lodí už byla za okrajem Saturnského systému, ať už se tam dostaly díky schopnostem svých pilotů, nebo pouhým štěstím. Pár opozdilců ale stále ještě mířilo k Saturnu. Cash si je všechny podrobně prohlédl a nakonec si vybral loď, která nedávno odstartovala z Dionu. Takovou ošklivou, nesouměrnou vlečnou loď. Jednu z těch, co vláčely náklad z měsíce za měsíc. Na radaru ale byla vidět o poznání hůř než pouhým okem, což znamenalo, že ji někdo natřel protiradarovým nátěrem a z toho Cash usoudil, že asi nepůjde o obyčejnou vlečnou loď. Až kolem ní obrovskou rychlostí proletí, na její zničení bude mít pouhou chviličku. Neměl však tolik možností, aby si mohl vybírat.

Pečlivě nastavil parametry druhé změny kurzu, aby u vlečné lodi proletěl co nejblíže, poškozený motor vyhnal do nejvyšších možných obrátek a opět ubral plyn, až na stabilní zrychlení 0,3g. Pak si začal připravovat zbraně. Útočit na civilní raketoplán mu nedělalo problém. Po vypuknutí války měli všichni piloti letounů rozkaz zneškodnit veškeré lodě mezi Saturnem a Iapetem, nejvzdálenějším obydleným měsícem Saturnského systému. A Vesmířané jim docela jistě vyhlásili válku ve chvíli, kdy na základnu Pacifického společenství na Phoebu svrhnuli ten obrovský kus ledu. Navíc zaútočili na jeho vlastní letoun. Krom toho, kdo mohl vědět, co, nebo kdo se na palubě té vlečné lodi skrývá? Bylo jeho povinností ji zničit. Pro to ho vycvičili, proto byl tady. A také nadešel čas odplaty. Bylo načase ukázat Vesmířanům, že pořádného chlapa jejich lsti a úskoky nezastaví. Když nabíjel zbraně a probíral se nekonečnými kontrolami systémů, snažil se ovládat svoje nadšení a zachovat jasnou hlavu. Měl tu práci a chtěl ji udělat pořádně.

Letoun proletěl orbitem Mimasu a vyřítil se k Saturnovým prstencům. Cash kolem Saturnu už létal mnohokrát, ale ještě nikdy neviděl jeho prstence z takové výšky. Užíval si pohled na prstence utkané z malých vírů a kudrlinek miliónů lesklých částeček, tu a tam přerušené širokou, temně černou mezerou. Uprostřed byly prstence obrovské, po stranách se perspektivně zmenšovaly a kroužily kolem tlusté koule Saturnu…

Tváří v tvář obrovskému prostoru před ním jej na okamžik zachvátil dobře známý pocit vlastní bezvýznamnosti. Vzpomněl si, jak kdysi jako malý kluk za teplých letních nocí lehával na střeše svého domova a přitom měl pocit, jako by se měl každou chvíli propadnout do nekonečné hvězdné oblohy. Už tehdy věděl, že jej s hvězdami spojují fotony z termonukleárních reakcí, které stovky a tisíce let letěly vesmírem, jen aby teď spadly do jeho očí.

Stejné přírodní zákony, jež ovládaly vlastnosti světla a Saturnových prstenců, teď měly rozhodnout, jak se mu podaří svým dílem přispět k této velké válce.

Cash přeletěl nad vlnitým prstencem F a přibližoval se k vlečné lodi, která právě překračovala Keelerovu mezeru. Připravil si dělo, odpočítávadlo na pravé straně jeho rozhraní zčervenalo, když se dopočítalo k nule a děla vystřelila několik malých sond, které se nadšeně rozletěly ke svému cíli. Cash byl zapojen i do jejich kontrolních systémů, ale bylo to jako snažit se ovládat bojové psy na prodlužujících se vodítkách. Vlečná loď začala zatáčet na všechny strany a marně zkoušela úhybné manévry. V tu chvíli Cashovi zapípala nešifrovaná zpráva. Její pisatel tvrdil, že je generál Arvam Peixoto a nařizoval mu, aby ihned zneškodnil sondy a nechal vlečnou loď na pokoji.

Podle všeho přišla opravdu ze Slávy Gaii, ale Cash si neměl jak ověřit, že nejde jen o nějaký vesmířanský úskok, nebo pokus o záchranu krajanů. Po bleskové úvaze odepsal – potvrďte svou identitu.

Za prstenci měnila vlečná loď svůj kurz. Počítač zjistil, že chce proletět mezerou v prstencích a zmást tak sondy. Cash s nimi srovnal kurz a zrychlil jejich směrem. Motor s lodí v nejvyšším bodě zážehu strašlivě zatřásl, ale Cash měl opět správný kurz.

Přišla další zpráva. Obsahovala podrobnosti o jeho službě v letectvu a rozkaz se stáhnout.

Tak to ani náhodou. Jeho služební záznamy nic nedokazovaly, protože brazilská vláda je v tom poprasku kolem operace Hlubinný průzkum vytroubila do světa. A Cashe už pomsta pálila jako čert a nemohl se jí dočkat. Teď už se řítil na vlečnou loď, hned za svými sondami. Začal nabíjet gama-paprskový laser… a v tom se něco v počítači proti němu vzbouřilo. Nějaký vir. Nejdřív si pomyslel, že se do systému dostal nějakou z těch textových zpráv, ale pak si uvědomil, že na to byl systém příliš složitý. Útočilo na něj něco velkého a nemilosrdného, co se dosud skrývalo v jeho počítači a čekalo na aktivaci nějakým zašifrovaným signálem.

Přešel do hyper-reflexního módu, ale už bylo pozdě. Už ztratil kontrolu nad motory a navigačními systémy. Letoun se točil dokola jako káča a polohovací trysky jím zmítaly na všechny strany. Snažil se probojovat zpět k ovládání svého letounu, ale motor už se mu žhavil a odnášel ho pryč od vlečné lodi.

Ale on jim ukáže. Ještě ovládal sondy a ty už byly skoro u vlečné lodi. On ji prostě zničí. Tohle byl vrchol jeho kariéry a vztek a pýcha mu nedovolovaly se ho jen tak vzdát. Jediné, co musel dělat, bylo udržet si kontrolu alespoň nad sondami, ale vir se po nich vzápětí začal sápat s neústupností přílivové vlny a ničil jednu vyrovnávací paměť a antivir za druhým. Cash si připadal jako člověk stojící na špičkách v místnosti, která se rychle naplňuje vodou a nutí ho dýchat čím dál výš u stropu. Vir začal bojovat o zbraňové systémy a i když byly sondy ještě příliš daleko od vlečné lodi, nechal je raději vybuchnout, než aby je vir odklonil stranou. Daleko před sebou zahlédl malé záblesky a pak se vir zmocnil vlády nad letounem a Cash ztratil veškerý přístup k palubním systémům i všechny své smysly.

Věděl jen o svém těle, ležícím v trupu letounu jako múmie v akcelerační kombinéze. Dolehla na něj absolutní tma a ticho. Bylo to, jako být pohřben zaživa. Donutil se vrátit zpět do normálního módu, protože by bylo neúnosné, kdyby každá vteřina jeho zoufalství trvala ještě desetkrát déle. Po pár úderech jeho srdce se mu vrátilo smyslové vnímání. Cashovi bylo jedno, jestli se počítači podařilo vir zneškodnit, nebo měl vir naprogramované vypnout se po dokončení svého úkolu. Nezáleželo na tom.

Nemohl ovládat motor, nešlo pohnout polohovacími tryskami, komunikovat a ani střílet. Alespoň zase viděl celé elektromagnetické spektrum.

Vlečná loď prolétla Keelerovou mezerou nedaleko třpytivého oblouku prstence A. Nevypadala nijak poškozená. I Cash padal k prstencům. Letěl dokonce tak rychle, že schytal dávku ionizované plazmy, když prolétl obláčkem molekulárního kyslíku, který se na vodním ledu v prstencích tvořil reakcí s ultrafialovým slunečním světlem.

Letěl nad Keelerovou mezerou a mířil doprostřed prstence A. Přibližoval se k němu oslňující rychlostí, jeho světlé body všechny uháněly jediným směrem jako rozsáhlý roj částeček, rozdělený do samostatných řad. Prstenec byl asi čtvrt milionu kilometrů široký, ale vysoký jen deset metrů – jako dvoupatrový dům. Cash si říkal, že i když do něj vlétne pod docela tupým úhlem, na jeho letounu to nemusí nutně zanechat žádné vážné škody.

A pak se zablesklo světlo a všechna sluneční záře, kterou doteď viděl jen skrze prstenec A, se smrskla do jediného oslepujícího bodu. Smítko čediče, kulička v průměru menší, než milimetr, vyleštěná miliardami let kosmických nárazů a kolizí, vrazila do nosu jeho letounu a rozbila se na tucty malých, rozžhavených kousků. Většinu zadržela pěna, vyplňující všechen nevyužitý kout letounu, ale dva prostřelily až k jeho tělu. Jeden se zastavil o gel, který vyplňoval celý jeho kokpit-rakev a druhý mu rozbil brýle, proletěl lebkou a mozkem a zanechal po sobě spálenou stopu. Ani si nestačil uvědomit, co se děje.

49. kapitola

Letoun se náhle stočil stranou a sondy smutně vybuchly asi tisíc kilometrů od pravoboku Slona. Někdo, nebo něco je zachránilo před jistou smrtí. Ale když Slon přelétal nad vnitřními prstenci Saturnu k místu, kde se nechá unést gravitací Saturnu a obletí jej, spatřil Newt na obrazovce brazilskou loď mířící k Saturnu od Dionu. Byla to vylepšená loď typu země-oběžná dráha s názvem Uakti, která do systému přiletěla jen pár dní po Lesní květině a zcela určitě je pronásledovala. Zatím letěla zhruba ve vzdálenosti tři sta tisíc kilometrů od nich a daleko za okrajem prstenců, avšak zběsile zrychlovala.

„Snaží se s námi spojit,“ řekl Newt. „Míří na nás komunikačním laserem a posílá nám pořád dokola jednu nahrávku od nějaké Sri Hong-Owenové. Chcete si ji poslechnout?“

Macy chvíli čekala, jestli Averna nějak zareaguje. Když mlčela, ujala se slova sama: „Myslím, že vím, co nám chce.“

Macy a Averna ležely bok po boku na lůžku v přecpaném prostoru lodi. Newt seděl nahoře v kokpitu. Všichni na sobě měli své skafandry a helmy a měli zapnuté bezpečnostní pásy. Drkotání motoru jim prostupovalo celým tělem až do páteře.

„Jestli myslíš, že chce, abychom okamžitě zastavili a vzdali se jí, máš naprostou pravdu,“ řekl Newt.

„Dožene nás?“

„Pokud nezmění kurz.“

Na širokoúhlé obrazovce se rozsvítil trojrozměrný graf. Dvě jasné šipky obkroužily kouli Saturnu nebezpečně nízko nad jeho atmosférou a pak zase vystoupaly výše. Jedna se pohybovala mnohem rychleji než ta druhá a doháněla ji někde mezi orbity Titanu a Hyperionu, asi třináct miliónů kilometrů od Saturnu.

„Takhle to bude vypadat, jestli poletíme k Uranu,“ ujistila se Macy.

„Jo, ale my také umíme měnit kurz,“ řekl Newt.

Graf se rozběhl podruhé, ale tentokrát zastavil, když byl Slon přímo u Saturnu, aby jasně vyniklo, že je z pohledu brazilské lodě skryt za plynovým obrem.

„Když jen trochu změníme kurz předtím, než se necháme vystřelit do vesmíru Saturnem, dost výrazně se to odrazí na našem kurzu po obletu,“ vysvětloval Newt. „A když ho změníme ve chvíli, kdy odletíme pryč z dohledu našich nových přátel, nebudou na to moci tak rychle zareagovat a my tím získáme nějaký čas navrch. Možná to bude stačit na to, abychom se někde schovali.“

Graf se otočil a naznačil čtyřmi různými křivkami mířícími na různé měsíce všechny proveditelné změny kurzu. U každé křivky byl štítek s čísly a informacemi o potřebném zrychlení, spotřebě paliva a času příletu.

„Titan,“ ozvala se Averna.

„To by ani nebylo tak těžké,“ řekl Newt. „Podle toho, jak rychle naši přátelé zareagují, doletíme na Titan o tři čtvrtě hodiny až dvě stě čtrnáct minut dříve než oni. S tím se ale pojí několik problémů. Jak jste si už jistě všimly, Slon je skvělá lodička, byl ale konstruován jen pro vakuum. Takže se z oběžné dráhy Titanu budeme muset nechat svézt dolů kapslí obyvatel Malého města. A rád bych vám také připomněl, že nás pronásleduje loď typu země-oběžná dráha. Jestli sletíme na povrch, může nás sledovat až tam.“

Macy si pomyslela, že Newt zní až nebezpečně nadšeně. Byl šťastný, že je konečně ve vypjaté situaci a že dostal šanci ukázat, co dokáže.

„S obyvateli Malého města promluvím,“ řekla Averna. „Pošlou mi na oběžnou dráhu kapsli, se kterou sletím na místo, kde se s profesorkou doktorkou Sri Hong-Owenovou setkám a kde si s ní budu moci promluvit.“

„Chce vás nechat zatknout,“ podotkla Macy. „A nemyslím si, že ji přesvědčíte, aby to nedělala.“

„Věříte na šťastné zásahy osudu?“ zeptala se jich Averna.

„Nevěřím ničemu, na co si nemůžu sáhnout,“ usmál se Newt.

„Co tím myslíte?“ zeptala se Macy.

„Že si s ní promluvím na své vlastní půdě,“ řekla Averna. „Na Titanu.“

Na Titan chtěla sletět sama a kategoricky odmítla, že by ji tam někdo z nich doprovázel. Její vysvětlení nicméně dávalo smysl. Slon nemohl své pronásledovatele předehnat, takže někde bude muset zastavit. Dva z měsíců, na které by stačil doletět, Atlas a Helene, jsou příliš malé na to, aby se na nich dalo bezpečně schovat a okolo třetího, Rhey, krouží brazilská loď. Takže se dost dobře nedalo přistát nikde jinde než na Titanu. Ale Slon v atmosféře Titanu beztak přistát nemohl a nechávat ho na oběžné dráze by byla hloupost. Ale protože bylo zároveň jasné, že Sri Hong-Owenovou nezajímá nikdo jiný než právě Averna, nebylo by slušné ani správné riskovat u toho ještě životy Macy a Newta. Takže sletí na Titan a vypořádá se s genovou specialistkou sama. Newt s Macy se zatím mohou vydat k Uranu. Oba se s ní snažili diskutovat, avšak Averna trvala na tom, že žádná jiná možnost nepřipadá v úvahu. Buď poletí na Titan sama, nebo zůstane na palubě Slona a zajmou je všechny.

„O vaší práci tam dole jsem slyšel nejednu historku,“ řekl nakonec Newt. „Jsou pravdivé?“

„Já historky neposlouchám,“ usmála se tajemně Averna.

„Máte tam pro ni připravené nějaké překvapení,“ zajásal Newt. „Už je mi to jasné.“

„Ty se v tom úplně vyžíváš,“ obořila se na něj Macy.

„No, každopádně se tahle situace vymyká všem stereotypům.“

Přeletěli nad uzoučkými vnitřními prstenci a sletěli nízko nad pruhovanou atmosféru Saturnu. Vzápětí poté, co se jejich pronásledovatelé ztratili za horizontem plynového obra, lodí otřásly zážehy polohovacích trysek. Pak se lodi ujala gravitace Saturnu a vystřelila ji ven jako kámen z praku. Zrychlili o více než padesát procent a rotace Saturnu se při tom nezpomalila o jedinou joktosekundu.

Kdyby šlo o běžný let, vyletěli by zpoza Saturnu k Titanu způsobem, jaký Vesmířané při letech na ostatní měsíce používali odjakživa: s vypnutými motory a nohama na stole, protože cestou k Titanu by je gravitace Saturnu zpomalila zhruba na rychlost rotace cíle jejich cesty a k tomu, aby se dostali na oběžnou dráhu, by loď u konce stačilo už jen trochu postrčit. Ale Newt nechával motor zapnutý, aby ještě o kousek předběhl své pronásledovatele a teprve u Titanu měl v plánu zpomalit ručně, otočit loď o sto osmdesát stupňů a zažehnout motor opačným směrem. Jinak by totiž kolem Titanu proletěl příliš rychle na to, aby ho gravitace měsíce udržela na oběžné dráze.

Směrem k Titanu je to prostřelilo Cassinovým dělením ze stínu do ostrého světla Slunce. Už byli za prstenci, když zpoza Saturnu vylétl i brazilský raketoplán. Jeho motor stále hořel a raketoplán měl stejný kurz, jako Slon. Newt je neoblafnul. Buď si jednoduše tipli a nějakým zázrakem jim to vyšlo, nebo jim spíše někdo řekl, co Slon za Saturnem dělá, protože na něj ze své perspektivy viděl.

„To nám moc nepomohlo,“ řekl Newt. „Na oběžnou dráhu Titanu dorazí sedmdesát dva minut po nás.“

„Je čas, abych si promluvila s lidmi z Malého města,“ rozhodla Averna. „Jestli mi pošlou kapsli na oběžnou dráhu teď, stihnu se vylodit, než nás Uakti dožene?“

„Pokud ji pošlou přesně tam, kam jim řeknu, tak by to neměl být problém,“ odpověděl Newt.

Newt s Avernou dlouze mluvili s řízením letového provozu na Titanu. Když skončili, Macy se otočila ke genové specialistce: „Kdybychom věděli, co máte v plánu, možná bychom vám mohli nějak pomoct.“

„Jde jen o to, aby přistáli tam, kde chci, aby přistáli,“ řekla Averna a dál už nepromluvila ani slovo.

Hodiny plynuly. Síť nefungovala, ale Newt se naladil na zpravodajské radiové stanice Iapetu a ostatních vnitřních měsíců. Tak se také posádka Slona dozvěděla o definitivním pádu Paříže, o lítých bojích okolo Atén a Sparty na Tethysu i kapitulaci Bagdádu na Enceladu. Ve vysílání se objevila rovněž pozoruhodně klidným hlasem čtená zpráva o dvou vlečných lodích, které se pokusily nabourat do Lesní květiny. Jednu roztrhaly kinetické zbraně a druhou sestřelil brazilský letoun. Vojáci Pacifického společenství prý ničili pole s vakuovými organismy na Iapetu. Všechno to válčení a vraždění se ale při pohledu na majestátný a klidný Saturn s jeho prstenci zdálo naprosto nepodstatné. Na tak obrovském, magickém pozadí byla válka asi stejně významná, jako souboj několika shluků mikrobů v nekonečných vodách oceánu.

Newt konečně vypnul motor, obrátil loď a znovu nastartoval. Museli zpomalit na rychlost otáčení Titanu. Jejich pronásledovatelé se stále přibližovali. A nepřestávali zrychlovat.

Macy si jasnou hvězdu fúzního motoru Uakti posadila doprostřed širokoúhlé obrazovky. Počítač jí ukázal, že se vzdálenost mezi oběma raketoplány neustále zmenšuje a Uakti pořád nabírá rychlost. Začala se bát. Jestli se v její posádce zmýlili, nemusel jednoduše zpomalit vůbec, Slona znehybnit přesnou střelou do motoru, obletět Titan a vrátit se ke své trofeji. Mezera, dělící obě lodi, se zúžila na třicet tisíc kilometrů a nepřestávala se zmenšovat, teď už však mnohem pomalejším tempem. Macy si po chvíli uvědomila, že Uakti musela vypnout svůj fúzní motor. Uviděla mihotavé světlo polohovacích trysek, Uakti se otočila a i z té dálky na ně zasvítila svým hlavním motorem silněji než nějaké malé, vzdálené slunce. Srovnala rychlost s rychlostí Slona a obě lodě klesaly vesmírem k zamlžené atmosféře Titanu.

Snílci z počátků vesmírné éry lidstva se domnívali, že se v atmosféře Titanu nachází obrovské množství uhlovodíků a dusíku, ale ukázalo se, že kyslík, vodík, uhlík a dusík šlo mnohem jednodušší získávat pomocí vakuových organismů z povrchu Iapetu a vnitřních měsíců, než je odsávat z atmosféry Titanu. Pro svůj nevábný nahnědlý závoj a silnou gravitaci beztak nebyl nijak atraktivním místem k životu a tak zde přežívalo jen pár pousteven a oáz a samozřejmě anarchistické družstvo Malého města na březích Luninova moře, které se hemžilo společenství vakuovými organismy, exotickými umělými hmotami a dalšími organickými sloučeninami. Na povrchu měsíce většího než Mars nežilo ani pět set lidí. Válkou zůstával zatím nedotčený.

Slon sestoupil na oběžnou dráhu kolem rovníku Titanu a před ním se rozsvítilo malé světélko – dálkově naváděná kapsle od občanů Malého města. Už to, že jeho obyvatelé vyslali Averně na tak riskantní misi svou vlastní kapsli, svědčilo o její reputaci. Samozřejmě za to dostanou obrovské množství věhlasu, ale nikdo nemohl vědět, jestli bude ještě někdo po válce brát věhlas vážně. Nicméně se tam vznášela a z malého světélka na okrově hnědém pozadí Titanu se zakrátko stala kapsle ve tvaru lastury. Newt vypočítal rychlosti obou těles při zadávání údajů řízení letového provozu v Malém městě tak přesně, že už se přiblížily na několik desítek metrů. Slon se lehce otřásl, když Newt srovnal s kapsli rychlost a Macy se přistihla, jak moc je na něho pyšná.

Averna už byla tou dobou ve skafandru a čekala u přetlakové komory. Rozloučila se s nimi, jakoby se nedělo nic zvláštního, prošla komorou, odkopla se od lodi a přeskočila přes třicetimetrovou propast mezi lodí a kapsli. U kapsle se zachytila vysunutého madla a obratně se nasoukala dovnitř.

„Přes dvě stě let a stále svěží,“ vrtěl hlavou Newt. „Zrovna posílá vzkaz Sri Hong-Owenové, říká jí, kde se setkají. Chceš si to poslechnout?“

Macy si poslechla krátkou zprávu a řekla: „Je to asi ta nejinteligentnější žena, kterou jsem v životě měla tu čest potkat. Skutečný, nefalšovaný génius. Její problém je v tom, že neví nic o lidech.“

„To máš pravdu.“

„Nenecháme ji tady, že ne?“

„V Malém městě mám pár dobrých přátel,“ usmál se Newt. „Létali jsme spolu. Promluvím s nimi a uvidíme, jestli se dohodneme. Do té doby bychom se měli trochu vzdálit, ať to alespoň vypadá, že utíkáme pryč.“

Na širokoúhlé obrazovce před Macy u kapsle zazářil plamen chemického motoru a Averna vyrazila z oběžné dráhy na povrch Titanu.

50. kapitola

Titan byl podobně velký jako Ganymedes nebo Callisto, ale zatímco oba měsíce Jupiteru už dávno přišly o své prvotní atmosféry, ledový Titan halila hustá oranžová mračna fotochemického smogu, tvořená převážně dusíkem a metanem. Reakcí ultrafialového světla s metanem se ve svrchních vrstvách atmosféry tvořila zrnka uhlovodíků a padala dolů na povrch, kde tvořila široké štěrkové pouště. Silné větry v pouštích okolo rovníku vytvářely ze zrnek stovky metrů vysoké a stovky kilometrů dlouhé duny. Metanové a etanové deště naplnily jezera a moře a napájely řeky, které v rozvětvených korytech stékaly po vodním ledu a zaplavovaly nížiny.

Raketoplán Uakti prolétal mezi povrchem a oranžovým závojem mraků směrem k místu setkání. Sri se podívala ven a překvapilo ji, jak se povrch Titanu až neskutečně podobá Zemi. Letěli na sever nad něčím, co bylo dozajista sopečným hřebenem. Sri tak usuzovala dle složitých kotlovitých kráterů na vrcholcích malých hor a temných ledovců na krajích, protkaných světlejšími potůčky, puklinami a sesuvy horniny. V největších sesuvech byla jezírka tekutého metanu a etanu, která se i v temném pološeru leskla jako olejové skvrny.

Uakti klouzal atmosférou k plochému sopečnému kráteru ve tvaru koláče, ve kterém stála kaldera, jejíž nevysoké stěny ohraničovaly mělkou kotlinu černého vodního ledu. U kraje kaldery stál hrbolatý kužel menší, vedlejší sopky a plochý kráter v kombinaci s ním při pohledu shora připomínal oko, které se dívá někam na stranu. Nedaleko mísovitého kráteru na vrcholku malé sopky zeleně poblikávala přistávací plošina. Na terasovité sopce kousek od přistávací plošiny svítila zelená kupole oázy, nebo jakési laboratoře.

To všechno Sri zahlédla jen letmo, protože Yamil Cho letěl dál a pak se tam širokým obloukem vrátil. Yamil Cho Sri ukázal radarové a tepelné snímky celého plochého kráteru. Láva z vodního ledu, která zaplavila plochý kráter, tvořila asi šedesát metrů tlustou zátku držící tekutou vodu v hlubinách a bránící jejímu odtoku na povrch. Na úpatích vedlejší sopky a na krajích plochého kráteru rostl hustý les stromovitých vakuových organismů, ale na dně kráterů už nebyl ani jeden. Možná proto, že dno mělo mnohem větší teplotu než okolní prostředí a to mohlo být pro organismy, rostoucí v teplotách kolem –180 stupňů Celsia, vražedné. Kupole, postavená vysoko na vedlejším sopečném kuželu, sice fungovala, ale vypadala opuštěně. Tři kilometry na východ, zhruba uprostřed širokého dna hlavního kráteru, stála na malém kopečku nad aktivním sopečným komínem jediná postava.

„Dodržela, co slíbila.“

„Nemůžeme si být jisti, že to je Averna,“ poznamenal Yamil Cho. „Zaprvé nevíme, kolik lidí tento měsíc obývá a zadruhé tu není ani stopy po kapsli.“

„Musela ji poslat zpět do té osady. Do Malého města.“

„Pak se ale vzdala všech únikových cest,“ uvažoval Yamil Cho. „To není dobré znamení. A i kdyby to byla Averna, okolo ní mohou v dírách v ledu nebo pod těmi stromy číhat Vesmířané. Pod okrajem kráteru je také ještě něco, na co bych se rád podíval zblízka. Měli bychom udělat ještě jeden průlet, než se rozhodneme přistát.“

„Jestli se někdo ukáže,“ řekla Sri, „bude to jen nějaký asistent, nebo technik. Bezpochyby bude naprosto vyděšený a snadno se nechá zastrašit. Averna si chtěla promluvit a já si s ní promluvím. Přistaňte, pane Cho. Můžeme přistát u ní?“

„Přistávat na ledovém povrchu kráteru bych nedoporučoval, madam. Tlustá vrstva ledu by nás sice udržela, ale zpětné trysky by led skoro určitě roztavily a voda by nám pak mohla okolo lodi znovu zamrznout.“

„Tak přistaňte na té přistávací plošině. Dolů sejdeme po svých.“

Yamil Cho přeletěl s Uakti nad kráterem a zapnul zpětné trysky. Loď před vedlejším sopečným kuželem prudce zabrzdila a Sri to vtlačilo do popruhů. Chvíli se vznášela nad zjizveným povrchem plošiny, pak se na ni v oblaku páry posadila, její podvozek se lehce zhoupl a byli na zemi.

Yamil Cho do ticha a slabého hučení lodních systémů dodal: „Smím vás upozornit na to, že jestli ta osoba v kráteru je opravdu Averna, tak s ní budete stejně mluvit jen pomocí rádia? A to můžete, aniž byste vystoupila z lodi.“

„To by nebylo slušné, pane Cho. A krom toho jí musíme dát najevo, že se jí nebojíme, nebo nás přestane brát vážně.“

„Pokud na tom trváte madam.“ Když Yamilovi přikázala, aby udělal něco, s čím nesouhlasil, dokázal být stejně uštěpačný, jako uražené dítě.

„To ale neznamená, že tam půjdeme s holýma rukama,“ řekla Sri. „Tohle je její říše, stojíme v jedné z jejích tajných zahrad. Musíme být připraveni na nepříjemná překvapení. Takže si s sebou vezmeme pistole, ale připneme si je zezadu na skafandr, aby si nemyslela, že ji jdeme zabít. Kdyby přišlo na jejich použití, miřte jí na ruku nebo nohu. Pouze ji zneškodněte. Samozřejmě, prostřelí to její skafandr, ale na amputaci v polních podmínkách si ještě troufám.“

„Samozřejmě, madam.“

Sri Yamila následovala přetlakovou komorou. Oba se vydali na kraj vybledlého obdélníku přistávací plošiny k cestě vedoucí podél úzké ledové terasy. Když si odmyslela zvláštní oranžovou oblohu, připomínala jí holá kamenná plošina nad černým, teskným lesem její antarktické království. Pomyslela na své syny. Na Aldera, který se staral o výzkumnou stanici a na Berryho, spícího ve své hibernační kapsli na palubě Slávy Gaii. Kéž by tu tak mohli být s ní a stát se svědky životního triumfu své matky. Ale co, však jim to už brzy bude vyprávět.

Když se přiblížili k průhledné kupoli, rozsvítila se v ní světla. Yamil Cho trval na tom, že ji musejí prohledat. Zatímco se plížil jejím vnitřkem a s namířenou pistolí vykopával dveře záchodků a sprch a otevíral cizí skříňky, vydala se Sri kolem kupole a našla garáž, kde se nabíjely tříkolky s širokými pneumatikami. Jednu z garáže vytáhla, objela s ní kupoli a počkala na Yamila před vchodem.

„Myslím, že bude lepší, když budu řídit já, madam,“ řekl Yamil Cho.

„Poslužte si.“

Sri se posunula dozadu. Yamil Cho si sedl před ní a vyjel s tříkolkou po strmém svahu po cestě vedoucí lesem vakuových organismů. Byly to spíše obrovské houby, než stromy, černé nohy se nahoře rozšiřovaly do černých kupolí tvořených čtyřmi na okrajích propojenými trojúhelníkovými listy. Všechny kupole se v neutuchajícím větru kývaly sem a tam. Sri se pevně držela madla a Yamil Cho tříkolku řídil dolů z prudkého kopce pod klenbou mimozemského lesa. Pak se svah vyrovnal a Yamil Cho na ledovém dně plochého kráteru ještě zrychlil. Obratně objížděl vystouplé kusy ledu připomínající roztavené šachové figurky, přejížděl zmrzlé vlnky a obloukem se vyhýbal sopouchům, ze kterých tryskaly pramínky vody, jež ve vzduchu zamrzaly a jako bílý sníh se snášely na černý led. Konečně zastavili několik desítek metrů od větrem ošlehaného kopečku z vystouplého kusu ledu, který ze dvou třetin objímal jezírko.

Postava v černém skafandru se nahoře na vrcholu kopce opírala o dlouhou hůl a sledovala, jak Sri a Yamil Cho slézají ze tříkolky. Sri se vydala k úpatí kopce a k jezírku pod ním. Byla si velmi dobře vědomá, že celý její život vedl k tomuto okamžiku a že odtud odejde jako vítěz. Bylo to nevyhnutelné. Yamil Cho se vzdálil a začal jezírko obcházet z druhé strany. Sri si ho nevšímala. Šla dál, obešla shrbený komín, ze kterého bafala bílá pára a jako zrnitý prach padala k zemi. Opatrně našlapovala. Z jezírka něčeho, co vypadalo jako voda, se kouřilo. Musela to být voda, bezpochyby nasycená amoniakem, což její teplotu tání snižovalo až na –97 stupňů Celsia. Okolní prostředí bylo ale mnohem chladnější, takže aby jezírko nezamrzlo, musel tu někde být zdroj tepelné energie. Buď byl vulkán aktivnější, než se zdálo, nebo tu někde stála fúzní elektrárna ohřívající vodu supravodivými kabely.

Na březích jezírka něco rostlo. Za okraj se drželo několik jasně zbarvených houbovitých kousků organické hmoty. Ledový terasovitý kopec se tyčil hned za ním a na jeho ledových terasách hustě rostly jakési perlově šedé lišejníkové koláče.

Sriino rádio zapípalo a když spatřila štítek se jménem volajícího, zachvátila ji euforie. Averna. Nemýlila se a pronásledovala ji přes polovinu Saturnského systému až do téhle zvláštní zahrady. A teď tu stála.

Sri nemeškala ani vteřinu a odpověděla: „Jmenuji se Sri Hong-Owenová. Přišla jsem vám nabídnout, abyste se vrátila domů.“

„Vím, kdo jste,“ odpověděla Averna. „Jestli se mnou chcete pouze hovořit, můžete se zastavit. A svému příteli nařiďte to samé.“

„To stačí, pane Cho,“ řekla Sri.

„Samozřejmě, madam.“

Yamil Cho stál sto metrů od Sri na druhé straně úpatí kopce, kousek pod místem, kde stála Averna.

„Přiletěla jsem za vámi zdaleka,“ vysvětlovala Sri Averně. „Ukradla jsem raketoplán a všechno, co jsem na Zemi měla, jsem nechala za sebou. Jednoho z mých synů drží Brazilci jako rukojmí. Doufám, že chápete, že přicházím v míru.“

„A já si od vás na oplátku poslechnu, co mi chcete,“ řekla Averna.

„Ty vakuové organismy na svazích… hádám, že nežijí ze sluneční energie.“

„Kdyby ano, rostly by velmi pomalu.“

„V atmosféře není mnoho zdrojů energie, které by vakuové organismy dokázaly využít,“ přemýšlela nahlas Sri. „A všimla jsem si, že rostou jen na vnitřních svazích. Snad tedy k růstu využívají tepelné energie kráteru.“

„Z rozdílů teplot v kořenech generují elektrickou energii,“ pokývala Averna hlavou.

„V tom případě by mě zajímalo, proč se tak podobají stromům?“ zeptala se Sri. „Odpusťte, že jsem tak smělá, ale dalo by se to chápat jako nedostatek fantazie.“

Chtěla pochopit všechno, co zde Averna vytvořila, ale také chtěla dát slavné vědkyni najevo, že jí je rovnocennou partnerkou do diskuse a že je také hodna jejího respektu.

„Slunečníkové stromy potřebují velikou plochu, na které vstřebávají uhlovodíky z atmosféry,“ řekla Averna a vysvětlila, že se listy skládají z vrstev grafenu, prorostlých katalytickými polymery, které si ze vzduchu berou organické sloučeniny a odvádějí je do tekutého metanu v kmeni stromu, kde se z nich stávají mnohem složitější molekuly.

„Já bych spíše vytvořila něco jako houbu,“ řekla Sri. „Něco, co by nasátý vzduch prohánělo rozsáhlými vnitřními prostory. Bylo by to mnohem efektivnější.“

„V sopouchu u vašich nohou také houby žijí. Tedy, abych řekla pravdu, spíše se geneticky více podobají houbám, než čemukoliv jinému. Je tam krapet sumýše a špetka archaebakterií, ale jsou to hlavně houby.“

„A oxidací amoniaku získávají volné elektrony.“

„Samozřejmě.“

„Stromy na svazích, houby ve vodě. A také lišejníky na kamenech. Velmi se to podobá Zemi,“ pronesla Sri tónem, který naznačoval, že čekala něco lepšího.

„Ze Země si přinášíme základní představu o kráse,“ nenechala se vyvést z míry Averna. „Ráda ve svých zahradách tvořím odlesky pozemské přírody.“

„Lidé jako my se nemusejí omezovat žádnými definicemi krásy,“ řekla Sri. „Příroda je stejně naprosto náhodná. Měli bychom vytvářet cokoliv, co se nám zlíbí.“

„Já jsem se svobodně rozhodla vytvořit tohle.“

„Jen pomyslete, kolik bychom toho spolu mohli dokázat.“

„Mohla bych vytvářet, co se mi zlíbí?“

„Samozřejmě.“

„Ale přesto chcete, abych se vám vzdala a ztratila svou vlastní svobodu.“

„Riskovala jsem vše, abych sem mohla přijít a promluvit s vámi, protože vím, že vám mohu pomoci. Mohu vás vzít do bezpečí. Mohu vám poskytnout všechno, co si jen budete přát. Laboratoř, asistenty, cokoliv. Mohu být váš stoupenec, váš sponzor – a pokud dovolíte, i vaše spolupracovnice. Cokoliv si budete přát. Ale beze mně jste jen další uprchlík.“

Vypadalo to, že Averna Sriinu nabídku chvíli zvažuje a pak Sri poradila, aby svému příteli laskavě vysvětlila, že chodit blíž by nebylo moudré.

„Jen jsem se chtěl podívat do vody,“ zašvitořil Yamil Cho tak nevinným hláskem, až to Sri překvapilo. „Nechtěl jsem vás vystrašit.“

„A já bych zase nechtěla, abyste přišel k úrazu,“ řekla Averna.

Opírala se oběma rukama o svou hůl. Celý černý skafandr měla potažený nebo pobitý čímsi stříbřitým a její hůl byla asi o půl metru vyšší než ona.

„Mám to chápat jako výhružku?“ zeptal se o poznání méně mile Yamil Cho.

Sri svého asistenta sjela, ať se laskavě uklidní a zůstane stát na místě. Pak se opět obrátila na Avernu, „jsem vaše největší naděje. Kdybyste padla do rukou jiným lidem, obrali by vás o všechnu vaši moudrost. Nebylo by to vůbec příjemné a nakonec by vás zabili.“

„To by mě ale nejdřív museli chytit.“

„Už to, že tady spolu mluvíme, dokazuje, že nejste nepolapitelná.“

„Zapomínáte na to, že jsem vás sem pozvala.“

Sri potěšilo, že Avernu konečně trochu vyvedla z míry. Znamenalo to, že nakonec je také jenom člověkem, se vším, co k člověku patří. Také není zcela imunní vůči pýše, namyšlenosti nebo obyčejnému strachu. A toho se dá využít.

„Je po válce,“ řekla Sri. „Vaše strana ji prohrála. Moje strana v ní zvítězila. Nemůžete předstírat, že uniknete jejím následkům stejně, jako už Vesmířané nemohou předstírat, že se jich Země netýká.“

„Racek stříbřitý,“ řekla na to Averna.

Po chvíli horečného přemýšlení Sri přiznala: „Nejsem si jistá, co tím myslíte.“

„Druh ptáka, který kdysi hojně obýval břehy Atlantiku. Myslím, že při Převratu vyhynuli.“

„Aha. Sama jsem se pokoušela část antarktické přírody vzkřísit. Oživila jsem dva druhy albatrosů a pět druhů tučňáků. A také chaluhy. Soudím, že někdo na severní polokouli tyto ptáky mohl oživit. Mohu to snadno ověřit.“

„Racci stříbřití byli před objevem genetické analýzy noční můrou taxonomů. Tehdy, jak si možná pamatujete, byl živočišný druh definován jako jednotná, reproduktivně izolovaná skupina, jejíž geny se nemísí s žádnými jinými druhy. Na západních a východních březích Atlantiku žilo několik druhů těchto racků. Byla to vnitřně propojená geografická linie druhů,“ řekla Averna a svou holí nakreslila ve vzduchu půlkruh. „Každý poddruh se mohl pářit se svými sousedy. Ale dva druhy z opačných konců linie už nikoli. Nemohli spolu snést žádná vejce.“

„Nejspíš tím někam míříte,“ přerušila Avernu podrážděná Sri. Nelíbilo se jí, že genová specialistka využívá mezery v jejích vědomostech, aby téma odvedla neočekávaným směrem.

„Vaši lidé věří, že se vám Vesmířané vzdalují. Že jsou jiným druhem člověka. Naprosto odlišným od svého pozemského vzoru. Nevidí, že tam existuje jistá spojitost,“ vysvětlovala Averna a opět ve vzduchu načrtla půlkruh. „To ostatně nevidí ani vesmířanští extremisté. Oba konce linie se vzájemně nenávidí. Ale když zničíte druhý konec své linie, stane se vaším novým úhlavním nepřítelem jeho soused. A tak to půjde dál a dál, až zůstane jen jeden druh. A jeho příslušníci se pak obrátí proti sobě.“

„A vy si myslíte, že to tak vidím i já? Tak to není,“ ohradila se Sri. „Nevěřím v zastaralé teorie druhů a separatismu. Ne, já věřím v neomezené schopnosti a přizpůsobivost života. Věřím ve zkoumání všech forem projevů života. A vím, že věříte v to samé. Vaše práce je toho důkazem.“

Sri ztěžka dýchala a v uších slyšela tlukot svého srdce. Cítila se, jako by stála před Averniným nelítostným pohledem úplně nahá. Byla ale stejně nadšená jako rozrušená. Naprosto se genové specialistce otevřela a své nezdolné odhodlání jí položila k nohám. Ať už Averna její nabídku přijme dobrovolně, nebo jestli ji Sri bude muset ke spolupráci donutit, Sriino slovo bude vždy základním kamenem jejich práce.

Dlouho nebylo slyšet nic, než bublání ze sopouchů unikající páry a kvílení větru na ledové pláni. Pak promluvila Averna. „Udělala jste mi nabídku, profesorko doktorko Hong-Owenová. Dovolte mi učinit vám protinávrh. Pojďte se mnou. Pracujte se mnou.“

„A proč myslíte, že bych s vámi měla jít?“

„Protože vím, že vaše práce na Zemi už zanedlouho nebude vítána. Změnilo se politické klima. Umírnění, kteří chtěli genetického inženýrství využít k obnově zničených ekosystémů planety, ztrácí podporu a do záře reflektorů se dostávají radikální zelení. A radikální zelení jsou přesvědčeni o tom, že genetické inženýrství je arogantním zasahováním do přírody. Fakt, že kdysi při Převratu a klimatických změnách pomohlo uživit miliardy lidí, už je nezajímá. Věří, že to té jejich Gaii škodí stejně, jako kdysi petrochemický průmysl, který spustil globální oteplování. Plánují zrušení výzkumných programů, včetně toho vašeho. A sem přišli zabrat naše města a osady, protože se bojí toho, čím bychom se jednou mohli stát.“

„Na Zemi nemáte žádnou budoucnost, profesorko doktorko. Na Zemi, ani nikde jinde v její říši. Ale já vás mohu vzít na místa, kam žádní pozemšťané nemohou. Půjdete-li se mnou, mohu vám ukázat nejeden zázrak a dát vám nástroje k tomu, abyste vytvořila také svoje vlastní zázraky.“

Než mohla Sri odpovědět, na obloze v dáli cosi zadunělo jako hrom.

„Tak dost,“ ozval se Yamil Cho. „Copak nevíte, co to bylo?“

„Vy mlčte,“ rozkřikla se na něj Sri, naštvaná a udivená, že se vůbec opovážil je přerušit.

„Vodí vás tu za nos a vy jste z ní tak omámená, že to vůbec nevidíte,“ nepřestával zvyšovat hlas Yamil Cho. „Povídá si tu s vámi, zatímco na nás padá klec. Nastražila tu na nás past. Tohle byl aerodynamický třesk. Něco se k nám blíží a podle radaru to má tvar kapsle.“

„Myslím to vážně,“ promluvila opět Averna. „Svůj starý život už jste nechala za sebou, profesorko doktorko Hong-Owenová. Teď už stačí udělat jen poslední krok a odejít se mnou.“

„Tak dost,“ vykřikl znovu Yamil Cho. Vytáhl svou pistoli, s klidem ji namířil na Avernu a povyšel směrem k ní na malý kopec.

„Okamžitě přestaňte!“ přikázala mu Sri.

„To se nestane. Už nejsem váš služebník. A Averna není vaše kořist.“

„Čí tedy?“

Ale Sri už to věděla. Teď si konečně uvědomila, proč jí generál Peixoto dovolil Avernu pronásledovat.

„Generál Peixoto věří, že máte na srdci něco jiného, než zájmy rodiny. A podle toho, co jsem tady slyšel, mu musím dát jedině za pravdu,“ řekl Yamil Cho a otočil se zpět k Averně. „Vy půjdete se mnou. Můžete jít, nebo vám mohu prostřelit nohu, odsát vám většinu vzduchu a odtáhnout vás k lodi v bezvědomí. Tak zní zase můj návrh.“

Sri zvedla svou pistoli a stiskla spoušť. Nic se nestalo. Yamil Cho se zasmál a zeptal se, jestli si myslí, že by jí opravdu dal do ruky funkční zbraň. Sri na něj v náhlém návalu nepříčetné zlosti zakřičela: „Zaplať daň nejvyšší! Zhebni! Zhebni! Zhebni!“

Zhebnul. Chytil se za hlavu, podlomila se mu kolena a přistál helmou na led.

Sri se rozběhla. Udělala tři dlouhé skoky a čtvrtým přeskočila malé jezírko a přistála na skalní terase kopce nad vodní hladinou. Když dopadla na nohy, projel jejím tělem velmi nepříjemný pocit, protože ji dozadu táhla tíha její kyslíkové bomby a Sri skoro spadla do bublající vody. Zachytila se však hrbolatého ledu, vyšvihla se nahoru, z bezvládné ruky Yamila Cho vzala pistoli, narovnala se a namířila zbraň na Avernu.

Ta stála stále opřená o hůl nějakých dvacet metrů od Sri. Malá, černá postava, tvář za průzorem helmy bledá a klidná. „Teď bych nejspíš měla být ohromená,“ řekla.

„Jednoduché bezpečnostní opatření,“ zavrtěla hlavou Sri.

Do Yamila ho zabudovala při jedné operaci, kdy mu také zlepšovala reflexy a dávala vládu nad jeho spánkem. Ne proto, že by mu snad věřila méně, než ostatním svým služebníkům, ale jednoduše proto, že nevěřila nikomu. Její nejbližší služebnictvo a oba její synové v sobě měli zabudované takové pojistky. U Yamila Cho šlo o jednoduchý, parazitický obvod ve vnitřním uchu, který reagoval jen na její hlas a ovládal mechanické destičky v krčních tepnách. Obvod se heslem aktivoval, protrhl tepny a způsobil mu kritickou hemoragickou cévní mozkovou příhodu.

„Zavraždila jste ho proto, abyste mi přiblížila, jak se u vás přichází v míru?“

„Zradil mě. A já nestrpím zradu.“

Sri už se opět skoro ovládala, třebaže ruka s pistolí se jí stále nepatrně chvěla.

„Moje nabídka stále platí,“ řekla Averna. „Půjdete se mnou? Než kapsle přistane, můžeme být dávno pryč.“

„Mýlíte se. Na Zemi se věci sice změnily, ale zanedlouho si uvědomí, že mě potřebují. Že potřebují nás.“

„Jste vědkyně. Nenechte se zaslepit pýchou.“

„Byla bych raději, kdybyste se mnou spolupracovala dobrovolně, ale dobrá. Půjdete se mnou a budeme spolupracovat bok po boku, jako sobě rovné,“ řekla Sri a s neskutečnou úlevou sledovala, že se k ní Averna pomalu a těžkopádně ve svém skafandru vydala a při každém druhém kroku si pomáhala holí.

„Co chcete udělat s tělem vašeho sluhy?“ zeptala se stará genová specialistka.

„Ať si tu shnije,“ mávla Sri ledabyle rukou.

„To by se rovnalo znesvěcení mé zahrady. A navíc plýtvání užitečnou biomasou. Může nakrmit moje ledové červy.“

„Ledové červy?“

„V jezírku,“ ukázala holí Averna.

Sri se podívala dolů a uviděla, že se z puklin na dně jezírka pomalu soukají černé šlahouny.

„Ne!“ vykřikla a začínala tušit, že má Averna něco za lubem. „Nechte ho na pokoji. A zahoďte tu pitomou hůl.“

Avernin úsměv za hledím její helmy osvítila ze stran červená a zelená, jako by se jí tam rozzářily nějaké indikátory. Narovnala ruce do stran jako Ježíš na kříži, otevřela dlaň a hůl pustila z malého útesu do jezírka pod nimi.

Sri si ve vteřině uvědomila, že udělala chybu. Než se stačila pohnout, nebo jen vykřiknout, hůl dopadla do ledové vody, skoro nezvlnila její hladinu a zachytila se mezi výhonky na jeho dně. Ty vystřelily neskutečnou rychlostí do vzduchu s obrovským výbuchem páry, která se vznesla až nad malý kopec, ještě ve vzduchu zmrzla na sníh a zasněžila celé okolí včetně Sri a Averny. Hladinu jezírka naplnily černé šlahouny a vyrazily na všechny strany, rostly a rozdělovaly se jako zrychlené video rostoucího šípkového keře. Výhonky vylétly nad okraj kopce a vystřelily do všech stran kolem Sri. Ta zpanikařila, chtěla udělat krok dozadu, zakopla a spadla na záda. Než stačila vstát, už ji kolem rukou, nohou a hrudníku objímaly šlahouny a čím více sebou zmítala, tím silněji ji svíraly.

„Doporučovala bych vám zůstat ležet co nejklidněji,“ řekla Averna.

Stará genová specialistka stála uprostřed spletitého mraku černých šlahounů. Odhrnula je jako látkový závěs, nechala za sebou prázdné místo ve tvaru svého skafandru a žádný ze šlahounů na ni při tom nezaútočil. Sri si uvědomila, že její skafandr musí být namočený do nějakého utišujícího prostředku.

„Chapadla mých ledových červů v sobě mají tobolky podobné žahavým buňkám medúz,“ pokračovala Averna. „Stejně jako u určitých druhů medúz z těchto tobolek vyrážejí šlahouny, do nichž podrážděný živočich lapá svou kořist. Jejich šlahouny jsou podobné termotropním inteligentním kabelům a pracují jako miny, které mají nepřítele spíše znehybnit, než zabít. Rozlézají se ke všemu, co má vyšší teplotu než jeho okolí, rozdělují se a pevně se kolem toho omotávají. Stejně, jako se teď omotávají kolem vás. Jestli se budete hýbat moc rychle, chapadla mých ledových červů to ucítí a stáhnou vás do hlubin.“

„Ta hůl,“ vykřikla Sri se smíšenými pocity hněvu a úžasu. V ruce stále držela pistol, ale ruku teď pevně tiskla k noze svého skafandru.

„Její dutý konec obsahoval roztok chloridu draselného a prolinu a právě ten červy vybudil k takové aktivitě. A chvíli před vaším příletem jsem do jezírka něco málo nasypala, abych je vylákala k povrchu. Běžně žijí hluboko v sopouchu. Jsou to velcí, pomalí tvorové a dorůstají až pěti metrů. Dokážou roky přežít jen na amoniaku a vodíku, který jim dodávají symbiotické bakterie, ale na to, aby rostly a rozmnožovaly se, potřebují organickou hmotu. Nikdy jsem se nedostala k tomu, abych kolem sopouchů vytvořila řádný ekosystém a tak jsme je museli tu a tam nakrmit. Většinou stačilo pokácet několik slunečníkových stromů,“ vysvětlovala Avern. „Ale lidské tělo jim přijde k duhu.“

Naklonila se nad tělem Yamila Cho, s překvapující obratností mu sundala helmu a položila ji stranou. Na tváři mu ihned vyskákala námraza. Stará genová specialistka mu ještě odepnula kyslíkovou bombu, pak se narovnala a špičkou jedné boty s jeho tělem začala kývat dopředu a dozadu. Spadlo z útesu a šlahouny, které ho obepínaly, sebou škubly. Tělo se ještě otočilo, když zavadilo o výběžek ledu a pak přepadlo přes okraj ledového kopce.

Sri zaslechla žblunknutí. Její helmu sice pevně obepínaly výhonky, mohla v ní však stále otáčet hlavou a tak zahlédla, jak z jezírka stoupá pára a vzápětí mrzne ve sníh. „Co uděláte se mnou?“ zeptala se.

„Šlahouny za chvíli zmizí. Jestli se nebudete hýbat, neublíží vám,“ řekla Averna, překročila ji, začala si klestit cestu hustými chuchvalci šlahounů a zmizela Sri z dohledu.

„Když mě pustíte,“ zvolala za ní Sri, „tak na tohle všechno zapomenu. Budeme spolu moci pracovat jako sobě rovné.“

„Než se mnou zase budete chtít mluvit, radím vám, abyste si pečlivě prostudovala moje zahrady,“ odvětila Averna.

„Tímhle to nekončí,“ volala Sri. „Víte, že vás nikdy nepřestanu hledat a že mám v úmyslu žít ještě zatraceně dlouho.“

Averna neodpovídala.

Po minutě ticha se Sri zmocnila strašná představa toho, že tady zůstane sama a křikla za Avernou: „Jestli si vezmete mou loď, bude ještě snazší vás najít.“

Bez odpovědi. Sri přepínala mezi kanály, ale nebylo slyšet nic, než prázdný šum, tiché tření šlahounů o led a teskné kvílení větru.

Ležela bez hnutí na vrcholku kopce jako oběť při nějakém magickém obřadu. Lopatky, záda a zadek ji začínaly nepříjemně studit. Dívala se na ledová oblaka a jejich zvláštní tvary na obloze a snažila se nemyslet na to, co by se stalo, kdyby jí Averna o ledových červech lhala. Zároveň však sebe samu přesvědčovala, že k tomu genová specialistka neměla důvod. Zanedlouho už bude volná. Vzduchu měla ještě na den, vody dostatek. Přežije to.

Zanedlouho se přes oblohu přehnala kapsle připomínající UFO z paranoidních představ dávných snílků. Sri nevěděla, jestli ji zatknou, nebo co s ní vlastně udělají a byla opravdu zvědavá, jak to všechno vysvětlí Arvamu Peixotovi. Nebude tak těžké vymyslet nějaký příběh, kterým všechnu vinu svalí na Yamila Cho, pomyslela si nakonec. Pak už jen doufala, že ať se stane cokoliv, nezabrání jí to dostát slibu, který Averně dala. Protože Sri ji po zbytek svého života nepřestane hledat.

51. kapitola

Newt s kapslí ladně sletěl k raketoplánu, jenž stál uprostřed vyvýšené plošiny a se zapnutými zpětnými plynovými tryskami ani nedosedal a byl připraven při první známce nebezpečí odletět pryč. Spolu s Macy se rozhlíželi po známkách života. Raketoplán byl opuštěný, vychladlý, černý led za ním pustý a nehybný. Newt konečně snížil výkon trysek a kapsle dosedla na své přistávací nohy.

Macy se zvedla ze svého křesla, zmáčkla Newtovi rameno a řekla mu, ať to nechá na ní. „Zůstaň tu a měj nohu na plynu. Kdyby něco, tak se hned vrátím a bereme nohy na ramena.“

„Jak je ctěná libost,“ usmál se na ni ze své helmy Newt. Oba byli oblečení ve skafandrech, protože kapsle postrádala přetlakovou komoru. „Nebuď tam dlouho. A dávej na sebe bacha. Nevím, jestli bych tě v téhle gravitaci utáhl, kdyby sis třeba zlomila nohu.“

Gravitace na Titanu byla asi sedmkrát slabší než na Zemi, ale stále mnohem silnější než na Dionu. Macy před velkými ztrátami kostní a svalové hmoty zachránila genová terapie a léky, ale ve vězení nemohla řádně cvičit a tak si v silné gravitaci připadala líná a těžkopádná. Otevřela poklop na povrch, pozadu vylezla z kapsle a těžce seskočila na zem. S pulzní puškou na prsou obešla raketoplán, připlížila se k okraji přistávací plošiny a na chvíli v úžasu úplně zapomněla, čeho se to vlastně bojí.

Přímo pod ní se prudce svažovalo úpatí sopky, ale přes hustý porost lesklých, uhlově černých kupolí z něj nebyl vidět ani kámen. Kupole sebou kývaly ve stejném větru, který teď Macy hvízdal kolem helmy. Za nimi se rozléhala několik kilometrů široká černá pláň. Tu a tam ji přerušovaly bílé klíny sněhu, vyvěrající ze sopouchů a uhánějící po větru kolem dokola plochého kráteru. Nízké svahy stejného kráteru byly porostlé slunečníky a jeho holý, zubatý okraj se sápal k oranžové obloze.

Newt se zeptal, jestli Macy od raketoplánu vidí Avernu, nebo někoho jiného.

„Ještě ne. Možná bych se měla podívat do té kupole.“

„Nejdřív zkontroluj raketoplán,“ řekl Newt. „Pak se můžeš vydat dál.“

Macyin skafandr ji informoval, že se s nimi pokouší navázat radiové spojení ještě někdo třetí. Byla to Averna a řekla jim: „Doufám, že tu loď nemáte v plánu ukrást. Našli by vás.“

„Přišli jsme vás zachránit,“ odpověděl Newt.

„Aha. Tak proto jste riskovali svou loď a své životy a přiletěli za mnou. Já ale zachránit nepotřebuji a vy jste sem neměli chodit.“

Macy se Averny zeptala, kde je, a genová specialistka jí pověděla, aby se podívala na východní okraj plochého kráteru. „Na hřebenu, přímo nad stromy.“

Pod převisem z černého ledu se táhla dlouhá římsa. Když si Macy výjev přiblížila, uviděla Avernu v jejím černém skafandru, jak pomalu, metodicky stahuje stříbrný kamuflážní potah z malého dvojplošníku zasunutého do katapultovacího mechanismu. Macy výjev ze své helmy zpřístupnila Newtovi, který Averně řekl, aby se okamžitě vrátila k přistávací plošině, protože musí co nevidět zmizet. „Brazilci za námi poslali další loď.“

Newt transport, mířící k Titanu od Saturnu zpozoroval, když smlouval se svými známými z Malého města ohledně použití jejich kapsle. S Macy je to nakonec stálo všechen věhlas, který kdy získali a k tomu ještě podíl ze všeho, co vydělají za příštích pět let.

„Myslím, že tu nakonec chvíli zůstanu,“ řekla Averna. Stará genová specialistka se při práci sice zadýchávala, ale jinak byla naprosto klidná.

„Kde jsou ti lidé z raketoplánu?“ napadlo Newta.

„Podívej se doprostřed kráteru.“

Asi po minutě hledání Macy zahlédla postavičku v modrém skafandru na vrcholku kopce. Ležela tam na zádech, svázaná nějakými dráty nebo vlákny, vystupujícími z bublajícího jezírka pod ledovou vyvýšeninou.

„Profesorka doktorka Sri Hong-Owenová,“ řekla skoro pobaveně Averna.

„Je sama?“ zeptal se Newt.

„A naživu?“ doplnila Macy.

„Měla nějakého bodyguarda, nebo co, ale ten je po smrti. Ona stále žila, když jsem ji tam nechala.“ Averna jim vysvětlila, jak to bylo s ledovými červy a jak probudila jejich krmící reflexy, když ji Sri Hong-Owenová začala vyhrožovat. „Být vámi, nepokouším se ji nějak zachraňovat, nebo zatýkat. Tedy, pokud u sebe zrovna nemáte zásobu kyseliny aminohydroxybenzolové. To je jediná věc, která se šlahounům hnusí natolik, že se vám nebudou omotávat kolem skafandrů.“

„Myslím, že nám právě došla,“ řekl Newt.

„Nemůžeme ji tam jen tak nechat,“ namítla Macy.

„Šlahouny se jí kousek po kousku pustí. Jestli se nebude snažit vyprostit sama, bude v pořádku,“ uklidnila ji Averna.

„Předpokládám, že jste tohle měla v plánu od začátku,“ řekl Newt.

„Ale vůbec ne. Ta příležitost se mi naskytla příznivou shodou náhod. A vy byste si měli dávat pozor na to, co si mezi sebou říkáte. Snažte se komunikovat jen na lokálních a krátkých laserových kanálech. A i pak si nepouštějte pusu na špacír. Kdo ví, čeho všeho je brazilská vojenská technologie schopná?“

Macy se genové specialistky zeptala, co teď plánuje dělat. „Jestli mi to nemůžete říct přesně, řekněte mi alespoň něco, co můžu vzkázat Yuli.“

Chvilku bylo ticho a Macy v helmě jen tlumeně hvízdal vítr. Stála na kraji přistávací plošiny jako solný sloup a dívala se přes kráter na jeho vzdálený okraj, kde Averna skládala poslední kousek pláště z ocasního křídla malého rudého dvojplošníku.

Macy nakonec ještě dodala: „Tak nějak jsem jí slíbila, že se o vás postarám,“

„Slib, který jsi obdivuhodně rychle hodila za hlavu,“ usmála se Averna. „A já ti za to děkuji. Mé dceři můžeš říct, že potřebuji nějaký čas o samotě přemýšlet. Řekni jí, že si uvědomuji, že jsem byla buď příliš optimistická, nebo jsem příliš zjednodušovala situaci, když jsem si myslela, že budu mít nějaký vliv na chování všech Vesmířanů, nebo na vládnoucí rodiny na Zemi. Řekni jí, že potřebuju dlouze a důkladně promyslet, proč se mi nepodařilo odvrátit válku, když se mír jevil jako nejlepší řešení pro co největší množství lidí.“

„Ve Vesmírném společenství jsme dlouho věřili ve zdokonalování lidské mysli, že dobro není k zahození a že štěstí nemá být pouze užitečné, ale i konstruktivní. V uplynulých sto letech jsme vystavěli mnoho měst a všechny na základech tolerance, vzájemné závislosti, vědeckého racionalizmu a na pokusech o pravou demokracii. A na Zemi se lidé spojili, aby společnými silami vyléčili škody, nadělané Převratem, klimatickými změnami a dvěma staletími neomezeného kapitalismu. Doufala jsem, že uvidím tyto dvě stejně cenné a stejně nadějné větve lidského vývoje spolupracovat na společných cílech. Že je uvidím ruku v ruce kráčet vpřed, ne válčit. Měli nesobecky sdílet všechny svoje nejlepší schopnosti a objevy. Ale místo toho tu máme válku a já si musím všechno znovu promyslet. Musím se vrátit k základním otázkám lidského bytí.“

„Možná mají pravdu redukcionisté. Mysl, která měla řešit problémy africké divočiny před dvěma sty tisíci lety, se nemůže vyrovnat s těžkostmi a tlakem civilizace, kterou kolem sebe později vybudovala. Náš biologický vývoj se opozdil za naší vynalézavostí a tak jsme odsouzeni k zániku. Nebo tam je nějaká hlubší chyba, něco, co napomáhá přežití našich vlastních genů, ale vylučuje se s civilizací a individuálním štěstím. Možná musíme válčit, protože si nemůžeme pomoci a davové chování je naší pravé podstatě bližší než důraz na osobní cíle. Nebo protože se bojíme našich sousedů a nedokážeme jim důvěřovat. Nebo možná nedokážeme přestat závidět ostatním to, co nám bylo upřeno. Možná proto, že nedokážeme odpouštět staré křivdy a překonávat společenské síly, které jsou větší a starší než my. Vedou lidstvo k záhubě bezbožní a pošetilí vůdci jako Marisa Bassi, nebo jsou jen obrazem společnosti, která si je zvolila? Nebo jsme my všichni, ať už dobří nebo špatní, jen pěnou na vrcholku vlny, která nemá ani v nejmenším možnost pohnout sama sebou, nebo se zastavit? Možná, že lidská historie je historií davů a staré příběhy, ve kterých hrdinové mění a zachraňují svět, jsou pouhými legendami. Jsou to lži, které vykládáme dětem.“

„Nevím,“ posmutněla Averna. „Nevím. Jsem stará, unavená a všechno, o čem jsem byla nezlomné přesvědčená, se mi bortí jako domeček z karet. Musím o tom a o spoustě dalších věcí přemýšlet.“

Teď už měla genová specialistka letadlo připravené k odletu a lezla do kokpitu.

„Jestli zůstanete na Titanu, budou vás tu Brazilci hledat,“ řekl Newt.

„Mám tu mnoho zahrad,“ odpověděla mu Averna.

„I když vás nenajdou, nebudete odsud moci odletět. Pojďte s námi, dokud můžete.“

„Ale já odsud nechci odejít. Chci tu zůstat ještě hodně, hodně dlouho,“ povzdechla si Averna, otevřela druhý lokální telekomunikační kanál a řekla Macy, aby do něj zapojila vyrovnávací paměť svého skafandru. „Nemohu jít s vámi. Je docela jasné, že bych vás tím vystavila velkému nebezpečí. Ale mohu vám dát něco, co vám možná pomůže.“

Do Macyina skafandru proudily gigabyty informací, zatímco Averna zavřela průhledný kokpit dvojplošníku a nastartovala motor. Průhledná vrtule vpředu se roztočila, změnila se v nejasnou kulatou šmouhu a katapult v obláčku páry a se silným třesknutím dvojplošník vystřelil do vzduchu. Dvojplošník obletěl vrchol sopky nad přistávací plošinou a vyletěl na druhou stranu kráteru pod oranžové mraky, které halily celou oblohu. Změnil se v malý červený korálek, pak v tečku a byl pryč.

Macy a Newt se dohadovali, co teď, a rychle se shodli na tom, že i kdyby se jim raketoplán podařilo ukrást, Brazilci by je nikdy nepřestali honit.

„Možná se nám v něm ale podaří najít něco užitečného,“ navrhl Newt.

Macy tedy vlezla do raketoplánu, prošla jeho přetlakovou komorou a dostala se do temně osvícené kabiny. Newt se podíval na obrázky z vnitřku raketoplánu, které mu Macy poslala a instruoval jí, aby se napojila do kontrolních systémů. Pak do nich přes Macy nasadil vir, který zkopíroval všechna data o fúzním motoru, jeho údržbě a konstrukci, poslal je přes Macy do kapsle Newtovi a ten je poslal nahoru do počítače Slona. To jim zabralo pět minut a dalších pět minut strávili formátováním disků navigačních a ovládacích systémů, aby Sri Hong-Owenová nemohla jednoduše odletět, kdyby se ze svých pout dostala příliš brzy. Místo toho by si v raketoplánu musela sednout na zadek a čekat, až ji někdo zachrání.

Když byla Macy hotová, vystoupila z raketoplánu, naposledy se podívala na zvláštně půvabnou krajinu kráteru a nakonec vlezla do kapsle a uvelebila se vedle Newta. Ani nepočkal, až si Macy zapne bezpečnostní pásy a vzlétl. Brazilský transport už měl dorazit co nevidět. Newt vyletěl přímo vzhůru, zažehnul hlavní motor a prohnal se oranžovými mraky do prázdné temnoty vesmíru. Vysoko nad noční stranou Titanu dostihli Slona a s nepříjemnými otřesy se k němu polohovacími tryskami přiblížili. Když přestoupili na vlečnou loď a vtáhli se do dobře známého vnitřku vlečné lodi, na východě se už skrze vrstvy mraků blýskaly první sluneční paprsky a proužek světla nabýval ve větší a větší srpek.

Macy na obrazovce sledovala blížící se transport, Newt zatím zapnul fúzní motor Slona a vypočítal sílu zážehu, který by je dostal z oběžné dráhy Titanu. Cesta na Uran jim teď potrvá dvacet týdnů, protože nemohou riskovat další oblet Saturnu. Nevěděli, jestli tady na ně bude někdo čekat, až se sem vrátí a bylo jim to jedno. Pokud se jim podaří uniknout síle, která zachvátila Saturnský systém, budou mít na plánování dost času po zbytek svých životů.

Macy tedy opět utíkala. Celý její život se dal vlastně popsat jako série útěků. Ale tentokrát nebyla sama, věděla, kam míří a s Newtem měli dost technických informací a nákresů na to, aby Vesmířanům pomohli sestavit nový, lepší fúzní motor. A pak měli také Avernin malý dárek. Macy zrovna listovala nadpisy obrovské databáze informací, když se jí Newt zeptal, co to tam má.

„Život,“ usmála se na něj a ukázala mu zlomek nekonečné záplavy genetických informací, kompletní mapy proteomů a složité trojrozměrné návrhy na ekosystémy.

„Myslíš, že z toho něco vyčteš?“

„Pokusím se.“

„Motor už je připravený. Chceš to odpočítat?“

„Prostě to zmáčkni.“

„Tak dobrá,“ řekl Newt a rozžhavil motor.

Macy to jemně přitisklo do sedadla, celá se otřásla hlubokým vibrováním fúzního motoru, zatímco loď skřípala a vrzala, jak se snažila vyrovnat se zrychlením. Slunce rychle vyšlo a přeletělo nad ně a Newt se Slonem zamířil nad polokouli, nad kterou právě svítilo. Pak zrychlil, zamračené, oranžové mraky Titanu nechal za sebou a vyletěl s Macy vstříc temnému vesmíru.

52. kapitola

Probudil se. Viděl jen tlumené, rudé světlo a neslyšel nic než zvuk pump a větráků. V horkém vzduchu byl cítit ozón a dezinfekce. Nic nevážil, byl zabalený v kukle a napojený na trubičky. Ležel hlavou u černé lodní přepážky a ze všech stran byl před pohledy nezvaných očí skryt těžkou šedou látkou. Měl sucho v ústech a jazyk nateklý žízní. Stále cítil poraněné rameno, tepala mu v něm krev, ale nijak zvlášť ho už nebolelo. Měl na něm organický obvaz, který se držel jeho kůže jako klíště.

Byl zachráněn, na palubě jedné z brazilských lodí. Válka skončila. A s ní i jeho mise…

Vybavoval si útržky toho, co se stalo. Změť jasně barevných obrazů. Bitva před Paříží. Loď, kutálející se přes nehostinnou pláň. Roboti zběsile a neslyšně trhající na kusy jiné roboty. Lunochody, které ho honily přes pole vakuových organismů. Našel také Zi Lei a ty lidi, jež měl předat spravedlnosti. A pak měl okno. Něco se stalo… ublížili mu… a pak ho někdo zachránil a odnesl sem.

Snažil se vyprostit z kukly, když k němu mezerou v závěsech přišel lékař. Požádal ho o vodu, ale muž jej ignoroval, upevnil řemínky, kterými byl připoután k lůžku, zkontroloval mu ránu a teplotu – stejně neosobně a efektivně jako řezník, co zkoumá flákotu masa – a pak se ho krátkou hůlkou dotkl pod bradou. Ucítil krátkou, ostrou bolest a usnul.

Když se probudil podruhé, vznášel se u jeho postele bledý, mladý muž, přidržoval se o černou přepážku a za zády měl šedivý závěs. Hladce zastřižené černé vlasy, pod nimi zčásti vytrhané černé obočí, pronikavé, modré oči a klidný, chápavý úsměv.

Poznal jeho oči i inteligenci, která se za nimi skrývala, olízl si suché rty a řekl: „Dvacet sedm.“

„Jak se máš, Dave?“ zeptal se ho Dave č. 27.

„Jde to Dave. A ty? Koukám, že ti dali nějaké vlasy.“

„Tebe změnili víc než mě. Jak se má rameno?“

„Nic to není.“

„Vypadá to, jako by tě někdo postřelil.“

„Povím ti o tom, když mi přineseš něco k pití.“

Dave č. 27 odešel a po pár minutách se vrátil s vakem plným vody. Všechnu ji vypil, zatímco mu Dave č. 27 vysvětlil, že je na palubě Slávy Gaii a že ho tam přinesli mariňáci, kteří ho našli zamčeného ve výzkumné stanici patnáct kilometrů severovýchodně od Paříže na Dionu.

„Dostal jsi dávku sedativ a měl jsi na ně špatnou reakci. Někdo tě také praštil do hlavy. To si vážně vůbec nic nepamatuješ?“

Řekl mu, že si určitě pamatuje, jak ho postřelili a krátce mu vylíčil, jak se dostal z města i jak se vydal k výzkumnému středisku. Nezmínil se o tom, že je našel jen díky pilulce, kterou donutil Zi Lei spolknout.

„Našel jsem je,“ řekl, „ale byli tam další vězni. Bylo jich na mě moc. Nejspíš mě přemohli.“

„Zranili tě. Máš štěstí, že jsi naživu.“

Nejasně si vzpomněl na rozhovor, který nad ním někdo vedl, než úplně omdlel a řekl: „Selhal jsem.“

„Blbost,“ povzbuzoval ho nadšeně Dave č. 27. „Válka skončila. Paříž je naše. Většina měst, která se nevzdala hned po vyhlášení války, už také patří nám. A ty jsi tomu pomohl. Tvá práce a práce tvých bratrů oslabila infrastruktury měst a podkopala morálku jejich občanů. V žádném případě jsi neselhal.“

Ale on nemluvil ani o své misi, ani o válce. „A co ty?“

„Já na svůj první výsadek pořád čekám, ale to se už brzy změní.“ Dave č. 27 chvíli nadšeně mluvil o tom, jak bude potřebné infiltrovat vesmířanská města a hledat tam vůdce odporu, které ještě nedostihla spravedlnost. Vysvětlil, že mnoho vesmířanských lodí z měst Jupiteru a Saturnu uniklo k Uranu. Posunutí fronty až k Uranu se sice zatím neplánovalo, ale špióni se tam budou také hodit. „Budou nás potřebovat víc než kdy jindy. Uvidíš sám.“

„Takže pro nás válka ještě neskončila.“

„Byli jsme pro válku stvořeni. Proč si jinak myslíš, že by tě léčili? Nastávají nám zlaté časy,“ horoval Dave č. 27. „A my jsme předurčeni k velikým věcem.“

„Nebylo to takové, jak jsem si to představoval,“ řekl. „Nebylo to jako náš trénink.“

„To je přeci jasné. Promluvíme si, až si odpočineš. A chci slyšet úplně všechno!“

„Povolil bys mi ty řemínky? Trochu mě tlačí.“

Když jeho bratr odešel, chvíli odpočíval a probíral se útržkovitými vzpomínkami na hádku se Zi Lei, na svou zlost a pocit viny, na to, jak mu zlomila srdce, když s ním odmítla utéct a když se k němu otočila zády… Ale pak už si toho moc nepamatoval. Věděl, že chvíli ležel v trávě a byl tak zesláblý, že nemohl ani otevřít oči a poslouchal tlumené hlasy hádající se, co s ním udělají.

Někdo ho chtěl zabít, ale žena – možná Zi Lei a možná také ne – řekla, že přeci nejsou jako ti, kteří se považovali za jejich nepřátele. Snad dodala ještě, „Zamkneme ho tu,“ a pak se k němu naklonila Zi Lei a pošeptala mu, že ví, že je v jádru dobrý člověk, jenom trochu zmatený. Ale to se mu možná jenom zdálo.

Nekonečně dlouho ležel v kukle a sledoval odraz své vlastní tváře v černé, lesklé přepážce, jako kdysi v jiném životě sledoval svůj odraz v hrudním plátu rozebraného skafandru. S tváří, kterou tam viděl, se nenarodil a už nebyla ani jeho maskou. Maska rozežrala kůži pod sebou. Býval číslo osm. Dave č. 8. Teď byl Ken Shintaro. Bylo mu dvacet dva let a narodil se ve městě Duhový most na Callistu. Byl na cestě za poznáváním různých kultur, ta ho zavedla až do Saturnského systému… A pak byla válka, ale válka už skončila.

Pravou ruku si vyprostil z řemínků, opatrně vyjmul katetr, rozepnul si kuklu a vytáhl se ven. Vykoukl za kraj těžkého závěsu, podíval se do úzké chodby lemované dalšími podobnými lůžky, pak se rozběhl a elegantně a obratněji proběhl na druhou stranu. Do minuty už stál v přetlakové komoře, oblékal si kombinézu a zapínal skafandr. Nepadl mu dokonale, ale s tím se už nějak popere. Helmu si připnul k opasku, vyšel ven a našel nejbližší únikový východ. U jedné únikové kapsle vyřadil z provozu alarm, vlezl do ní a odstartoval její evakuační sekvenci. Byla to tedy spíše rakev s chemickým motorem na zádi, ale na dopravu tam, kam potřebuje, mu postačí.

Stlačený vzduch kapsli vyhnal z lodi. Počkal, až bude dost daleko od temného kýlu Slávy Gaii a pomocí polohovacích trysek kapsli otočil o devadesát stupňů. Letěl proti směru otáčení Dionu a svůj skafandr propojil s jednoduchým počítačem kapsle. Na hledí helmy se mu zvýraznily detaily povrchu Dionu. Divočina útesů, kulatých kopců a rozvětvených koryt připomínající vyschlé řeky, jasné pláně pokryté krátery všech velikostí a na východní straně každého kráteru stín.

Zelené jiskřičky na pustých dnech kráterů a na pláních mezi nimi.

Zi Lei tam někde musí být. Je jednou z deseti tisíců uprchlíků, kteří se skrývají v oázách, zahradách a krytech. Nespočet z nich bezpochyby stále zůstává věren starostovi Bassimu a možná jsou mezi nimi i tací, kteří jej poznají. Pokud přežije přistání. Pokud ho nezabijí mariňáci, nebo jeho vlastní bratři. Hleděl tváří v tvář nebezpečí a dobře věděl, že bude velmi obtížné mezi uprchlíky najít Zi Lei. A i pak ho možná prostě odmítne, ale to mu teď bylo jedno.

Záleželo jen na tom, že válka skončila.

Zažehl motor únikové kapsle a v jasné ohnivé záři vyletěl k bílému měsíci. Věděl, že nic už nebude jako dřív.

Z anglického originálu The Quiet War, vydaného nakladatelstvím Orion Publishing Group, Velká Británie, 2009,

přeložil Jakub Rak

Obálku navrhl Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Vít Mlejnek

Technická redakce Martin Zhouf

Sazba Jarka Černá

Vydalo nakladatelství Plejáda publishing s. r. o., Lobezská 1629/58, 326 00 Plzeň, jako svou 56. publikaci.

Tisk a vazba Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín Stran 432 První vydání Plzeň 2010

Knihy z nakladatelství Plejáda si můžete objednat na adrese nakladatelství nebo e-mailem na adrese obchod@knihyplejada.cz

Poznámky

[←1]

(Charles Dickens, David Copperfield, Albatros 1971, překlad Emanuel a Ema-

nuela Tilschovy.

Table of Contents

Poznámky