Saga o Konfluenci (3) - Hvezdna svatyne

McAuley, Paul James

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Lidé, kteří v daleké budoucnosti osídlili umělou planetu upravenými zvířecími rasami, jež obdařili inteligencí, zmizeli za horizontem událostí, stále jsou však na Konfluenci uctívámi jako Ochránci. Mladý Yamamanama se po dlouhém a obtížném putování, během něhož získává a zase ztrácí přátele, dozvídá, že je potomkem Stavitelů, mocné pokrevní linie, která podle příkazů Ochránců planetu zkonstruovala. Jeho narození je však dosud zahaleno tajemstvím, neboť všichni Stavitelé jsou již celé věky mrtví. Yamu se snaží ovlivnit záhadná Angela, která se vrátila s lodí Předků dnů z cesty dlouhé pět milionů let a zasela na Konfluenci kacířské myšlenky, kvůli nimž se nyní vede válka. Yama zoufale prchá před prefektem Corinem, padne však do léčky zrádného doktora Dismase, jemuž se podařilo Yamu zákeřným úskokem ovládnout a využívá jeho schopností proti vojsku teokratů. Yamu čeká boj na život a na smrt s lidmi i zdivočelými stroji, aby však mohl zachránit i Konfluenci, musí se vydat na strastiplnou cestu nejen do vesmíru, ale i proti proudu času.

Sága o Konfluenci III.

HVĚZDNÁ SVATYNĚ

PAUL J. McAULEY

PAUL J.McAULEY – HVĚZDNÁ SVATYNĚ

Název originálu: SHRINE OF STARS

Jen uvaž, proč jste byli stvořeni:

Nikoli žít co divá zvěř,

leč pravdu hledat a vědění.

Dante Alighieri (1265 – 1321)

1 – Hranice

Na malé čistině v boroví, které rostlo podél mělčiny, pracovala nesourodá dvojice mužů. Ten větší a starší pravidelnými údery podtínal štíhlou sosnu. Byl do půl těla nahý, měl široká ramena a ochablou růžovošedou kůži, otrhané kalhoty mu přidržoval roztřepený provaz. Věčně smutný obličej měl kulatý jako bochník sýra. Hlavice sekery, zčernalá ohněm, byla nasazena na čerstvé topůrko a upevněna pečlivě naštípanými klínky. Jeho společník, malý a útlý mladík, nešikovně ořezával obrost poraženého stromu dýkou s želvovinovou rukojetí. Vypadal jako městský floutek, který tady omylem ztroskotal, vlasy měl ulízané dozadu, sešlapané boty a černé kalhoty zablácené, bílou košili s vysokým límečkem roztrženou. Na krku mu na šňůrce visel keramický kotouček, na nadloktí měl navlečený náramek ze spletených nutriích chlupů a černých semínek. Co chvíli ustával v práci a úzkostně zkoumal modrou oblohu.

Na břehu ležel jednoduchý vor, který ti dva muži zhotovili z pěti borových klád přivázaných liánami k příčným kulatinám. Mezi kmeny zarazili klíny a zajistili je řemeny z antilopí kůže, plošinu pokryli otýpkami žlutého rákosu. Jakmile vor dokončili, hned se uprostřed mýtiny pustili do budování hranice. Vrstvy odvětvených a přitesaných ambroňových a borových polen kladli křížem na sebe, spáry vyplnili rákosem a sosnovými šiškami. Nad chvojím, pod nímž spočívalo tělo třetího muže, bzučely černé a mosazně lesklé mouchy. Nedaleko hořel oheň živený smolnými větvičkami a třískami, ve voňavém kouři se udily dlouhé pruhy masa, kroutily se teplem a kapala z nich mastnota.

Celý ostrov byl zpustošený. Největší stromy padly, vyvrácené kořeny rozervaly jílovitou půdu. Cedry, ambroně a sosny se nakláněly jedním směrem. Z lesa modrých pinií na pahorku zbyly pouze zuhelnatělé pahýly. Na konci mýtiny, kde dvojice pracovala, se rozkládala plytká zátoka, bahno na dně bylo spečené na kámen a louže horké vody plná popela. Kromě zvonivých úderů sekery bylo všude ticho jako v hrobě, jako by se příroda dosud nevzpamatovala z nedávné pohromy.

Ostrov se spáleným lesem a sežehlými křovinami oddělovala od černých útesů starého břehu sluncem zalitá mělčina a žluté rákosí. Na druhé straně ostrova se táhly bažinaté mokřiny zarostlé sítím a houštím kořenovníků, teprve za nimi se třpytila klidná a široká hladina Velké řeky. Bylo poledne a slunce pražilo.

Mladík dopižlal poslední větévku, protáhl se a zase pohlédl na oblohu. „Proč se s tím tolik trápíme, když to stejně všechno shoří? To se tak rád dřeš, Tibore, že si práci ještě přiděláváš?“

„Pohřební hranice musí být řádně postavená, páníčku.“ Tibor vyrážel jednotlivá slova v rytmu úderů sekery. „Nesmí se rozpadnout, až se rozhoří, proto musí být polena jedno jako druhé.“

„Měli bychom toho nechat a zmizet,“ řekl mladík. „Vznášedlo se může co chvíli vrátit. A neříkej mi páníčku. Jsem Pandaras.“

„Falerus si zaslouží řádný pohřeb. Byl to dobrý člověk. Kdykoli Lasička zakotvila v přístavu, přinesl mi tabák.“

„Tamora byla má nejlepší přítelkyně,“ vybuchl Pandaras, „a přesto muselo stačit, že jsem na její spálené kosti a roztavený jílec meče navršil kameny! Není čas na útlocit, Tibore. Co když se vznášedlo vrátí? A čím dřív začneme hledat Yamu, tím lip.“

„Třeba už je po smrti.“ Tibor poodstoupil a vší silou kopl do kmene. Podťatá borovice se naklonila. Kopl podruhé, dřevo zapraštělo a strom padl.

„Žije.“ Pandaras se dotkl náramku na paži. „Nechal tam svůj talisman, aby mě o tom ujistil. Elifas ho zavedl do léčky, ale můj pán to přežil. Myslím, že mi svěřil kotouček i Purány, protože podezíral Elifase ze zrady. Však ho Tamora tolikrát varovala! Když jsem ten talisman našel, přísahal jsem, že budu Yamu hledat, i kdybych měl plavat až na konec řeky, a přísahám znovu.“

Tibor vylovil z plastového pytlíku, který měl za pasem kalhot, tenký rýžový papírek a několik vláken hrubého černého tabáku a začal si balit cigaretu. „K té svatyni pod krajem světa jsme neměli chodit. Něco o svatyních vím, páničku, a z toho místa čišela nedobrota.“

„Kdybychom tam nešli, nevěděl bych, co se stalo. Naštěstí umím číst stopy jako jiní knížky. Ve svatyni se odehrál souboj, někdo byl poraněn a utekl. To se nejspíš Elifas pokusil zákeřně překvapit Tamoru, ale ubránila se, zranila ho, pronásledovala ho ven a tam byla zabita nejspíš někým ze vznášedla. Elifas neměl laserovou pistoli, jinak by ji použil, ale ubohou Tamoru zabil laserový paprsek, který roztavil schodiště. A jen díky té pistoli se jim podařilo Yamu zajmout.“

Zatímco Pandaras mluvil, Tibor vytáhl z ohniště hořící klacík, zapálil si cigaretu a labužnicky vyfoukl obláček kouře. „Jen co se dostaneme na Lasičku, kapitánka nám pomůže tvého pána najít.“

„Všichni z Lasičky jsou mrtví, Tibore. Už to konečně pochop.“

„Kromě nebohého Faleruse, jeho kuše a téhle sekery jsme tady nic jiného nenašli, tak to není pravda,“ prohlásil Tibor tvrdohlavě.

„V žáru, který přemění bahno na sklo, shoří loď stejně snadno jako zrnko rýže v peci. Falerus lovil v mokřinách kousek od ostrova a zabila ho vroucí voda, když na vznášedle vystřelili z laserového kanónu. Ostatní zemřeli okamžitě, vypařili se i s lodí.“

Falerusovo uvařené tělo našli nedaleko antilopy, kterou skolil kuší. Bylo nepochybné, že starý lodník velmi trpěl. Vložil si mezi zuby pevný šíp a téměř jej během smrtelných muk překousl. Pandaras si připomněl příběh, který mu vyprávěl jeden z mnoha jeho strýčků, když svého času vypomáhal ve slévárně. Jeden neopatrný mládenec zakopl, spadl až po pás do olověné lázně a strašlivě křičel. Všichni ztuhli hrůzou, kromě jeho otce, který popadl sbírací lžíci na dlouhém držadle a ponořil synovu hlavu do roztaveného kovu. Falerusova smrt byla právě tak hrozná, navíc umíral sám a nebyl tu nikdo, kdo by mu ulehčil odchod.

Tibor se pustil do oklesťování haluzí, ale zarazil se. „Kapitánka Lorquitalová je všemi mastmi mazaná. Nejednou vyzrála na piráty, určitě to zvládla i tentokrát. Vznášedlo možná na Lasičku vystřelilo, ale netrefilo, a kapitánka odplula. Kromě Faleruse je celá posádka na palubě. Nevěděli, že tvého pána zajali, a vrátí se.“ Přejel si rukou po svislých jizvách na široké hrudi a sklesle dodal: „Já jsem otrok, páničku, a patřím na tu loď.“

„Neříkej mi pořád páničku.“ Pandaras odehnal drobné kutilky, které mu poletovaly kolem očí, aby se napily potu. „Teď jsi právě tak svobodný člověk jako já. Elifasova zrada postihla mého pána i tvou loď a já ho za to zabiju, přísahám! Obalamutil Yamu povídačkou o podzemním městě ve Skleněné poušti, kde prý žijí jeho pokrevníci. Elifas je proradný lhář a zrádce, ale v každé lži se skrývá zrnko pravdy, jestli se nepletu. Musíme plout dál po řece, až narazíme na místo, kde Yamu drží. Už nejsi otrok, Tibore, a hned jak ho spolu najdeme, půjdeš, kam budeš chtít.“

Pandaras nechtěl za Tibora převzít odpovědnost a nemínil se o něho starat, ale potřeboval ho, protože by bez něj nepřežil v divočině ani den. Celý svůj krátký život strávil v Ys, znal kamenné ulice jako své boty a jejich obyvatele líp než svou kapsu, ovládal slova, která zašeptána ve správný čas na správném místě mohla někomu přivodit smrt, věděl o skrytých shromaždištích tajných kultů s ještě tajnějšími rituály, což nebylo tak důležité jako vědět, ve kterém klášteře dostane k obědu krajíc chleba a džbánek piva, na která místa komisaři se stroji nikdy nepáchnou a kde jsou vždycky, uměl nazpaměť historii stovky chrámů a cechů a také ovládal devatero řemesel, ale to všechno mu tady nebylo nic platné. Pustý ostrov daleko od obydleného břehu ho děsil. Hůř by se necítil ani v cizím městě, kde by bylo všechno vzhůru nohama.

„Jsem otrokem celého světa, páničku.“ Tibor vdechl poslední doušek kouře z nedopalku cigarety, která mu dohořela až k nehtům. „Před deseti tisíci lety bojovali mí pokrevníci na straně vzbouřenců. Na znamení naší hanby musíme od narození až do smrti sloužit Ochráncům a lidem, kteří nepřestali Ochránce ctít, to nelze změnit. Můžeme jenom doufat, že svou vinu odpykáme dřív, než nastane konec světa.“

„Všichni lidé slouží Ochráncům,“ namítl Pandaras. „Pozvedli nás ze zvířat, pamatují si každého, kdo kdy žil, a v posledním okamžiku na konci času a prostoru nás zase vzkřísí. Jestli musíš být otrokem, tak služ mému pánu Yamovi. Pochází z prastaré rasy Stavitelů, kteří vytvořili tento svět podle vůle Ochránců. Ze všech lidí na Konfluenci je jim nejblíž – vyslanec z posvátného města Gondu to přiznal. Můj pán je avatárem Ochránců, jestli se nepletu. Byl jsem mnohokrát svědkem, jak poroučel strojům. Na střeše Paláce lidské paměti v Ys proměnil nemluvně nedotčených a ty sám jsi přece viděl, jak přivolal ze dna Velké řeky obrovské hlavonožce, aby nás zachránili před prefektem Corinem. Yama je moudrý a svatý muž. Ukončí válku, kterou začali kacíři, a vrátí svět na správnou cestu. Když mi ho pomůžeš najít, posloužíš tím všem lidem.“

„Budeme hledat tvého pána a mou loď.“ Tibor zamáčkl cigaretu, nedopalek spolkl a červeným jazykem si olízl tmavé rty. „Najít loď bude snazší. Jak chceš na tomhle dlouhém světě natrefit zrovna na tvého pána?“

Pandaras mu ukázal Yamův keramický kotouček. U středového otvoru poblikávala modrá jiskřička. Mohlo to znamenat, že jeho pán je dosud naživu, ale ať natočil kotouček na libovolnou světovou stranu, světélko se nepohnulo, nezjasnělo ani nezbledlo.

„Slyšel jsem, co tyhle disky dovedou, páničku, ale že nějaký uvidím svítit, mě nenapadlo.“

„Tenhle funguje,“ řekl Pandaras pyšně. „Teď víc pracuj a míň mluv. Rád bych odtud co nejdřív zmizel.“

Když byla hranice hotova, uložili na ni Falerusovo tělo a pokryli je oranžovými květy slézu a žlutými kosatci. Tibor znal pohřební rituály a Pandaras se držel jeho pokynů, a tak se nakrátko stal sluhou chrámového otroka. Pokropili tělo vodou, hierodul odříkal modlitby a zapálil u paty hranice suchý rákos. Sotva se oheň pořádně rozhořel a mrtvolu lodního tesaře obklopily šlehající rudé plameny a kouř se jako bílý prapor natáhl nad spáleným pahorkem, nastoupili na vor, popadli bidla a v nedůstojném spěchu se odstrkovali mělčinou pryč od zničeného ostrova.

Po zbytek dne se proplétali klikatými kanály v mokřinách, které po sobě zanechala ustupující řeka, mezi žlutou rákosinou a houštím mangrovů, než byla voda natolik hluboká, že bidla nedosáhla na dno. Tibor uchopil pádlo, které přitesal z kusu dřeva do tvaru listu, Pandaras se usadil na přídi na otýpce rákosu, raneček s jídlem a Yamovou knihou na klíně, Falerusovu kuši pohotově při ruce. Tibor sice tvrdil, že vor je pevnější, než vypadá, ale Pandaras se bál, i když se to snažil nedat najevo. Připadal si jako mravenec na kusu kůry a děsila ho představa, že by měl na takovém chatrném plavidle cestovat až na konec Velké řeky, ale tolik svého pána miloval, že byl rozhodnutý následovat ho třeba na konec světa.

Než vyrazili, pomazal si obličej blátem, aby se chránil před bodáním komárů, kteří pištěli nad stojatou vodou. Cítil se jako divoch uprostřed divočiny. Měl by odhodit šaty, potetovat se jako barbar a pít horkou krev ulovených zvířat, aby měl sílu jako bouře a dokázal rozbořit zdi vězení, kde drží jeho pána. Zachrání ho a zabije zrádce, který ho unesl, a jeho pokrevníci budou o jeho činech skládat písně, jež přetrvají až do konce času.

Tyto sny a modravá bludička v keramickém kotoučku živily jeho chabou naději.

Konečně vor obeplul dlouhou kosu mangrovů a náhle se před nimi rozprostřela široká řeka pozlacená zapadajícím sluncem. Hladina se tak třpytila, až se Pandarasovi zdálo, že nemá konce. Vstal a nadšeně ukázal rukou po proudu Velké řeky, na jejímž konci zuřila válka.

2 – Dismasova nákaza

Doktor Dismas bez okolků rozrazil dvojité dveře do velké bílé místnosti a zamířil rovnou k Yamovi. Cestou rozháněl stroje, které se porůznu vznášely ve vzduchu. Doprovázelo ho deset sluhů ve strakatých livrejích. Postavili se do řady ke stěně. Patřili k nedotčeným, těla měli zmrzačená umělým zásahem, ale Yama si na ně už zvykl.

Právě se rozcvičoval, jak ho to naučil seržant Rhodean. Byl bosý, měl na sobě jenom kostkované kalhoty z jemné vlny, přes spáleninu na prsou široký obvaz. Celou dobu, co byl v zajetí, zoufale toužil namířit jeden jediný stroj Dismasovi do oka a provrtat mu mozek, ale ať se snažil jak chtěl, nedokázal se stroji ani navázat kontakt, natož jim něco poručit. Síly, které se tak pracně naučil ovládat, mu odebralo to, co vyrostlo ze semene, jež do něj doktor Dismas úskokem vpravil. Když bděl, trápily ho rudé a černé mžitky před očima, ve spánku zase strašné sny, které si sice později nedokázal vybavit, ale zanechávaly v něm pocit úzkosti a ošklivosti.

Doktor Dismas byl celý v černém. Beze slova začal přecházet sem a tam, ztuhlýma rukama tleskal v nepravidelném rytmu, jako by si nejprve chtěl utřídit myšlenky. Yama pozoroval apatykářova ohnutá záda ostražitě jako myš hada.

„Takže jsi vzhůru!“ zvolal doktor Dismas konečně. „Vida, vida. Jak se cítíš, Yamamanamo? Bolí tě hlava? Vidíš nějaká barevná světla nebo skvrny? Popáleniny se ti slušně hojí. Ale, ale, proč na mě tak hledíš? Jsem přece tvůj zachránce!“

„Nakazil jste mě, doktore. Trápí vás, že nákaza nepostupuje tak rychle, jak byste si přál?“

„To není nákaza, tak to nesmíš posuzovat. A jestli nechceš, aby se tvůj stav zhoršil, nevzpírej se tomu.“

„Kam jste mě unesl, doktore, a proč?“ zeptal se Yama jako již mnohokrát, ale ještě nedostal odpověď. „Kde jsou ostatní?“

Apatykář se usmál. „Naši spojenci mi poskytli tyto prostory jako odměnu za vykonané služby. Měl bych zdůraznit, že je to jen částečná odměna, protože jsem vlastně teprve začal. My dva, můj drahý Yamamanamo, jsme teprve začali. Máme ještě tolik práce!“

Doktor Dismas se zastavil před velkým kulatým oknem, ruce si složil za záda. Nedokázal však setrvat v klidu. Zřejmě si nedávno píchl dávku drogy, neboť překypoval energií. V černém šosatém plášti s vysokým límcem, jenž jako čelisti nůžek svíral jeho hnědou tvář s bílými skvrnami puchýřů, vypadal komicky, ale Yama dobře věděl, že je vypočítavý, úlisný a zákeřný.

„Jsem vaším vězněm, doktore. Co ode mě chcete?“ Sice apatykáře z hloubi duše nenáviděl, ale potřeboval se od něj dozvědět co nejvíc.

„Vězněm? Ale kdepak! Řekněme, že náš vztah právě prochází poněkud delikátním obdobím. Ještě nejsi ani ryba ani rak, hochu. Jsi kukla. Zakuklená larva. Domníváš se, že máš nějaké síly, ale to není nic proti tomu, čím se teprve staneš, to ti slibuji. Pojď sem. Postav se vedle mne. Neboj se.“

„Já se nebojím, doktore.“ Byla to lež a Yamovi bylo jasné, že to Dismas ví. Doktor ho znal příliš dobře.

Ať se sebevíc snažil zůstat klidný, pozůstatky snů, rudé a černé mžitky před očima, místnost zamořená stroji a především to, co mu rostlo pod kůží, v něm vzbuzovaly neustálý strach.

Doktor si zasazoval cigaretu do špičky zhotovené z kosti prstu vraha, jak rád tvrdil. Zcela se soustředil na tento úkon, protože levou ruku měl nepohyblivou, což byl důsledek nemoci, stejně jako bílé puchýře, jež mu rostly pod kůží – nemoci, kterou nakazil rovněž Yamu. Když konečně cigaretu nasadil, zapálil si ji, potáhl a vyfoukl dva kroužky tak, aby druhý prolétl prvním. Usmál se, jak je šikovný, a pravil: „Nebojíš se? Měl by ses bát. Ale jsem si jistý, že necítíš jenom strach. Samozřejmě, hněváš se. A určitě jsi zvědavý. Pojď sem. Postav se vedle mě.“

Yama si vybavil lekce diplomacie, jež mu trpělivě vštěpoval eolský edil.

„Každou nevýhodu proměníš v opak, jestliže ji přiznáš, neboť nepřítele nic tak nepovzbudí k neopatrnosti jako odhalená slabost,“ radil mu nevlastní otec, proto nyní řekl: „Bojím se, doktore. Bojím se, že se vás pokusím zabít. Jako jste vy zabil Tamoru.“

„To jméno neznám.“

„Tamora byla ta žoldnéřka.“ V Yamovi náhle vzplála nenávist tak silně, že ji stěží dokázal ovládnout. „Má přítelkyně.“

„Aha. Ta hloupá vzteklá dívka s mečíkem. Zabil jsem ji, protože připravila o život Elifase, který tě tak úspěšně ke mně přivedl. Oko za oko, jak říkají Amnani. Mimochodem, jak se daří tvému otci? A jak tomu páchnoucímu městečku, jemuž se pokouší vládnout?“

Yamovi se zatmělo před očima a vrhl se na doktora. Z roje strojů slétl rychle jako šíp drobný dráček a bodl Yamu do spánku. V jednom okamžiku běžel a ve druhém ležel na zádech na pružné černé podlaze a civěl do stropu. Celým tělem mu projela bolest. Když apatykář vypálil na Tamoru laserový paprsek, rozptýlené záření Yamu těžce ožehlo a tlaková vlna ho odhodila na kamenný reliéf, o nějž si přerazil žebra a jedno mu propíchlo plíce. Přestože ho léčila celá baterie strojů, ucítil nyní v ústech krev.

Doktor Dismas se nepřestal usmívat. „Máš odvážného ducha. To je dobře, velmi dobře! Budeš ho potřebovat.“ Natáhl k Yamovi zkroucenou levou ruku, aby mu pomohl vstát.

Yama to gesto ignoroval, s námahou se vyhrabal na nohy a sykal bolestí. „Kde je Pandaras? Co se stalo s Lasičkou? Kde jsou ostatní?“

„To je nepodstatné. Mě zajímáš pouze ty, můj drahý hochu. Jsi v pořádku? Nezranil ses při tom pádu? Výtečně. Teď se hezky postav sem vedle mne. Musím ti toho hodně říct a nevidím důvod, proč to odkládat.“

Yama neochotně poslechl. Pokoj byl v honosném sídle vyhloubeném do úbočí létající zahrady. Z jediného kulatého okna, vypouklého jako oko, byl výhled na lesní město Baucis, do nějž hluboko pod nimi bušily ostré paprsky poledního slunce. Po krajině pluly stíny, jež vrhaly další létající zahrady, které vypadaly jako zelená oblaka na modré obloze. Trčely z nich řetězové konstrukce, provazové smyky a obloukové mosty z lesklého kovu. Než do města přišli kacíři, rozkládala se na nízkých pahorcích zelená mozaika tisíců hájků a lesíků oddělených travnatými pásy, neboť Baucisané žili v domech zavěšených na stromech. Dnes byla většina stromů vykácena a do krajiny se zařezávala síť nových cest z rudého jílu, která vypadala jako krvácející rány. Kacíři rozbili své tábory na pahorcích. Nad osamělými korunami stromů, které jim čirou náhodou nepřekážely, visel kouř z nespočetných ohňů a komínů sléváren a zbrojovek.

Za městem se zelenala hustá džungle přikrytá mlžným oparem. Létající zahrada se vznášela tak vysoko, že byly vidět oba okraje světa – rozeklaná modrá linka Mezních hor napravo, lesklá pláň Velké řeky nalevo a mezi nimi celý obydlený svět, který se ztrácel pod bílými mraky. Yama si vyhlížením z okna často krátil dlouhé dny zajetí a někdy měl dojem, že dohlédne za hornatinu ve středu světa, dokonce až na začátek Skleněné pouště.

Doktor Dismas vyfoukl obláček hřebíčkového kouře. „Všechno, co vidíš, je území kacířů. Dvě stě měst po proudu řeky a ještě stovka dalších proti proudu. Patří k nim tisíce pokrevních linií a brzy i ostatní, Yamamanamo. Velmi brzy, pokud se něco nestane. Slaví skvělé úspěchy, ale musí se jim zabránit v konečném vítězství. Zamíchali se do spousty věcí, kterým nerozumí. Například se pokoušeli probudit obrovské stroje v podpalubí světa. Naštěstí se jim to nepodařilo.“

Zkoumavě pohlédl na Yamu, ale ten mlčel, protože pochopil, že se z něj apatykář snaží něco vytáhnout, jako když rybář rozhazuje návnadu, aby vylákal rybu k hladině. Yama viděl mohutné stroje pod povrchem světa, když ho Beatrice vedla do tvrze starými cestami v podpalubí, ale tehdy o svých silách mnoho nevěděl a ani ho nenapadlo, aby je vyzkoušel.

„Takže prozatím budeme spolupracovat s kacíři,“ řekl doktor Dismas živě. „Prokážeme jim službu, za kterou si později vybereme patřičnou odměnu. Pro tvé vlastní dobro tě žádám, abys už nedělal žádné ukvapené pohyby. Moji sluhové neoplývají fantazií, nerad bych, aby ti ublížili jen proto, že si něco špatně vyloží.“

Yama zatínal pěsti tak pevně, až se mu nehty zarývaly do dlaní. „Všechny své schopnosti jsem ztratil. Jsem rád, že jsou pryč. I kdybych o ně nepřišel, stejně bych vám dobrovolně nesloužil.“

„To není otázka volby, můj drahý hochu. Ty schopnosti máš pořád a jsem přesvědčen, že se v pravý čas opět vynoří.“

„Dělejte si co chcete. Obracejte se na tu věc, kterou jste mě nakazil. Ale neobracejte se na mě. Nesnažte se mne přetáhnout na vaši stranu a nedoufejte, že přijmu váš názor.“

Yama se vrátil k posteli a posadil se. Doktor Dismas zůstal stát u okna, pomalými pohyby zasunul do kostěné špičky další cigaretu a zapálil si ji, zatímco hleděl na město dole, jako by je právě dobyl. Nakonec, aniž by se otočil, řekl: „Máš to snadné, Yamamanamo. Závidím ti. Já byl sám a můj miláček byl starý a zmrzačený. Bezmála jsme oba zemřeli, než bylo spojení dokončeno, a málem jsme zemřeli podruhé, když jsem se vracel Skleněnou pouští. Stalo se to téměř před čtyřiceti lety. Podivná shoda okolností, nemyslíš?“

Yamu to zaujalo navzdory odporu, který v něm apatykář vzbuzoval. „Předpokládám, že máte na mysli Předky dnů.“

„Vida, vida, víš tedy něco o minulosti. To nám ušetří čas. Ano, má to mnoho společného s jednou členkou posádky, vlastně s tou nejdůležitější. Předkové dnů byli jen variací na stejné téma, ale jedna z nich se velmi podobala originálu. Říkala si Angela. Věřím, že ses s ní setkal.“

Žena v bílém. Žena z modly. Yama ji poprvé spatřil v Chrámu Černé studny. „Byl to jenom žalostný přízrak ženy, která žila před pěti miliony let. Uprchla před nepřáteli do sousední galaxie, ale nenašla, co hledala, a cestou zpátky se zapletla do událostí na Konfluenci. Než ji člen její posádky zabil, stačila ještě zasít sémě kacířství.“

„Vida, vida, kolik toho víš. Ta žena, s níž jsi mluvil, je její kopie, kterou zanechala uvnitř model. Chce tě získat na svou stranu, proto ti ten příběh vyprávěla. Také se ti nepochybně pochlubila, jak bývala mocná.“

„Zničil jsem ji, doktore.“

„Obávám se, že nikoli,“ zasmál se doktor Dismas. „Zdá se, že o způsobu třídění informací nic nevíš. Je uskladněna hluboko v prostoru uvnitř model jako vzor složený z přerušovaných světelných paprsků. Možná ji zničí tvůj miláček, až bude silnější a pokud si to budu přát já, ale tys zničil jen kopii kopie.“ Apatykář vytáhl z kapsy pláště hrst plastových slámek. Měl ve zvyku rozhodovat se podle jejich náhodného rozložení poté, co je nazdařbůh rozhodil. Chvíli slámky protřepával v dlaních a mazaně se usmíval, pak je zastrčil zpátky. „Osud bohů je v mých rukou – nepřipadá ti to zábavné? Aha, zapomněl jsem, že nemáš smysl pro humor, Yamamanamo. Není to tvá vina. Každý, koho by vychovával takový zkostnatělý a úzkoprsý hlupák, takový puntičkářský rádobymatematik…“

Yama zařval a znovu se na doktora vrhl, ale opět ho srazil stroj. Dostalo se mu alespoň nepatrného zadostiučinění, protože než padl, zahlédl, jak apatykář polekaně uskočil.

Pak ho oslepil bezhlesý řev rudých a černých blesků, které mu vybuchly v hlavě. Převalil se na záda, zvonilo mu v uších, v ústech cítil krev. Pomalu se zvedl na kolena. Když se postavil, místnost se s ním houpala, a tak se raději posadil na kraj postele.

Doktor Dismas hleděl na Yamu s nelíčenou něhou. „Toho bojovného ducha budeš potřebovat, můj drahý hochu. Poslal jsem tě na tvrdou cestu, ale nakonec mi poděkuješ. Budeš přetvořen stejně jako já. Povím ti jak.“ Zapálil si další cigaretu. „Regrese, k níž na našem světě došlo, měla tak katastrofální následky, že Angela dokázala manipulovat s mnohými přístroji, o nichž jsme neměli ani ponětí nebo které jsme pokládali za nefunkční, přestože technologie Předků dnů byla o pět milionů let starší než sama Konfluence. Vstoupila do prostoru uvnitř model a mnoho se tam dozvěděla.“

„Zničila avatáry,“ hlesl Yama. „Říká se, že to udělali kacíři, ale stalo se to dřív, než rozpoutali válku.“

„Mlč. Tohle je můj příběh! Angelin už znáš, jak se zdá. Její kopie se tě snažila naverbovat, ale nedal ses, protože jinak bys tady nebyl. Rozhodl ses moudře. Je sice naším spojencem, Yamamanamo, ale nikoli přítelem. Enobarbus je jí bezvýhradně oddán, my však máme vlastní plány. Mimoto přizpůsobila většinu těch povídaček či vyslovených nepravd svým záměrům. Angela nezničila avatáry. To způsobila až její kopie, kterou instalovala do model. Podoba, s níž jsi hovořil, je kopií té kopie, ale to není důležité. Na každý pád si připadala opuštěná a podvedená, po Angelině smrti navíc ohrožená, a tak přešla do útoku. Avatáry byly zničeny, ale s nimi bohužel i spousta jiných záznamů, většina adresářů a dokumentace. To byla skutečná válka. Ta, v níž dosud bojují kacíři proti cechům, je pouze jejím stínem. Proto byly cechy poraženy už před tím, než první loď plná bojechtivých bláznů vyplula z Ys, aby potlačila povstání ve středu světa.

Ale to se nás netýká. V době, kdy Angela doplula k poslednímu a nejmenšímu městu na Konfluenci, aby tam zasela myšlenky, z nichž vzešlo kacířství, jsem vstupoval do Skleněné pouště. Všichni muži z mé rodiny patří již tisíce let k Cechu apatykářů a ranhojičů a také já jsem vyučeným apatykářem, jenže jsem hledal něco víc. Tajemné vědění, skryté nebo zapomenuté či zakázané kněžími a cechy, které děsí pravý účel tohoto světa. Jako mladík jsem v cechovní knihovně prošťoural kdejakou skulinku. Tenkrát ještě fungovaly podprogramy avatárů, jež prostřednictvím obrazovek poskytovaly informace. Bylo tam obrovské množství smetí, ale našel jsem pár klenotů.“

Yama se zeptal: „Tam jste se potkal s Elifasem?“

„Znal jsem ho od vidění jako ostatní lidi v knihovně a věděl jsem, že už vzdal pátrání po starobylých pokladech. Byl jsem mladý, kromě pozdravu se mnou sotva prohodil slovo, ale jeho přítel a bývalý druh na cestách, představený knihovníků, mi dodával odvahy. Zajímal se o mapy, ale já našel něco lepšího!

Objevil jsem deník pět tisíc let mrtvého ranhojiče, který se toulal mezi kmeny neproměněných ve středu světa. Tito kočovníci se odvážili až na pradávná bojiště ve Skleněné poušti, a právě u nich rozpoznal neobvyklé symptomy. Celá věc byla o to podivnější, že se jedny a tytéž příznaky vyskytovaly u různých pokrevních linií. Někde ty postižené dokonce považovali za požehnané Ochránci, a místo aby je zabili nebo vypudili z kmene, klaněli se jim jako věštcům a prorokům.“

„Mluvíte o nemoci, kterou jste mě nakazil,“ poznamenal Yama.

Doktor Dismas prudce napřáhl ruku a s nečekanou zuřivostí vykřikl: „Ticho! Dost přerušování! Budeš zticha, nebo…“ Paže se mu roztřásla, otočil se k oknu. Ramena mu poklesla. Když se zase obrátil, usmíval se a z hlasu mu kapal med. „Tohle je můj příběh, Yamamanamo, nepospíchej tolik. Myslíš si, že mnoho víš, ale ve skutečnosti nevíš nic.“

„Možná mě váš příběh vůbec nezajímá, tak ho chci co nejrychleji přivést ke konci.“

„Ale ano, zajímá tě, velice tě zajímá,“ pravil doktor Dismas přeslazeným hlasem, „protože kdyby tě náhodou přestal zajímat, uříznu ti ucho, aby tě zajímat začal. Kde jsem skončil?“

„Našel jste deník starého cestovatele.“

Navzdory okolnostem Yamu skutečně doktorovo vyprávění zaujalo. Hodně se podobalo Elifasovým lžím, jimiž ho vylákal na cestu po řece. Elifas prohlašoval, že našel zprávu sběrače vraků, v níž se zmiňoval o městě, obývaném Yamovými pokrevníky, ukrytém ve Skleněné poušti. Dokumenty, které mu ukázal, byly padělky, ale možná ty lži nakonec mají pravdivý kořen.

Doktor Dismas spustil: „Pořídil jsem si kopii toho deníku a stále se k němu vracel, až jsem jej znal nazpaměť. Byl jsem však velmi mladý a za dlouhá léta studií mé okouzlení poznenáhlu vyprchalo a postupně jsem se začal věnovat jiným, zdánlivě důležitějším věcem. Když mě po závěrečných zkouškách konečně poslali na první působiště, vzal jsem si s sebou koženou brašnu s nástroji ranhojičského řemesla, kterou mi odkázal dědeček, a obvyklý lékopis lektvarů, všeléků, léčivek a žahavek, nikoli však kopii deníku sběrače vraků, neboť jsem usoudil, že stejně jako ostatní dětské hračky není hoden mé dospělosti.

Nuže dobrá, opominu detaily mých prvních dvou působišť. Byl jsem hloupý a naivní mladý muž a toužil jsem konat dobro – jen považ! Konat dobro ve světě, kde lze proti zlu vybojovat jen nepatrná a pouze dočasná vítězství! Sotva jsem však nastoupil na třetí místo, zakročil osud. Nevěřím na Ochránce, lépe řečeno, nevěřím, že mohou zasahovat do našeho Vesmíru. Přesto jsem měl tehdy pocit, jako by se nějaká síla vložila do mého života a navždy ho změnila. Možná můj miláček působil na větší vzdálenost, než lze předpokládat.

Pracoval jsem v ubohé horské osadě za koncem Velké řeky. A právě tam, na hranicích Skleněné pouště, jsem se setkal s týmiž symptomy, o nichž jsem jako mladík tolikrát s údivem četl. Samozřejmě to okamžitě roznítilo můj zájem. Pustil jsem se po stopách karavan od jednoho karavanseráje ke druhému, navštívil jsem kočovníky v jejich letních táborech a všude jsem onu záhadnou chorobu studoval a zaznamenával její průběh od jednotlivých skvrn přes pominutí smyslů až po šílenství, slepotu a smrt. Podařilo se mi provést pitvu jedné neproměněné věštkyně – musel jsem vyloupit její hrob –a obkreslil jsem si nádory a uzliny na jejích nervových drahách. Nakonec, když jsem porovnal cesty kočovníků Skleněnou pouští s výskytem této nemoci, dokázal jsem určit ohnisko nákazy.

Nebudu tě obtěžovat dlouhým výčtem těžkostí, jež jsem musel přestát, abych dosáhl cíle. Vypravil jsem se tam sám, protože jsem nikomu nevěřil, a na to jsem málem doplatil. Skleněná poušť je příšerná. Za hornatinou Velkého předělu není žádná voda, neboť řeka, která kdysi byla zrcadlovým obrazem naší Velké řeky, během válek za Věku vzbouření vyschla.

Poušť je rozpálená jako pec, písečné duny střídají solné pánve, prolákliny plné žíravého prachu a sklovité krátery. Na okraji této zničené krajiny přežívá pouze lupenitý lišejník a zvlášť odolné sukulenty, které se podobají spíše strojům než rostlinám. Málem mě zabily, neboť jsem se k nim ve svém vědeckém nadšení příliš přiblížil, jakmile jsem je však spatřil, pochopil jsem, že deník ani v nejmenším nelhal!

Měl jsem párek velbloudů a mezka, ale velbloudi pošli v hrozných křečích, a tak jsem musel zanechat většinu zásob u jejich zdechlin. Pak mne zastihla písečná bouře, která trvala dvanáct dní, a když jsem konečně mohl vyjít ze stanu, okrovou oblohou se prodíralo kalné slunce. Z ubohého mezka, který byl uvázán před stanem, zbyly jen kosti, o něž se rvali jacísi ptáci podobní divokým krocanům. Také byli napůl stroje, musel jsem je zabít, když na mě zaútočili. Jeden z nich mě sekl zubatým koncem křídla a způsobil mi v boku hlubokou ránu od kyčelní kosti až po žebra.

Putoval jsem dál, oslaben zraněním a obtěžkán nejnutnějšími zásobami. Věděl jsem, že nebudu mít dost vody ani potravin na zpáteční cestu, protože jsem víc neunesl. Přes den jsem se musel skrývat před palčivým žárem slunce, všudypřítomným pískem a větrnými bouřemi, při nichž střepy křemičitého skla svištěly vzduchem jako ostré nože. V noci se poušť natolik ochladila, že mi dech zamrzal mezi rty, a kráčel jsem pod oblohou tak čistou, až jsem měl pocit, že dohlédnu za nejvzdálenější galaxie, až k záblesku exploze, z níž se vylíhl Vesmír. Tak jsem se trmácel celé čtyři noci, než jsem našel místo, které jsem hledal.“

Doktor si zapálil novou cigaretu. Ruce se mu silně chvěly. Yama pozorně naslouchal, protože se s ním nyní dělo totéž, co se kdysi stalo apatykáři. Černé a rudé mžitky před očima opět zesílily do záblesků, jako by vyhlížel mezi vlajkami rozevlátými větrem. Hrůza v něm tloukla obrovskými ocelovými křídly. Náhle měl podivný dojem, že ho doktor nezajal před svatyní, ale že přepadl přes kraj světa a dosud padá dál, že tohle všechno je jen hrůzný sen, z něhož se každým okamžikem probudí do ještě krutější skutečnosti.

„Můj drahý Yamamanamo,“ zašeptal doktor Dismas. „Synu řeky. Jak já ti závidím! Stalo se to už tak strašně dávno, že mi zbývá jen pár vzpomínek, ale i ty jsou již ohlazené jako oblázky v horském potůčku. Bylo to tak příšerné a tak nádherné! Taková bolest a takové blaho. Takové blaho.“

Apatykář se rozplakal. Yama doslova ztuhl. Pohled na doktorovu zjitřenou tvář byl odpudivý.

„Slzy, ubohá lidská slabost,“ vzlykl doktor Dismas a otřel si hřbetem ztuhlé levé ruky skvrnité líce. „Neoplakávám to, čím jsem byl, ale pláču štěstím, že jsem se v objetí mého miláčka směl přeměnit. Mé znovuzrození bylo krvavé a zoufale bolestné, ale vzešla z něj taková nádhera a takové blaho! Takové blaho!“

Doktor obvykle neprojevoval víc emocí než dřevěná loutka, jejíž pomalovaná tvář znázorňuje příslušnou grimasu. Yamu znenadání napadlo, že mimika a gesta, vyjadřující strach a naději, hněv i radost, štěstí a utrpení, jsou u všech pokrevních linií stejné, a rád by věděl, zda to byl úmysl Ochránců. Zdálo se, že doktor poprvé podlehl lidským citům, ale co si doopravdy myslí, nedokázal ani odhadnout.

„Ach, ach, dosud mě to dojímá,“ vzdychl doktor Dismas a delikátně posmrkl. „Dorazil jsem k cíli, aniž bych si to uvědomil. Byl jsem na pokraji šílenství, chodidla jsem měl samý puchýř a hojně mi krvácela, kůži jsem měl spálenou a loupala se mi v černých cárech, klouby oteklé a nepohyblivé a po celém těle boláky, z nichž prýštil hnis. Začalo svítat. Prudký horký vítr mi vysušoval z těla poslední kapky vody. Došel jsem na místo, které vypadalo, jako by se tam rozlilo roztavené sklo, zem byla popukaná, samý hrb a žleb. Byl jsem příliš vyčerpaný, než abych pochopil, že do večera budu určitě mrtvý. Dopotácel jsem se do stínu hluboké strže, postavil si stan a vplazil se dovnitř.

Můj miláček o mně již dávno věděl, naslouchal mým krokům tisícem čidel, jež prorůstala pouští, a pozoroval mě množstvím očí – krystalů, které vyrostly ze skal a skleněných hřebenů, a čoček na primitivních pomocnících, jež si vyrobil z vraku svého těla. A právě ti si pro mě přišli v poledním žáru. Když rozřízli plátno mého přístřešku, vystřelil jsem z laserové pistole a mnoho jich spálil. Vypotácel jsem se z hořícího stanu, ale venku čekali další, rojili se tam po stovkách, vypadali jako pavouci či kudlanky z černého skla, viseli na útesu, pod nímž jsem tábořil, nebo toporně poskakovali po sklovité zemi. Než jsem se nadál, znehybnili mne žihadly a omotali mne jakýmsi kokonem. A tak začalo…“

Náhle se rozřinčel zvonek. Doktor Dismas se obrátil k Yamovi zády a popuzeně řekl jakoby sám k sobě: „Právě ted? Nemůže to počkat? Samozřejmě, ten hoch. Ano, jsem… Ne, chci mu to říct sám. To nemůžete pochopit… Ano, já vím… Co se dá dělat, když je to tak důležité.“

Doktor se zahleděl na Yamu velkýma žlutýma očima, jako by ho viděl poprvé. „Mluvili jsme o tom, jak začaly námluvy s mým miláčkem. Ty malé stroje byly jeho součástí, stejně jako prsty nebo uši jsou nedílnou součástí tvého těla, dokud ti je neuříznu. Našly mne a paralyzovaly, jako útočné vosy ochromí svým jedem housenku a obalí ji vlákny vylučovanými snovacími žlázami v ústních orgánech. Ta vlákna však měla jistou inteligenci a léčila má zranění, zatímco mi stroje dávaly pít kapku po kapce vodu obohacenou vitaminy, esenciálními aminokyselinami a sacharidy.

Byl jsem na pokraji deliria a nechápal jsem, co se to se mnou děje. Zdálo se mi, že ležím v polním lazaretu v chladivém stínu palem a za sněhobílými plátěnými přepážkami zurčí voda. Možná to byla předtucha budoucnosti.

A po celou tu dobu se můj miláček plazil ke mně, neboť si uvědomil, že jsem naprosto mimořádná kořist. Jeho stroje nakazily kdejakého kočovníka, který prošel kolem, ale v tělech nedotčených se nemohlo vyvinout nic vyššího než primitivní pomocníci. Já však byl výjimečný, a tak se ke mně dostavil osobně, prorostl ke mně, jako kořeny pouštní rostliny žíznivě prorůstají k vodě.

Nevím, jak dlouho to trvalo, ale nakonec se ke mně dostal. Stříbrný drát, tenký jako pavučina, mi probodl lebku, miliónkrát se rozvětvil a propojil se s neurony mých zrakových a sluchových mozkových center. A pak stál můj miláček přede mnou, hrůzostrašný ve své nádheře, a vypověděl mi pravdivou historii světa.

Neprozradím ti, co mi vyprávěl. To se dozvíš sám. Roste v tobě a brzy se probudí. Musím říct, že to, co jsem se dozvěděl, mě úplně změnilo. Popsal mi vítězné bitvy ve vzduchoprázdnu za atmosférickým obalem Konfluence, ale také svou děsivou porážku. Padal z obrovské výšky velikou rychlostí a během letu se transformoval. Když dopadl, byl tak žhavý, že se zatavil hluboko do pláště světa. Uzavřel se tam jako v hrobce.

Vidím, že rozumíš. Ano, už se probouzíš. Ty si to pamatuješ, že?

Ležel tam deset tisíc let, pomalu se přestavoval, vysílal do pouště stroje, naslouchal a učil se. Jen si představ tu sílu vůle, hochu! Přežít deset tisíc let v takových mukách a naprosto sám. Až donedávna se neodvážil komunikovat se svými druhy, kteří přečkali Věk vzbouření. Všechno, co se mezitím stalo, musel vydedukovat jenom z výpovědí nedotčených, k nimž se dostali jeho pomocníci. Nakazili sice žihadly mnoho kočovníků, ale získali jen málo užitečných informací, neboť obzor nedotčených je velice omezený.

Jenže pak jsem přišel já a všechno bylo jiné. Nejen proto, že patřím k proměněné pokrevní linii, ale objevil jsem se krátce po Angelině zásahu do model. Můj miláček její volání slyšel, a když mne uzdravil, poslal mě zpátky, abych zjistil podrobnosti o nové válce a uzavřel spojenectví.

Udělal jsem však pro mého miláčka mnohem víc. Získal jsem posledního Stavitele, Syna řeky, a položil mu ho k nohám. Drobná seménka, která jsem mu podstrčil v jídle, pocházela samozřejmě z mého miláčka, tvého otce. A tak jsme spojeni.“ Doktor Dismas se ztuhle uklonil.

„To raději zemřu,“ řekl Yama. „Nebudu sloužit, doktore.“

„Ty se probouzíš,“ zasmál se doktor Dismas vesele. „Já to vím! Cítím to! Promluv ke mně, mé drahé dítě. Už je čas!“

Yama si uvědomil, že apatykář nemluví k němu, ale k té věci, která v něm roste. A v té chvíli se mu do každičké buňky těla zaťaly žhavé pařáty. Rudé a černé plameny pohltily svět. Z ohnivých jazyků vystoupil fantom, jakýsi zlatý zárodek. Pomalu otočil těžkou slepou hlavu k Yamovi. Měl pocit, že zešílí, jestli se ty oči otevřou. Pak k němu fantom promluvil jeho vlastním hlasem:

Nebudeš sloužit? Popíráš účel své pokrevní linie! Byli jste stvořeni ke službě Ochráncům. Postavili jste tento svět. Ostatní jsou dávno pryč, ale ty jsi tady a budeš sloužit. Budeš sloužit mně.

Kdesi za těmi plameny se ozval hluboký, zvučný hlas: „Co mu to děláte? Zastavte to, Dismasi! Okamžitě to zastavte! Přikazuji vám to.“

Bolest ustoupila. Vize se rozplynula. Yamovo tělo, prohnuté jako luk, se uvolnilo, hlava mu padla na stranu. Skrze rudé a černé záblesky uviděl zjizvenou tvář kacířského vojevůdce, zrádce Enobarbuse.

3 – Překupník

Tři dny unášela řeka vor s Pandarasem a Tiborem. Snažili se držet na dohled mangrovů, jimiž byly zarostlé bažiny podél břehu, protože Pandaras neměl odvahu pustit se přes široširou řeku na tak chatrném plavidle. Uměl sice dobře plavat, přesto se večer pokaždé přivázal k otepím rákosu, aby neutonul ve spánku, kdyby ho spláchla vlna. Stejně toho moc nenaspal. Tibor nezamhouřil oko vůbec, stěžoval si, že nespavost je dalším prokletím, které Ochránci uvrhli na jeho pokrevní linii. Pandarase napadlo, že hierodul má tak chabou fantazii právě proto, že nemá žádné sny.

Bludička v kotoučku nejasněla, ani nebledla. Yama byl určitě naživu, ale někde daleko. Na tom však nezáleželo. Kdykoli Pandaras na kotouček pohlédl, přísahal, že ho najde, i kdyby měl putovat až do smrti a třeba až na druhou půlku světa.

Zatímco Tibor neúnavně pádloval, aby udržel vor nedaleko příbřežních mangrovů a banyánových ostrůvků, které byly i v pravé poledne plné tmavozelených stínů, Pandaras se pro ukrácení dlouhé chvíle pustil do vyprávění o tom, co všechno s Yamou zažil. Vylíčil Tiborovi, jak se stal panošem, když se hostinský U Zkřížených seker chtěl zmocnit Yamových zlatých rijálů a poslal na něho jednookého lupiče, jak potkali rusovlasou žoldnéřku Tamoru a společně se vydali zajmout uprchlého hvězdoplavce a jak Pandarase přepadl zabiják, kterého poslal Gorgo. Zničení Chrámu Černé studny přeskočil, protože tehdy omdlel po úderu do hlavy, a pokračoval bitkou s bandity, kteří je přepadli v Paláci lidské paměti, při níž pro změnu dostal ránu do hlavy Yama. Podrobně vylíčil spiknutí v Cechu věštců, jak je zajal prefekt Corin a jak uprchlí z vězení Cechu domácích záležitostí; přiznal se, že se tenkrát svého rozlíceného pána, obaleného ohnivým stopařem, skutečně bál. Pak se rozpovídal o zázraku, jímž Yama pozvedl nedotčené nemluvně Stínového lidu, o triumfálním procesí ulicemi Ys a plavbě na Lasičce. Přestože Tibor viděl zničení Eolie na vlastní oči a na vlastní kůži zažil honičku s loděmi prefekta Corina, útok obrovitých hlavonožců a bouři, v níž málem ztroskotali, Pandaras mu to všechno důkladně popsal, protože natolik miloval vyprávění příběhů, že si to nedokázal odepřít. „Můj pán jednou prohlásil, že nesmrtelnosti lze dosáhnout bez milosti Ochránců pouze jediným způsobem – poutavým vyprávěním. Ať je to pravda nebo ne, příběhy se staly životní nezbytností mého lidu. Žijeme sice krátce, ale díky dovednosti vyprávět příběhy a skládat písně si nás lidé pamatují dlouho. Dobrý příběh se může předávat stovky generací, podrobnosti se sice mění, ale jádro zůstává stejné, a při každém vyprávění hrdinové znovu ožívají. Totéž se může přihodit nám, Tibore, protože tohle je nepochybně největší příběh, jaký se kdy na tomto světě odehrál.“

Tibor chvíli mlčky pádloval. „Celý svět je jen příběh. Kdo dokáže najít jedinou kapku, která spadne z listu do proudu Velké řeky? Kdo může říct, kde jeden příběh končí a druhý začíná?“

Pandaras si pomyslel, že Tibor cituje nějakou nesrozumitelnou sútru z Puránů, a protože rozhodně neměl v úmyslu přít se o teologii s hierodulem, protentokrát držel jazyk za zuby.

Noci byly tmavé a tiché, prozářené pouze kalným rudým vírem Oka Ochránců. Vycházelo každou noc o trochu dřív a každou noc vystoupilo na černou oblohu o něco výš, než zase zapadlo za kraj světa. V hlubokém tichu noci Pandaras velmi tísnivě vnímal prázdnotu neobydleného břehu a vždycky pocítil úlevu, když se konečně probudily opice, zazpívali ptáci a miliony žab spustily sbor na pozdrav úsvitu.

Dny byly čím dál teplejší, ale nezdálo se, že by Tiborovi horko vadilo. Prohlásil, že vyrostl v mnohem teplejším kraji blízko středu světa a že takové zubaté slunce nic není.

Protože maso z antilopy nebylo nasolené ani pořádně vyuzené, nevydrželo dlouho. Na ostrůvcích však našli hojnost zralých banánů a fíků, které jen čekaly, až si je utrhnou. Tibor naloupal vlákna z dlouhých řapíků mohutných plazivých kapradin, které visely z kořenovníků, upletl síť a v mělkých tišinách chytal sumečky a mihule, zatímco Pandaras šplhal po větvích a vybíral ptačí a ještěrčí vejce. Tibor jedl také hmyz, často jej chytal v letu svým dlouhým rudým jazykem.

Tu a tam se daleko uprostřed řeky kmitla plachta obchodního korábu nebo karaky mířící do války. Jednou nad nimi zakroužil stroj, ale hned zas odletěl přímo k nezřetelné lince obydleného břehu. Měl podlouhlé vosí tělo, desítku spárovaných křehkých křidélek a svazek zářivě rudých očí. Pandaras pozdvihl kuši, protože si vzpomněl na špehy vyslané prefektem Corinem, když hledal Yamu. Jenže prefekt byl mrtvý, utopil se a jeho loď zničili obrovští hlavonožci, které Yama přivolal z hlubokého říčního dna, a tak se uklidňoval, že to nic neznamená, protože na Konfluenci je množství strojů.

Vpodvečer dalšího dne dorazili k chatrči pokoutního překupníka. Barabizna na spadnutí byla ukrytá ve větvích banyánu mezi vysokými mangrovy, stěny a chatrnou střechu měla z rákosových rohoží. V malé zátoce byl přivázán tucet loděk. Mezi lesklými listy blikaly jako roj světlušek malé lampy, nad stojatou vodou se nesla hudba z kazetového magnetofonu. Když Tibor zabral pádlem, aby vor postrčil k ostrůvku, nějaký pták hlasitě vykřikl, jako by oznamoval jejich příchod.

Překupník se jmenoval Ajulf a na první pohled to byl všemi mastmi mazaný stařík. Podle hrotu šípů vytetovaných na prstech patřil k pokrevní linii, která byla odjakživa na štíru se zákonem a vydělávala si na živobytí v Ys a na Velké řece zlodějnou a pašováním cigaret a dalšího zakázaného zboží kmenům nedotčených, ale k Pandarasovi se hlásil, jako by byl jeho příbuzný. Byl vyzáblý, na sobě měl jenom bederní roušku a neustále se pod ní škrábal. Ruce i nohy měl dlouhé a šlachovité, hlavu malou a štěrbiny duhovek jantarově žluté, zpod nedbale ovinutého špinavého turbanu mu trčel chomáč mastných vlasů. Kdykoli se zamyslel, tiše si pohvizdoval, což dělal každou chvíli, zatímco Pandaras nad přesoleným rybím rizotem s plnou pusou vyprávěl okleštěnou verzi toho, co se jim přihodilo.

Stařík obchodoval s místními Rybáky, směňoval cigarety, laciné nádobí, rybářské háčky, sítě z polyamidových vláken a zlomky bronzu a železa za ještěrčí, hadí, kajmaní a antilopí kůže, peří zvonovců a rajek, za vzácné koření a léčivé výtažky z bylin a lišejníků, jež rostly na banyánech.

Chatrč byla nacpaná žoky cigaret v černém plastu, dřevěnými bednami a součástkami zbraní. Vedle plochého kamene, který sloužil jako ohniště, ležela rozebraná jakási větší zbraň. Všechno bylo pokáleno ptačím trusem. Pod střechou visely nasolené kůže proložené větvičkami pouštního křoví, aby listí páchnoucí fenolem odhánělo hmyz. Ženy z pokrevní linie Rybáků zašívaly šaty, rozsvěcovaly petrolejové lampy, přikládaly na oheň a vařily rybí polévku, po očku pokukovaly po cizincích, něco si štěbetaly a chichotaly se. Žen bylo pět a nejmíň dvakrát tolik dětí se jich drželo za sukně. Mezi haraburdím poskakovala veliká, zpola ochočená vrána. Sahala Pandarasovi až po pás a zlověstně ho pozorovala, jako by na něho měla zálusk. Občas zakrákala a zprudka mávla černými křídly. Pandarasovi se nelíbila vrána ani obchodník, pokradmu osahával želvovinovou rukojeť své dýky a pro jistotu si nechal kuši zavěšenou na rameni.

„Mé vrány si nevšímej.“ Ajulf mluvil k Pandarasovi, avšak upřeně hleděl na Tibora. „Je jenom zvědavá, protože ještě neviděla nikoho, jako jsi ty.“ Odstrčil z klína mladší ženu a plácl ji po hýždích. „Nejsou to lidi, jenom zvířata, ale musím se spokojit s tím, co je k mání. Vždyť rozumíš, ne? Jsme přece ze stejného fochu, nezapírej.“ Odtrhl pohled od Tibora a prohnaně na Pandarase mrkl. „Poznám chlapíka, co se živí důvtipem.“

„Zařídil sis tady slušné živobytí, jestli se nepletu,“ poznamenal Pandaras.

„Dál po proudu jsou hromady všelijakých potřebných věcí a spousta z nich si najde cestičku rovnou ke mně.“ Ukázal palcem na rozebranou zbraň. „Třeba tahle mušketa. Prodal bych ti ji, jenže jsem ji už slíbil jednomu dobrému příteli, jen co ji opravím. Ale mám i lepší kousky. Jestli máš zájem, vezmu si tvůj samostříl jako splátku za něco silnějšího. Potřebuješ těžší kalibr. Podle mého, Ochránci na tuhle část řeky zrovna moc dobře nevidí.“ Ten přítel bude nejspíš pirát, jemuž musí Ajulf platit výpalné, pomyslel si Pandaras. „Jsi ke svým přátelům velice štědrý.“

„Štědrost je užitečná.“ Ajulf si vydloubl kousek chrupavky z děravých zubů a hodil ji vráně, která ji chytila ve vzduchu zobákem zažloutlým jako stará kost. „Podporuje obchod a předchází potížím.“

„Našel sis na obchodování dobré místo, máš hodně žen i zboží. A co víc, i nadbytek člunů.“

„Tady se bez člunu neobejdeš. Jak se vám plulo s tím vorem?“

„Na to, že je to vor, velice dobře. Můj přítel má potřebné zkušenosti.“

„Přítel?“ Ajulf střelil žlutýma očima po Tiborovi. „Mít takového přítele, považuju se za boháče. Podle mého potřebuješ něco lepšího než vor.“

Než začali smlouvat, slezli všichni tři do nejnižších větví banyánu, aby si prohlédli dlouhou úzkou pirogu, vydlabanou z jediného kmene. Měla zvednutou příď a vahadlo z přitesané klády. Reaktivní motor na zádi, zpola zaplavený páchnoucí vodou, se Ajulfovi sice nepodařilo nastartovat, ale přesto tvrdil, že obvykle přede jako kotě.

Slunce už zapadlo a v zátoce byla skoro tma, ale Pandaras viděl docela dobře a pečlivě si motor prohlédl. Byl zanesený bahnem, nejspíš někomu spadl do řeky. „Na tak malou loďku je ten motor moc silný.“

„V našem fochu se rychlost občas hodí.“ Ajulf vycenil vykotlané zuby. „S tímhle poletíš jako myšlenka Ochránců.“

Pandaras se usmál. „Možná, jenže to by se napřed musel opravit. Sací potrubí je ucpané, tryska zanesená a ohnutá, což není nic hrozného, ale spalovací komora může být pod vším tím bahnem zrezivělá, což by bylo horší. Taky se bude muset znovu seřídit vstřikování a zapalování, jestli tahle věcička vůbec funguje. A navíc je v palivové nádrži díra. Někdo ji prostřelil?“

Ajulf si přejel dlouhými nehty po úzké čelisti a zatahal se za ucho. Pohlédl na Tibora a naklonil se k Pandarasovi, který se zlehka dotkl dýky. Překupník předstíral, že si toho nevšiml. Silně páchl tabákem, potem a močí.

„Vidím, že o motorech něco víš. Musíš uznat, že je to pořádně silný kousek.“

„Hlavně pořádně polámaný. Nepochybně ti ho prodal nějaký hlupák, kterému spadl do řeky, pokud se mu pod nohama nepotopila rovnou celá loď. Ležel na dně příliš dlouho, než aby byl co k čemu, ale udělám ti laskavost a vezmu si ho, aby nehyzdil tvou velkolepou flotilu.“

Pandaras se umyl filtrovanou vodou a v břiše měl teplé jídlo, takže se poprvé od chvíle, co vznášedlo uneslo jeho pána a zničilo Lasičku, cítil příjemně. Překupníkova chatrč se dala s trochou dobré vůle považovat za výspu civilizace a smlouvání za stupeň pokroku, který vyžaduje vybroušený důvtip. Předstíral rozhořčení, jak se vůbec někdo mohl opovážit Ajulfa takhle podfouknout, a požádal Tibora, aby ten brak vytáhl z pirogy a odnesl do chatrče, kde potom nad skleničkami araku s mátovou příchutí dobrou hodinu se staříkem smlouval. Pandaras sice alkohol tajně vyléval do škvíry v prkenné podlaze, kdykoli překupník obrátil pozornost ke svým ženám, ale pokaždé to nešlo.

Ajulf byl zkušený kšeftař, ale nebyl tak chytrý, jak si namlouval. Žil příliš dlouho mezi prostými Rybáky, stýkal se nejvýš s piráty a dávno ztratil ten pravý říz. Bez okolků Pandarasovi navrhl, aby mu za pirogu, motor a zásoby přenechal Tibora, jenže Pandaras trval na tom, že chce jenom pirogu, ačkoli by byl ochoten přibrat i motor, jen aby Ajulfovi vyšel vstříc, protože mu stejně na nic není. Nakonec loďku získal za těch pár roztavených světlušek, jež našel ve svatyni pod krajem světa – sotva je totiž překupníkovi pokradmu ukázal, všiml si, jak mu žluté oči toužebně zazářily –, a polovinu železných mincí, které kdysi dostal od Yamy.

Stařík otevřel na zpečetění obchodu další láhev. Pandarasovi brzy stoupl arak do hlavy, i když ze skleničky sotva ulizoval.

„Připijme si na zdraví,“ povzbuzoval ho Ajulf. „Oba jsme udělali dobrý obchod. Ať se napije i tvůj otrok. Copak nejsme přátelé?“

„Já alkohol nepiju,“ řekl Tibor. „Pro můj lid je to jed.“

„Tak to bych tě nerad otrávil,“ zachechtal se Ajulf. „Tebe ne! Máš moc velkou cenu.“ Otočil se k Pandarasovi. „Opravdu dokážeš ten motor opravit?“

„Pokusím se.“ Pandaras otevřel spalovací komoru a začal rozebírat a čistit palivové ventily a rotační jiskřiště. Vrána se usadila nedaleko a otáčela hlavu ze strany na stranu, aby líp viděla na lesklé kousky kovu. „Něco málo o motorech vím.“

„To se hned pozná,“ zabručel Ajulf.

„Jeden z mých strýčků, bratr mého nevlastního otce, s nimi kšeftoval na černém trhu, protože v Ys jsou tyhle věcičky zakázané. Všeobecně se soudí, že má pokrevní linie žádnou pořádnou práci nezvládne a je dobrá jenom na zpívání písní a vyprávění příběhů, jenže naše prsty, i když možná na první pohled nemotorné, jsou pořádně silné. A taky umíme být trpěliví, když je to zapotřebí. Teď je tenhle motor bezcenný, ale až s ním skončím, bude lepší než nový, jestli se nepletu. Připijme si tím utrejchem na tvou štědrost, Ajulfe.“

„Zůstaň u mě nějakou dobu,“ navrhl překupník. „I se svým otrokem.“

„Tibor není můj otrok.“

„Někomu patřit musí a přišel s tebou. Nechtěl by ses ke mně přidat? Vyděláme spoustu peněz. Mám tady hromadu haraburdí, co potřebuje opravit. Podle mého to s válkou vypadá špatně, což je pro mě dobré, ale mohl bys z toho mít užitek i ty. Z vojska dezertuje čím dál víc vojáků, kteří vyměňují výzbroj za potraviny, a naštěstí je pořád dost žoldnéřů toužících po lepších zbraních, ať už bojují na kterékoli straně.“

„Musím najít svého pána,“ řekl ztěžka Pandaras.

„A moji loď,“ dodal Tibor.

Ajulf nalil Pandarasovu sklenici až po okraj, napil se z láhve a otřel si ústa hřbetem ruky. „Vykašlali se na vás? Pohádali jste se? Nebo šlo o nějakou jinou choulostivou záležitost? Občas potkávám lidi, co se dostali do sporu s posádkou, pokud je dřív nepotkali kajmani a dravé ryby.“

Pandaras pohlédl na Tibora. „Bylo to nedorozumění.“

„A proto vás nechali hnít na jakémsi ostrově? Pochybuju, že chcete zpátky. Podle mého jste totiž utekli. Nikdo se přece nezbaví tak cenného otroka. Nejspíš jsi ho ukradl. Neboj se, nikomu to nepovím. Nemáš důvod plahočit se po řece. Dám ti všechno, co chceš. Jídlo, pití i ženy. Tyhle jsou sice jenom zvířata, ale vědí, jak potěšit muže.“ Ajulf hmátl po nejbližší ženě, ale ta se hlasitě zasmála, odstrčila ho a dál obracela raky na velké zčernalé pánvi.

„Pořád vaříte. Proč kuchtíš tak pozdě v noci, co? Moc jíte. Měl bych ty vaše fakany hodit kajmanům. A vás všecky ostatně taky. Která půjde první?“ Namířil na ženu u ohniště dlouhý ukazovák se špičatým nehtem nalakovaným narudo a jazykem napodobil výstřel z pistole. Žena se zachichotala a zakryla si tvář dlaněmi. Plovací blány mezi prsty rozevřela jako vějíře.

„Přicházejí muži,“ ozvala se stařena z protějšího rohu chatrče. Byla tak tlustá, že ze stoličky, na níž seděla, přímo přetékala; malým nožíkem ořezávala kus dřeva. Pokožku měla zelenou jako plesnivý sýr. „Vezou kůže a udělají z tebe boháče.“

„Vyměňují si myšlenky,“ zabručel Ajulf. „My držíme své myšlenky zamknuté v lebkách, ale Rybáci se dělí o všechno, jako by to byl vzduch či voda. Když jednoho z nich zabiješ, nic se neděje.“

Pandaras zatřepal hlavou. Nedokázal zaostřit pohled. Potřeboval složit dohromady pružinu a kuličkové ložisko, ale zdálo se mu, že má před sebou nejmíň o tři součástky víc. Byl opilý, ačkoli se tomu snažil vyhnout, a prsty mu zdřevěněly. Ajulf byl také opilý. Pandaras měl dýku a kuši, v případě nouze navíc Tibora, ačkoli si nebyl jistý, zda by mu byl hierodul, jakkoli veliký, v bitce k něčemu dobrý. Naštěstí se blížili Rybáci. Překupník si před nimi nic nedovolí.

„Namlouváš si, že jsme všichni jediná mysl,“ řekla stařena Ajulfovi, „ale víš, že to není pravda. Jsme si jen podobní, nic víc. Už jsou tady.“

Zdola se ozvalo pískání a šplouchání pádel. Vrána odhopsala na verandu, poplašeně mávala křídly a krákala. Ajulf se vypotácel z chatrče, odstrčil ji a naklonil se přes zábradlí. „Jste tady zatraceně pozdě! Rozumíte?“ Hodil dolů prázdnou láhev od araku. Rozbila se o větev. „Víte, co je to pozdě? Vraťte se zítra!“

Ozvaly se štěbetavé hlasy. Překupník zaklel, převalil se přes zábradlí a neobratně slézal po banyánu.

Pandaras vstal, chatrč se s ním zatočila, až se mu sevřel žaludek, vyšel ven a naslouchal, jak se Ajulf pře s vysokým hubeným mužem v koraklu. Rybák mu podával jakousi velikou otrhanou knihu. Ve sporém světle lamp rozvěšených mezi listím bylo vidět další korakly.

Tibor se postavil za Pandarase a zašeptal mu do ucha: „Ta stařena s vámi chce mluvit, páničku.“

„Tiše, musím vědět, co se tam děje.“

„Tohle místo je zkažené, páničku.“

„Já vím. Proto potřebuju vědět, oč tam dole jde.“

„Měli bychom odplout.“

„Chci spravit ten motor. Dokážu to, ale jsem unavený. Dodělám to později.“

Pod nimi pronesl Ajulf dlouhou vzrušenou řeč, ale protože muž v koraklu mlčel, rozhodil nakonec vyzáblé paže a vyšplhal se na verandu. Když přelézal zábradlí, upadl, ztěžka se vyhrabal na nohy, odpotácel se do chatrče, odtrhl zuby plastový uzávěr z další láhve araku a zhluboka se napil.

„Hrozná sebranka,“ bručel překupník spíš jen sám pro sebe. Znovu se napil, otřel si mokré rty a zamračil se na ženy. Nějaké batole se probudilo a zavrnělo. Další dvě děti se tiskly k nohám svých matek a vyděšeně kulily na Ajulfa velké černé oči. Stařena v rohu nevzrušeně ořezávala kousek dřeva. „Zvířata,“ bručel překupník. „Ztrácím čas se zvířaty.“

Rybáci vylezli jeden po druhém na verandu a nedůvěřivě vstoupili do ubohé chatrče. Byli tak vysocí, že se hlavami dotýkali stropu, na zelené pokožce měli tmavší skvrny a na rozdíl od žen byli tak tencí, že kdyby pocházeli z Pandarasovy pokrevní linie, řekl by, že jsou v posledním stadiu vyhladovění. Balík, který položili Ajulfovi k nohám, nebyla kniha, ale tlustý svazek zakrvácených kůží.

Vůdce Rybáků si dřepl naproti překupníkovi, ostrá kolena mu trčela až nad hlavu, rozvážně přikyvoval, tu a tam si vzal sousto raka z vrchovatého tácu, chvíli je zamyšleně zkoumal, než je bez žvýkání spolkl. Ostatní muži stáli ve stínu za ním nehybně jako volavky číhající na rybu. Většina kůží byla z antilop, jedna z levharta. Ajulf ji rozprostřel a dlouhými nehty pročesával skvrnitou nazelenalou srst. Pandaras se opovržlivě ušklíbl, protože překupník nijak neskrýval, jak moc o tu levhartí kožešinu stojí.

Zatímco stařík smlouval s vůdcem Rybáků jejich skřehotavou řečí, jedna žena se přitočila k Pandarasovi. „Matka s tebou chce mluvit,“ šeptla mu do ucha. „Víme, že jsi náš přítel, a chceme ti pomoci.“

Pandaras zívl. „Promluvím s ní zítra.“ Bylo už pozdě a byl pořádně opilý. Opilý a unavený. Už se ani nepokoušel poskládat motor dohromady. Prsty měl neohebné a bolel ho žaludek. Chatrč se houpala jako loď na vlnách. Lampy byly oslnivě jasné, před očima mu divoce vířily barevné kruhy a všechno viděl rozmazaně.

Žena se dotkla náramku na Pandarasově nadloktí, ale špatně to pochopil a odstrčil ji. Netoužil po ničem jiném, než stočit se do klubíčka kolem bolavého břicha a spát.

„Máš hloupého pána,“ řekl ženě. Cítil Tiborův upřený pohled z protější strany chatrče plné stínů. „Já se o sebe umím postarat.“

„Onkus,“ zašeptala žena, ale Pandaras už to jméno zapomněl a mlčky na ni civěl, dokud neodešla.

Pandaras se zprudka probudil. Byla dosud tma. Ústa měl vyprahlá, strašně ho bolela hlava a z nějakého důvodu stál na nohou. Pak si uvědomil, že ho Tibor drží za límec košile, a rozhořčeně ho kopl. Hierodul ho pustil. V podpaží nesl reaktivní motor.

Ajulf ležel v hamaku v rohu chatrče, objímal tlustou mladou ženu a s otevřenými ústy chrápal. Pod ním spalo klubko dětí. Stařena dosud seděla na stoličce, v jedné ruce vyřezávaný kolík, v druhé malý nůž, a pozorovala Pandarase.

„Jdeme, páničku,“ zašeptal Tibor.

Pandaras vytáhl dýku.

„Podříznu mu krk od ucha k uchu.“ Byl pořád hodně opilý. Žaludek ho strašlivě bolel, jako kdyby spolkl roztavené olovo. Svaly na rukou a nohou mu co chvíli zaškubaly křeče. „Otrávil mě. Podříznu mu krk a budu se dívat, jak chroptí v kaluži krve.“

Tibor sevřel velkou rukou s šesti prsty Pandarasovo zápěstí. Čepel dýky se mu opřela o šedou kůži, ale nerozřízla ji,

„Tys spravil motor?“ zeptal se Pandaras omámeně.

„Na Lasičce byl podobný,“ řekl Tibor a dodal: „Promiň, páničku, ale potřebuješ pomoct.“ Zvedl Pandarase a přenesl ho přes zábradlí verandy.

Vpůli cesty dolů si Pandaras na něco vzpomněl a začal se škrábat zase nahoru. Tibor se ho pokusil chytit za nohu, ale Pandaras mu ruku odkopl. „Kuše a knížka,“ blekotal. „Knížka mého pána a peníze.“

Když se znovu objevil v chatrči, začaly si ženy špitat, ale nevšímal si jich. Kuši a raneček s knížečkou našel u ohniště, ale peníze byly pryč.

„Kde jsou moje peníze?“ zasyčel na stařenu. „Kam je ukryl?“

Zavrtěla hlavou a přiložila si prsty k hrdlu.

Pandaras vytáhl dýku. „Ukaž mi, kam je schoval, a půjdu. Jinak ho zabiju.“

Na bidle nad Ajulfovým hamakem se probudila vrána, jedinkrát krákla a vylétla přímo na Pandarase. Pustil ranec i kuši, aby si mohl paží chránit oči, a nazdařbůh sekl dýkou. Pták tloukl křídly a zuřivě ho kloval do předloktí. Druhou ránou se mu podařilo vránu zasáhnout. Odskákala pryč, jedno křídlo táhla za sebou, kapala z něj krev.

Pandaras se vrhl za ní, krvácel z půl tuctu klovanců, ale vzápětí padl pod Ajulfovým tělem a zápachem. Na chvíli jako by měl překupník deset rukou, jak se snažil vypáčit Pandarasovi dýku z pěsti, ale znenadání ta tíha zmizela. Pandaras se otočil na záda a podepřel se loktem, hlasitě lapal po dechu. Tibor hodil překupníka na opačnou stranu chatrče, až narazil do stěny z rohoží. Zatímco se na něj hroutily, zasvištěla Pandarasova dýka, ale stařík se odkulil a zbraň se zabodla do trámu, pod nímž ještě před chvílí ležel.

Pandaras skočil za žoky cigaret. „Zabiju ho,“ zařval Ajulf. Mířil revolverem na Tibora, který stál uprostřed chatrče s kuší v ruce. „Vylez, prcku, a možná tě nechám naživu. Jinak umře tvůj otrok a hned potom ty.“

Pandaras vstal s rukama nad hlavou. Polil ho studený pot. Ajulf se zachechtal a napřáhl ruku s revolverem. Znenadání mu paže odlétla dozadu, až narazila na sloup podpírající střechu, a revolver zarachotil na podlaze.

Tibor sklonil kuši. „Jdeme,“ řekl Pandarasovi. Překupník tahal za střelu, která mu přibodla paži ke sloupu, a ječel na ženy: „Vytáhněte ten zatracený šíp! Zabijte je a vytáhněte ten šíp!“

Stařena vstala ze stoličky, podlaha pod ní zaskřípěla. „Běž už,“ pobídla Pandarase. „Já na něj dohlídnu.“

Pandaras vytrhl dýku z trámu, zvedl ranec, strčil do něj dvě láhve araku a běžel za Tiborem. Spíš potupně propadl mezi větvemi, než aby důstojně slezl, a přistál na zádech v páchnoucí louži na dně pirogy.

Zatímco Tibor odtlačoval loďku od banyánu, upevnil Pandaras motor a zeptal se, jak vyspravil palivovou nádrž.

„Pryskyřičnou záplatou, páničku.“ Pandarasovi se třásly ruce. Půlku láhve araku vylil na sebe, jak se snažil naplnit nádrž. Motor naskočil na třetí pokus, zakašlal a vypustil řetěz bublin. Pandaras se chopil plynové páky. Nasávací kanál hlasitě bouchl, motor se rozeřval a tryska vychrlila bílý gejzír. Tibor pomocí pádla otočil pirogu ven ze zátoky, poblikávající lampy zakrylo banyánové listí a piroga zamířila do tmy. Pandaras se ohlédl. Ajulf se vypotácel na verandu a zvedl mušketu. Z hlavně vyšlehl ohnivý jazyk. Překupník upadl a střechu chatrče hladově olízly plameny.

Palivo jim došlo právě ve chvíli, kdy se slunce vyhouplo nad pás modré mlhy zahalující Mezní hory daleko za obydleným břehem Velké řeky. Když motor zaprskal a přestal běžet, Pandaras ho vytáhl z úchytu. Tibor si klekl na dno pirogy a chopil se pádla.

Sto honů za zádí tvořily mangrovy křivolakou černou čáru proti bledé obloze. Nezdálo se, že by je Ajulf pronásledoval, nepochybně měl příliš mnoho práce s hašením požáru, který sám způsobil, když selhala mušketa.

„Ta stařena mi prozradila, že ženy daly svému pánovi do araku něco na spaní,“ řekl Tibor, „ale věděly, že se vás pokusí zabít, až se probudí a zjistí, že jste dosud naživu, páničku, přestože se hodně bál.“

Pandaras vycenil zuby. Hlava a žaludek ho stále bolely, ale už nebyl opilý. „Samozřejmě že se bál. Styděl se za svůj strach, proto tolik pil. Kdyby se o něco pokusil, zabil bych ho, a on to věděl. Už jsem si poradil i s většími chlapy ve zbroji a s paprskomety.“

Byl to sice jenom jeden chlap, strážný u brány usedlosti zběhlého hvězdoplavce a Pandaras ho přemohl úskokem, ale vzápětí ho stejně zajali další strážní. Byl si však jistý, že by dokázal zabít znovu, kdyby musel.

„Ajulf se bál mě, páničku,“ namítl Tibor mírně. „Patřím vám, a tak nepochyboval, že vás budu bránit, kdyby se vás pokusil zastřelit, probodnout nebo zardousit. Ale věděl také, že kdybyste zemřel, sloužil bych jemu. Vymazal vaši skleničku jedem, který Rybáci užívají k omračování ryb, ale vy jste většinu araku vylil, což vás zachránilo.“

„Naznačuješ, že jsi cennější než já? Tak kdo je tady pánem a kdo otrokem!“

„Já svou cenu znám, páničku, protože mě kapitánka Lorquitalová koupila na Vodním bazaru a zaplatila za mě slušnou cenu. Ale co vy, vy znáte svou cenu?“

„Má cena se neměří mincemi,“ ohradil se Pandaras. „Jestli se nepletu, tak svou cenu nadsazuješ. Jaký je užitek z někoho, kdo dokáže opravit motor, ale zapomene, že taky potřebuje palivo?“

„Myslel jsem, že bychom měli zmizet tiše a rychle.“

„A zapomněl jsi na peníze a knížku mého pána.“

„Málem jste za ně zaplatil životem, když jste se tam vrátil, páničku. Život je cennější než věci.“

„To se ti snadno řekne, když jsi nikdy nic neměl. Ta knížka je důležitá. Copak si nepamatuješ, jak často ji můj pán studoval? Peníze budeme také potřebovat, a to hodně brzo.“

Tibor mlčky pádloval.

„No,“ řekl Pandaras po chvíli, „Ajulf dostal, co si zasloužil. Ale proč s ním zůstávají ty ženy, co myslíš?“

„Rybáci mají ve zvyku nabídnout rukojmí jako záruku svých čestných úmyslů, když uzavírají smlouvy s jinými pokrevníky. Tak to udělali i s Ajulfem, přestože on určitě nepochopil, jaké má k nim závazky. Ta stařena mi řekla, že zná velkého praotce Onkuse. Poznala jeho talisman, proto vám pomohla.“

Pandaras se dotkl náramku z nutriích chlupů, který měl na rukávu nad loktem. I tak mu byl volný, přestože jeho pán jej nosil na zápěstí. „Už jsem zapomněl jméno toho starého Žabáka, který nás ukryl v říčním lese před prefektem Corinem. To jsme ale měli štěstí, co?“

„Kdo může říct, co je štěstí a co vůle Ochránců?“

„To je snadné. Člověk se musí postarat o své štěstí sám. Co dostane navíc, je dar, ale na to nikdo nemůže spoléhat. Můj pán byl tak chytrý, že před svatyní zanechal náramek, abych poznal, že je naživu, a já byl dost chytrý, abych ho nosil. A tak jsme byli zachráněni díky předvídavosti mého pána.“

„A přesto jsou naše životy darem Ochránců,“ řekl Tibor vážně. „Plníte posvátný úkol, páničku, a měl byste se podle toho chovat.“

„Jaký posvátný úkol?“

„Přece hledáte svého pána. Copak jste mi neříkal, že promění všechny nedotčené? Jestli je to pravda, může smazat nejen hřích mých předků, ale i ostatních pokrevních linií hierodulů.“

„Nejdřív ho musíme najít.“ Pandaras se dotkl keramického kotoučku, který se mu houpal na šňůrce pod košilí. „Bojím se o něj.“

Byl velmi zesláblý z otravy jedem a dosud trpěl křečemi žaludku. Zatímco Tibor neúnavně vedl pirogu k obydlenému břehu, seděl na zádi a listoval knížečkou, pro jejíž záchranu riskoval život.

Věděl, že to je starý a cenný výtisk Puránů a že některé ilustrace byly změněny, když Yama rozmlouval s modlou. Byly úplně jiné než všechny obrázky, které kdy viděl, ale protože měl dar vypravěče, dokázal z nich vyčíst část příběhu. Žena z posádky Předků dnů utekla a zamíchala se do války proměněných. Pak ji našla její loď a zbytek posádky ji popravil. Pandaras tušil, že příběh musí být mnohem složitější, protože na palubě Lasičky jej jeho pán tak dlouho a usilovně studoval, ale víc vyluštit nedokázal, a tak Purány odložil.

Trvalo jim den a noc, než dorazili k obydlenému břehu, k mozaice zavodněných polí a hustých zelených lesů a vesniček. Většina vesnic stála padesát honů i dál od řeky, která pomalu ustupovala. Pandaras si vyřezal z bambusu flétnu, pískal lidem směsici různých melodií a většinou se mu podařilo vydělat na večeři. Rychle zjistil, že nedotčeným se nejvíc líbí písničky, které se naučil jako mládě a na které v dospělosti bezmála zapomněl. Vesničané byli opravdu jako děti, i když mláďata, která znal v Ys, nebyla tak důvěřivá a nevinná jako tito prostí lidé.

Zdejší nedotčení byli blízcí příbuzní Kopaničářů, kteří na střeše Paláce lidské paměti obdělávali pozůstatky bývalých zahrad. Lidé nebyli o mnoho vyšší než Pandaras, ale byli svalnatí, měli rozpukanou kůži barvy čerstvě rozlomené cihly. Silné prsty jim někdy lemovaly plovací blány, v jedné vesnici měli dokonce na pokožce zelenavé skvrnky, jako by se v minulosti smísili s Rybáky.

Pandaras nosil půlku jídla Tiborovi, který se pokaždé ukryl za vesnicí. Po zkušenosti s Ajulfem věřil nedotčeným mnohem méně než oni jemu, nechtěl riskovat, aby někdo hierodula uviděl, protože by po něm mohl zatoužit. Tu a tam se mu také podařilo získat přepálené palmové víno, které mohli nalít do motoru, a s trochou paliva dokázali urazit i tisíc honů.

Dny líně plynuly, podobaly se jeden druhému jako vejce vejci, horká slunečná dopoledne střídaly silné odpolední lijáky, neboť nastalo období dešťů. Aby neztratili pojem o čase, dělal Pandaras každého rána do okraje pirogy zářez jako trosečník nebo vězeň. Po deseti dnech od chvíle, kdy přistáli u obydleného břehu, dorazili k Ofiru.

4 – Naděje

Mladý vojevůdce Enobarbus a zlotřilý doktor Dismas chtěli oba od Yamy totéž, ale každý z jiných důvodů. Enobarbus, vyvolenec Angeliny kopie, kacířský zrádce, bojující proti vojsku Cechu domácích záležitostí, chtěl dobýt svět pro svou paní a zničit zpátečnictví rozbujelé byrokracie, stagnaci, k níž cechy odsoudily celý svět údajně z vůle Ochránců. Dokonalý řád pak nastane stejně přirozeně, jako přichází léto po východu Oka Ochránců, všichni budou pány a budou žít věčně díky starobylým strojům, které se kacíři pilně snažili oživit. Doktor Dismas měl rovněž záměr skoncovat se stagnací, ale to, co mělo následovat, bylo mnohem složitější. Byl napůl člověk a napůl zdivočelý stroj, který patřil k frakci, jejíž vzpoura za Věku vzbouření způsobila zkázu poloviny světa a zničila mnoho avatárů, zanechaných zde Ochránci, aby vedly k osvícení deset tisíc pokrevních linií tvarovaných. Apatykář chtěl vymýtit víru, že Ochránci jsou bohové, a dosáhnout bližšího spojení mezi stroji a lidmi, ale jeho motivy byly velmi neprůhledné. Lépe řečeno, udával tolik rozličných důvodů, až se Yamovi zdálo, že jeho cílem je pouze chaos, směsice nahodilostí, změna jen pro změnu samotnou.

Navzdory všem rozdílům se Enobarbus a doktor Dismas shodovali v jedné věci: klíčem k jejich vítězství je Yama. Hádali se o něj, jako když se umíněné děti tahají o hračku.

Yama jim nevěnoval příliš pozornosti. Stále méně si uvědomoval svět kolem sebe. Nořil se do bojiště uvnitř vlastního těla. Stroj, který do něj apatykář vpravil na počátku jeho dobrodružství, se nyní plně probouzel a jeho síla rostla od hodiny k hodině. Yamovo já bylo jen ostrovem nebo majákem obklopeným neklidnou záplavou temnoty, zlovolné a současně vnímavé. Nejenže stále houstla, ale neúnavně vysílala kradmé úponky a pátrala po jeho slabosti. Yama cítil, že stačí jediný okamžik nepozornosti, dokonce i ve snech, které ho ve spánku trápily – přestože to nebyly opravdové sny, stejně jako to nebyl opravdový spánek –, aby se okamžitě rozplynul jako zrnko soli ve Velké řece.

Ten stroj byl Yamův nejhorší nepřítel, s nímž měl zároveň nejdůvěrnější vztah. Byl mu více bratrem než Telmon, více milenkou než Derev, větším protivníkem než prefekt Corin nebo doktor Dismas. Znal všechna jeho tajemství, byl jeho křivým zrcadlem, temnou polovinou, jeho Stínem.

Doktor Dismas prohlásil, že stroj v Yamovi buduje přesný duplikát jeho nervové soustavy, ale mnohem menší, na jeden pseudoneuron postačí pár set molekul, každý pseudoaxon má velikost jen šesti uhlíkových atomů. Yama tomu příliš nerozuměl, jako ostatně většině apatykářova tlachání. Cítil však, jak mu Stín pod kůží roste a natahuje se až do tajných zákoutí lebky. Jeho sny už nepatřily jenom jemu. Většinou je tvořily zmatené vize bojišť a obléhaných měst, ale v jednom děsivém snu viděl veliký dav rozjásaných lidí, kteří si podávali ruce v okázalém tanci, a za každým tanečníkem křepčil vychrtlý fantom, tenký jako papír a černý jako saze.

Stín Yamu ovládl, přisvojil si jeho síly a obracel stroje loajální Ochráncům proti vojsku Cechu domácích záležitostí. Hnal válečnou vlnu směrem k Ys. Vize bojů byly skutečnými zásahy Stínu do bitev daleko proti proudu řeky, které prosakovaly z vědomí Stínu do Yamovy mysli. Nemohl Stínu zabránit, aby využíval jeho moc nad stroji, ale zjistil, že ho může sledovat, jako se střízlík dokáže nepozorovaně svézt na zádech orlosupa nebo roztoč na pavouku. Když byl Yama vzhůru, nedokázal již vycítit přítomnost strojů, natož jim vnutit svou vůli, ale v zajetí jednoho hlubokého transu, které mu v posledních dnech nahradily spánek, se vezl na vědomí Stínu daleko od svého nemohoucího těla, převzal vládu nad jedním strojem a odkradl se pryč, uletěl z děsivých vizí jiskřících světelných čepelí, ohnivých fontán a zoufalých výkřiků lidí a zvířat.

V tomto stavu byl svět jakoby průhledný, neustále objevoval něco nového. Využil hloubkové lokátory stroje a na dně Velké řeky uviděl prastará rypadla doprovázená hejny obrovských hlavonožců, kteří jim čistili keramické krunýře a hltali chutná sousta z bahna, jež rypadla odklízela do přečerpávacích kanálů, jimiž se dopravovalo do Mezních hor. Viděl průchody a jeskyně pod povrchem světa, nepochopitelné stroje, jež tam pracovaly, a obrovitá soustrojí v podpalubí. Jeho vidění nebylo omezeno úzkým rozsahem elektromagnetického vlnění, jaké vnímají živí tvorové, proto se mu lesy v Mokřině ztracených vod jevily jako doběla rozžhavená krajina, v níž se pohybovaly jasné jiskřičky zvířat a lidí, a nesčíslné stroje, pečující o svět, mu připadaly jako oslnivé body nepřetržitě obnovující elektrické vzory. Spatřil také vzdálený oblak zdivočelých strojů, který obíhal kolem Konfiuence ve vzdálenosti několika desítek milionů honů, ale nedokázal rozeznat zdivočelý stroj, jejž kdysi neuváženě přivolal na pomoc, neboť mu všechny připadaly stejné.

Tak jako viděl svět pod sebou, tak vnímal i nekonečný prostor, naslouchal slabému šumu Vesmíru, kvílení a chrastění rádiových zdrojů a tenkému pípání žhavých hvězd Galaxie, ponořené pod kýlem světa. Slyšel také zpěv nenasytného Oka Ochránců, syčení proudícího mezigalaktického plynu, praskání ionizovaného vodíku urychleného mohutnou gravitací a skučení žhavého záření vtahovaného pod kritický poloměr do smrtící náruče černé díry, toho obrovského NIC uprostřed Oka, odkud až do naprostého konce Vesmíru nemůže nic uniknout, dokonce ani Ochránci, přestože si toto uvěznění zvolili.

Jedné noci Yama něco zachytil za liniemi vojska Cechu domácích záležitostí. Doráželo to na něj jako nezřetelná vzpomínka, jako melodie, kterou si nedokázal přesně vybavit. Ta vzdálená hvězdička, slabší než jakýkoli stroj, ho přitahovala jako unaveného poutníka v širé pustině, který konečně v dálce zahlédne poblikávání lampy za oknem. Ale když se tam rozletěl nad chmurnými vlnami noční řeky, Stín se pohnul a probudil. Yama se probudil s ním.

Daleko proti proudu ten vypůjčený stroj náhle zjistil, že je několik metrů nad hladinou Velké řeky a řítí se k Ofiru. Zabrzdil tak prudce, až se mu schrána doruda rozžhavila, začal se zmateně otáčet kolem osy, než si konečně vzpomněl na úkol, který měl splnit, stanovil nový kurz a odletěl.

Když Yama procitl, okamžitě věděl, co ho přitáhlo. Tajil to však v hloubi srdce a čerpal sílu z té jiskřičky naděje. Znovu tu hvězdičku najdu, sliboval si, a zjistím, zda Pandaras dosud žije. Určitě žije. Kotouček by nezářil, kdyby ho neměl u sebe. Ještě není všechno ztraceno.

Byla to chabá naděje. I kdyby Pandarase našel, jak by se s ním mohl spojit? A kdyby Pandaras našel jeho, jak by mu mohl pomoci?

Byla to velice chabá naděje, ale jiná mu nezbyla.

5 – Ofir

Kdysi to bylo nejkrásnější město na Konfluenci, bohaté a mírumilovné, síť kanálů voněla lekníny a lemovaly ji palmy a kvetoucí stromy, domy byly bílé jako sůl a na terasách se zelenaly zahrady, hlavní chrám proslul moudrostí avatárů. Ve městě žily v míru a pokoji tři pokrevní linie. Lidé byli mistrnými kovotepci, klenotníky a tkalci, ve zdejším semináři vystudovala polovina kněží světa.

Válka město změnila k nepoznání. Obyvatelstva bylo desetkrát víc, neboť ulice zaplnili vojáci, trén a uprchlíci, kteří si stavěli stany v parcích a citrusových hájích. Za Ofirem proti proudu řeky visela vznášedla. některá větší než karaka, z nichž se mohlo vylodit až tisíc vojáků najednou, přístaviště byla přeplněna loděmi a na nábřeží se vršil válečný materiál. Sad kolem velkého chrámu se proměnil ve vojenské ležení. Na předměstí vzkvétaly černé palírny zásobující stovky nočních barů a gangy, které kontrolovaly obchod s drogami a prostitucí, bojovaly nejen mezi sebou, ale také s domobranou, jež se je marně snažila rozehnat. Mrtvoly, k nimž se nikdo nehlásil, ležely v postranních uličkách, kde je ožírali psi a lišky, anebo plavaly mezi zaprášenými lekníny v širokých kanálech, kde jim dělaly společnost zelené želvy a jeden či dva kondoři, zasněně kroužící nad vodou. Mluvilo se o kacířských kultech, jež se rozrůstaly městem jako houby po dešti, a Pandaras s Tiborem brzy po svém příjezdu na vlastní oči viděli, jak do jedné kavárny vběhla jakási žena, vzápětí se ozval výbuch a ven se vypotáceli tři hořící lidé, kteří se v bolestech zhroutili na chodník.

Ve dne i v noci byly ulice plné vojáků a všech, kteří se na nich přiživovali: prodejných ženštin nejrůznějších pokrevních linií, pouličních prodavačů, skořápkám, všemožných podvodníků a zlodějů, barových náhončích a šarlatánů kšeftujících s falešnými talismany, nepravými amulety či košilemi zaručeně odpuzujícími kacířské střely. Proudy povozů, rikš a kol opatřených motorky, typickými právě pro Ofir, se hlučně prodíraly přeplněnými ulicemi, v nichž nikdy neutuchalo vyvolávání kramářů a žadonění žebráků, vřískání hudby z barů a stánků s občerstvením, dunění zvonů, vrčení zakázaných generátorů, houkání klaksonů a lomoz dopravy. Kanály ucpaly pomalé čluny, na každé křižovatce se pohupovalo improvizované vodní tržiště z několika svázaných sampanů. Když se večer rozbzučela neonová světla a vrhala poblikávající barevné stíny na bílé zdi domů, hluk nepokojného davu jako by se zdvojnásobil.

Pandaras prodal motor a kuši hned první den, ale dostal za ně jen velmi málo peněz. Město bylo zaplaveno zbraněmi a strojním zařízením. Začal zase hrávat na chodníku před kavárnami, zapískal dvě tři známé melodie, zatímco Tibor vybíral od posluchačů drobné. Když si hierodul začal na takovou pohanu hořce stěžovat, Pandaras mu ukázal malou holčičku, která chodila od stolku ke stolku a ptala se hostů, nechtějí-li vyčistit boty, zatímco její malí bratři seděli u dveří s hadříky a krémy, a otázal se, není-li to mnohem potupnější způsob obživy.

„Jsem hierodul, páničku,“ ohradil se Tibor, „ne ledajaký uličník. Tohle je pod mou důstojnost.“

„Sám jsi říkal, že mě musíš poslouchat. Tví lidé jsou povinni vykonávat rozkazy ostatních, aby vykoupili hříchy svých předků. Stali jste se otroky, čímž jste zotročili i všechny kolem, protože za vás musí nést odpovědnost. To je tedy hodně snadný život, když za tebe vždycky všechno rozhodne někdo jiný! Je to moc jednoduché, být jako dítě! Jenže i tahle mince má druhou stranu. Nemůžeš si vybrat, jak budeš sloužit. Musíš udělat, co se ti řekne. A tak budeš dělat přesně to, co ti poručím, protože potřebujeme peníze na další cestu po řece. Možná to nechápeš, protože jsi otrok a otroci žádné peníze nepotřebují, když se o ně starají majitelé. Jenže my peníze potřebujeme, chceme-li najít mého pána dřív, než zestárnu. Má pokrevní linie hoří jasně, ale krátce. Nemám trpělivost ani čas a jinak se rychle k penězům nedostaneme.“

„Najdeme Lasičku,“ pravil Tibor, „a pak bude všechno v pořádku. Myslí si, že jsme mrtví. Uvidíte, páničku, jak budou šťastní, až nás znovu uvidí.“

„To oni jsou mrtví! Jsou mrtví, shořeli, vypařili se i s celou lodí. Falerus přežil jen o chvíli déle, protože nebyl na palubě, ale bylo by pro něj lepší, kdyby umřel okamžitě jako ostatní. Tak se to stalo. Kromě Faleruse všichni zahynuli v jediném okamžiku, sotva vzpláli, už z nich zbyl jenom kouř. Spálila je válečná zbraň. Musíš to pochopit, Tibore. Musíš.“

„Mohl byste prodat tu knihu,“ navrhl Tibor po dlouhé chvíli mlčení.

Pandaras si povzdechl. Vtlouct do hierodulovy holé hlavy něco rozumného byl nadlidský úkol. „Není moje, proto ji nemůžu prodat. Patří mému pánovi a já přísahal, že mu ji přinesu.“

„Snad už Lasička brzo připluje,“ řekl Tibor. „Určitě jsme ji předhonili, páničku, ale však ona nás dostihne a přistane v Ofiru, protože každý, kdo pluje do války, se tady zastaví.“

„Nemůžeme na ni čekat. Musíme najít mého pána.“

Drobná bludička v kotoučku se rozpadla na zářivé tečky a čárky, které se měnily pokaždé, když se na ně Pandaras podíval. Domníval se, že už je Yamovi blíž, ale pořád ne dost blízko.

Několik prvních nocí přečkali Pandaras a Tibor na ulicích, umývali se u veřejných pump, spali na střechách mezi klapajícími větrnými generátory, zabalení do plastových fólií a kusů polystyrenu, které si koupili od metaře. V tomto městě mělo všechno svou cenu. Zbraně, zbroj a náboje byly levné, ale jídlo a nocleh nesmyslně předražené.

Ofir byl daleko od válečné fronty v pásu džunglí kolem Mokřiny ztracených vod, ale třetí noci Pandarase a Tibora vzbudilo vzdálené hřmění a modré blesky kus po proudu. Zdálo se, že probudily celé město, protože na okolních střechách také stáli lidé a pozorovali prchavé záblesky. Náhle oblohu rozčísl úzký pruh bílého světla a na okamžik bylo jasno jako ve dne. Světlo zhaslo dřív, než si Pandaras stačil dlaní zastínit oči. O několik úderů srdce později se ozvalo hluboké dunění a střecha, na níž stáli, se zhoupla jako paluba lodi. Koruny palem na ulici se zatřásly a nad město vzlétla hejna netopýrů, ptáků a velké vážky.

Jakmile Pandaras našetřil trochu peněz, aby mohl složit zálohu, pronajal v domě blízko kanálu se stojatou vodou kout na spaní, v němž bylo sotva dost místa na dvě matrace nacpané rafiovým lýkem. Ve velké místnosti, rozdělené papírovými zástěnami, bydlely dvě rodiny. Jedna měla stánek s občerstvením, zápach přepáleného oleje a vařené zeleniny visel neustále ve vzduchu. Tibor těmto čiperným lidem s hnědou kůží a černými vlasy pomáhal krájet zeleninu, brzy však povýšil a vařil pikantní omáčku na raky a pekl tenké placky, které se podávaly ke každému jídlu. Druhá rodina, která vlastnila několik rikš, byla pětičlenná, počínaje holým mládětem až po bezzubého děda. Bylo tam vždycky hlučno, neboť v jedné nebo druhé části místnosti byl neustále někdo vzhůru, opravoval vozíky nebo vařil, rozmrzele se hádal se zbytkem rodiny, hrál karty nebo poslouchal kazety s modlitbami, a okny dovnitř pronikaly další zvuky, neboť lidé většinou žili na ulicích.

Právě od takového života Pandaras utekl a stal se podomkem, než se jmenoval Yamovým panošem. Byl stejně nespokojený jako Tibor, protože věděl, že hraním na ulicích nikdy nevydělá dost peněz. Říkal si, že je to dočasné řešení, než vymyslí nějaký plán. Překvapilo ho, že se v Ofiru nedalo narukovat do vojska nebo mezi žoldnéře, jak to chtěl kdysi udělat Yama, přestože po městě pobíhala spousta vojáků a žoldnéřů. Sehnat místo na transportní lodi znamenalo podplatit někoho z posádky, jak to dělali skořápkáři, prodejné ženštiny a další příživníci. Pandaras nepochyboval, že vymyslí, jak rychle přijít k penězům. Chytrostí a důvtipem se zde dalo vydělat hotové jmění, pokud člověk dřív nepřišel o život.

Všiml si, že nejstarší syn rodiny rikšů přichází a odchází v podivných hodinách, vždycky oblečený v nažehlených kalhotách a čisté bílé košili s krátkými rukávy. Choval se nadutě, ponižoval rodiče i děda. Oči skrýval za oranžovými panoramatickými brýlemi, v koutku úst mu věčně visela cigareta. Určitě patřil k nějakému gangu. Pandaras se ho několikrát pokusil sledovat, ale mladík se mu pokaždé snadno ztratil v bludišti přelidněných uliček a průchodů, a jestli poznal, že ho někdo sleduje, nedal to najevo. Pandaras však byl přesvědčený, že ho zrovna tenhle mladík přivede k rychlému výdělku.

Jednou v noci čekali na Pandarase a Tibora před kavárnou, v níž právě skončili produkci, dva vyděrači a žádali od nich všechny vydělané peníze za povolení hrát v této části města. Kdyby Pandaras ukázal sebemenší slabost, byl by již navždy obětí, proto tasil dýku, bodl jednoho vyděrače do paže a zahnal ho na útěk. Tibor chytil druhého za krk, zvedl ho, jemně mu vypáčil z ruky vyhazovači nůž a podal ho Pandarasovi. Pandaras se vyděrače zvesela zeptal, proč se takoví dva udatní a vznešení pánové zajímají o bezvýznamné umělce, a jakoby mimochodem si pohrával s nožem vyděrači přímo před nosem.

Vyděrač plivl Pandarasovi do obličeje. Stejně jako jeho komplic byl velmi vysoký a hubený, od hlavy až k patě omotaný pruhy šedé látky. Ta trocha kůže, kterou bylo vidět, byla zrnitá, tvrdá a bílá. Ruce a nohy měl jako hůlky, velké klouby jako oteklé, hlavu malou a plochou jako talíř posazený na tenkém krku; měl trojúhelníková ústa a černé tykadlovité oči daleko od sebe.

Pandaras si otřel tvář a přiložil ostří vyhazovacího nože k vyděračovu zrakovému tykadlu. Rychle se smrštilo, zatímco druhé oko se natáhlo a znepokojeně na nůž civělo. Vyděrač řekl: „To se neodvážíš.“

„Já bych ho nechal běžet, páničku,“ ozval se Tibor. „Tenhle pán se jenom spletl a určitě nás už nebude obtěžovat.“

„Napřed nám ale poví, pro koho pracuje.“ Vyděrač našpulil trojúhelníková ústa a plivl, tentokrát Pandarasovi k nohám. „To ty ses spletl. Patřím Pyře. Stejně jako ty a ostatní pouliční chátra, jenom to nevíš.“

„Ta tvá Pyra to tady řídí? Já myslel, že Cech domácích záležitostí.“

„Vojáci?“ Vyděrač pobaveně zaklapal rty. „Nejsi tu dlouho, co? Vojáci si hledí války, ne ulic. My se jim nepleteme do cesty, tak nám nedělají potíže. Dám ti radu. U nás to není jako ve vojsku. My máme rádi pořádek. Lidi, co nepochopí, jak to tady chodí, dlouho nepřežijí. Umíš to s nožem, ale příště si na tebe můžeme počkat s pistolemi.“

„Měl bych si promluvit přímo s Pyrou. Vím spoustu věcí, které by ji mohly zajímat.“ Pandaras kývl na Tibora, aby vyděrače pustil.

„Jestli s tebou bude chtít Pyra mluvit, pošle si pro tebe. Ale raději se modli, aby k tomu nedošlo.“ Chlap si upravil pásy oděvu, potřetí si odplivl a odkráčel.

Navzdory hrozbě už Pandarase a Tibora při nočních obchůzkách kaváren nikdo neobtěžoval, ale Pandaras věděl, že se dříve či později něco semele. Vždycky to tak bylo. Musí s tím počítat, připravit se a být ve střehu.

Spřátelil se s Memotem, dědem rodiny rikšů, vznešeným a uhlazeným starcem, jenž za úplatu hustil pneumatiky rikš a bicyklů na hlavních městských křižovatkách. Byla to tvrdá práce a Pandaras mu po večerech masíroval bolavá ramena a naslouchal novinkám, které nasbíral od rikšů – očí a uší města.

Memotova rodina patřila k jedné ze tří pokrevních linií obývajících Ofir již před válkou. Byli to pavoukovití lidé s krátkými těly, dlouhýma rukama a nohama a prudkými trhavými pohyby. Memot měl kostnatou lebku s výrazným hřebenem, vystouplé čelo a živé hnědé oči. Nosil pouze zaolejovaný kilt a pás s drobným nářadím. Jako všichni jeho pokrevníci, z nichž většina opravovala nebo sestavovala v přístavu zbraně, byl velmi zručný montér. V drsné srsti měl žluté a hnědé pruhy, bílou hřívu nosil spletenou, což bylo před válkou odznakem jeho postavení, ale nyní se musel ponižovat před nadutým vnukem a přijímat jeho dobročinnost.

Memot kdysi vlastnil několik domů, ale všechny zrekvírovalo vojsko, dnes si jeho rodina musela těžce vydělávat na živobytí. Nebyl však zahořklý. Pandaras se s tak trpělivým a dobromyslným člověkem dosud nesetkal. Vyprávěl mu, jak žila jeho pokrevní linie před tím, než byla proměněna, o rozlehlých pláních na úpatí Mezních hor, zarostlých vysokou trávou, kde muži lovili drobnou zvěř a ženy sbíraly kořínky a plody. Na konci léta, když Oko Ochránců zapadlo naposledy, tráva dozrála, ženy vymlátily zrno a semlely hrubou mouku na chléb a ze slupek obilek navařily jakýsi druh piva. Memot tvrdil, že je od těch časů dělí již třicet generací, ale teprve nyní pochopili, jak byli tehdy bohatí.

„Pracovali jsme pouze několik hodin denně. Potom jsme zpívali, poslouchali příběhy, kreslili obrázky na ploché kameny nebo z nich skládali mozaiky pro potěšení Ochránců. Nyní však musíme pracovat od rána do noci, a přesto máme hlad. Jaký má pokrevní linie prospěch z toho, že se promění?“

„Dokud se lidé nepromění, nejsou svobodní.“ Yama by dovedl odpovědět líp, pomyslel si Pandaras, neboť o těchto věcech vždycky hodně přemýšlel.

„Svobodní?“ zeptal se Memot nespokojeně. „Aby mohli svobodně umřít hlady. Nebo se svobodně stát otroky.“

„V Ys říkáme, že lidé jako my jsou silou města.“

„Slyšel jsem o tom,“ přikývl Memot, „ale myslím si, že obyčejní lidé v Ys jsou utlačováni stejně jako my tady. Ochránci na nás naložili těžké břemeno. Možná nejsme hodni jejich daru.“

„Budeme-li dobří, budou naše děti ještě lepší,“ řekl Pandaras, ale Memot na to neodpověděl. Lidé ve městě už nevěřili základním poučkám. Ve svém zoufalství zapomněli na milosrdenství Ochránců.

Jako obvykle seděl Memot přede dveřmi domu na plastové židli a Pandaras u jeho nohou. Na protější straně kanálu, zarostlého zeleným listím leknínů, dřepěly u vody pradleny ze stejné pokrevní linie, jako byli vyděrači před kavárnou, hlasitě štěbetaly a hladkými kameny vytloukaly špínu z mokrého prádla. Z jedné budovy za, nimi se rozléhaly modlitby z magnetofonové kazety a někde dál kdosi vztekle křičel. Bylo právě po dešti a vzduch byl dosud čerstvý. Elektrické dráty, které se prohýbaly vysoko nad kanálem, syčely a prskaly, jak z nich okapávala voda. Tohle všechno znal Pandaras z dětství v Ys, tady bylo pouze víc horko a vlhko.

Nad hlavami jim pomalu přeletělo vznášedlo, jeho kýl se ježil zbraněmi a zdálo se, že každou chvíli zavadí o střechy. Celá čtvrť se rozduněla hlukem motorů, v jeho stínu jako by vzduch byl chladnější. Všichni zvedli hlavy a vznášedlo pozorovali, dokud neodletělo. Potom Memot poznamenal, že se válka blíží a že to s ní vypadá špatně.

Pandaras přikývl, upil mátového čaje a čekal, až se stařec rozhovoří. Co dorazil do Ofiru, pořád slyšel jen o válce. V Ys mu připadala velmi daleko, většina lidí si s ní vůbec nedělala starosti, nejvýš vyslechli novinky rozšiřované cechovními pěvci a vypravěči, kteří vychvalovali velká hrdinství a slavná vítězství. Tady však byla válka téměř za dveřmi a každý člověk znal nějaký příběh o náhlých a rychlých postupech kacířů, o tom, jak zbraně vojska Cechu domácích záležitostí nevysvětlitelně selhávají a jak jejich stroje padají z oblohy. Poslední dobou se povídalo, že ta kacířská sebranka má nového generála, který připravil vojsku těžké porážky a potupné ústupy.

Memot tvrdil, že něco není v pořádku, protože se za vojáky do války už nikdo netáhne. Skořápkáři a prodejné ženštiny poznají jako první, kdo prohraje, od koho už žádný prospěch čekat nemůžou.

„Můj lid by měl opustit město,“ řekl stařec. „Měli bychom se vrátit zpátky na horské pláně ke starému životu. Jenže už nemůžeme být jiní, než jakými jsme se stali. Jsme lidé, nemůžeme žít jako zvířata a řídit se pouze instinktem. Nyní je každý osamocen uvnitř své hlavy.“

Pandarase takové zoufalé nářky rmoutily, protože měl starce rád. „Co na to říká váš vnuk?“

Memot hned neodpověděl. Dopil čaj, přecedil poslední doušek přes zuby a vyplivl lístky.

„Nepatří do mé rodiny. Už ne. Teď patří Pyře.“ Pandaras by rád slyšel víc, ale Memot nechtěl o Pyře ani o vnukovi mluvit. V kavárnách se také nic nedozvěděl, sotva se zeptal, všichni se odvraceli, tiskli si prsty ke krku, očím či k čelu, nanejvýš mu odsekli, ať si nedělá starosti s lidmi, kteří našincům přinášejí jen samé neštěstí. Nevyzvěděl sice nic určitého, ale vymýšlel spletité plány, jak ošidí nebo napálí vládkyni gangsterů, i když věděl, že jsou to jen sny. Začal být zoufalý, protože po dvaceti dnech ve městě skoro nic neušetřil. Peníze byly jako vzduch, nezbytné k životu, ale nedaly se chytit ani udržet.

A pak přišli vojáci pro Tibora.

Před úsvitem probudil Pandarase kopanec do žeber. Těsný kout byl plný vojáků. Začal se bránit, ale někdo ho zvedl a odhodil stranou. Ve velké místnosti ječely v různých tóninách ženy a muži vztekle pokřikovali. Jeden voják hodil na zem kus papíru, ještě jednou Pandarase nakopl a odešel s ostatními.

Tibor byl pryč.

Pandaras vyběhl ven, ale stačil už jen zahlédnout plochý člun s lodním šroubem na zádi, jak se vzdaluje v ranním šeru. Zpěněná brázda se tříštila o stěny kanálu a na křižovatce rozhoupala sampany, někdo vystřelil do vzduchu, ale člun zatočil a byl pryč.

Pandaras se po dvaceti honech zcela bez dechu zastavil. Vracel se a držel se za bok, žebra ho pořádně bolela. Všechno, co měl, včetně Yamovy vzácné knížky, bylo v pronajatém koutu místnosti.

Na tom papíru stál černé na bílém příkaz k odevzdání „hierodula známého pod jménem Tibor“. Byla u něj i stvrzenka na dvě stě padesát jednotek s razítkem velitelství. Pandaras roztrhal příkaz i stvrzenku na kousky a hodil je po dětech, které se přikradly, aby se podívaly, co se děje. Stvrzenka byla bezcenná. Za dvě stě padesát jednotek by si nekoupil ani cigaretu.

Žebra ho pořád hodně bolela a kdykoli se hlouběji nadechl, ostře ho píchala. Odtrhl si podolek z obnošené košile a pevně si jím stáhl hruď.

Memot zavolal na Pandarase, když vyšel před dům. „Odvezou tvého přítele do války. Povídá se o velké bitvě a mnoha raněných. Budou ho potřebovat. Hierodulové z chrámů se kdysi dávno starali o lazarety.“

„V Ofiru je přece taky lazaret,“ řekl Pandaras utrápeně.

„Ten je pro civilisty a je vlastně zavřený, protože byly zrušeny oficiální příděly zdravotnického materiálu a zásob. Zraněné vojáky sem nevozí. Nepozvedlo by to morálku rekrutů, kteří zrovna připluli a poprvé mají jít do boje. Mimoto, většina zraněných by cestou zemřela. Kdepak, ošetřují je na plovoucích lazaretech nedaleko fronty. Řekl bych, že právě tam tvého přítele odvezou. Odejdeš také, Pandarasi?“

„Mám tady závazky,“ řekl Pandaras a ani ho nepřekvapilo, když uviděl Memotova vnuka s oranžovými brýlemi a širokým úsměvem, jak k nim sebevědomě kráčí po chodníku podél kanálu. Dva vyděrači, kteří Pandarase a Tibora obtěžovali před kavárnou, šli hned za ním.

Pandaras musel s nimi. Neměl na vybranou. Dovolili mu, aby si ponechal dýku s želvovinovou rukojetí i Yamovu knihu, ale zabavili mu vyhazovací nůž a všechny peníze, které našetřil. Když procházeli tržištěm s kořením, zeptal se: „To vy jste mě udali, že mám hierodula, co?“

Mladík se ušklíbl. Nesl se tak nadutě, že mu lidé ustupovali z cesty. Jeho zářivě bílá košile přímo svítila v zeleném stínu pod tamaryšky, kde si obchodníci s kořením rozložili stoly. Řekl tichým chraptivým hlasem: „Hodně lidí tě s tím hierodulem vidělo. To byl dobrý trik, co? Kvůli němu ti dávali víc peněz. Nezapírej to. Ostatní potulní muzikanti žárlili. Nejspíš některý z nich pověděl o tvém otrokovi vojákům. Slyšel jsem taky, že tě někdo hledá, tak to mohl udělat on. Nebuď smutný, třeba dostaneš lepší práci.“

„Chci mluvit s Pyrou.“

Pandaras byl ostražitý jako šelma. Vztek ho přešel, spíš se mu ulevilo, že konečně došlo k tomu, čeho se tak dlouho bál. Musí být opatrný. Jestli teď neuspěje, zklame jak Tibora, tak svého pána.

Mladík se zasmál a téměř ostýchavě poplácal Pandarase po rameni. „Všechno chce svůj čas.“

„Kdo mě vlastně hledá?“

„Moc mluví,“ zavrčel vyděrač, kterého Pandaras zranil na ruce. „Uštípnu mu jazyk.“

„Necháš ho na pokoji,“ poručil mladík.

„Co dělá tvá ruka?“ zeptal se Pandaras vyděrače, který zasyčel a sáhl mezi pásy šedé látky po pistoli.

„Hledá tě nějaký úředník. Není z vojska, ale z hlavního velení. Vysoký, s holí. Černý porost a bílý pruh.“ Mladík si přejel prstem po levé straně tváře.

Pandaras okamžitě věděl, kdo je ten člověk, přestože měl být dávno mrtvý. Cítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě. „V tom případě musím vidět Pyru okamžitě.“

„Nejprve se musíš osvědčit,“ řekl mladík. „Pak ji možná uvidíš. Je velice zaměstnaná. Dohlíží na spousty obchodů.“

Tři dny drželi Pandarase v malé dusné místnosti v nejvyšším poschodí pětipatrového domu, který čněl nad jedním náměstím. Hluk davů a dopravy neustával ani na okamžik, zápach spalin z vozů se mísil s vůní kvetoucích popínavých rostlin, jež se vinuly kolem balkonu. Na kůlu před oknem bzučel transformátor. Uprostřed místnosti stálo plastové vědro, do něhož kapala voda z prasklé roury. Jedinou společnost dělala Pandarasovi ještěrka, která celé hodiny seděla tu na jedné, tu na druhé stěně a pouze díky pulzujícímu hrdélku bylo znát, že je naživu, než znenadání skočila po štěnici nebo nějakém brouku. Nebyl tam žádný nábytek. Pandaras spal na balkoně a krátil si čas prohlížením obrázků v Puránech nebo pozorováním davu hemžícího se kolem vysokých bambusů uprostřed náměstí. Věděl, že nesmí ztratit nervy. Musí si zachovat své odhodlání.

Tečky a čárky na kotoučku se pořád pohybovaly. Mladík a ti dva vyděrači navštěvovali Pandarase ráno a večer. Přinášeli mu jídlo ze stánku na rohu, rýži, raky a pálivé zelené papričky v papírovém sáčku průsvitném mastnotou. Mladík si dřepl u okna a díval se, jak Pandaras jí, něco si pro sebe pobrukoval a kapesním nožem si čistil široké nehty, vyděrači hlídali u dveří a vyprávěli si něco hatmatilkou, která zněla jako nesmyslné klapání a mlaskání. Mladík měl košili spuštěnou přes nažehlené kalhoty, neboť měl na zádech za pasem zastrčený revolver. Oba vyděrači měli pistole.

Mladík se jmenoval Azot. Přestože byl starší než Pandaras, jeho pokrevní linie byla dlouhověká a dosud nebyl dospělý, choval se s vypočítavou krutostí člověka, kterému ještě nebylo ublíženo a který se domnívá, že bude žít věčně a smrt pro něj nic neznamená. Oranžové brýle nikdy nesundával a zásadně neodpovídal na Pandarasovy otázky, místo toho hovořil o válce, deset minut či půl hodiny, pak pokaždé zcela náhle vstal a odešel, vyděrači poslušně klusali za ním.

Dveře nebyly zamčené, ale Pandaras věděl, že nemá smysl utíkat.

Večer třetího dne ho ti dva vyděrači hrubě vyvlekli z domu na chodník. Kolemjdoucí je zdaleka obcházeli. Na silnici hučel provoz. Ve stínu obřích bambusů stála rikša. Pasažér se nahnul k řidiči, něco mu řekl, řidič přikývl a šlápl do pedálů. Jak rikša Pandarase míjela, zahlédl uvnitř ženu v rudých hedvábných šatech, mnohem menší než on, s obrovskýma očima noční pokrevní linie a dlouhými lesklými černými vlasy.

Cestou zpátky do svého neobvyklého vězení se zeptal Azota, zda to byla Pyra.

„Nestarej se!“ vyštěkl jeden vyděrač.

„S tebou nemluvím,“ odsekl Pandaras, „ty nic nevíš.“

„Pyra se o tebe zajímá,“ připustil Azot.

„Bojí se snad se mnou promluvit?“

„Neví, jestli jí stojíš za potíže,“ odpověděl Azot.

Když vešli do místnosti, položil ruku na revolver pod košilí, přistoupil k oknu, vyklonil se a pozoroval rušnou ulici.

„Copak ti dělá starosti?“ zeptal se Pandaras.

„O naše lidi se umíme postarat,“ řekl Azot, aniž by se otočil. „Když se osvědčíš, budeš patřit k nám a my k tobě.“

„Pořád mě hledá, že? Je to hodně nebezpečný muž.“

„Možná bychom tě měli vydat. Líbilo by se ti to?“

„Takže vám za mě nenabídl peníze. Jinak byste to už dávno udělali, jestli se nepletu.“

„Vyhrožuje. To nemáme rádi. Však už si to s ním Pyra vyřídí.“ Azot se otočil a tvrdě se zahleděl na Pandarase. „Kdo jsi?“

„Věrný sluha.“

Azot přikývl. „Říkali jsme si, jak to, že máš hierodula, a proč tě někdo tak usilovně hledá. Kde je tvůj pán?

„Ztratil jsem ho.“

Mladík se usmál. „Pánové se nacházejí snadněji, než by se ti líbilo.“

Azot byl již na odchodu, ale Pandaras ho ještě zastavil: „Řekni Pyře, že vím spoustu věcí.“ Vyděrači se klapavě zasmáli.

„Nedělej ze sebe víc, než jsi, a dobře to dopadne,“ varoval ho Azot.

Pandaras nad tím přemýšlel, když seděl na úzkém balkoně a hleděl na ulici pod sebou. Možná není nic víc než před setkáním s Yamou, pouhý podomek s talentem vyprávět příběhy a dostávat se do malérů. A přesto přežil situace, jimž žádný obyčejný člověk dosud nemusel čelit. I kdyby byl na počátku této cesty obyčejný jako celá jeho početná pokrevní linie, teď už obyčejný nebyl, neboť se mu přihodily neobyčejné věci. A nyní ho hledá prefekt Corin, který musí být víc než člověk, jestliže přežil zkázu lodi, na niž Yama přivolal z hlubin řeky obrovité hlavonožce. Pandaras se zachvěl, když si vzpomněl, jak jedna z těch oblud roztrhla ubohého Pantina vedví nedbalým škubnutím chapadel. Dotkl se náramku, pak kotoučku a slíbil svému pánovi, že nezklame.

„Už zase mám trampoty, ale já se z nich vymotám,“ šeptal. „Najdu tě a zachráním tě, i kdybys padl do spárů nejhoršího zla. Můj krátký život nemá pro nikoho velkou cenu, ale je to jediné, co mám, a nyní ti na něj přísahám.“

Nedokázal usnout, neustále dumal, co po něm bude Azot žádat, co bude muset vykonat.

Listoval Purány a uvědomil si, že čím déle se na obrázky dívá, tím víc v nich objevuje. Pomalu začal plně chápat celý příběh.

Žena z posádky Předků dnů, která utekla z vesmírné lodi, prchala až do zapadlého města ve středu světa, kde Velká řeka přepadá přes okraj. Navzdory úsilí městského inspektora a archiváře ovládla neproměněnou pokrevní linii, která tam žila. Dozvěděla se něco v modlách u přepadu řeky a oživila drobounké stroje v mozcích některých obyvatel. Přerodili se a probudilo se v nich osobní vědomí. Proměnili se. A pak tam dorazila až z Ys loď Předků dnů, přímo doprostřed občanské války mezi proměněnými a neproměněnými. Žena se pokusila svou posádku zničit, ale ta ji zabila. Přežily však její myšlenky. Archivář z lodi Předků dnů utekl. Byl prvním z kacířů, kteří dodnes bojují proti slovu Ochránců.

Pandarase napadlo, že kacíři mají možná pravdu anebo se aspoň v některých věcech pravdě přiblížili. Jako by mu v hlavě procitl hlas, možná ho probudila ta knížka, pokud nebyla přímo tím hlasem. Svět sešel z cesty určené Ochránci, rozdělil se na společenské vrstvy spojené jen bezduchými obřady a zvyky. Nikdo nebyl natolik svobodný, aby si mohl vybrat vlastní osud.

Otřásl se jako mokrý pes, jeho matka by řekla, že mu ghúl čenichá na hrobě. Yama si těch Puránů sice velmi cenil, ale pro ostatní lidi byly nebezpečné. Pandaras si umínil, že už se do nich nepodívá, ale současně mu tenký hlásek našeptával, že to stejně udělá.

Půlnoc dávno minula, Oko Ochránců zapadalo za střechy a vrcholky stromů. Rudý vír se ztrácel v záři neonů, ale zornice v jeho středu byla zřetelná, prázdný prostor, černá díra, v níž Ochránci zmizeli a z níž se nevynoří až do konce času. Odvážili by se kacíři začít válku i tam, kdyby ovládli svět, který Ochránci stvořili? Pandaras se znovu otřásl. „Nezklamu tě, pane,“ zašeptal.

Příštího rána mu nepřinesli snídani, namísto toho jej Azot vyzval: „Půjdeš s námi. Věci si nechej tady. Budou tu v bezpečí.“

„Zavedeš mě k Pyře?“

Oba vyděrači se klapavě zasmáli.

„Možná,“ řekl Azot, „jestli se osvědčíš.“

Azot mávl na rikšu, pak dlouho jeli hlučnými ulicemi. Vyděrači nespouštěli tykadlovité oči z Pandarase, který se díval ven a stále se Azota na něco vyptával. Vystoupili v úzké uličce nedaleko přístavu. Za plochými střechami skladišť se tyčil celý les lodních stěžňů. Když procházeli kolem jakéhosi krámku, Azot stiskl Pandarasovi paži a šeptl, ať dává pozor, neboť tohle místo vyhodí do vzduchu.

„Proč?“

„Protože jsme ti to přikázali,“ odpověděl jeden vyděrač.

„Protože to chce Pyra.“ Azot pokrčil rameny. „Obchod je obchod.“

Na prašné křižovatce na konci ulice prodával malý chlapec líh na vaření. Azot mu hodil pár mincí a poručil mu, ať naplní dvě láhve a zmizí. Chlapec peníze chytil ve vzduchu, dotkl se čela a prohlásil, že se na to představení rád podívá.

„Jestli ale cekneš jediné slůvko,“ řekl Azot, „vydloubnu ti oči a vyříznu jazyk. Rozumíš? Proč se směješ?“

„Protože tady se nikdy nic zajímavýho neděje,“ odpověděl chlapec. Stále se usmíval, ale ruce se mu chvěly a cákal červenou hořlavinu na chodník, zatímco plnil láhve.

Jeden z vyděračů roztrhl kus látky na dva úzké pruhy, stočil je a zastrčil do hrdel lahví. „Takhle je převrátíš, aby se ucpávka namočila,“ vysvětlil Azot Pandarasovi. „Zapálíš je až na poslední chvíli. Láhve musíš držet hrdlem vzhůru, pak je vší silou prohodíš výlohou.“

„Vím, jak se to dělá.“ Pandaras se nebál, ale v žaludku jako by měl díru. Tenhle pocit míval pokaždé těsně před tím, než se stalo něco zlého. Zvedl obě láhve. Klůcky v hrdlech ostře páchly ovocným lihem.

Vyděrač vytáhl zapalovač, škrtl a zamával plamínkem. Pandaras polekaně uskočil. „Nech toho,“ okřikl Azot vyděrače přísně, vzal si zapalovač, dvakrát s ním cvakl, aby Pandarasovi předvedl, že funguje, a strčil mu ho do kapsy košile. „Udělej to a hned se vrať.“

Bylo ráno, ale ulice už byly rušné. Přestože se zdálo, že si Pandarase nikdo nevšímá, cítil pohledy stovek párů očí, když kráčel ke krámku, láhve tiskl k hrudi a zápach lihu ho štípal v nose. Rolety na výlohách byly zpola vytažené. Uvnitř někdo přecházel a pískal si veselou melodii. Pandaras s bušícím srdcem postavil láhve na zem na protější straně ulice a zapálil jednu ucpávku. Zdvihl láhev a mrštil ji na chodník před krámkem. Když se láhev roztříštila a vyšlehly plameny, popadl druhou láhev a dal se do běhu.

Neběžel však k Azotovi a vyděračům, ale opačným směrem. Lidé mu uskakovali z cesty. Antilopa zapražená do káry se splašila a postavila se na zadní, ale Pandaras uskočil, vyhnul se vojákovi, který po něm chňapl, vběhl do křivolaké uličky mezi skladišti a zahnul za tři rohy, než se zastavil a naslouchal svému bušícímu srdci.

Kdesi v dálce se ozvalo pronikavé pískání a zvonění. Pandaras dosud nechytil dech, když uslyšel blížící se kroky. Skrčil se, vykoukl za roh, pak ucukl zpátky, zapálil ucpávku na druhé láhvi, přestože se bál, že ho prozradí cvaknutí zapalovače, potom udělal krok dopředu.

Oba vyděrači se zastavili a pohlédli jeden na druhého. Azot s nimi nebyl. Zaklapali rty, pak si všimli, co Pandaras drží. Jeden vyděrač zvedl pistoli, vtom se zablýsklo a zbraň mu vylétla z ruky. Pandaras si pomyslel, že selhala, a ze všech sil hodil hořící láhev. Rozbila se vyděračům u nohou. Vykřikli, svíjeli se v plamenech, a přestože se seběhli lidé a lili na ně vodu, už je nezachránili. Než plameny uhasili, byl Pandaras daleko.

Pandarasovi trvalo celý den, než přešel město a dostal se k domu, kde ho věznili. Cestou si nadával, jaký je blázen, když se vrací, protože tam na něj Azot určitě čeká, a že Tibor měl pravdu, jestliže naléhal, aby město opustili už před mnoha dny. Lepší je žít z odpadků a listí, než být otrokem jakési Pyry.

Jenže jeho zajalo město, nikoli Pyra. V Ofiru bylo mnoho takových jako ona, mohl padnout do rukou komukoli, jakmile se nechal svést vábivou písní města. Jak dobře tu píseň znal, i všechno, co slibovala! Kolovala mu v krvi již od narození a nedokázal jí odolat.

Azot měl pravdu. Město ho omámilo, takže si namlouval, že je něco víc. Domníval se, že tady může získat jmění a velkolepým způsobem zachránit svého pána, ale bezmála přišel o všechno. Nemohl však přijít o tu knížku. Nebyla jeho. Nesměl ji prodat ani ztratit.

Když přišel na náměstí, dlouho postával za houštím obřích bambusů. Okno místnosti, kde ho drželi, bylo tmavé, ale to nic neznamenalo. Měl strašný hlad – pokusil se ukrást z jednoho stánku hrst červených banánů, ale odehnali ho – a byl velmi nervózní. Obešel blok domů, vrátil se na náměstí z opačné strany, pak to udělal znovu, protože si povšiml dvou lidí, kteří dům sledovali. Jeden okouněl u stánku na rohu, druhý u modly na chodníku, pálil kadidlo a pozoroval kolemjdoucí.

Nakonec vešel Pandaras do vedlejšího domu, vyběhl po schodišti na střechu a prošel lesíkem klapajících větrných generátorů, mezi nimiž ležel na zádech opilý stařík a mával dlouhýma rukama a nohama ve vzduchu jako brouk, další dva, zavinutí do pruhů šedé látky, otočili zraková tykadla k Pandarasovi, ale byli to jen opilci, kteří se dělili o plastový kanystr olejovitého destilátu.

Na druhé střeše stály další generátory. Z jednoho vypáčil těžký akumulátor, odstranil část střešní krytiny, akumulátor hodil do díry, skočil za ním, ječel jako blázen a nad hlavou mával dýkou.

Přistál v oblaku prachu na hromádce omítky a překulil se jako kočka. V místnosti byli tři muži, ale Pandaras zpočátku viděl jenom dva. Jeden ležel na zádech a byl mrtvý. Před oknem seděl Azot, otevřené Purány na klíně, slabé světlo obrázků mu tajuplně ozařovalo úzkou bradu. Oranžové brýle odložil, upřeně zíral na knihu, a když k němu Pandaras přistoupil, ani se nepohnul.

„Tak vypadal, už když jsem přišel.“ Pandaras ten tichý hlas okamžitě poznal. Vyslýchal ho po pádu Cechu věštců v Paláci lidské paměti. Aniž by se otočil, zeptal se: „A co ten druhý?“

„Obávám se, že se utopil v tom vědru vody, které tady tak příhodně stálo. Nalézt smrt je snadné. Odhoď ten svůj nožík, chlapče, než se sám probodneš.“

Pandaras upustil dýku na zem. „Některé lidí si smrt najde snadněji než jiné. Vám na utopení nestačila veškerá voda Velké řeky.“

„Kde je?“

Pandarase stálo velké úsilí, aby se neohlédl. „V Ofiru není. Je někde dál po proudu, jestli se nepletu.“

„Všechno mi hezky povíš. Neodporuj, dobře víš, že budeš mluvit. Ale ne tady a teď. Nemám čas zabíjet všechny gangstery ve městě. Zavři tu knížku, chlapče. Bereme ji s sebou.“

Pandaras se zeptal: „Co se stalo Azotovi?“

„Tak se jmenoval? Teď už je to jedno. Ta kniha je nebezpečná. Vezme duši každému, kdo je natolik neopatrný, že do ní nahlédne.“

„Mou si nevzala.“ Pandaras vytáhl Purány Azotovi z bezvládných prstů. Mladík dál zíral do prázdných dlaní. Na bradě se mu leskla stružka slin.

„Možná vzala. Uvidíme.“ Prefekt Corin vykročil ze stínu, jezevčí pruh na levé straně tváře se zaleskl ve světle stránek, které před ním Pandaras otevřel. „Na mě to nepůsobí. Domnívám se, že máš ještě něco, co patřilo tomu, jehož hledám.“

Pandaras se náhle nedokázal ani pohnout. Purány mu vyklouzly z ruky, každičký chloupek na těle se mu zježil, svaly paží a nohou jako by mu zkameněly.

Prefekt Corin řekl: „Máš jakýsi hudební talent, jako většina tvých pokrevníků, tak tě možná pobaví, když ti prozradím, že tě držím ultrazvukovým bičem. Ten tón je tak vysoký, že ho tvé uši neslyší, svaly však ano.“

Třemi kroky přešel místnost, sáhl Pandarasovi za košili a rychle mu přetáhl šňůrku přes hlavu. Dlouho kotouček studoval, pak ho přitiskl Pandarasovi k čelu.

Pandaras ucítil teplo. Prefekt vydechl, zase pověsil kotouček Pandarasovi na krk. Natáhl ruku k Azotovi, modře se zablýsklo, mladíkova hlava explodovala, trup přepadl dopředu a z pahýlu krku vytryskla krev. Tělo sebou dvakrát škublo, pak zůstalo bez hnutí ležet.

„Yamamanama se mnoho naučil,“ řekl prefekt Corin. „Nebo mu někdo dobře radí. Ten disk se naladil na něj a on ho zas naladil na tebe. Pouze na tebe, na nikoho jiného. Dobrá tedy. Buď najdeme my Yamamanamu, nebo on vyhledá tebe.“

Pandaras se zase mohl hýbat. Padl na všechny čtyři a začal zvracet.

„Přežiješ to, chlapče. Jdeme. Obávám se, že před sebou máme dalekou cestu.“

6 – Stín

Když se Yama probudil, stál doktor Dismas nad ním, vzápětí vešli do pokoje Agnitus a Enobarbus se suitou důstojníků a strážných. Vojevůdce jako obvykle přinášel zprávy o dalším velkém vítězství, ale Yama měl takovou radost, že mu zpočátku příliš nevěnoval pozornost. Během několika minut konečně našel Pandarase, zachránil ho a zase ztratil. Ujistil se však, že je naživu, a přestože se dostal do velikých potíží, Yama nepochyboval, že ho hledá, neboť měl na paži Onkusův náramek.

„Rychle postupujeme po celé délce fronty,“ jásal Enobarbus. „Za pár dní získal Yamamanama víc území, než se nám podařilo za celý rok!“

Yama by rád věděl, zda Pandaras pochopil, že řídil stroj, který banditovi vyrazil z ruky pistoli. Yama se strojem ztratil vzápětí kontakt, když ho Stín odvolal k jiným strojům na válečnou frontu, ale na tom nezáleželo. Našel Pandarase jednou, najde ho znovu.

„Nepřipisujte zásluhy Yamamanamovi,“ řekl doktor Dismas.

„Mohlo by se to stát bez něj?“

„V tom není podstata věci, můj drahý Enobarbusi.“

Oba muži stáli každý z jedné strany velké neustlané postele. Yama se nemohl hýbat, ale shlížel na své paralyzované tělo shora, neboť Stín si vypůjčil drobný stroj kroužící ve vzduchu a předával mu informace z jeho optických výstupů.

Za Enobarbusem stála pětice důstojníků ve zbroji a rudých pláštích. Jeden oficír psal záznamovým hrotem na zelenobíle poblikávající destičku. Kolem generality se rozestavili strážní, od hlavy k patě odění v černém plastu, takže vypadali jako brouci, karabiny drželi napříč prsou. Neměli za úkol chránit Yamu, ale naopak bránit před ním svého velitele, kdyby on anebo Stín zešílel a pokusil se ho zabít. Enobarbusův šedovlasý ranhojič Agnitus stál Yamovi za hlavou trpělivě jako mrchožravá vrána. V pokoji byli rovněž Dismasovi služebníci, mladí muži a ženy oblečení v halenách a suknicích z moarového hedvábí nebo v pestrých uniformách, které sestávaly z rudých kožených kiltů a zlatých kyrysů bohatě vykládaných černými perlami, na hlavách měli helmy s chocholy bezmála tak vysokými jako oni sami, a byli vyzbrojení zdobenými halapartnami a dlouhými kopími. Sluhové pocházeli z kmenů nedotčených. Byli mezi nimi Rybáci s žabími čelistmi, vychrtlí kostnatí pastevci, dokonce i jeden robustní lesní trpaslík s černou kůží tak hladkou, že vypadala jako naolejovaná. Doktor Dismas na nich prováděl pokusy. Kolem krků měli kovové kroužky, oholené hlavy poseté dosud rudými jizvami, nahrubo sešitými černou nití. Jeden sloužící měl místo kusu lebky destičku z průhledného plastu, pod níž ve zbytcích mozku hnízdily krychle, pyramidy a koule. Neustále se lehce chvěl, po bradě mu stékaly sliny a vsakovaly se do haleny z rudého hedvábí.

Mezi důstojníky, strážnými a služebníky stál nehmotný, proměnlivý, stěží zachytitelný stín Stínu. Yama se ho děsil. Přestože ho dobře neviděl, nepochyboval, že si pro něj připravil nové mučení. Den ode dne byl Stín silnější, zatímco Yama stále slábl. Měl však novou naději. Jestli se mu podaří znovu najít Pandarase a říct mu, kde ho vězní, mohl by začít pomýšlet na útěk.

Yama byl znehybněn injekcí, kterou mu před několika hodinami píchl doktor Dismas. K posteli společně přistoupili tři sloužící, jako by dostali neviditelný signál, opatrně ho zvedli, odnesli na trůn s baldachýnem a podepřeli saténovými polštáři. Doktor Dismas otočil Yamovu nahou paži, přitlačil palec na žílu v ohbí lokte, až se nalila jako modravá řeka pod bledou kůží, potom do ní rychle zabodl jehlu injekční stříkačky. Yama na chvíli omdlel, ale když se probral, znovu ovládal své tělo, přestože byl dosud malátný a zvedal se mu žaludek.

Služebník přidržel Yamovi hlavu, zatímco zvracel do žluté plastové mísy. Vyšlo toho z něj jen málo. Doktor Dismas vzal od jiného sluhy kapesník a utřel Yamovi bradu zručně a jemně jako matka dítěti. Yama to mlčky strpěl a dovolil Agnitusovi, aby ho vyšetřil tvrdými, zkušenými prsty.

„Jako vždy má horečku a je dehydrovaný. Jinak je jeho svalové napětí dobré a životní funkce jsou stabilizované.“ Agnitus se otočil na doktora Dismase. „Příliš ho zneužíváte. Tímto tempem ho uštvete.“

Doktor Dismas se zadíval do ranhojičových jiskřivých očí. „Hodně se od něj žádá. Dělám to nejlepší, co umím.“ Enobarbus se postavil vedle Agnituse. Vojevůdce byl neupravený a vypadal unaveně, ale usmíval se a oči ve zjizvené tváři mu jen zářily. „Chci, abys věděl, Yamamanamo, že jsem s tebou velice spokojen. Tvé činy jsou neobyčejné. Právě jsem přiletěl z dobytého území za Mokřinami ztracených vod. Nepřítel musel opustit pozice, které držel po celý rok. Obracejí se proti nim jejich vlastní stroje. Jsou tak oslabení, že už brzy podnikneme útok, kterým se dostaneme na dohled k Ofiru. Slibuji, že do dvaceti dní projdu jeho branami.“

„Mluvíte s tím nesprávným,“ řekl doktor Dismas netrpělivě. „Už ho dlouho potřebovat nebudeme. Dítě mého miláčka bude zakrátko plně vyvinuté.“

Yama se snažil rozpoznat bytost, která stála mezi důstojníky, služebníky a strážnými. Lidská postava, zprvu průsvitná jako duch, se pomalu zhmotňovala. Pak poznal trpělivou a starostlivou tvář s prošedivělým porostem, dlouhé prsty spojené pod bradou. Fantom měl podobu Yamova nevlastního otce, eolského edila.

Yama se chtěl odvrátit, ale byl znovu znehybněn, tentokrát z vůle Stínu. Fantom promluvil. Slova se vplížila Yamovi do mozku jako řežavé jiskřičky na zuhelnatělém polenu.

Mám z tebe radost, můj synu. Neposlouchej doktora. Nenechám tě zaniknout. Část tebe bude vždy se mnou.

Fantom mrkl a zmizel. Yama s hrůzou zjistil, že se mu pohybují ústa a jazyk, a uslyšel slabý přiškrcený hlas: „Potřebuji ho, doktore. I když bude konstrukce pseudokortexu dokončena, budu se mít stále co učit, protože on sám o sobě dosud neví mnoho věcí.“

Doktor Dismas se předklonil, otřel Yamovi popraskané rty houbou a vymačkal mu pár kapek vody do úst. „Osvěží tě to.“ Ztuhlými prsty prohnětl Yamovi útvary pod kůží. „Tohle je křehká a vzpurná schránka, ale já se o ni postarám. Budu ji pro tebe střežit jako oko v hlavě, i kdyby mě to mělo stát život.“

Fantom mrtvého edila se vrátil, tentokrát mnohem zřetelnější. Myslí si, že je naším otcem, řekl. Však za ten omyl jednou zaplatí. Hloupými experimenty a pletichami promarnil spoustu času. Mohl tě přivést ke mně již před lety.

Yama zjistil, že se opět může hýbat. „Ano, určitě bys mě raději ovládl, dokud jsem ještě nevěděl, kdo jsem a co umím, protože nejsi tak silný, jak se mi snažíš namluvit.“

„Jak to, Yamamanamo…?“ Doktor Dismas o krok ustoupil. „Ty tam stále jsi?“

Rostu den za dnem. A ty se den za dnem ztrácíš.

„Já nezmizím.“

„Jistě, drahý Yamamanamo,“ řekl doktor Dismas, „vždyť patříš mně.“

Co všechno bychom spolu dokázali, Synu řeky. Proč se vzpíráš? Nechceš být vládcem světa? Bitvy, které nyní vyhrávám v této deset tisíc let staré válce, nejsou ničím proti bojům, které mě čekají v prostoru za modlami, až porazím vojska věrná Ochráncům. Až zvítězím, pokusí se mě zničit ta, která je nyní naším spojencem. Samozřejmě se jí to nepodaří, a pomůžeš-li mi, dozvíš se hodně nejen o tomto světě, ale také o všech ostatních. Ona má s Konfluencí vlastní plány, ale brzy ji ovládnu stejně, jako jsem ovládl tebe. Zeptej se doktora Dismase na strojní zařízení v podpalubí. Zeptej se ho na srdce světa. Fantom se usmál, byl to však vychytralý, dravý úsměv, který se vůbec nepodobal přívětivému úsměvu Yamova nevlastního otce. Zeptej se ho, proč Velká řeka vysychá.

Když edil zemřel, objevil Yama mezi jeho listinami výpočty poklesu hladiny Velké řeky. Edil prováděl každých deset dní měření po mnoho let a vypočítal přibližnou dobu, kdy začala řeka vysychat. Většina lidí se domnívala, že za to mohou Předkové dnů, protože vstoupili do prostoru za modlami a vymazali avatáry, které přežily války za Věku vzbouření. Edilovy výpočty však prokázaly, že hladina Velké řeky začala ustupovat mnohem později, až v tom roce, kdy starý konstábl Thaw našel v bílé loďce nemluvně na prsou mrtvé ženy se stříbřitou kůží.

Yama nedokázal odhadnout, zda Stín doopravdy ví, co spojuje obě události, nebo zda mu prostě jen ukradl některé vědomosti, ale přesto ho to zranilo, neboť se obával, že není zachráncem světa, jak tolik lidí tvrdilo, ale jeho nechtěnou zhoubou. Natáhl ruku a sevřel znetvořenou paži doktora Dismase. „Myslím, že společně můžeme zachránit svět, doktore, ale nejprve musíme ukončit válku.“

„Ale to uděláme, Yamamanamo, to uděláme.“ Doktor Dismas se usmíval, zatímco se snažil vypáčit ruku z Yamových prstů. Pohlédl na Agnituse. „Pomozte mi, zatraceně.“

Pomoz mi, ozval se fantom. Polož mu tu otázku. Způsobí hodně potíží, to ti slibuji. Jsem na tvé straně, Synu řeky, jak bych mohl nebýt. Na tobě závisí můj život a mé síly. V jistém smyslu jsem se stal tebou. Brzy se to však změní a ty budeš závislý na mně. Měli bychom dospět k nějaké dohodě, nebo se scvrkneš jako suché jadérko. Budeš se mnou spolupracovat jako rovnocenný druh, nebo chceš dopadnout hůř než ti pokusní ubožáci našeho doktora? Mohu tě pohřbít tak hluboko, že všechno světlo a krása světa pro tebe bude jen mdlá jiskra, maličká jako nejvzdálenější hvězda. Mohu ti připravit neustálá muka, jaká si dokonce ani náš doktor nedokáže představit. Vyber si.

„Je ve vaší péči,“ řekl Agnitus doktoru Dismasovi, „jak nám s potěšením rád zdůrazňujete.“

„Tvrdil jste, že ho ovládáte,“ pravil Enobarbus. „Někdy mě napadá, co je na tom pravdy. Musíme si o tom promluvit.“

„Ovládá ho dítě mého miláčka,“ ohradil se doktor Dismas. Pořád se ještě nevyprostil z Yamova sevření. „Stále roste.“

Kdysi dávno Yama a jeho nevlastní bratr Telmon rádi naslouchali vyprávění seržanta Rhodeana o bojích ve středu světa. Starý voják jim špičkou kopí kreslil do ušlapané rudé hlíny cvičebny pozice, útočné linie a rozložení armád. Učil Yamu a Telmona, že nejlepší velitelé přemohli nepřátele právě tak moudrostí jako silou. Je lepší podrobit si nepřítele bez boje, bitva je až poslední možnost. A proto je svrchovaně důležité protivníka znát. Nejen složení, sílu a morálku jeho vojska, způsob výcviku vojáků i důstojníků, jak přísné tresty jsou ukládány provinilcům a jaký má stav zásob, ale také je třeba být obeznámen s povahou terénu, vztahem podrobeného obyvatelstva k okupantům, a dokonce i s předpovědí počasí. Nejlepší taktikou je pochopit strategii nepřítele a pak ji podkopat, chápat se iniciativy jako první, pružně útočit tam, kde se nepřítel cítí nezranitelný, a tím přivodit rozhodující zvrat. Seržant Rhodean předváděl svým žákům, že dokonce i slabší vojsko může přemoci silného nepřítele, chopí-li se příležitosti a udeří-li v nečekaném okamžiku na správném místě.

Nyní mohl Yama zúročit lekce zkušeného seržanta. Byl uvězněn přímo ve středu nepřátelského území, obklopen sluhy a stroji doktora Dismase a Enobarbusovými vojáky, od svobodného světa ho dělila džungle a vojska kacířů, a měl pouze naději, že mu bývalý podomek přispěchá na záchranu. A co bylo horší, byl vězněm ve vlastním těle, bojoval proti rostoucí síle Stínu. Díky seržantu Rhodeanovi však pochopil, že spojí-li se s tím nejbližším protivníkem, může zasít nesvár mezi své věznitele a využít ho.

„Podpalubí,“ řekl. „Povězte mi pravdu o tom, jak funguje svět, doktore.“

Jsi můj! Fantom zvrátil hlavu a zavyl, podlý dravčí škleb zkřivil vlídnou tvář Yamova nevlastního otce. Oči mu rudě zahořely, jako by mu v lebce vzplála hranice. Nikdo z přítomných to však pochopitelně neviděl.

„Ten hoch má horečku.“ Doktoru Dismasovi se konečně podařilo vyškubnout ruku z Yamových prstů. Hladil si ztuhlý spár, jako by uklidňoval zraněného mazlíčka, a usmíval se na Enobarbuse a Agnituse. „Ovládám ho, pánové, ujišťuji vás.“

„Nejsem podřízen nikomu,“ řekl Yama. „Povězte mi o podpalubí, doktore. Povězte mi o strojích, které tam dole jsou. Mohu je řídit? Budete to ode mne chtít, až válka skončí?“

„Já od tebe nechci nic, Yamamanamo,“ přerušil ho doktor Dismas rychle. „Přivedl jsem tě sem jako dar Enobarbusovi, jako zbraň, která rychle ukončí válku. Zeptej se jeho, co chce. Mě se neptej.“

„Ale přesto ho napadlo, že také něco chcete, Dismasi,“ pravil Enobarbus. „Promluvíme si.“

Otočil se a vyšel z pokoje i se suitou strážných a důstojníků, za nimiž vlály rudé pláště.

Fantom mezi nimi proklouzl jako kouř a zastavil se u Agnitusova ramene.

Jsem na tebe hrdý, Synu řeky. Teď se nám něco povedlo, a budeš-li mým spojencem, dokážeme ještě víc.

„Povězte mi o strojích v podpalubí.“ Yama vstal, v nohách ho píchaly tisíce jehel, a zatímco kulhal k velkému oknu, snažil se srovnat si myšlenky a skrýt rozrušení. Jestli Stín touží po jeho pomoci, potom ani zdaleka není tak silný. Možná jsem dokonce silnější já, napadlo ho, jen kdybych to dokázal využít.

Agnitus se zeptal doktora Dismase: „Kam až sahá jeho moc?“

Apatykář si zasazoval cigaretu do vyřezávané kostěné špičky a neodpověděl, dokud si ji nezapálil. Yama ucítil hřebíčkovou vůni.

„O podpalubí mu řeklo dítě mého miláčka. Kdo ví, o čem si povídají uvnitř lebky, kterou společně sdílejí? Ale to jen prozatím, Agnitusi, protože toho hocha brzy nebudeme potřebovat. Nezapomeňte se o tom zmínit vašemu veliteli.“

Modrou oblohou, vysoko nad flíčky zeleně, které zbyly z lesního města, a daleko za souostrovím létajících zahrad, plula černá tečka.

„A nezapomeňte se mu zmínit také o tom, že jsem v podpalubí byl, když jsem poprvé utekl doktoru Dismasovi,“ popichoval Yama. „Nejprve jsem se ve Čtvrti ticha zbavil těch dvou ubohých bláznů, které na mě najal, a pak jsem vstoupil do podpalubí. Hodně jsem se tam dozvěděl.“

Ten černý bod byl nejspíš pták, orlosup letící od hřebenů Mezních hor. Yama ho pozoroval s rostoucími obavami.

Apatykář řekl smířlivě: „Podpalubí není žádné tajemství.“

„Nezodpověděl jste mou otázku, Dismasi,“ připomněl mu Agnitus.

„Záznamy jsou velmi neurčité, jen jediná sútra v Puránech. Yamamanamova pokrevní linie postavila náš svět podle instrukcí Ochránců. Proč by o něm neměli vědět všechno? Tento hoch je však nevzdělaný, Agnitusi, byl vychován v zapadlém hnízdě úředníkem vyhoštěným z Ys, a o světě skoro nic neví. Budeme pokračovat v experimentu. Pokud se váš pán bojí, mohu pochopitelně odejít a nabídnout naše služby někomu, kdo projeví více vděčnosti. Věřte mi, že takových je mnoho.“

„Myslím, že ne,“ řekl Agnitus.

„Že se Enobarbus nebojí? Nebo že nemohu odejít? Dejte si pozor, Agnitusi,“ zasyčel doktor Dismas ostře, „mám mocné spojence.“

Nebyl to pták. Na ptáka to bylo příliš velké. Yama nedokázal odvrátit oči, přestože si říkal, že je to jen iluze, a ze strachu mu naskočila husí kůže.

Agnitus odsekl doktoru Dismasovi: „Vaši spojenci bojují mezi sebou, každý z nich touží dobýt svět. Proto byli za Věku vzbouření poraženi a proto ani dnes nemohou zvítězit bez naší pomoci. To je důvod, proč jste tady, Dismasi. Nezapomínejte na to.“

„Takové urážky od nějakého Enobarbusova otroka nebudu poslouchat!“

Agnitusův smích zněl jako hluboké vrčení. „Jste blázen, Dismasi. Myslíte si, že každého musí někdo vlastnit, protože vy sám jste otrokem.“

Ten tvor mával koženými křídly, na dlouhých pružných krcích měl tři lidské hlavy a jejich oči zíraly na Yamu. Jako by si nějaký krutý netvor špatně nasadil masky s tvářemi lidí, které miloval a ztratil: nevlastního otce, jehož umučil prefekt Corin, nevlastního bratra Telmona, jenž padl ve válce proti kacířům, a žoldnéřky Tamory, kterou zabil doktor Dismas před svatyní pod krajem světa. Snesl jejich pohled, přestože to bylo velmi těžké. Jejich hlasy se mu vkradly do mozku.

Nikdo neumírá, Synu řeky. Mohu je přivést zpět. Pomoz mi, a já je nechám znovu ožít.

„Budu sloužit podle mých podmínek.“

Za ním se ozval doktor Dismas: „To jsou poslední záchvěvy, Agnitusi. Brzy to přejde a ten hoch navždy zmizí.“

Hlupák! Nepotřebujeme ani jeho, ani tu starou, rozbitou a šílenou stvůru, která ho změnila. Společně, Synu řeky, vytvoříme novou bytost.

„Společně,“ zašeptal Yama.

Ano. Společně. Společně všechno změníme.

Z úst lidských hlav netvora vyšlehly plameny a olízly okno. Yama se ani nepohnul. Tohle směšné strašení jen dokazovalo, jak je Stín domýšlivý. A domýšlivost je slabost.

Plameny zmizely. Nestvůra byla pryč. V Yamově lebce netrpělivě šeptal hlas:

Už brzy.

7 – Souboj obrněnců

„Uděláte si menší zajíždku,“ oznámil prefekt Corin kapitánovi létající terasy.

„V žádném případě,“ odpověděl kapitán pevně. Visel za nohu a ruku z větve stromu a nebojácně hleděl na prefekta. Měl velké černé oči s dokonale kulatými zornicemi. Byl menší než Pandaras, kromě opasku s nástroji byl nahý, měl jemnou stříbřitou srst, na uších a prstech černé štětičky. Dvacet mužů jeho posádky sedělo ve větvích dalších stromů na kraji lesíka a mlčky je pozorovali. „Své rozkazy jsem už dostal,“ pokračoval kapitán. „Znáte je stejně dobře jako já a víte, že je nemůžu změnit. Už o tom nebudeme diskutovat.“

„Víte, kdo jsem a jaké mám pravomoci.“ Prefekt Corin mluvil tiše, Pandaras ho stěží slyšel přes hukot motorů létající terasy.

Kapitán se usmál, vycenil bílé zuby ostré jako jehly. „Ale taky vím, že neumíte řídit tuhle terasu. Přes frontu nikdo nelítá, prefekte. Kacíři drží výšiny i řeku.“

Prefekt Corin položil ruku Pandarasovi na rameno a poručil mu: „Ukaž jim to.“

Pandaras váhavě vytáhl keramický kotouček. Po celé ploše kmitaly světélkující body jako pilní mravenci. Kapitán jen pokrčil rameny.

„Toto zařízení ukazuje, že ten, kterého hledám, je dál po proudu mezi kacíři.“ V tmavých duhovkách prefekta Corina se zrcadlilo světlo kotoučku jako zlověstné plamínky.

„Kacíři zabrali naše město, prefekte,“ řekl kapitán. „Všechno, co máme, je na téhle terase. Neváhali bychom se vrhnout do boje, abychom město získali zpátky, ale dál nepoletíme. Okamžitě by nás sestřelili z vrcholků kopců. Smetli by nás z terasy jako brouky z listu. A kdybychom se drželi řeky, bylo by to ještě horší. Mají spousty ozbrojených plovoucích plošin. Kdepak, prefekte, nic takového neuděláme ani kvůli vám. Vezmeme vás tak daleko, jak to půjde. Dost řečí. Budeme se držet určeného kurzu.“

Kapitán se vyšvihl na větev a zmizel v husté koruně. Posádka se jako jeden muž zvedla a pospíchala za ním, až se listí třáslo.

Oddíly vojáků připevňovaly ve vyloďovacím prostoru po obou stranách létající terasy široké černé klíny. Velké vrtulové motory na zádi se rozeřvaly, když se terasa obracela proti větru. Zalesněné řetězy hor na levoboku jako by jim uhnuly z cesty, pahorky zazářily v posledních paprscích slunce nad potemnělými údolími. Řeka na pravoboku se leskla jako roztavený cín. Byla jen pět set honů široká, protože ji svíraly hory. Útočné síly kacířů se pokoušely dobýt město, které kdysi vládlo této úžině.

Pandaras a prefekt Corin strávili na létající terase téměř dva dny, neodvolatelně se blížili k bitevní linii. Velká létající tělesa, jako byly terasy, deformovala gravitační vlny, takže mohla plout vzduchem, hnána větrem. Motory sloužily pouze k manévrování. Terasa kdysi nesla létající zahradu, z níž zůstal pouze malý les na vrcholku, kde žila a pracovala posádka. Zbytek povrchu pokrývala změť provazů a trámů, k nimž byl ukotven náklad a ubikace pro cestující.

Prefekt Corin a Pandaras však spali společně s vojáky pod širým nebem a jedli u táborového ohně, ačkoli Pandaras neměl příliš chuť k jídlu a mnoho toho nenaspal, protože se bál, že se terasa nakloní a on se probudí ve vzduchu jen proto, aby se vzápětí zabil. Prefekt Corin však také nespal, noc proseděl na zkřížených nohou, s rukama na kolenou, a pozoroval, jak na černé obloze stoupá a pak – dál po proudu – zase zapadá Oko Ochránců, celý další den stál na okraji terasy a zíral dolů jako jestřáb, který vyhlíží kořist. Pandaras se s ním občas pokoušel promluvit, ale prefekt ho dokonale ignoroval.

Vojáci ani důstojníci se k nim nepřibližovali a Pandaras netušil, kam vlastně míří. Věděl pouze, že letí do války za jeho pánem. Alespoň v tom nacházel útěchu.

Hučení motorů opět zesílilo, terasa se otočila a zamířila ke břehu. Prefekt Corin vyškubl z mechu svou hůl a odkráčel do hlubokých stínů pod stromy. Drobný stroj se usadil Pandarasovi na krku, když mu klusal za patami. Sotva vyšli z lesíka, začal je bičovat vítr, a prefekt si dvěma prsty přidržel černý klobouk. Uprostřed terasy stál obrovský baobab ověšený lany a malými plošinami, na nichž se hemžila posádka jako jedna velká rodina a brebentila nesrozumitelným nářečím.

Úpatí hor se zvedalo téměř od břehu řeky. Na úzkém pruhu podél vody se rozkládalo město. Leželo v troskách. Nezůstala ani jediná budova, ačkoli síť ulic byla dosud patrná. Podél pobřeží trčely pahýly několika mohutných věží jako roztavené svíce. Ve vzduchu se hemžily třpytivé mraky drobounkých strojů přelétajících sem a tam nad zničeným městem. Pandaras si na zalesněných úbočích povšiml mnoha vypálených míst a kráterů různých velikostí, z jednoho vysokého hřebene jako by zuřivá smršť odfoukla tisíce stromů.

Létající terasa manévrovala nad ležením obránců, stanové městečko křižovaly cesty, které se hemžily pochodujícími jednotkami. Stovky mužů pracovaly na obrovských strojích, uložených v jámách a obklopených jeřáby a lešeními.

Sotva terasa slétla ke zničenému městu a zamířila k řadě pylonů s plochými vršky, vystřelily z vrcholků hor jasné jiskry, jakoby na pozdrav, a na tmavnoucí obloze rozkvetly obláčky bílého kouře, zdánlivě nevinné jako sedmikrásky. Kdesi pod terasou spustilo rychlé třaskání a vytryskl proud žhavých vloček, když střelci, připoutaní vespod v dutinách terasy, odpovídali na zběsilé ostřelování kacířů.

Ještě než posádka stačila terasu k pylonům ukotvit, vojáci se již spouštěli po stovkách provazů. Výstroj vyložili v sítích. Z šera se vynořil disk a zastavil se na šířku dlaně nad přídí terasy. Prefekt Corin uchopil Pandarase za paži a vstoupili na disk, který okamžitě slétl k zemi. Pandaras pochopil, jak prefekt Corin unikl, když obrovští hlavonožci potopili jeho loď. Protože disk měl vlastní gravitační pole, neměl pocit, že by padal, spíš to vypadalo, jako by se svět vrhl proti disku, který se ani nepohnul. Než se mu mohlo udělat zle, byli na zemi.

Prefekt Corin okamžitě vykročil. Pandaras neměl jinou možnost, než ho následovat, protože bolest, kterou mu působil stroj na krku, se zvyšovala podle narůstající vzdálenosti od jeho nechtěného pána. Prefekt šel rychle a Pandaras musel poklusávat, aby mu stačil.

„To je ale pořádný zmatek, jestli se nepletu,“ zafuněl, když uhýbal dvěma četám v černé plastové zbroji, které pochodovaly kolem.

Proplétali se hustým provozem, jenž se valil po rozblácené cestě. Prskající obloukové lampy v houstnoucí tmě téměř oslňovaly. Uši až zaléhaly hlukem, hýkáním tažných zvířat, výkřiky mužů, řevem motorů, neustálým duněním vzdálených výbuchů a útržky vřískavé hudby nesené větrem.

Pandaras se zeptal: „Kam jste mě to zavedl, ctěný pane? Máte v plánu přihlásit nás k žoldnéřům?“

„Nebudeme tady dlouho,“ pravil odměřeně prefekt Corin, vstoupil do záře reflektorů přijíždějícího sentinelu a pozvedl hůl.

Parní vůz se zakymácel a zastavil, vychrlil obrovský oblak dýmu. Prefekt Corin se vyhoupl na lavici vedle řidiče a něco mu vysvětloval. Pandaras se rychle vyšplhal na korbu, neboť vůz se už rozjížděl. Spadl mezi nepořádně uložené role maskovacích sítí, když sentinel odbočil ze silnice a nadskakoval po nerovném terénu k frontě.

Město bylo kdysi vytesáno ze suchozemského korálu. Dosud živé části vyháněly vzhůru hroty a pahrbky, pahýl věže obalily rudými vlákny, ale většina města byla mrtvá, kolem vyklizených ulic se vršily hromady suti. Všude zely hluboké zákopy, osvětlené luminiscenčními hůlkami nebo šňůrami červených elektrických světel. Vojáci dřepěli kolem ohřívacích košů či ohňů, zvědové se krčili na plošinách za pytli s pískem a pozorovali nepřátelské linie vzdálené sto honů.

Když sentinel zastavil, Pandaras seskočil z korby a klusal tmou za prefektem Corinem. Obešli trojici kráterů plných bahnité vody a vyšplhali na nízký pahorek. Na druhé straně byla do svahu zapuštěna řada opevněných krytů. Závěs v jednom vchodu se odhrnul, ven vyšel muž v dlouhém koženém plášti a pozdravil se s prefektem. Menas, velitel obrany, byl hubený nervózní muž z prefektovy pokrevní linie. Nad ním se vznášela desítka drobných strojů, ten největší vrhal kužel žlutého světla, v němž Menas sledoval chronometr, velký jako cibule, posetý mnoha ciferníky.

„Právě včas, bratře.“ Schoval chronometr a objal prefekta Corina. „Boj brzy začne. Slyšíš ten hřmot?“

Pandaras si myslel, že to v dálce pálí dělostřelci, ale Menas ukazoval na těžká bouřková mračna, valící se temnou oblohou. Blesky se míhaly mezi mraky a říčním břehem.

„Manipulují s počasím,“ vysvětloval Menas. „Upravují jeviště pro noční souboj. Zatím je to patová situace, neboť díky milosti Ochránců naši mágové postavili obrněnce, které se vyrovnají šampiónovi kacířů. Pojď se mnou. Tak už pojď! Nemáme čas!“

Doprovázela je pětice štábních důstojníků, každého sledovalo hejno drobných strojů. Menas byl tak nabitý energií, že nedokázal zůstat v klidu nebo sledovat nit rozhovoru déle než několik okamžiků, přebíhal od jedné skupiny vojáků ke druhé, vyptával se, jak se jim vede, odkud pocházejí a zda jsou připraveni k boji. Vojáci ho očividně zbožňovali. Všichni ho nadšeně vítali a nabízeli mu k přípitku pivo nebo víno.

„Tentokrát jim to ukážeme!“ vykřikoval Menas. „Zaženeme je do řeky!“ Otočil se na patě a vyběhl zpátky na svah, kde čekal prefekt Corin. „Mají dobrou náladu,“ zvolal téměř bez dechu. „Jsou to nejlepší muži, které máme, ti nejudatnější bojovníci.“

„Žádný boj nevidím,“ poznamenal prefekt Corin chladně.

„Však se dočkáš,“ sliboval Menas, opět vytáhl z kapsy koženého pláště složitý chronometr a natočil ho ke světlu stroje, který mu visel nad hlavou. „Potrpí si na velkolepá představení, tak jim vyhovíme, jen je třeba všechno správně načasovat.“ Schoval chronometr a dodal mnohem střízlivěji: „Až se jednoho dne pohnou kupředu, nezadržíme je.“

Prefekt Corin se zadíval na Menase. „Možná jsi již příliš dlouho příliš blízko kacířům, bratře.“

„Tohle není Ys,“ pravil Menas. „Tohle je válka, skutečná válka. Já svým vojákům říkám pravdu. Tady nepomůžou žádné lži, žádné povídačky na uklidnění obyvatel. Síly kacířů rostou každým rokem a v posledních dnech vyrostly přímo bleskově. Slyšel jsem, že v Mokřinách to vypadá hodně špatně. Prý tam naše stroje selhávají, a nepochybuji, že by kacíři mohli tohle město kdykoli zabrat, ale místo toho si s námi jenom hrají. Dokážeme udržet stávající pozice, dokud budeme hrát s nimi. Stojí nás velké úsilí, abychom se jim vyrovnali. Kdyby se nám to nepodařilo, nastanou hrůzy…“ Ztišil hlas až k neslyšitelnému šepotu.

Pandarase zamrazilo, když si uvědomil, že velitel se tím horečným vzrušením snaží skrýt strach.

Menas měl zarudlé oči a ruce se mu chvěly; strčil je do kapes dlouhého černého pláště, naklonil se k prefektovi a zašeptal: „Přivádějí zpátky mrtvé.“

Prefekt Corin na velitele znechuceně pohlédl. „Musím přejít frontu. Kapitán létající terasy mi pomoc odmítl. Doufám, že ty to neuděláš.“

„Posíláme tam každou chvíli zvědy. Někdy se vrátí. Obvykle jsou obráceni. Projdou všemi testy, které dokážeme vymyslet, ale o pár dní později vstoupí do plného krytu a se vším všudy vybuchnou.“

Pandaras si vzpomněl na mladou ženu, která vyhodila do vzduchu kavárnu v Ofiru.

„Nejdu tam poprvé,“ poznamenal prefekt.

„Hodně se změnilo. Nikdo neví, jak se jim daří obracet naše stroje proti nám. Mágové to nedokážou vysvětlit. Nová zařízení naštěstí vzdorují kacířským uskokům, alespoň prozatím.“

Prefekt přikývl. „Právě proto, že se tolik změnilo, musím přejít frontu.“

„Brzy vyrazí skupina zvědů. Štábní důstojník ti dá vědět.“ Menas kývl hlavou k Pandarasovi. „Tenhle mládenec jde s tebou? Kdo je to? Tvůj sluha?“

„Zavede mě k cíli.“

„Já mám svůj vlastní cíl,“ řekl Pandaras a uskočil před prefektovou holí. „Hledám pravdu jako můj pán!“

Stroj na krku ho ostře bodl, Pandaras vykřikl a padl k zemi. Dva štábní důstojníci se zasmáli. Jakmile se posbíral, proklel jejich pokrevní linie až k tomu slizu, z něhož je Ochránci omylem pozvedli. Stroj ho znovu bodl a donutil běžet za prefektem a Menasem, kteří spěchali k jakési záři.

Pandarase udivilo, když rozpoznal modlu, veliký disk stojící vedle křižovatky dvou širokých ulic.

Ale možná to koneckonců zas tak překvapivé nebylo, protože modly patřily pouze částečně do tohoto světa a odolávaly energiím, které by obyčejnou hmotu okamžitě vypařily. Možná na tomto místě kdysi stál chrám, řekl si, který nyní leží v troskách, pouze jeho srdce zůstalo nedotčeno.

Vojáci se shromáždili před modlou. Světlo disku jim ozařovalo tváře, černé plastové kyrysy vypadaly jako naleštěné. Pandaras se váhavě přiblížil, neboť měl na paměti ženu v bílém, která se objevila v modle v Chrámu Černé studny. Avšak jak následoval prefekta Corina mezi řadami vojáků, uvědomil si, že tato modla je falešná, jen zvětšená verze disku z laciného postříbřeného skla, který měla jeho matka na polici v ložnici. Ve sváteční dny před ním zapalovala svíci, plamínek se třpytil na povrchu disku jako vzpomínka na avatáry, které se zjevovaly v modlách, než je kacíři zničili. Tady se odehrával podobný trik, jen zdroj záře byl mnohem silnější než pouhá svíčka, světlo se lámalo, z oslnivě bílého středu vycházely duhové kruhy a zdálo se, že se šíří až daleko do tmy.

Pandaras zavřel oči, neboť měl podivný pocit, že ho to světlo vtahuje a on ztrácí sílu mu uniknout. Yama by možná prohlásil, že tak se cítili Ochránci, když začali svůj nekonečný pád do Oka, a že toto důvtipné zařízení má navodit správné rozpoložení prosebníka, aby se přiblížil Ochráncům, ale z toho duhového víření se mu točila hlava.

„Drobný vynález našich mágů,“ pochlubil se Menas šeptem prefektovi. „Říkají tomu ipseorama. V Ys je ještě nemáte, ale nebude to dlouho trvat. Vyvolává v lidském nervovém systému zvláštní stav podobný vytržení, které jinak přináší pouze přítomnost avatárů. Zklidňuje a vyprazdňuje mysl a připravuje ji pro pochopení vůle Ochránců.“

Pandaras si všiml, že se vedle modly shromáždila pětice kněží. Měli na sobě chundelaté kožichy a na hlavách vysoké špičaté klobouky. Jeden kněz hodil kadidlo do pánve se žhavými uhlíky, ostatní mávali rukama nad hlavami a modlili se.

Prefekt Corin řekl přísně Menasovi: „Nemám čas na směšné zaklínačství. V tom lepším případě je to hloupost, v tom horším kacířství.“

„To je regulátor modliteb,“ ohradil se Menas. Světlo z ipseoramy mu poblikávalo na uchvácené tváři a jeho stroje se duhově třpytily. „Soulad je důležitý. Podobně jako jednotka pochodující shodným krokem může zbořit most, deset tisíc usměrněných modliteb zas dokáže pohnout Ochránce. Jak by mohli odmítnout takovou prosbu?“

„Vynucené modlitby jsou bezcenné.“ Prefekt Corin pozvedl hůl. Na okamžik to vypadalo, že skočí k falešné modle a roztříští ji, ale pak hůl postavil na zem a řekl: „Tohle jsou nebezpečné pokusy, Menasi, a nic jimi nezískáš.“

Menas ho však neposlouchal. „Soulad modliteb je stejně důležitý jako synchronizace palebné síly. Přežili jsme tady více než sto dní jen díky tomu, že se společně dovoláváme milosti Ochránců.“ Trhl hlavou a znovu vytáhl chronometr. „Poslouchej! Tak poslouchej!“

Od nepřátelských linií přiletěl mosazný zvuk trumpet, násobil se a rozléhal v strašlivém nesouzvuku. Pandaras si přitiskl dlaně na uši.

Menas křikl na prefekta: „Někdy zaměřují zvuk! Člověk se rozprskne jako přezrálé ovoce!“ Mávl na štábního důstojníka, a když hluk ustal, řekl mu: „Dnes začali o dvě stě dvacet osm vteřin dřív. Zaznamenejte to. Může to být důležité.“

Kněz začal prozpěvovat oslavnou píseň a všichni vojáci poklekli k modlitbě. Pandaras si uvědomil, že také mumlá odpovědi. „Okamžik smrti je okamžikem znovuzrození do života věčného…“ Byl vyděšený a obával se, že nastala jeho poslední hodinka, vyčítal si, že nesplnil úkol a těžce zklamal svého pána. Jak ho vůbec mohlo napadnout, že dokáže Yamu najít uprostřed tohoto šílenství?

Kněží procházeli mezi řadami klečících vojáků, skrápěli je růžovou vodou z mosazných kropenek, jimiž točili na dlouhých řetízcích nad hlavami jako lovci z horských kmenů bolasy, než je vrhnou na kořist.

Menas pobízel ke spěchu a volal, že mají málo času. Vojáci šplhali na hromady suti, nakláněli se proti sílícímu větru. První dešťové kapky spadly na zem ztěžka jako olověné broky. Velitel vyskočil na vrchol trosek a napřáhl paži. „Tam! Souboj obrněnců začíná!“

Sto honů za nepřátelskými liniemi se cosi blížilo tmavým lesem. Pohyb prozrazovalo jen kývání vrcholků stromů, pak se tam zaměřily světlomety. Pandarase napřed napadlo, že je to stádo obrovitých lenochodů, vzápětí se stroj vztyčil, dvakrát větší než nejvyšší stromy, zakolébal se a opět zdvojnásobil výšku. Když vyšel z lesa, obrátily se na něj další světlomety. Dlouhé tělo na šestici vyztužených nohou vyvažoval mohutný špičatý ocas, jako by na zádech štíra ležel had. Kolem něj vířily drobné stroje, neklidný oblak poletoval jako hejno ohnivých ptáků. Pandarasovi něco bliklo před očima, ohnal se po tom jako po mouše a dál uchváceně přihlížel, jak se obrněnec valí kupředu.

Husté přívaly deště se hnaly přes trosky města a zabušily do nestvůrného stroje. Pandaras okamžitě promokl do poslední nitky, honem se schoval pod kamenný převis. Sotva se tam skrčil, roztřesený chladem i strachem, rozlilo se mu na hrudi teplo. Kotouček svítil tak jasně, že byl vidět i přes řídkou látku obnošené košile. Skryl ho v ruce a šeptal se zoufalou nadějí: „Zachraň mne, pane. Jestli jsi mne měl někdy rád, tak přijď a zachraň mne.“

Prefekt Corin a velitel Menas zůstali stát v lijavci. Prefekt si jednou rukou přidržoval klobouk, druhou svíral hůl. Vítr mu rval plášť z ramen. Znovu se ozval děsivý vřískot trumpet a k nebi vystřelily rakety – byl to skutečný ohňostroj, bílé květy vybuchovaly pod nízkými oblaky. Zaplály oslnivé šípy, rudé a zelené, rozlétly se nad zpustošeným městem a zatřpytily se na pancíři obrněnce.

Pandaras opět zachytil koutkem oka nějakou zář. Byl to drobounký stroj, ne větší než brouk, s tělíčkem sestaveným z krychliček a s jemnými slídovými křidélky. Na chvíli znehybněl, zlatavě zablikal, pak zaútočil na Pandarasovo hrdlo. Sykl bolestí, plácl se po krku a s údivem zjistil, že hlídač prefekta Corina je pryč. Drobounký stroj mu kroužil nad hlavou.

„Pane,“ zašeptal Pandaras s posvátnou bázní. Všechny chloupky na těle se mu zježily. V sevřené pěsti ho pálil kotouček. „Pane, jsi to ty, že? Proč jsi nepřišel už dřív? Proč jsi mě opustil?“

Zlaté světlo na chvíli zjasnělo, potom stroj zamával křidélky a byl pryč.

Menas odvrátil zrak od fronty a zakřičel do ucha štábnímu důstojníkovi: „U třetího regimentu nevidím žádnou aktivitu!“

Důstojník popadl ze vzduchu jeden ze svých strojů. „Dám znamení –“

Menas spráskl ruce. Déšť mu přilepil černý porost k lebce. Pandaras si pomyslel, že vypadá, jako by chtěl všechny kolem sebe povraždit, ne snad proto, že by byl vzteklý, ale protože je vyděšený a zoufalý, jak jen člověk může být. Vkládal tolik důvěry do svých rituálů, že ho nyní zcela ovládly.

„Nevadí! Buď všichni, nebo nikdo!“ vykřikl Menas do skučení větru a pleskání deště. „Běžte tam, najděte odpovědného důstojníka a zastřelte ho i se dvěma náhodně vybranými muži z jednotky. Ať vás Ochránci ztrestají, tady budu poroučet jenom já! Na co čekáte, člověče! Nemáme čas!“

Důstojník zasalutoval a zmizel ve tmě.

Menas si setřel vodu z porostu, zhluboka se nadechl a řekl prefektovi:

„Pořádek musí být. Pořádek a soulad.“

„Udělali z tebe poslušnou loutku,“ zavrčel prefekt Corin.

„Je to nebezpečný tanec.“ Menas ztišil hlas. „Tanec na ostří nože.“

Prefekt neodpověděl. Menas mrkl na svůj chronometr a pak zase pozoroval postup nestvůrného stroje kacířů. „Proč ještě nespustily fanfáry, Golasi?“

Další štábní důstojník chytil do dlaně malý stroj, strčil si ho do ucha, vytáhl plastovou tabulku, na níž zazářily řádky písma zeleného jako stojatá voda kolem plovoucího přístavu v Ys, a vysokým roztřeseným hlasem pronesl: „Máme povolení. Začneme za pět, čtyři, tři, dva, jedna –“

Kdesi zavřískly trumpety a v provazcích deště se něco velkého jako kopec začalo valit směrem k frontě. Obrněnec kacířů zrychlil krok, klusal netrpělivě jako pes, který ucítil žrádlo, špičatým ocasem švihal ze strany na stranu. Jeho dusání znělo jako hromobití. Kameny pod Pandarasovým zadkem se rozechvěly.

Druhý obrněnec byl zavalitý, měl mohutná křídla a krunýř jako želva, ztěžka dupal na stovce silných nohou. Nad ním jako drobné mušky poletovali muži na létajících discích, zmizeli však ve tmě dřív, než se obrněnce setkaly.

Vypadalo to, jako by se srazily dvě hory. Štírohad kacířů ustoupil před útokem křídlaté želvy a šlehl po ní opancéřovaným ocasem. Strašlivý úder otočil želvu na záda, ale mávnutím křídla se opět převrátila na nohy, při druhém úderu jí z okraje krunýře upadly kovové pláty. Pohyby obrněnců byly jakoby zpomalené.

„Konce křídel jsou osazeny diamanty,“ chlubil se Menas prefektovi. „Rozkmitají se a podříznou nepříteli nohy. Dobře se dívej.“

„Už jsem viděl dost.“

Prefekt Corin natáhl ruku. Temnotu nad zničeným městem rozčísl paprsek a dotkl se obrněnce kacířů. Ozval se výbuch, do vzduchu vylétla ohnivá koule a rozprskla se. Stroj se rozlomil vedví, horní část se svíjela jako živá, dokud se neskácela a neroztříštila na širokém hřbetu želvy. Země se zachvěla, jako by se zabouchly dveře světa. Trosky města olízl žár kovářské výhně a déšť se ihned měnil v páru.

Pak se přihnal studený závan a dvojnásob prudce se rozpršelo. Světlomety zhasly, poslední rakety vybuchly, nastala tma. Potom, zpočátku nesměle, ale stále zuřivěji, se na obou stranách fronty rozpoutala palba.

Menas vztekle zaječel a rozkřikl se na důstojníky, aby neprodleně zastřelili zrádce. Měl na mysli prefekta, který dosud držel v ruce lesklý oblý předmět. Byl to paprskomet, skutečný paprskomet, velmi starý a stokrát silnější než laserové pistole vyrobené za Věku vzbouření.

„Ukončil jsem to.“ Prefekt Corin zbraň schoval, mávl paží a stroje poletující nad Menasovým štábem spadly na zem. „Ztraťte se,“ poručil prefekt. „Tady jste skončili.“

Důstojníci odešli bez jediného slova. Menas běžel za nimi, šosy koženého pláště poletovaly kolem něj, pak se vrátil, padl na kolena, házel na prefekta bláto a nesrozumitelně blábolil.

Prefekt ho ignoroval. Sklonil se k Pandarasovi a přikázal mu: „Následuj mě.“ Pustil se z kopce k hořícím obrněncům.

Pandaras vzhlédl do deště. „Promiň, pane,“ zašeptal a rozběhl se za prefektem. Nechtěl si hledat cestu bojištěm sám.

Prefekt Corin vytrvale kráčel středem bývalé široké třídy. Pandaras pelášil za ním, jako by mu prefektův stín mohl poskytnout ochranu. Ze zákopů kacířů blikaly bílé paprsky, čeho se dotkly, to vzplálo. Za palebnou linií pobíhaly na členitých nohách stroje jako obrovitý hmyz, náhodná střela jeden proměnila v sírově žlutou ohnivou kouli, následovala exploze, která na okamžik ozářila bojiště zasypané drahokamy dešťových kapek.

Šňůry malých šrapnelů létaly z jedné strany na druhou nad troskami města. Jeden zasvištěl tak blízko, že se Pandaras vrhl na zem, vylétla fontána hlíny a úlomků korálů, ale prefekt Corin se pouze přikrčil, přidržel si klobouk a kráčel dál.

Pandaras se zeptal: „Kam jdeme?“

„Na druhou stranu fronty.“

„Tohle jste udělal schválně!“

„Zmatek nám pomůže.“

„Menas ztratí město.“

„Nás čeká mnohem větší kořist, chlapče.“ Prefekt Corin se na okamžik zahleděl Pandarasovi do očí. „Jistě, ty to víš.“ Náhle odbočil doleva, vyšplhal na hromadu suti, z níž se jako ve smrtelném zápase vzpínaly hladké bílé hroty korálu, dvakrát větší než Pandaras; připomínaly vojáky zkamenělé uprostřed přehlídky nebo šachové figurky opuštěné vpůli hry.

Všude kolem pálily pušky a karabiny, oslňovala je záře laserových zbraní a ohnivých květů min a šrapnelů. Šiky pěchoty postupovaly v dokonalé formaci proti pozicím kacířů, vojáci ani na krok nezaváhali, když granát dopadl přímo mezi ně. Nad hlavami se jim vznášeli důstojníci na létajících discích. Za nimi rachotila padesát honů dlouhá řada obrněných vozů. V dunění výbuchů se ozývaly trumpety, pomalé údery bubnů a lidské výkřiky. Pandarasův děs narůstal, zatímco prefekt Corin přehlížel bojiště s dokonalým sebeovládáním, samolibě spokojený s masakrem, který vyvolal jediným výstřelem. A pak Pandaras uviděl něco, co mu dodalo trochu odvahy. Vysoko nahoře pod letícími mraky visela malá zlatá jiskérka.

„Pojď ke mně, pane,“ prosil. „Zachraň mě.“ Ale jiskérka se nepohnula. Možná se bála, že by ji prefekt Corin sestřelil, kdyby se přiblížila.

Prefekt ukázal holí na slabé místo bitevní linie kacířů, pak si všiml, že se na něj Pandaras nedívá. Přistoupil k němu, sklonil se a řekl téměř laskavě: „Projdeme přímo tudy. V tomto boji my dva nic neznamenáme, a tak se nám nic nestane. Rozumíš mi?“

„Jste šílený.“

„Ne. Všude kolem nás je šílenství. Menas je také šílený, ale on musí být šílený, jinak by vůbec nebyl schopen plnit své povinnosti. Jedině já mám zdravý rozum. Jestli chceš přežít, musíš mě následovat.“

„Když tady počkáme, přijdou kacíři k nám.“

„Jenže my nehledáme kacíře.“ Prefekt rychle natáhl ruku a dotkl se Pandarasova krku. „Byl tady. Nezapírej. Vím, že tady byl, protože zničil hlídače.“

Pandaras nepatrně pohnul hlavou. Chtěl se podívat vzhůru, aby přitáhl tu zlatou jiskérku, ale kdyby to udělal, zradil by svého pána. Místo toho pohlédl přímo do černých očí prefekta Corina, který pevně svíral jeho krk.

„Povíš mi to,“ zasyčel prefekt. „Při Ochráncích, ty mi to povíš, nebo z tebe vymáčknu tu tvou proradnou duši.“ Zvedl hůl nad hlavu, ale potom Pandarase pustil. „Vím, že tady byl. Nemohl sis hlídače odstranit sám. Teď se zamysli, chlapče. Jestli mi řekneš, jak to Yamamanama dokázal, nechám tě naživu. Oba chceme totéž. Chceme ho zachránit.“

Pandaras si mnul pohmožděný krk. „Jestli se nepletu, máme my dva hodně odlišné názory na osud mého pána.“

Prefekt Corin vytáhl z kapsy lanko, uvázal smyčku kolem Pandarasova zápěstí a druhou kolem svého. „Teď jsme spojeni. V dobrém i zlém. Jsou spojeny naše ruce i naše osudy. Nic nás nerozdělí.“ Škubl šňůrou, až Pandaras poskočil. „Tímto lankem procházejí plastová vlákna,“ pokračoval prefekt. „Ztupí se na nich i nejostřejší břit a jsou schopna jistých reakcí. Když se pokusíš něco udělat s tím uzlem, smrští se a pomalu ti uříznou ruku.“ Šňůra nebyla delší než prefektova paže. Muselo to stačit. Prefekt vykročil doleva, ale Pandaras skočil napravo, vrhl se za křehký hrot korálu, takže se lanko napnulo, a vykřikl do tmy: „Teď, Yamo! Jestli jsi mne měl někdy rád, teď!“

Hrot se zatřásl a Pandaras upadl na záda. Okamžitě se zvedl. Ze zápěstí mu visela přeseknutá šňůra. V kráteru plném úlomků korálu dohasínala zlatá záře, na jeho okraji se choulil prefekt Corin, pravou ruku si tiskl k levému oku. Krev mu crčela po tváři a kapala z brady.

Pandaras se dal na útěk, prefekt něco vykřikl, ale ani se neohlédl. Kličkoval bludištěm suchozemských korálů a pokaždé si vybral ten nejužší průchod. Korálovci se rozrostli po celém svahu, vytvořili bludiště tunelů, podzemních chodeb a jeskyní. Pandaras slezl zužujícím se komínem, přebrodil dutinu plnou páchnoucí vody, sklouzl kanálem kluzkým jako mýdlo a bez dechu přistál na okraji silnice.

Zem duněla, jako by po ní kráčeli obři. Záblesky osvětlovaly břicha těžkých mraků. V dálce letěl veliký stroj pokrytý trny, z jeho malé hlavy šlehaly paprsky a zvedaly sloupy ohně a kouře. Pandaras běžel dál. Nepochyboval, že prefekt Corin udělá vše, co je v jeho silách, aby ho našel.

Po silnici se blížilo pomalé, pravidelné bubnování, ozývalo se bzučení kulí a svištění šípů vystřelených z kuší. Znenadání se proti Pandarasovi vyřítili vojáci. Zvedl paže nad hlavu a připadal si obrovský jako dům. Vojáci však utíkali jako o život a bez povšimnutí ho minuli. Jen jeden otočil k Pandarasovi špinavou žlutou tvář, úzkou jako čepel nože, a zaječel: „Mrtví! Mrtví!“ A pak byl pryč.

Pandaras se zastavil na křižovatce dvou cest mezi hromadami sutě. Déšť se lil z černé oblohy, občas ho osvítily bílé, rudé a zelené paprsky. Bubnování sílilo. Nedokázal odhadnout, odkud přichází, a tak si vybral náhodný směr a rozběhl se. Dýka, kterou mu prefekt Corin odebral, mu chyběla, jako by přišel o ruku. Navíc si prefekt ponechal i Yamovy Purány. Pandarasovi zbyl pouze náramek, který dal jeho pánovi praotec Rybáků, keramický kotouček a vlastní život.

Záblesk jasně ozářil dlouhou ulici. Pandaras se zarazil a srdce se mu málem zastavilo.

Z dálky přicházel oddíl nahých lidí, toporně pochodovali podle pomalých, pravidelných úderů na buben. Většina mužů byla děsivě zmrzačena. Z lebek jim trčely stříbrné hroty, jednomu bezhlavému tělu čněla špice z hrudní kosti.

Byl to oddíl mrtvých, kteří se vrátili bojovat proti živým.

Náhle se do korálu vedle šiku mrtvol zařízla ohnivá čepel. Nějaký odvážný dělostřelec se zaměřoval. Několik těl padlo, bezcitní zemřelí však kráčeli přes mrtvoly dál.

Pandaras se konečně pohnul, rozběhl se do svahu a svalil se do písčité jámy, kde vylekal dva vojáky. Než na něho stačili namířit trychtýřovité hlavně bambitek, země se zatřásla a výbuch rozerval svět vedví.

8 – Sny

Nejhorší bylo probuzení. Únik od děsivých snů, které vlastně nebyly sny, ani mu nepatřily, do reality zajetí a čekání na doktora Dismase, až mu píchne protilátku proti droze paralyzující jeho tělo.

Tentokrát se neprobudil z noční můry, ale z fantazií utkaných ze vzpomínek na první dobrodružství. Na kratičký okamžik si myslel, že je v bezpečí u Beatrice a Osrika ve skalní věži na úpatí Mezních hor, kam byl dopraven, aby strážci Města mrtvých vyléčili jeho zranění. Tehdy na tom byl hodně zle, ale nyní mnohem hůř. Když se probudil, očekával, že na dřevěném stropě malého pokojíku uvidí loveckou scénu, možná i laskavou, zestárlou tvář Beatrice, ale zjistil, že nedokáže otevřít oči. S ostrým bodnutím zoufalství si vzpomněl, kde je, vzápětí si však uvědomil, co udělal, a znovu se v něm vzedmulo štěstí.

Stín mluvil s Enobarbusem. Yama si už zvykl, jak bezostyšně používá jeho tělo, a nenamáhal se poslouchat výčty krutostí, které zlomyslně popisoval do sebemenších detailů. To nebylo důležité. Bojiště podél řeky byla jen zlý sen, zápas o tělo byl důležitější. Od této chvíle musím být neustále ve střehu, říkal si, musím se bránit rostoucímu Stínu. Poprvé skutečně uvěřil, že se mu podaří osvobodit.

Yama se Stínu v mnohém poddal, aby se mohl soustředit na hledání Pandarase, a konečně ho znovu našel, již podruhé, uprostřed válečné linie a v zajetí starého nepřítele prefekta Corina, který nějakým zázrakem přežil zničení hlídkové lodi. Yama nejenže Pandarase opět zachránil, i když tím zničil stroj, který používal, ale navíc si byl jistý, že Pandaras pochopil, kdo mu pomohl, neboť na něj volal. Stejným úderem, kterým osvobodil Pandarase, se pokusil zabít nebo alespoň vážně zranit prefekta Corina, ale nyní si říkal, že to nebylo moudré, neboť prefekt ho určitě hledá. Seržant Rhodean kdysi Yamu učil, že za správných okolností může síly jednoho nepřítele využít proti druhému.

Stín se přestal vychloubat a Enobarbus požádal doktora Dismase, aby s ním probral nějaké důležité záležitosti.

„Jsem vždy k vašim službám,“ řekl doktor Dismas. „Ostatně mi není dovoleno odmítnout vaše pohostinství.“

„Ten mládenec spí?“

„Předstírá to sice, ale nespí. Mám mu podat protilátku?“

„Ne, nechte ho být. Promluvíme si venku.“

Jakmile doktor Dismas a Enobarbus opustili pokoj, zjevil se Stín před Yamovým vnitřním zrakem jako malý bod. Zvětšoval se, až se stal zářivým bílým holubem, jenž se třepetal nekonečnou temnotou. Pak se náhle změnil v dívku s jemnými světlými vlasy. Upřeně se na Yamu zahleděla.

Stále nemohl otevřít oči, ale přesto ji viděl, jak se nad ním sklání. Jeho milovaná Derev měla vlasy sčesané dozadu z oholeného čela a sepnuté plastovou sponou. Jemná tvář, velké černé oči, něžná drobná ústa. Koutky se jí pozvedly, jako by se chtěla usmát. Když promluvila, její slova ho bodala v mozku.

Hovoří o nás.

„Proč mi nikdy neukážeš svou pravou podobu?“

Derev ladně zvedla štíhlé paže nad hlavu a pod šaty se jí pozvedla drobná ňadra.

Tato podoba se ti nelíbí? Myslel jsem, že tě potěším. Mohu odstranit šaty…

„Dělej si co chceš. Není to pravá podoba, takže na tom nezáleží.“

Fantom se zarazil s jednou rukou na přezce na rameni. Chvíli se zdálo, jako by pod Derevinou tváří číhalo něco odporného.

Je pravá. Nespal jsi s ní, přestože jsi po tom velmi toužil. Podivné sebezapření, když jsi přišel o panictví s prodejnou ženštinou a pak ses vyspal s žoldnéřkou…

„To je minulost. Hledím do budoucnosti, kdy se zase s Derev shledáme. Slíbil jsem jí, že se vrátím, až objevím pravdu o své pokrevní linii, ale teď o sobě vím víc, než jsem chtěl.“

Musím ti připomínat naše spojení? Nemysli si, že jsi lepší než já, Synu řeky, nebo že jsi silnější či chytřejší.

„Samozřejmě nejsem. Nemusíš mi nic připomínat. Ale přestože jsi ve všech směrech lepší než já, stále mne potřebuješ.“

Prozatím.

„Jsi dosud hodně mladý. Pořád se učíš. Já jsem tvým učitelem.“

Brzy budu vědět všechno, co víš ty.

„Možná, ale pouhá fakta nejsou k ničemu, když nevíš, jak je použít.“

Ovládám tisíce strojů najednou. Ty dokážeš ovládat jen jeden, a to ještě špatně.

„Říkal jsem si, jestli to víš.“

Mohl jsem ti v tom zabránit. Mohl jsem tě oslepit a ohlušit. Buď vděčný za mou laskavost.

„Jen jsem si tak hrál. Nudil jsem se, zatímco tys měl moc práce, abys vyhrál válku.“

Přesto ses nikdy nepokusil zjistit, kde nás drží.

„Bojím se, že by doktor Dismas mohl mé nevinné hrátky odhalit.“

Já naštěstí takové obavy nemám, o proto jsem se hodně dozvěděl. Zjistil jsem, že jsme v nebezpečí. Enobarbus nám nevěří. Nevěří ani doktoru Dismasovi.

„Enobarbus se tě bojí. O čem s doktorem mluví?“

Poslouchej.

Derev i jasně osvětlený pokoj pobledly a objevil se pohled z výšky nad korunami stromů, které obklopovaly zatravněnou mýtinu, na níž stáli doktor Dismas a Enobarbus. Enobarbusova stráž na jedné straně, zmrzačení sluhové doktora Dismase na druhé. Podle stínů viselo slunce přímo nad jejich hlavami. Bylo poledne. Kdesi zpíval pták, opakoval své trylky stále dokola.

„Stane se z něj něco skvělého,“ říkal Dismas. „Něco báječného, pokud mu to dovolíte. To, čím je nyní, ještě nic není. Zatím předvedl jen pár dětinských kousků.“

„Už teď je hroznou zbraní.“ Enobarbus vycenil silné bílé zuby. Hlavu držel hrdě vztyčenou, měděná hříva mu spadala až na široká ramena. „Bez strojů nemá nepřítel proti nám žádnou ochranu. Můžeme přesouvat jednotky, aniž by nás odhalil. Dlouho jsme stáli na mrtvém bodě, ale konečně je to za námi. Jsme vám za to vděčni, Dismasi. Máte tento krásný palác, sluhy a bohatství. Máte laboratoře na pokusy. Nesouhlasím s tím, co děláte, domnívám se, že je to kruté, možná dokonce šílené, ale umožnili jsme vám to.“

„Dosud je pouhá larva, nic víc. Nechte ho růst. Dovolte mu, aby se vyklubal a dosáhl plných sil. Smete všechny, kteří se mu postaví do cesty. Bude děsivý, mocný… Neumíte si to představit. Někdy si říkám, že si to neumím představit ani já. Dejte mu kovy, vzácné zeminy…“

„Ne, to ne. Nepotřebujete něco jiného? Bude-li to v mých silách, okamžitě vám to zajistím. Koneckonců, přivedl jste nám nedocenitelnou kořist. Možná byste chtěl další experimentální subjekty? Zdá se mi, že se vaše pokusy nedaří, že nepokračují tak dobře, jak byste si přál.“

Doktor Dismas si zapálil cigaretu. „Obklopil jste mne špehy, kteří předstírají, že mi pomáhají, ale ve skutečnosti jsou v tomto vězení mými dozorci. Divím se, že jsem vůbec schopen konat svou práci. Těch několik tvorů, které jsem upravil, se příliš nepovedlo, to je pravda, ale je to teprve začátek. Potřebuji více času, který nemám, když za vás vyhrávám vaši válku. Nechte toho hocha dokončit přeměnu. Stane se něčím, co všechny ohromí.“

„Nepotřebuju být ohromen. Potřebuju vědět, že se můžu na své spolubojovníky spolehnout. Je to nezbytné, Dismasi. Já zde velím.“

„Nabízím vám rychlý konec této vleklé války. Úplné a bezpodmínečné vítězství.“

„Jenže ne podle mých představ.“

„Můj miláček a jeho miláček bojují ze stejného důvodu jako vy, můj drahý Enobarbusi. Jsou vašimi spojenci, nikoli pod vaším velením. Totéž platí o mně. Vaši důstojníci mi nemají co rozkazovat. Přeji si, aby se mi nepletli do práce. Nic před nimi neskrývám, a přesto se chovají, jako bych to dělal.“

„Přestaňte předstírat, že jste člověk, Dismasi. Měl byste přiznat, co skutečně jste. Jinak vám lidé nebudou věřit.“

Doktor Dismas pravil rozmrzele: „My oba jsme nástroji větších sil, než jaké sami máme. Bojíte se mého miláčka, protože je mocnější než podoba mrtvé ženy, kterou uctíváte. Jen se podívejte, co jsem dokázal pod jeho vedením. Podívejte se, jak dobře se válka vyvíjí. Nebýt toho hocha –“

„Pomohl nám, to nepopírám. Ale vítězili bychom stejně, Dismasi. Krom toho, válka není důležitá. My ji nezačali a jen neochotně jsme do ní vstoupili, abychom se zachránili. Pravda, kterou Angela přinesla tomuto světu, je důležitější než válka.“

„Díky oné takzvané pravdě nakonec nebudete mít žádné jednotky. Ti, které proměníte, zpočátku bojují, ale brzy je pohltí ta jejich drahocenná individualita. Ztratí zájem o všechno, kromě sebe.“

„Mnoho jich dosud bojuje,“ řekl Enobarbus tiše, ale spíš to znělo jako předení velké kočky.

„Jistě, když si kdokoli může vybrat cokoli, tak si někteří pochopitelně vyberou boj. Ale není jich tolik, jak by se vám líbilo, že? A jak postupujete proti proudu, je stále méně a méně neproměněných linií, které byste mohli naverbovat.“

„Válka není důležitá,“ prohlásil Enobarbus tvrdohlavě. „Důležitá je pravda, kterou musíme přinést celé Konfluenci. Začali jsme ji šířit dávno před válkou. Všichni to pochopí, až skoncujeme s bezmyšlenkovitým uctíváním mrtvé minulosti.“

„Mluvíte o pravdě,“ ušklíbl se doktor Dismas, „jenže právě Angelina kopie vám pravdu skrývá.“

„Zjevila se mi před sedmnácti lety,“ řekl Enobarbus. „Od té doby jí patřím. Možná byste si přál další knihy, Dismasi. Celá knihovna je vám k dispozici, pokud projevíte více ochoty ke spolupráci.“

„Můj miláček byl kdysi jedním z vládců tohoto světa. Mnoho jemu podobných bylo zničeno, zbytek byl rozprášen do Vesmíru, a přesto si pamatují víc, než je napsáno ve všech knihách na tomto světě. Knihy nejsou ničím. Angela neměla vymazat poslední avatáry. To byla první chyba, ale stala se již dávno, nedá se s tím nic dělat. Druhou chybou je zadržovat vývoj toho hocha. Nechte ho růst. Přiznávám, že se ji jednou pokusil zahubit, ale tehdy ještě nebyl můj. Nyní ho mohu ovládat, ať se stane čímkoli, protože je mým synem.“

Enobarbus pomalu a vážně prohlásil: „Avatáry ji napadly první. Neměla jinou možnost, než jim úder vrátit. Kromě toho pouze zakončila, co začalo dávno před tím. Většinu avatárů zlikvidovaly za Věku vzbouření právě stroje, které vy prohlašujete za přátele.“

Doktor Dismas, obvykle shrbený jako brouk kovařík, se narovnal a v kruté tváři mu zaplály žluté oči. „Proč se vlastně hádáme, vždyť chceme oba totéž!“

„Nechci se hádat, Dismasi. Jak sám říkáte, jsme na jedné lodi. Ale nemůžete dělat všechno, co si umanete. Ten mládenec i ta věc, která v něm roste, jsou mocní, a proto nebezpeční. Už toho hodně dokázali. Nevidím důvod, proč by měli být ještě mocnější. Musí být ovladatelní.“

„Žádám prostý roztok jistých vzácných zemin. Složení jsem předal již před mnoha dny.“

„Už jsou dost mocní, Dismasi. Dělejte si s vašimi pokusnými objekty co chcete, ale s tím mládencem ani se strojem v něm nic dalšího neprovádějte.“

„Bojujeme bok po boku proti společnému nepříteli,“ řekl apatykář vztekle. „Až toho nepřítele porazíme, budete mi pořád nařizovat, co mám dělat?“ Doktor Dismas se otočil na patě a pyšně odkráčel mezi stromy, následován svými sluhy.

Enobarbus přivolal ranhojiče. „Musíme se rozhodnout, Agnitusi, jak tenhle problém vyřešit.“

„Jeho metabolismus je zcela obvyklý, můj pane,“ řekl šedovlasý ranhojič. „Stačilo by jednoduše…“

Enobarbus zavrtěl hlavou. „Tady ne. Nezapomeňte, že ten mládenec ovládá stroje.“

„Tys poslouchal,“ zašeptal doktor Yamovi do ucha. Prosluněná mýtina zmizela. Shora na něj hleděl doktor Dismas. Na čele se mu perlil pot, kapky stékaly mezi puchýři pod kůží. „Viděl jsem ten stroj. Zvedl jsi ho tak vysoko, až se ztratil ve sluneční záři, ale přesto jsem ho zahlédl.“ Jeho hlas zněžněl. „Jak chytré. Jak roztomilé. Probuď se, Yamamanamo! Probuď se, můj chytrý, roztomilý hochu! Tvou zásluhou jsme v této absurdní válce získali další skvělé vítězství! Probuď se!“

Tři sluhové zvedli Yamu z postele, odnesli ho na trůn a usadili mezi polštáře.

„S Enobarbusem si nedělej starosti, nic neznamená, je to jen pouhé jméno. Už brzy ho nebudeme potřebovat. Mám plány…“ Apatykář se od Yamy odvrátil a řekl co nejhlasitěji: „Nebudu však o nich hovořit, neboť jsem obklopen špehy!“

„Mluvíte ke mně, doktore, nebo k té věci uvnitř?“ zeptal se Yama.

„Brzy v tom nebude žádný rozdíl. Lidé se rádi domnívají, že mysl je oddělitelná od těla. Je to základní článek víry kacířů, protože jinak by se nesnažili přijít na to, jak žít věčně. Děláš tutéž chybu, Yamamanamo, ale brzy ti dokáži, jak se mýlíš.“

„Když byla spálena Eolie, Amnani z toho obvinili mě. Posadili mne na hranici a byli by mě upálili, kdyby mi nepomohli termiti, a mé popravčí pohltila země. Myslel jsem si, že jsem termití vojáky přivolal já, ale teď vím, že to udělal Stín, ten stroj, který jste do mě vpravil. Zachraňoval sám sebe. Když jsem spadl na zem, pokoušel se pozřít co nejvíc termitů, protože potřeboval kov z jejich těl, aby mohl růst.“

„Podcenil jsem tvou inteligenci, Yamamanamo, ale nemysli si, že tě spasí. Jsem tvá jediná naděje. Já pro tebe ty vzácné zeminy získám. Pak pochopíš, že není žádný rozdíl mezi myslí a tělem. Ale nyní musíš cvičit a jíst, protože za hodinu budeš opět spát. Válka pokračuje stále rychleji a ty jsi jejím středem, ať to Enobarbus popírá sebevíc.“

Derev stála vedle doktora Dismase. Otevřela neuvěřitelně doširoka ústa a vycenila řady a řady pilovitých bílých zubů, vyplázla drsný rudý jazyk, jenž se svíjel jako had a leskl se slinami.

Nechám si narůst takové zuby a celého tě spolknu, maličký. Budeme jedno tělo, jedna krev. Nebude nic, co bychom nedokázali.

9 – Lazaret

Pandaras se probudil do tmy a na celém těle cítil velikou tíhu. Levá ruka ho příšerně bolela. Zazmítal se, neboť se domníval, že je dosud zasypaný, avšak tížila ho pouze přikrývka, ani tma nebyla tak hluboká, jak se mu zdálo, nevelké lampy se však pomalu a slavnostně kývaly sem a tam jako kyvadla hodin. Celý svět se houpal jako kolébka. Ze všech stran se ozývalo sténání a vzdychání mužských hrdel. Kdosi škytavě vzlykal, pomalu a pravidelně, jako když voda kape z kohoutku.

Pandaras natáhl pravou ruku, zkusil nahmatat levou, ale ne a ne ji najít. Tápal po hrubé přikrývce, jako by ji mohl objevit jinde než na konci své paže. Byl dosud omámený, a tak nechápal, co vlastně není v pořádku.

Někdo procházel kolem lůžka. Pandaras ztuhl, určitě to je prefekt Corin. Ze tmy se však vynořil podstatně mohutnější muž, do půl těla nahý, s bledou těstovitou kůží, otrhané kalhoty převázané provazem.

„Jen klidně ležte, páničku,“ řekl tichým chraplavým hlasem. „Jste zraněný a nemocný, musíte odpočívat.“

Pandarase příliš nepřekvapilo, že Tibora vidí, a zeptal se: „Co se mnou udělali?“

Tibor ho donutil, aby znovu ulehl, a pak mu vyprávěl všechno, co věděl. Vojáky v zákopu zbloudilá mina nijak těžce nezranila, vyhrabali se a odnesli Pandarase do lazaretu, avšak než se na něj stačil podívat ranhojič, šňůra kolem zápěstí se utáhla tak pevně, že zmizela v mase. Ruka byla příliš dlouho bez krve, a tak musel ranhojič dokončit, co šňůra započala.

„Stálo to za to,“ zašeptal Pandaras, „jen když jsem se osvobodil. Lidi stejně tvrdí, že nemáme ruce, jenom čtyři nohy jako zvířata. Proto pracujeme hlavně pusou a jazykem.“

Musel to brát s humorem, jinak by skončil v propasti černočerného zoufalství, kterému by už nikdy nebyl konec. Opět se namáhavě posadil. „Stálo to za to, Tibore, ale tady nemůžeme zůstat. Našel by mě. To nesmím dopustit. Musíme zmizet…“

„Tiše, páničku,“ uklidňoval jej hierodul. „Jste moc nemocný, stejně jako všichni kolem. Ošetřili vás a teď musíte spát. Čím déle budete spát, tím větší máte naději, že to přežijete.“

Pandaras sebral veškeré síly. „Přines mi šaty,“ rozkázal. „Jestli tady zůstanu, obětoval jsem svou ruku pro nic za nic, a to bych nesnesl.“

Šaty měl svázané v ranci v nohách lůžka. Tibor ho oblékl, Pandaras dvakrát sáhl po knoflících levou rukou, kterou neměl. „Budu se muset naučit spoustu nových kousků, jestli se nepletu.“ Najednou zděšeně vykřikl: „Náramek! Náramek a kotouček! Kde jsou? Vyhodili je? Musím je mít!“

Tibor strčil dva prsty do kapsy Pandarasovy rozedrané košile, vytáhl kotouček s provlečenou šňůrkou a talisman z nutriích chlupů a černých semínek.

„To je všechno, co mi zbylo, Tibore.“ Sotva Pandaras kotouček stiskl, zazářil tak jasně, až ho zabolely oči. „Je blízko!“ Políbil kotouček a zavěsil si ho na krk, přes obvázaný pahýl si natáhl náramek. „Prefekt mi sebral pánovu knihu, a tak nic jiného nemám. A za tohle ubytování jsem zaplatil svou rukou. Můžeme okamžitě vyrazit.“

„Kam půjdete, páničku?“

„Za Yamou. Kotouček nás povede. Teď už mi tak snadno neutečeš, Tibore. Ztratil jsem ruku, abych tě našel, proto bude spravedlivé, budeš-li od této chvíle stát po mé levici.“

Tibor řekl jemně: „Mou povinností je starat se o nemocné a zraněné, páničku.“

„Já jsem přece zraněný.“

„Jenže tady je hodně nemocných a zraněných. Mnoho lidí mne potřebuje, páničku.“

„Ale mě máš nejraději, jak doufám.“ Pandarasovi se zatočila hlava. Podlaha se pod ním zhoupla. Posadil se na lůžko, ale nepříjemné pocity nezmizely.

„Volají mě.“ Tiborova lysá hlava a nahá záda se zaleskly pod rozhoupanou lampou a pak zmizel ve tmě.

Pandaras si lehl, jen na malou chviličku, umiňoval si, ale probudil ho teprve Tibor, když si zapaloval cigaretu. Kolem bylo šero, jako by do syté černě někdo přilil trochu běloby. Pandaras vystrčil dva prsty pravačky a požádal Tibora, aby mu dal potáhnout.

„Vy nekouříte, páničku. A přestože jste nemocný, tuhle medicínu nepotřebujete.“

„Když jsem na tom tak špatně, jak říkáš ty, hůř mi být nemůže. A jestli nejsem, jak říkám já, tak mě to uklidní. Můj nevlastní otec, ten první, o kterém nerad mluvím, byl silný kuřák. Neuškodí mi, když si párkrát šluknu.“

Pandaras byl velmi unavený, ale kdyby se svět přestal houpat, hned by vstal a šel. Prefekt Corin mě určitě hledá, říkal si. Musím jít. Musím najít svého pána…

Tibor mu strčil mezi prsty vlhký konec cigarety a pomohl mu ji vložit mezi rty. Kouř byl sladký, omamný. Pandaras se po prvním nadechnutí rozkašlal, ale druhý doušek vtáhl do plic a labužnicky ho vyfoukl. „Tak vidíš, jsem mnohem klidnější.“

„Tak to má vaše pokrevní linie velmi podobnou chemii, páničku, protože právě proto kouříme. Pomáhá nám to smířit se s osudem.“ Tibor si vzal cigaretu zpátky a zabafal, ve velkých tmavých očích mu zazářil žhavý uhlík. „Nebýt toho, zabil bych se už jako mládě a nejspíš by to udělali i moji pokrevníci. A tak by má pokrevní linie dávno vymřela a ztratila by možnost očistit se od hříchu. Ochránci jsou milosrdní a spravedliví, neboť když stvořili tento svět, obdařili ho i rostlinami, z nichž se vyrábí tabák, který mně a mým pokrevníkům umožňuje snášet hanbu a zotročení.“

„Považoval jsem to za špatný návyk,“ řekl Pandaras ospale. Vůbec neodporoval, když ho Tibor začal svlékat.

„Návyk nenávyk, nemůžeme bez toho žít, páničku. Potřebujeme cigarety, jako vy potřebujete vzduch.“

„Musíme utéct. Musíme přejít frontu na nepřátelskou stranu.“

„To už jsme udělali, páničku. Teď spěte. Pokud dokážete usnout, bude to znamení, že se uzdravujete. Jestli je někomu tak moc špatně, že nemůže spát, vždycky umře, takovou mám zkušenost. Ale myslím, že vy neumřete.“

„Chci…“ Pandaras byl příliš unavený, aby myšlenku dokončil, a usnul.

Den ode dne Pandaras sílil, až mu bylo natolik dobře, že si dokázal uvědomit, jak zle na tom byl, mnohem hůř než většina mužů v lazaretu. Když konečně začal vnímat okolí, vpodvečer šestého nebo sedmého dne nemoci, zjistil, že na oddělení zbyl jen on a ve stejné řadě o tři lůžka dál jakýsi od hlavy po paty zafačovaný člověk, který trhaně dýchal, na hrudníku mu seděl stroj podobný moskytu, ale velký jako kočka, a v průhledných hadičkách cirkulovala krev.

Kotouček nebyl jasnější, ale světelné body se pohybovaly rychleji, neustále tvořily nové vzory, pak se na jediný úder srdce zastavily a zase se rozběhly. Pandaras je sledoval celé hodiny, smysl přeskupování však nepochopil.

V noci nastala u člověka s moskytím strojem krize. Houf rozčilených ranhojičů a ošetřovatelů ho odvezl pryč. Pandaras na něj dlouho čekal, ale už se nevrátil.

Dalšího rána vzal Tibor Pandarase na palubu, kde konečně pochopil, co se mu hierodul snažil celou dobu vysvětlit. Lazaret plul po proudu. Zajali je kacíři.

V Mokřinách ztracených vod se Velká řeka větvila do mnoha koryt. Lazaret plul mělkou a pomalou říčkou, neměla ani padesát honů našíř a byla zkalená rudohnědým bahnem. Po obou stranách hustě rostly stromy, v jasném světle ostře zelené. Na vodě se odráželo planoucí slunce. Bylo velmi horko a dusno. Pandaras se při sebemenším pohybu okamžitě zpotil, a tak se rád usadil s Tiborem pod stříškou z rudého hedvábí a naslouchal diskusním skupinám, které byly součástí procesu, jenž kacíři nazývali „převýchovou“ a „osvětou“.

Plovoucí lazaret byla vlastně pramice, široká a plochá jako pole. Tupou příď korunoval kapitánský můstek, po bocích byla rozmístěna kulometná hnízda, na zádi desítka bloků reaktivních motorů. Pět černých strojů doprovázelo pramici jako ptáci rybářskou loď. Byly sudovité, vpředu a vzadu měly svazky pohyblivých trnů a při letu slabě bzučely. Tu a tam se některý odpojil, opsal nad korunami stromů široký oblouk a opět se vrátil. V noci stroje načervenale svítily jako daleká souhvězdí.

Další stroje, malé stříbrné kapky, přelétaly nad pramicí jako vystřelená zrnka melounu, drobné černé kudlanky si vykračovaly na dlouhých tenkých končetinách po vysmolených a doběla vydrhnutých prknech paluby. V hamaku na můstku, nedaleko velikého kormidelního kola, jež obsluhovali tři vojáci, visel velký stroj sestavený z krychlí a koulí. Jeho plastové součásti, kdysi bílé, byly zšedlé a olámané. Pandaras se dozvěděl, že to je velmi starý stroj, který řídí celý lazaret a většinu menších strojů. Zdálo se však, že tyto stroje neslouží lidem, jako tomu bylo v Ys, ale že jsou rovnocenné, nebo dokonce nadřazené kacířům.

Vojáci, kteří hlídali zajatce, pocházeli z teprve nedávno proměněné pokrevní linie z úpatí Mezních hor. Byli to vysocí a svalnatí lidé, porostlí hustou bílou srstí. Měli na sobě jenom řemení spletené z kožených pruhů, plné spon a ověšené míšky a sumkami. Úzké obličeje s dlouhými čenichy, silnými nadočnicovými valy a malýma hnědýma očima, černé a vrásčité jako stará kůže, měli hustě potetované bílými a stříbrnými tečkami. Přestože patřili k jediné pokrevní linii, dělili se do dvou kmenů, které se kvůli jakémusi tabu nikdy nemísily. Jedni si říkali Čarnové a druzí Čajkové. Jedni pásli lamy a ovce na pasekách v borových lesích, druzí lovili zvěř ve skalách a sněhu v pustině, kde už stromy nerostly. Pandaras, který se dosud domníval, že má právo mluvit s kýmkoli, zjistil, že oplývají nepřebernou zásobou tragických příběhů o tajných milencích a krevní mstě mezi oběma kmeny, jež trvala nesčetně generací, a tak jim pro pobavení vymýšlel vlastní varianty na toto věčné a vděčné téma.

Vojáci neměli pro svou hustou srst zdejší vlhko a horko vůbec v lásce, a když zrovna nedrželi hlídku, leželi s vyplazenými rudými jazyky před elektrickými větráky. I za normálních okolností byli popudliví, ale z toho parna byli ještě prchlivější. Zajaté lazaretní důstojníky okamžitě zabili a čas od času nechali nastoupit zbylé zajatce, někoho vybrali a popravili. Když jednou v noci posedl jakéhosi chudáka amok a s pěnou u úst se hnal na kapitánský můstek, pokropili kulkami půlku paluby a zabili nejen toho šílence, ale i přes třicet dalších zajatců. Všechny potom bez zbytečných cavyků hodili přes palubu kajmanům a kostlínům.

Pandarase zajímalo, proč nepopravili Tibora, když byl lazaret dobyt. „Jsi přece něco jako kněz, jestli se nepletu. Řekl bych, že jsi mnohem nebezpečnější než obyčejný důstojník.“

Tibor si v zadumání škrábal svislé jizvy na prsou. „Jsem jenom otrok, páničku. Já nevedu lidi. Mimoto kacíři považují za velké vítězství, obrátí-li hierodula.“

„Copak v lazaretu nepracovali i jiní hierodulové? Žádného tady nevidím.“

„Utekli, páničku. Jenže já vás nemohl opustit.“

„Nejsem přece tvým pánem!“ zlobil se Pandaras.

Tibor neodpověděl.

Pandaras to zkusil z jiného konce a použil argument, který pochytil od školitele: „Jsem ti vděčný, žes se mnou zůstal, Tibore. Jenže jsme si rovni. Jsem tvůj přítel.“

„Nesmíte být můj přítel, páničku. Vždyť jsem méně než červ, protože mí předkové stáli za Věku vzbouření na straně zdivočelých strojů.“

„Jsi člověk, Tibore. Jsi právě takový člověk jako všichni ostatní. Nesvaluj odpovědnost za tvůj život na mou hlavu!“

Tibor zase neodpověděl. Vytáhl plastový pytlík a začal si pomalu balit cigaretu.

V dusivém horku a zápachu podpalubí zůstali pouze nemocní a těžce zranění zajatci, ostatní se usadili pod pestrými plátěnými přístřešky, jež na široké palubě zářily jako květy na louce. Střídali se při lovu ryb a raků, které pak krájeli na kousky a přidávali do kotle lepkavé rýže nebo kukuřičné kaše, většinu času se však museli podrobovat „převýchově“ a „osvětě“.

Diskusní skupiny se shromažďovaly hned po úsvitu a stávalo se, že se nerozešly před západem slunce. Přestože zajatcům tvrdili, že účast je dobrovolná, všichni věděli, že kdo odmítne, toho vojáci co nevidět vyberou k popravě. Pandarasovi připomínaly skupiny školu, kam občas chodil jako mládě, jeho vzdělávání však skončilo, když mu zmizel otec, neboť muž, za kterého se pak matka provdala, odmítl za takový zbytečný luxus utrácet peníze. Pandaras si říkal, že se žádná velká škoda nestala, neboť bezmyšlenkovité odříkávání Puránů jako na kolovrátku ze srdce nenáviděl. Škola mu málem ty krásné a úchvatně strašidelné příběhy znechutila. Nevadilo mu, že neumí číst ani psát, protože jeho lid odjakživa uchovával svá vyprávění a písně především v paměti. „Cokoli víš, spíš do vzduchu než do kamene piš,“ pravila tradice, neboť co bylo zapomenuto, nemohlo být důležité, kdežto vše cenné předávaly tisíce zpěváků a hudebníků ještě dlouho a dlouho po neoplakávané smrti autora.

Skupiny byly různě početné, od čtyř do čtyřiceti zajatců, a každou vedl jeden školitel z pokrevní linie, která dosáhla „osvěty“, jak tomu nadneseně říkali, hned na počátku války, neboť jejich město leželo ještě několik tisíc honů dál po proudu. Měli šedou kůži a buclaté tváře, hrdě prohlašovali, že jsou tak mladí, vlastně ještě úplná mláďata, že se u nich dosud nedá určit pohlaví. Byli menší než Pandaras, nosili šedé blůzy a černé kalhoty, lesklé černé vlasy si splétali do copů ozdobených bílými hedvábnými stužkami. Vládli zajatcům železnou rukou. Pokud někdo znechuceně či rozzlobeně diskusní skupinu opustil, školitel se vyřítil za ním, ječel vysokým hláskem a šlehal provinilce bambusovým prutem po kotnících, dokud se nevrátil na místo; pokud tak neučinil, nebo se dokonce školiteli postavil, vojáci ho bez okolků zastřelili a hodili přes palubu.

Zpočátku Pandaras naprosto nechápal, co se je vlastně školitelé snaží naučit. Seděl vedle Tibora, otupělý horkem, pod sliznatým kvaziorganickým obvazem, který dokázal absorbovat hnis a zabránit infekci a který mu hierodul dvakrát denně vyměňoval, mu v pahýlu tupě tepalo. Hlava ho bolela z všudypřítomného zápachu přepáleného rybího tuku a spalin z lodních motorů, sluneční paprsky odražené od říční hladiny ho bodaly do očí, ale nejvíc mu vadily pisklavé hlasy školitelů, kteří pořád něco vysvětlovali, vemlouvali se a dotazovali, naléhali, kárali a okřikovali své svěřence.

Ráno co ráno začínali skandovaným vyvoláváním sloganu „Využij dne!“, někdy minutu dvě, jindy i celou hodinu, až se rozléhal nad řekou jako naprosto nesmyslný zvuk, všechny skupiny, jakkoli rozptýlené po celé palubě, však musely skončit vždy ve stejném okamžiku.

Potom následovaly dlouhé hodiny převýchovy. Školitelé přednesli nějakou triviální frázi, kterou se jako klínem snažili vyrazit dveře do jejich zabedněných hlav. Pandarasovi připadalo, že je dovoleno vše, co není zakázáno, ale bylo těžké se v tom vyznat, protože žádná pravidla neexistovala. Ostatní zajatci měli tentýž problém, jejich námitky se setkávaly s neustále stejnou odpovědí. „Vy to nevidíte,“ říkal vždy školitel vlídně, „protože nemůžete vidět. Nemůžete vidět, protože vám není dopřáno vidět. A není vám dopřáno vidět, protože vás tomu nikdo neučil. Všichni jste slepí, ale já vám otevřu oči.“

Základním kamenem kacířské ideologie, stejně nezvratným jako černá díra uprostřed Oka Ochránců, bylo popření naprosto zřejmé pravdy, staré jako sám svět, a většina zajatců se jednoduše rozesmála, kdykoli s tím na ně školitelé vyrukovali. Tvrdili totiž, že Purány nejsou dílem Ochránců, v němž odhalili historii Vesmíru a stanovili pravidla správného jednání, nýbrž že je to umělý výtvor, snůška lží, jimiž se vítězové prastaré války, která dosud neskončila, snaží obhájit své neudržitelné postavení. Žádné vzkříšení do života věčného na konci času nebude, protože Ochránci utekli z Vesmíru a nemohou se vrátit. Stvořili sice Konfluenci, ale opustili ji, proto osud každého jednotlivce nezávisí na jejich milosti a moci, ale spočívá výhradně v jeho vlastních rukou. Protože se Ochránci nemohou do našeho Vesmíru vrátit, přestali pro něj existovat. Člověk je sám odpovědný za svůj život. Není žádná naděje, pouze ta, které každý sám věří, není žádné určení, kromě toho, které si sám stanoví.

Pokud mohl Pandaras soudit, byli školitelé ve své kacířské víře mnohem zanícenější než svatí mužové, kteří zasvětili životy velebení Ochránců. Nepřipouštěli žádné pochyby. Základní poučka byla nepopiratelná, proto bylo nevyvratitelné vše, co se od ní odvíjelo. Pandaras hned pochopil, čemu kacíři nevěří, ale dlouho mu nebylo jasné, čemu věří, a jakmile na to přišel, zdálo se mu to tak prosté, až ho udivovalo, že ho to nenapadlo hned. Stejně jako žena na barevných obrázcích v Puránech, i kacíři chtěli žít věčně.

Využij dne! Tato výzva mířila do samých základů mysli, kde byl jako had stočený zbytek zvířecí podstaty, chtivý, nenasytný a zcela bez svědomí. Udělej vše, co je v tvých silách, abys přežil, a podřiď tomu celý život. Vesmír je bezcitný a nepřátelský, planet je málo a jsou tak daleko, jako by ani nebyly, a všude tě čeká okamžitá hrůzná smrt. Proto je život nesmírně vzácný a každý člověk ještě vzácnější – jako křehká a krásná melodie, která se nemůže nikdy opakovat. Kacíři chtěli vzkřísit staré metody nekonečného prodlužování života, aby kdokoli mohl naplnit svůj osud podle vlastního přání.

Pro Pandarase, jehož pokrevní linie žila ve srovnání s ostatními velmi krátce, nejvýš pětadvacet let, to byla svůdná píseň. Psát do vzduchu je hezké, ale co kdyby mohl tesat do kamene? Jaké vznešené písně a příběhy by vytvořil, kdyby měl k dispozici neomezený čas, a s jakou radostí by sledoval, jak se šíří a stále zvětšují jeho věhlas!

Jakmile v něm tato myšlenka zakořenila, sledoval školitele mnohem pozorněji. Sám před sebou se vymlouval, že naslouchá pro pobavení, jen aby zabil čas.

Kacíři neuznávali žádné bohy, ale věřili, že se každý člověk může stát bohem, ne-li něčím ještě lepším, pokud o to bude dostatečně usilovat. Pokud by ve Vesmíru byl nějaký bůh prvotní příčiny, pak zajisté zklamal, argumentoval školitel, protože by přece musel být všemohoucí, a přesto připustil utrpení. Většina Vesmíru je totiž neobyvatelná, všichni lidé vymřeli a většinou umírali těžce.

„Pokud Ochráncům na jejich výtvorech záleží,“ dokazoval školitel Pandarasovi a jeho druhům, „tak se buď snaží zlo odstranit, ale jsou neschopní, nebo jsou schopní, avšak nepřejícní, anebo jsou neschopní i nepřejícní. Jestli jsou pouze neschopní, tak jsou slabí, což se nesrovnává s tím, co se o nich tvrdí. Jestliže jsou schopní a nepřejícní, tak závidí stvořeným jejich možnosti, což je rovněž v rozporu s jejich domnělou povahou. A pokud jsou neschopní i nepřejícní, tak jsou závistiví a slabí současně, a proto nemohou být tím, co o nich prohlašují jejich uctívači. Je tu sice ještě možnost, že jsou přejícní i schopní, jak se domnívají ti, kteří věří v jejich všemohoucnost, jenže odkud se v tom případě vzalo na tomto světě zlo? Odkud plyne bolest a utrpení, které musíme snášet? Proč jsme my vítězové a vy poražení? Všechno zlo na Konfluenci má jedinou příčinu a tou je sama přirozenost Vesmíru, jehož je náš svět součástí. A přesto ani zlo není bezmezné. Je dobře známo, že úhor se dá zorat, osít a sklidit z něj úrodu. A tak je tomu se vším, dokonce i na konci času a prostoru, protože tvořivé síly lidského rozumu a síla lidské vůle jsou neomezené. A máme-li přírodu a lidský rozum, nepotřebujeme žádné Ochránce ani jiné bohy.“

Několik zajatců v Pandarasově skupině o obsahu přednášky vášnivě diskutovalo. Říkali, že Ochránci sice dali lidem svobodnou vůli, ale to neznamená, že lidé mají neomezenou moc, a kdyby měli možnost ji získat, nemohli by pak zůstat neproměněnými, jak věří kacíři. Neboť nepochybně každý, kdo by mohl žít věčně, byl by proměněn již prostým faktem, že je nesmrtelný, a tak by se na něho nevztahovaly trampoty obyčejných lidí.

Školitel vyslechl jejich argumenty, usmál se a pravil, že dosud neotevřeli uši a že jsou stále ještě otroky propagandy kněží a úředníků, kteří se spikli, aby určili každému člověku jeho místo a potrestali ty, kteří se to snaží změnit, protože změna ohrožuje jejich moc.

Pandaras si pomyslel, že tohle si v Ys šeptá za zády komisařů a kněží spousta lidí, ale přesto ho myšlenky kacířů znepokojily. Yama by uměl odpovědět, řekl si, ale sotva ho to napadlo, vzpomněl si, že jeho pán také pátral po motivech Ochránců, proč stvořili Konfluenci a osídlili ji deseti tisíci pokrevními liniemi nedlouho před tím, než zmizeli z Vesmíru. Modloslužebníci prohlašovali, že Ochránci poctili svým milosrdenstvím nižší druhy tvarovaných, které pozvedli ze zvířat, a darovali jim svět, aby naplnili svůj osud, jak nejlépe jsou schopni, ať už dobře či špatně z pohledu Oka, do něhož Ochránci zmizeli. Ale proč je potom svět tak spoután zvyky a tradicemi? My jsme silou města, řekl si Pandaras, a přesto nás vyšší pokrevní linie považují za pouhou havěť. A co jsou potom nedotčené druhy jako Rybáci a Stínový lid, co jsou mrchožrouti a ghúlové, kteří se potulují kolem stok v Ys? Tyto druhy také stvořili Ochránci, ale nemohou se nikdy proměnit – v hantýrce toho šedého panáka „nikdy nedojdou osvěty“ –, neboť jsou nedotčeny dechem Ochránců, díky němuž se pokrevní linie zbaví starých zvyků a stane se národem jedinců.

Zahanbeně si vzpomněl na první den s Yamou, když utekli z hostince U Zkřížených seker, jak se povyšoval nad neproměněné uprchlíky živořící na bahnitém břehu řeky. Bylo snad záměrem Ochránců, že některé pokrevní linie mají utiskovat jiné? Ochránci byli určitě tak vysoko, že jim všechny druhy připadaly stejné, ať proměněné nebo ne. V jedné věci měli kacíři pravdu – všichni lidé na světě by měli mít možnost pozvednout se co nejvýš. Pokud Ochránci stvořili svět tak zjevně nespravedlivý, určitě byla na vině neschopnost nebo zloba. Určitě nemohli být tak mocní, jak kněží a úředníci tvrdí.

Pandaras pro tuto chvíli zapomněl, že Yama, sám mnohem mocnější než většina lidí, přiznává Ochráncům ještě větší moc, tak velkou, že lidé nemají zpochybňovat jejich činy. Místo toho mu hesla kacířů rozpálila krev jako horečka. Využij dne! Žij věčně! Nezáleží na tom, zda jsi proměněný, stejně si budeš pamatovat, čím jsi byl, jako si člověk s láskou vybavuje své dětství. Ale kdo by chtěl zůstat dítětem navždy?

Jeden muž v Pandarasově skupině horlivě Ochránce popíral. Nikoli z přesvědčení, ale ze strachu o život. Od začátku souhlasil se vším, co jim školitel předkládal, aniž to pochopil, a zesměšňoval ostatní zajatce, že tvrdohlavě lpí na zastaralých a hloupých názorech.

Byl to hubený chlapík s tuhou hnědou kůží a úlisným kajmaním úsměvem. Nosil špinavé krátké spodky a pletenou halenu, páchl jako říční voda, která stála příliš dlouho v sudu. Utrpěl těžké popáleniny, když se roztrhlo lodní dělo, jež obsluhoval, pravou stranu prsou a obličeje mu pokrývaly čerstvé jizvy, hlavu měl zafačovanou a na paži bílý plastový válec, pravé oko měl mléčně bílé jako uvařené vejce. Ostatní zajatci se mu vyhýbali. Snažil se vlichotit vojákům z posádky, kteří ho buď přehlíželi, nebo odháněli přesně mířenými kopanci. Jmenoval se Narasimha, ale všichni mu říkali Šakal.

Dokonce i školitele začalo Šakalovo podlézavé přitakávání a hloupé blábolení unavovat, proto se ho jednoho dne vlídně zeptal: „Ty neuctíváš Ochránce?“

„Kdepak, vaše důstojnosti,“ odpověděl Šakal horlivě. „Moji lidi je nikdy neměli rádi. Úřady nás pronásledovaly, protože jsme odmítali navštěvovat chrámy a padat na kolena před falešnými modlami. Nadchlo nás, když jste konečně umlčeli poslední avatáry, protože jsme pochopili, že to znamená konec proklaté vlády kněží. A to je svatosvatá pravda, a mé srdce se vznáší na křídlech štěstí.“

Pandaras si pomyslel, že se Šakal jako obvykle přetvařuje a lže, jako když tiskne. Podle tetování na prstech bylo zřejmé, že patřil k lotrům, kteří v přístavu v Ys rozkrádali náklady, pašovali cigarety a drogy nebo vybírali výpalné za ochranu a výkupné za únosy. Nejspíš se přidal k armádě, aby unikl spravedlnosti, patrně zradil své komplice, neboť nikomu nevěřil, jenom sobě. Někteří zajatci mínili, pochopitelně mimo doslech školitele, že ideálním kandidátem na kacíře je právě Šakal, protože klidně zradí celý Vesmír, jen aby si zachránil svou bezcennou kůži.

„Čemu tedy věříš,“ zeptal se školitel Šakala, „když nevěříš na Ochránce?“

Skupinou proběhla vlna zájmu, jako když vánek zašustí listím. Šakal si toho nevšímal.

„No, vaše důstojnosti, komandére… Dlouho jsem nevěřil na nic. Pouze má rodina mi byla drahá, taky spousta přátel, jak by vám každý poctivý člověk řekl, nic jiného nemělo cenu. Ale teď, díky šťastným okolnostem, jsem v rozpoložení, které jsem si vůbec nedokázal představit. Má pokrevní linie je jedna z nejstarších na Konfluenci a jedna z prvních, která se proměnila. Vždycky jsme žili v Ys a mocní nás nenáviděli pro náš prastarý a vznešený původ. Teď však jsem byl proměněn znovu a ta proměna, kterou nám záviděli, se vůbec nedá srovnat s tím, co cítím teď. Jsem šťastný, že jsem ztratil oko a nemůžu hýbat rukou, protože to je jenom malá cena za bohatství, kterého se mi od vás den za dnem dostává.“

„Takže neuctíváš nic.“

„Jak už jsem řekl, vaše důstojnosti, komandére, nikdy jsme Ochránce neuctívali, to ale neznamená, že nejsme uctívání schopni.“

„Hlavně uctívání peněz,“ zašeptal někdo natolik hlasitě, aby to ostatní zaslechli. Většina zajatců se zasmála.

Šakal se zlověstně rozhlédl zdravým okem, žlutým jako hadí jed. „Vidíte, vaše důstojnosti, jak všichni závidí. To proto, že já chápu, co od nás chcete, zatímco oni to pouze předstírají. Nejsou hodni vaší pravdy. Přijměte mě mezi sebe, vaše důstojnosti, a těmi špinavci nakrmte ryby v řece.“

„A cos vlastně pochopil?“ zeptal se školitel. „Každý den mi vyprávíš, jak věříš tomu, co učím, což mě těší. Ale rád bych věděl, cos opravdu pochopil a jak vysoko ses pozvedl.“

Muži se začali pošťuchovat, protože viděli, jak se kolem nešťastného Šakala svírá past, ale ten se na ně jenom zaškaredil a pravil: „Výš než tihle špinavci, a oni to vědí, vaše důstojnosti. Položte jim nějakou otázku. Vsadím se, že nikdo nebude schopen odpovědět.“

„Tohle není soutěž,“ pokáral ho školitel. „Nestavíme jednoho člověka proti druhému, v tom spočívá naše síla, kterou čerpáme z jistoty poznání. Ale řekni mi jedinou věc, v níž máš ty jistotu.“

„No, vaše důstojnosti, vím, že Ochránci jsou jen lejna ve srovnání s vašimi lidmi. Vím, že jsem nevěřil ničemu, protože nic si mou víru nezasloužilo, ale vím, že jsem našel něco, co budu z hloubi srdce uctívat do posledního dechu. Dovolte mi sloužit vašim lidem, a budu je velebit s takovou vírou, že se všichni dozví o jejich velikosti. Uctívám vaše lidi. Miluju vás všechny víc než svůj život a budu vám sloužit jakýmkoli způsobem, aby na mě dopadl alespoň malý odlesk vaší slávy. Jsem váš, vaše důstojnosti! Váš a nikoho jiného!“

Zajatci znechuceně sledovali, jak se Šakal vrhl školiteli k nohám a snažil se mu je políbit. Mrňavý školitel se však odtáhl, pohlédl na Šakala a pravil: „Tobě už nemám co říct. Běž, opusť skupinu. Neboj se. Jestli jsi opravdu pochopil, co vás učím, musíš vědět, že můžeš svobodně dělat, co si přeješ.“

Šakal zvedl hlavu. Fáč na čele se mu rozmotal, odhalil černé strupy a živé maso, visel mu přes mléčné oko. „Potom si přeji sedět u vašich nohou, vaše důstojnosti, a sytit se vaší moudrostí.“

„Nemůžu tě nic víc naučit,“ prohlásil školitel. „Nebudu to opakovat, protože doufám, že jsem se v míře tvé chápavosti nespletl. Jestli mě nechápeš, bude tvůj trest rychlý a hrozný.“

Aniž by dal nějaký pokyn, přes bílou palubu připochodovali dva vojáci. Šakal pohlédl na ně, pak na školitele. „Vaše důstojnosti… komandére… Jestli jsem vás nedopatřením rozzlobil, okamžitě se budu kát.“

„Nerozzlobil jsi mě. Naplnil jsi mé srdce radostí. Teď odejdi. Jsi volný.“

Pandaras si se zamrazením uvědomil, jaký je to důvtipný a krutý trik. Školitel chytil Šakala do jeho vlastních lží a potrestal ho tím, že mu dal přesně to, co chtěl.

Šakalovi odmítli podat jídlo z kotle, protože bylo určeno pro zajatce, kdežto on byl svobodný člověk. Vojáci ho odháněli, když se pokoušel něco vyžebrat, korunovali ho na krále svobodných lidí věncem z leknínů a odstrkovali ho pažbami karabin a partyzán. Ke školitelům se neodvažoval přiblížit, stejně by nedokázal strávit dřevitou kaši, kterou se krmili. Příští dva dny se potuloval od skupiny ke skupině, následován několika stříbřitými stroji. Někdy během třetí noci své svobody zmizel.

Jednoho večera, když zajatci pojídali nuzný příděl kukuřičné kaše se špetkou rybího masa, veterán Tullus, který byl z Pandarasovy pokrevní linie, si k němu přisedl a dal se s ním do řeči. Ukázalo se, že kdysi bydleli v Ys dvě ulice od sebe a v různých dobách pracovali ve stejné dílně, kde se odlévala a opravovala zbroj. Vyprávěli si příhody o lidech, které oba znali, a pak se konečně Tullus dostal k jádru věci.

„Vojáci zabili Šakala, bratře. Hrají si s námi a postupně nás zabijí všechny.“

„Tys Narasimhu neznal, jestli se nepletu. Ten by ležel i s fenou, kdyby z toho mohl vytřískat železný peníz nebo si o jediný den prodloužit život.“

„Mnoho mužů vstupuje do vojska a každý k tomu má jiný důvod,“ řekl Tullus vážně, „ale potom nás všechny spojuje stejná věc. Ať už byl Šakal jaký chtěl, tady byl v první řadě voják. Byl jedním z nás. Kacíři ho hanebně podvedli a zabili.“

„Nezdálo se, že by mu jeho druhové chtěli zrovna pomoct,“ poznamenal Pandaras.

„Všichni se báli, že by je potkal stejný osud, kdyby se k němu přidali. Kacíři nás chtějí rozeštvat, bratře, a jednoho po druhém nás zabijí.“

Odmlčel se, zatímco kolem procházel voják, drápy na nohou škrábal po palubě, spony na řemení mu cinkaly. Malý stroj mašíroval na toporných nožkách za ním. Pandarase napadlo, že kacíři nad nimi vyhráli, neboť se jim podařilo rozbít vojenskou disciplínu zajatců. Mají navrch. Tváří v tvář smrti už není žádné společenství, pouze jedinci.

Tullus se díval za vojákem, který se loudal šerem mezi skupinami zajatců. „Lazaret pluje tak pomalu, protože kacíři chtějí co nejvíc prodloužit naše muka,“ zašeptal, „ale přesto pořád pluje dál po proudu, až se dostane na konec Mokřin ztracených vod. Ve městech za nimi jsou miliony kacířů a my jim budeme vydáni na pospas, aby se s námi pobavili.“

Pandaras slyšel mnoho neuvěřitelných historek o mučení a ohavnostech, jimiž kacíři zajatce týrají. O soubojích na život a na smrt, operacích bez umrtvení a všelijakých pokusech, o vynuceném páření mezi různými pokrevními liniemi. „Důstojníci si vymýšlejí hrůzostrašné zkazky o nepřátelích, bratře, aby vojáci bojovali ze všech sil a nenechali se zajmout.“

Tullus přikývl. „To je sice fakt, ale každý příběh má pravdivý základ. Moc dobře to víš, bratře. Všichni naši to vědí.“

„Pomluvy o kacířích mají základ v nenávisti a strachu,“ mínil Pandaras. „Může z nich vzejít ledasco, ale nikdy nic dobrého.“

Tullus už šedivěl, mohlo mu být patnáct šestnáct let, obličej měl bílý. Pronikavě se na Pandarase zahleděl. „Ty nejsi voják. Co tady děláš?“

Pandaras ohnul levou paži a ukázal mu pahýl. Obvaz mokval černou krví a jemně pulzoval v rytmu Pandarasova tepu. „Ztratil jsem tolik jako vy ostatní, co jste tady.“

„Ale ne život. Ještě ne.“

„Ztratil jsem někoho velmi drahého. Mého pána unesli kacíři. Je to velký bojovník a já jsem jeho panoš. Chci ho najít a osvobodit.“

„Tebe při tom únosu zranili?“ zeptal se Tullus.

„Ne, to se stalo později. Unesli ho na vznášedle a od té doby ho hledám.“

„Kde k tomu došlo? Nejspíš byl žoldnéř. Ke kterému oddílu patřil? Nebo byl zvěd?“

„Byli jsme teprve na cestě do války.“

„A unesli ho dřív, než mohl zabít jediného kacíře? Tak to je spíš nešťastník než hrdina, Pandarasi. Hrdinové potřebují kromě síly ještě štěstí. Možná jsi svou věrnost věnoval tomu nesprávnému, což?“

„A přesto zachrání svět,“ prohlásil Pandaras tvrdohlavě. „Víc říct nemůžu, ale vím, že se tak stane.“

„S námi máš aspoň naději. Jestli zůstaneš tady, nebudeš mít nic. Zabijí tě. Jejich slibům se nedá věřit.“ Tullus se ostražitě rozhlédl. „Plánujeme útěk.“

„Jsme uprostřed mokřin a za nimi je džungle.“

„Jaké může být lepší místo na útěk? Tady jsem poprvé bojoval, když jsem se dal k vojsku. Jakmile jednou budeme v mokřinách, najdu cestu. Ale nejprve musíme utéct.“

„Tak to vám přeju hodně štěstí. Já zůstanu tady. Jsem kluk z města. Nemám rád ani parky, natož takovou divočinu. Možná jsi zapomněl, že mám jen jednu ruku.“

„Budeme si navzájem pomáhat. Jestli toužíš po svobodě, pomůžeš nám. Jestli miluješ Ochránce, tak nám pomůžeš.“

„Nejsem voják, Tullusi, jak jsi správně poznamenal. Jsem jenom sluha, který hledá svého pána. Jak bych vám mohl pomoct?“

„Máš hierodula. Potřebujeme ho. Dokáže mluvit se stroji – to jsou tady ti praví vojáci. Poručíš mu, aby donutil stroje opustit pramici, a my zabijeme ty bílé chlupatce i ty mrňavé šedé mizery.“

„Nepatří mi,“ přiznal Pandaras. „Rozkaž mu sám, jestli tě poslechne.“

Tullus se zvedl do dřepu a vycenil zuby. Pandaras ztuhl. Cítil, že se voják hněvá, a taky si dřepl. Zírali jeden na druhého, tváře na píď od sebe.

„Hierodul mě odmítl,“ řekl Tullus, „proto žádám tebe, bratře.“

„Možná jsi mu nedal správný příkaz. Pověz mu, že ke mně nemá žádné závazky. Pověz mu, že od chvíle, kdy byla Lasička zničena, je volný.“

Tullus upřeně hleděl na Pandarase, který jeho pohled pevně opětoval, krev mu bušila v hlavě. Nechtěl se nechat zastrašit, protože cítil, že by tím zklamal svého pána. Pak se Tullus usmál a otočil se. „Podívej! Navzdory vší moci, kterou se chlubí, před námi nedokážou skrýt pravdu.“

Mezní hory už spolkly slunce, na šířku dlaně se nad stromy zvedlo Oko Ochránců – kalně rudý vír s černou skvrnou uprostřed, kde jsou Ochránci.

„Ochránci nad námi stále bdí, Pandarasi. Pomodleme se společně, bratře. Pomodleme se za naše osvobození.“

Poblíž nebyli vojáci ani stroje. Pandaras vykonal všechny povinné obřadné poklony a odříkal modlitbu, ale jeho srdce bylo pusté. Ochránci z Vesmíru utekli. Světlo k nim pořád dopadalo, ale nemohlo ven, proto sice stále svůj výtvor pozorovali, nemohli však do jeho osudu zasahovat. Uvedli jej do pohybu a opustili, jako se dítě odvrátí od roztočené káči, když je přestane bavit. Slova, která odříkával, neměla žádný smysl, cítil, jak se mezi ním a Tullusem, zcela pohrouženým do modlitby, otevírá propast nejmíň tisíc honů široká.

Tragédie nespočívá v tom, že milujeme někoho, kdo nemiluje nás, ale v tom, že nedokážeme přestat milovat. Zachvěl se. Stiskl si zdravou ruku mezi kolena, ale chvěl se dál.

Tullus se zeptal: „Co je s tebou, bratře? Neboj se. Odříkej se mnou znovu prosbu o požehnání.“

„Už jsem ji odříkal.“

„Ty mladý blázne. Tys jim uvěřil, že?“

„My jsme silou města, Tullusi. Tak proč námi všichni opovrhují?“

„Jsi horší než Šakal,“ řekl Tullus znechuceně. „Ten jenom předstíral, že kacířským žvástům věří, ale u tebe není pochyb.“ Ušklíbl se a plivl na palubu před Pandarase. „Je nás tady hodně. Jestli cekneš a zradíš mě, někdo z mých přátel tě zabije.“

Pandaras spal té noci velmi špatně, přestože mu Tibor slíbil, že na něj dá pozor. Když se před východem slunce vzbudil, s hrůzou zjistil, že více než polovina zajatců je pryč. Tibor seděl na zkřížených nohou v jakémsi polobdění, což se v jeho případě dalo přirovnat ke spánku. Když s ním Pandaras zatřásl, pohnul se, otevřel oči a prohlásil, že nic neviděl.

„Možná utekli na břeh,“ zašeptal Pandaras.

Tibor tiše odpověděl: „Myslím, že ne, paničku.“ Po těstovitých tvářích se mu začaly koulet slzy.

„Něco jsi viděl. Pověz mi to.“

„Všichni spali. Dokonce i já, přestože nikdy nespím, jsem na okamžik odešel z tohoto světa. To způsobily stroje. Pak jste mne probudil a zajatci byli pryč.“

Po chvíli Pandaras řekl: „Mohl jsi jim pomoct, Tibore.“

„Mé místo je u vás, páničku. Ještě pořád jste se nezotavil ze zranění.“

„Pomohl bys jim, kdybych ti to přikázal? Dokázal bys poručit strojům kacířů, aby opustily lazaret?“

Tibor o tom chvíli přemýšlel, než tiše odpověděl: „Můžete mi přikázat cokoli, ale poroučet strojům našich věznitelů bych asi nedovedl. Když jsem vstoupil do chrámové služby, vložili do mne programovou smyčku, ale ta byla navržena jako komunikační propojení s modlami, což jsou sice také stroje, to je pravda, ale strojů je mnoho druhů.“

„Nikdy jsi to nezkoušel?“

„Nikdy mě to nenapadlo, páničku.“

„Přesto tě pořád můžou zabít, Tibore. Celý život sloužíš Ochráncům. Díky tomu jsi nepochybně přirozeným nepřítelem kacířů.“

„Vůbec ne. Jak jste řekl už dřív, jsem pro ně velká kořist. Než jste se probudil z komatu, páničku, věnovali mi školitelé mnoho času. Doufali, že mě obrátí, jako obrátili kapitána téhle lodi.“ Tibor ukázal na příď na velký stroj v hamaku. „Pořád věří, že se k němu připojím. Ale já už sloužím vám, páničku. Nemám nikoho jiného, komu bych sloužil. Jestli nebyla Lasička zničena, kapitánka Lorquitalová musela dávno doplout do Ořiru. Ale nikdo ji neviděl, přestože jsem se vyptával v přístavu mnoha lidí, zatímco jsem čekal na loď, která mne měla odvézt na tenhle lazaret.“

„Umřeli rychle, Tibore, pokud se v tom dá najít nějaká útěcha.“

„Až na Faleruse.“

Zbývající zajatci nedělali potíže, přesto se toho dne diskusní skupiny nekonaly. Před západem slunce vplul lazaret do širokého kanálu a o hodinu později do přístavu Baucis, města stromů.

10 – Ať živí nikdy nezemřou!

Jakmile byla pramice připoutána k molu, vběhli vojáci mezi zajatce a oznámili jim, že mohou odejít. „Tohle je město svobodných lidí,“ tvrdili a výhružně se usmívali. „Ujměte se svých životů. Už za vás nikdo nenese zodpovědnost, pouze vy sami.“

„Kdyby jen Tullus a jeho kamarádi počkali,“ řekl hořce Pandaras Tiborovi, „měli by, co si přáli.“

Mnoho zajatců váhalo vojáky uposlechnout, neboť se báli úskoku. Jeden muž zešílel a odmítl se pohnout, když se ho vojáci snažili vyhnat na záď, odkud vedly lávky na molo. Seděl uprostřed paluby, pažemi si objímal hruď, houpal se dopředu a dozadu a naříkal. Voják ho střelil do hlavy a shodil tělo do vody. Potom už zajatci neváhali, rychle posbírali svůj skromný majetek a vydali se do města.

Baucis se kdysi rozkládala na zalesněných pahorcích, ale všude byly proraženy nové cesty bez ohledu na původní plán a většina lesa byla vykácena. Stromy, které to řádění přečkaly, byly oklestěny, původní domy strženy z plošin a nahrazeny stany. Odvodňovací příkopy se změnily ve stoky ucpané mršinami i mrtvolami. Ve vzduchu se válel kouř tisíců ohňů. Proud lidí, vozů a nákladních zvířat se valil po cestách z rudého jílu v ostré záři obloukových lamp zavěšených mezi holými kmeny stromů. Parní vozy zapřažené do přetížených valníků řinčely, syčely a vyfukovaly oblaka černého dýmu. Obchody, hospody, herny a nevěstince s vysokými křiklavými průčelími byly rozesety podél cest, prodejné ženštiny a vyvolávači pokřikovali na lidi z teras, oken a balkonů. Bylo tam mnoho apatyk, ordinací a nemocnic. V jedné léčebně nabízeli jakýsi tajuplný „vnor do celého těla“ a elektroterapii, v jiné „vnitřní výplachy“. Stroje křižovaly nad přeplněnými ulicemi a spěchaly splnit tajné úkoly, vysoko do vzduchu byly promítány zářícími písmeny velkými jako člověk slogany: VYUŽIJ DNE! AŤ ŽIVÍ NIKDY NEZEMŘOU! A nad tím vším se vznášela souostroví létajících zahrad, jež kdysi bývaly domovem učených Baucisanů, ostře ohraničené stíny proti oranžové obloze.

Pandaras byl unavený, levá ruka ho moc bolela. Tibor mu sundal kvaziorganický obvaz a pahýl mu pouze lehce převázal. Otupěle hierodula následoval, po chvíli se ocitli mezi zbytky posvátného lesa. Kruh obrovských sekvojí, o nichž se tvrdilo, že jsou staré jako svět, byl vykácen, ve světle velkých ohňů je desítka mužů rozřezávala na fošny, ale modla zůstala na původním místě. Černý disk, desetkrát větší než Pandaras, stál uprostřed obrovské kruhové plošiny sestavené ze stovky různých druhů dřeva. V prknech se táhly hluboké šrámy vypálené paprsky laserových zbraní, byla samý dolík po střelách z pušek a plná rouhačských znaků vyrytých noži, avšak obrovský disk modly, jež byla pouze částečně z tohoto světa, zůstal neporušený.

Pandaras se sklesle posadil na okraj plošiny ohlazené nohama milionů poutníků a prosebníků. „Proč jsme museli jít zrovna sem, Tibore?“

„Říkali, že nic není zakázáno, paničku, takže se dozajista můžeme poradit i s modlou.“

„K čemu to, když tady není kněz?“ zeptal se Pandaras ospale, ale vzápětí pochopil: „Bude mluvit s tebou?“

„Avatár této modly byl zničen před deseti tisíci lety za válek Věku vzbouření, ale modla je pořád aktivní.“

Zatímco se Tibor pokoušel navázat spojení, Pandaras se pohodlně natáhl. Nechtěl usnout, jenom si trochu odpočinout, jenže půlnoc dávno minula a byl utrmácený.

Náhle se probudil, na prsou cítil známé teplo.

Hierodul dřepěl nad ním. „Žádná odpověď,“ řekl Tibor smutně. „Indexy jsou zničené.“

Pandaras si sáhl pod otrhanou košili a vytáhl keramický kotouček. Drobné body zmrzly ve složitém vzoru. „Na tom nezáleží. Vím, že můj pán je tady.“

11 – Tábor

Pandaras a Tibor strávili zbytek noci nedaleko zničeného posvátného háje, spánek však za moc nestál pro neustálé kvílení a rachot motorových pil, jimiž kacíři rozřezávali kmeny obrovitých sekvojí. Ráno zamířili do rušných ulic a celý den se v nich potulovali, avšak stopu, která by je přivedla k Yamovi, nenašli. Neměli peníze, jenže v Baucis rozhodně nebylo nic zadarmo, a když se Pandaras pokusil vydělat pár železných penízků na jídlo zpíváním, kolemjdoucí ho buď přehlíželi, nebo mu rovnou hrubě spílali. Jedna žena zastavila mezka, na jehož hřbetě seděla, a zplna hrdla se rozkřikla, že každý je odpovědný sám za sebe, a když žebrá, chová se jako nečisté zvíře.

„Mám hierodula, ctěná paní,“ pravil Pandaras. „Neměla byste pro něj práci?“

„Tady není nikdo otrokem,“ odpověděla žena. „Běžte do některého tábora za městem, tam jsou takoví jako vy. A pospěšte si, než někoho napadne zorganizovat lynčování, aby se vás zbavil.“ A než jí Pandaras stačil položit další otázku, pobídla mezka a zmizela v tlačenici.

Byla téměř půlnoc, když konečně dorazili k džungli. Kus před hranicí tábora je zastavil strážný, vedl je spletí pěšin k řadám chatrčí a stanů, jež ze tří stran obklopovaly velký čtverec udusané hlíny. Táboru velela obrovitá žena, která přišla o obě nohy a pohybovala se o berlích, překypovala však elánem a energií. V její pokrevní linii se jména získávala činy, takže byla stále delší, a protože velitelka měla příliš mnoho jmen, říkalo se jí zkráceně Kalpa. Vyslechla si Pandarasovo vyprávění, zatímco s Tiborem vyjídali misky mdlého a škrobovitého kari.

„Město je plné nedávno proměněných pokrevních linií,“ pravila Kalpa. „Není tam bezpečno, neboť planou posvátným ohněm. Tlupy lovců lidí slídí po odpůrcích učení kacířů a koho dopadnou, toho pověsí, upálí nebo ukamenují. Snažíme se držet stranou, ale přesto máme spoustu potíží. Umíš lovit?“

„Jsem kluk z města.“ Pandaras jí ukázal pahýl. „Kromě toho se vzpamatovávám ze zranění.“

Kalpa ho znervózňovala. Byla z pokrevní linie obrů, dvakrát větší než Tibor. Nenucené se rozvalovala na nahrubo stlučené židli. Přestože měla na rukou jen po třech prstech, klidně by Pandarasovi rozmáčkla hlavu jako zrnko vína. Našedlou kůži na prsou měla zdobenou jizvovým tetováním a natřenou něčím, co páchlo jako žluklé máslo. Nakrátko ostříhané bílé vlasy měla slepené do špiček, obličeji s plochým nosem dominovaly čelisti mohutné jako lopaty rypadel, jež v Ys udržovaly staré kanály.

„Všichni jsme tady nějak zmrzačení nebo zohavení,“ řekla Kalpa. „Aspoň že můžeš chodit.“

„Můj přítel je kuchař. Třeba bych mu mohl pomáhat.“

„Máme tady víc kuchařů než jídla.“

„Nemyslete si, že nejsem vděčný za pohostinnost, ale vaši kuchaři jsou stokrát nebezpečnější než všechny tlupy kacířů dohromady, jestli se nepletu. Snědl jsem tuhle ubohou náhražku jídla, protože jsem celý den nejedl, ale říční bahno určitě chutná lip.“

Kalpa jeho poznámku přeslechla. „Tvůj přítel bude pomáhat nemocným a zraněným, kteří se nemůžou pohybovat. Ty se přidáš k lovcům. Předpokládám, že umíš rychle běhat jako většina tvých pokrevníků. Lovci vykopou pasti a ty do nich budeš nadhánět zvěř. A jestli ti to nepůjde, můžeš trhat granátová jablka. Na marhaník se přece vyšplháš i s jednou rukou.“ Kalpa se pátravě zahleděla na Pandarase a zeptala se: „Uvěřils jim?“

Její pohled nepřipouštěl neupřímnost. „Zapochyboval jsem o svrchovanosti Ochránců. My jsme silou Ys, Kalpo, ale přesto námi ostatní lidé pohrdají.“

„To je chyba lidí, ne těch, kdo je stvořil.“

„Tak to nás asi stvořili špatně. Ale nehodlám se stát kacířem, i když žít věčně by se mi docela líbilo.“

Kalpa přikývla. „Říkáš, že hledáš přítele. No, jestli je tady už dlouho, tak je buď mrtvý, nebo se přidal k nim.“

„Je to můj pán. Určitě je naživu a určitě je někde v tomhle městě. Je tady hodně takových táborů?“

„Tady žádní páni nejsou, drobečku, jenom obyčejní vojáci, protože každého zajatého důstojníka kacíři rovnou popraví,“ řekla Kalpa. „A jsou tady jenom další dva tábory. Hodně propuštěných zajatců se pokusí utéct, jenže v džungli a mokřinách výš proti proudu je zabijí tlupy lovců lidí. Kdo tady zůstane, ten buď spáchá sebevraždu, nebo se přidá ke kacířům. Jistěže se najde pár takových, kteří se snaží bojovat, ale co nadělají? Kacíři mají v Baucis hlavní vojenské shromaždiště, jsou jich tady tisíce a další desetitisíce v divočině kolem.“

„Proč nás vlastně pustili?“

„Na lodi, která mne sem dovezla, zabili skoro všechny zajatce, drobečku. Kamarádi z mé jednotky jsou do jednoho mrtví. Začali od důstojníků a pokračovali pořád dál. Se mnou se neobtěžovali, protože si mysleli, že umírám, ale chystám se jim dokázat, že udělali velkou chybu. Jsou samolibí a krutí, proto propouštějí zajatce, kteří přežijí cestu, ale za svou nadutost zaplatí. Umožnili nám totiž postavit vojsko rovnou v jejich týlu. Sledujeme jednoho mága, i když má kolem sebe hordy vojáků, protože prý umí ovládat válečné stroje. Brzy jim ukážeme, že ještě nejsme mrtví.“

„Jak ten mág vypadá?“

„Nikdo ho neviděl. Žije na létající zahradě.“ Kalpa ukázala na vír Oka Ochránců, kde stranou souostroví létajících zahrad visel černý stín. Pak tleskla mohutnými dlaněmi a přikázala muži, který se objevil: „Tihle dva budou dnes v noci držet hlídku na skále u stromových kapradin. Dej jim chřestítko a dvě kopí. Před svítáním je zkontroluj. Jestli budou spát, zabij je.“ Pohlédla na Pandarase. „Chápeš, proč tohle děláme, drobečku?“

„Nevěříte novým příchozím.“

„Pořád jsme ve válce,“ řekla Kalpa. „Kolem tábora máme pasti a léčky. Když se pokusíte utéct, nejspíš to nepřežijete a my se vás aspoň zbavíme. Jestli se rozhodnete zůstat, budete prospěšní hned od začátku. Buďte ve střehu. Útočí na nás většinou v noci.“

Pandaras a Tibor dostali oštěpy s kamennými hroty a tykev naplněnou tvrdými semínky, pak je zavedli ke skále nad hustým pásem stromových kapradin, odkud byl výhled na město. Oko Ochránců stálo vysoko nad řekou a létající zahrada, kterou Kalpa Pandarasovi ukázala, se nezřetelně rýsovala proti kalně rudému víru.

Sotva osaměli, Pandaras zahodil tykev i oštěp do houští. „Taky se toho svého zbav, Tibore. Tohle není místo pro nás.“

„Je tady jídlo a střecha nad hlavou, páničku, a jedno ani druhé jsme ve městě nenašli.“

„Nejsme tu v bezpečí. Kalpa chce bojovat, ale vyhrát nemůže. A jestli nás lovci lidí nachytají se zbraněmi, máme smrt jistou. S prázdnýma rukama nás třeba ušetří.“

„Kolem jsou přece pasti.“

„Zahlédnu každou nástrahu dřív, než se k ní přiblížíme. Vidím totiž v noci skoro stejně dobře jako v pravé poledne.“ Pandaras přeháněl, protože jediné, co opravdu ve světle Oka zřetelně viděl, byl Tiborův značně nedůvěřivý výraz. „No dobře, tak je vyčenichám. Nebudou marnit čas, aby nás hledali, jestli se nepletu. Kalpa naznačila, že odtud hodně lidí uteče. Pochybuju, že je honí. Podle toho, jak se válka vyvíjí, bude pořád dost zajatců, takže jí stačí počkat, až k ní přijdou sami.“

Po chvíli Tibor přikývl, přelomil ratiště přes koleno a oštěp zahodil. „Jak se k němu dostaneme?“

„Už jsem si říkal, jestli ti to dojde.“

„Možná jsem pomalý, páničku,“ ohradil se Tibor dotčeně, „ale nejsem hloupý. Ten mág, o kterém Kalpa mluvila, musí být váš pán. Jenže my neumíme lítat, a navíc ho střeží vojáci.“

„Možná si Yama najde nás. Určitě ho vězní ten, komu ho Elifas zradil. Kalpa řekla, že pomáhá kacířům, ale já vím, že by to můj pán neudělal, kdyby ho k tomu nepřinutili. Přestože je uvězněn, pořád může přivolat na pomoc stroje. Tak mne totiž zbavil prefekta Corina.“

„Už jste mi to několikrát vyprávěl. Já nezapomínám, páničku.“

„Důležité je, že se to stalo na bojišti daleko proti proudu. Teď jsme mu nablízku.“

„My jsme ho sice našli, ale on dosud nenašel vás. Jak bychom ho mohli osvobodit, páničku, když se nedokáže osvobodit sám, přestože je tak mocný? Jak si můžete být jistý, že zrovna on je tím mágem? Připadá mi, že na tomto světě není nic jistého, kromě lásky Ochránců.“

Pandaras se posadil a masíroval si pahýl levého zápěstí. „Ty v ně pořád věříš, jestli se nepletu.“

„A kdo ne? Dokonce ani kacíři nemůžou popřít, že Ochránci stvořili svět a všechny lidi.“

„Chtěl jsem říct, že věříš v jejich moc zasahovat do událostí. Že stojí za to se k nim modlit.“

Tibor se nad tím zamyslel a po chvíli řekl: „V těchto časech se většina lidí, kteří se modlí k Ochráncům, ve skutečnosti obrací ke svému nitru. Modlitba se stala jen prostou formou meditace. Jenže já ještě pamatuju avatáry v modle chrámu, kde jsem sloužil jako hierodul. Ach, páničku, vy nevíte, jaké to bylo, neumíte si to představit. Modlitba tehdy nebyla prosbou osamělého člověka, ale radostnou konverzací se vznešeným a duchaplným přítelem. Jenže teď je všechno ztraceno. Všechno je naprosto ztraceno.“

Pandaras zrozpačitěl, když si povšiml, že hierodul pláče. Zapomněl, že někdo může brát uctívání Ochránců tak vážně. Poslední avatáry zničili kacíři dlouho před tím, než se narodil, nebyly pro něj víc než pohádka.

Tvářil se, že nevidí Tiborovy slzy, přehnaně zívl, lehl si, hlavu si podložil pravou paží a pahýl levačky schoval do klína. Stále se za amputovanou ruku styděl a nevědomky se ji snažil skrývat. „Na hodinku si odpočineme. Cítím v nohou každičký hon, který jsme dnes ušli.“

Po chvíli Tibor pronesl tiše jakoby sám pro sebe: „Ochránci stvořili svět a deset tisíc pokrevních linií. Stvořili různé rasy, více či méně ke svému obrazu, ale ve své dobrotě a lásce ponechali tvarované, aby našli vlastní cestu k osvícení. Neboť Ochránci věděli, že jejich děti jsou schopny spasit se samy, stát se civilizovanými a dokončit akt stvoření tím, že pozvednou vlastní já, jak už se to podařilo většině osvícených pokrevních linií. Máme to v sobě, můžeme vyrůst, ale kacíři to popírají. Nechtějí se změnit, chtějí být takoví, jací už jsou, a chtějí být takoví navždy.“

Pandaras si ospale vzpomněl na slévárnu, kde kdysi pracoval, na pánve plné tekutého kovu. Měl za úkol sbírat dřevěnou lžící na dlouhém držadle z povrchu taveniny strusku. Lžíce byla přitesána z jediného kusu týkového dřeva a byla již silně zuhelnatělá, musela se nejprve namočit do vody, jinak by shořela. Nyní mu připadalo, že ta práce byla opakem toho, co se děje ve světě, kde se to dobré odstraňuje a zůstává pouze struska.

Na chvíli procitl a uslyšel Tibora, jak se modlí k Oku Ochránců, jež se právě začalo vracet k protějšímu břehu. „Vzbuď mě před rozedněním,“ řekl ospale, „a já nás odtud vyvedu.“ Nemohl však spát dlouho, protože když s ním Tibor zatřásl, Oko dosud stálo na černé obloze. „Na kraji města se bojuje,“ zašeptal Tibor. Sotva se Pandaras posadil, modře se zablýsklo, jako by někdo kdesi daleko otevřel ve tmě džungle okno do jasného dne. Dosud omámený spánkem počítal údery srdce, čtyři, pět, šest… Pak se ozvalo zahřmění a skála se zachvěla jako živé zvíře. Náhle byl zcela vzhůru, protože pochopil, co to bylo za zbraň. Vyskočil rovnou na nohy. „Našel mě!“

„Váš pán? Utekl z létající zahrady?“ Roj rudých a zelených jisker přelétl nad městem směrem k místu, odkud vystřelil ten modrý blesk, avšak spadl z oblohy a zhasl dřív, než mohl doletět k cíli.

„Stroje se ho pokusily zneškodnit,“ řekl Pandaras, „ale umí je ochromit jakousi magií. Není to poprvé. Třeba se ani zabít nedá. Sledoval mě až sem a teď mě hledá v táborech. Brzy tu bude. Tam! Tam! Slitování! Už si jde pro mě!“

Další modrý záblesk vzplál v džungli jen několik honů daleko.

„Kdo? Kdo je to, páničku? Je to váš pán?“ Hrom byl hlasitější a ozval se již za dva údery srdce. Skála se znovu zatřásla, Pandaras ztěžka dosedl na zem a chvěl se strachem. Teď už věděl, jak se dostane na létající zahradu, ale celým srdcem si přál, aby k tomu nemuselo dojít.

Yama je blízko, Tibore, ale to není on. Je to prefekt Corin. A jestli chci zase vidět svého pána, musím ho nechat, aby mě našel.“

12 – Poslední let doktora Dismase

Je tady, řekl Stín a nad postelí se objevil fantom Derev. Tiskla se ke stropu a shlížela na Yamu skrze vodopád lehounkých bílých vlasů. Pod průsvitnými šaty byla nahá a kůže jí nazelenale fosforeskovala jako trouchnivé dřevo.

„Přeměň se,“ řekl Yama unaveně. Kotouček přitahoval jeho pozornost jako odraz slunce v zrcátku. Pandaras byl hodně blízko, ale nemohl použít stroj, aby ho našel. Stín mu to znemožnil.

Fantom si stiskl drobná ňadra. Nelíbí se ti to?

Za velikým oknem vzplál modrý blesk a nakrátko ozářil sloužící kolem postele. Yamu napadlo, že se pro něj vrátil zdivočelý stroj.

Blíží se nebezpečí.

Dvoukřídlé dveře na protější straně pokoje se rozletěly a světla zjasněla, když se dovnitř přiřítil doktor Dismas a rozrušeně vykřikl: „Dítě! Mé drahé dítě! Enobarbus nás chce zavraždit!“

Posaď se, poručil Stín.

Yama bez přemýšlení poslechl a překvapeně zjistil, že se může pohybovat. „Máš pravdu. Je čas jít.“

Doktor Dismas se zastavil uprostřed pokoje, chvíli na Yamu užasle zíral, pak vytáhl laserovou pistoli. Přes černý hábit měl přehozený stříbrný plášť a na hlavě stříbrný klobouk. Yama si vzpomněl, jak se mu apatykář kdysi přiznal, že nosí klobouk vyložený kovem, aby ho stroje nemohly špehovat.

Stín, stále ještě v podobě Derev, náhle stanul za doktorem a usmíval se. Vyloučil jsem z tvého těla jed našeho dobrého doktora prostým fyziologickým procesem. Mimochodem, to neútočí Enobarbus, ale nechej doktora, ať si to myslí. Enobarbus už je stejně na cestě, protože se domnívá, že doktor zaútočil na něj. Mnoho lidí již zemřelo. A ještě mnoho zemře. Je to velmi vzrušující. Mám ti to ukázat?

Yama ho nedbal a řekl doktoru Dismasovi: „Prostý fyziologický proces, doktore.“ A spustil nohu z postele. Jeden sluha, lesní trpaslík, mu přinesl šaty. Yama se začal oblékat a dodal: „Změníme působiště.“

„Chci, abys zničil Enobarbusovy stroje,“ pravil apatykář. „Doufám, že mluvím s tou správnou bytostí.“

Se stroji si nemusíme dělat starosti.

Derevin fantom zmizel. Yama měl zvláštní pocit, jako by viděl dvakrát, a uvědomil si, že je opět vězněm ve vlastním těle. Stín mu oblékl volnou bílou košili, obul mu boty, jež se mu stáhly kolem kotníků. Jeho hlas zněl o oktávu níž než normálně: „Tu vaši směšnou zbraň nebudete v mé společnosti potřebovat, doktore.“

Doktor Dismas přikývl a sklonil laserovou pistoli. „Máš samozřejmě pravdu. Ozbrojil jsem sluhy. Zabíjejí Enobarbusovy vojáky, které jsem nestačil zabít sám. Musíme tě dostat na bezpečné místo. Skutečně je nutné se přestěhovat.“ Luskl ztuhlými prsty a sloužící hodil na postel smotanou stříbrnou síť. „Ochrání tě před kulkami a odraženými zášlehy energetických zbraní.“

Yama chtěl promluvit, ale Stín ho již zcela ovládl. „Nic takového nepotřebuji,“ řekl doktorovi. Vymrštil pravou Yamovu ruku a sluhové se zhroutili.

Doktor Dismas namířil laserovou pistoli Yamovi na hlavu a vyštěkl vztekle: „Zase je oživ, ty blázne! Nemůžeme si dovolit takové kousky. Ještě je potřebujeme.“

„Bohužel,“ řekl Stín, „jsou mrtví. Usmrtím také všechny ostatní zrůdy, jakmile porazí Enobarbusovy vojáky. Vím, proč máš na hlavě ten klobouk, ale stejně uděláš, co řeknu. Odcházíme, doktore. Nastal čas vrátit se k našemu původci a dokončit růst, abych mohl odložit tuto křehkou schránu. Nastal čas zaujmout místo uprostřed jeviště světa.“

Doktor Dismas ustoupil o dva kroky a stále mířil pistolí na Yamu. „Zastřelím tě, když budu muset. Obleč si plášť. Ale varuji tě, před přímým zásahem tě neochrání.“

Jasný záblesk za velikým oknem na chvíli ozářil pokoj i město pod ním. Létající zahrada se naklonila, místní gravitační pole však vydrželo.

Stín se natáhl ke stroji letícímu nocí čtyřicet honů daleko a dovolil Yamovi, aby se díval s ním. Stroj se zastavil a ukázal jim nakloněnou létající zahradu. V hájích na povrchu se bojovalo, na všech stranách kmitaly záblesky. Stroj objevil malé poruchy v gravitačním poli způsobené energetickými zbraněmi. Ke skalnatému kýlu zahrady se přiblížilo vznášedlo, ale muselo narazit na nějakou neviditelnou překážku, protože vybuchlo v záplavě bílých plamenů. Létající zahrada se pomalu narovnala. Vysoko nad protějším koncem města se odtrhla od souostroví jiná zahrada a začala se přibližovat.

Boj v táboře netrval dlouho.

Zmatené pokřikování mužů a žen přerušilo divoké staccato ručních palných zbraní, pak zaduněl výbuch a nad stromy vyšlehly žluté olejovité jazyky. Oblohu rozčísl modrý blesk a náhle nastalo hrozivé ticho, než tmu prořízl křik jako ostrá pila.

Pandaras vyděšeně pobíhal sem a tam, výkřiky ho bodaly až v lebce. Rozhodl se sice, že neuteče, bylo však velmi těžké zůstat na místě.

„Určitě nás zabije, páničku.“

„Ne, potřebuje mě, aby…“

Pak se na něj prefekt Corin vrhl jako sova na myš. Seskočil z létajícího disku, srazil Tibora, který se mu postavil do cesty, popadl Pandarase, zvedl ho do vzduchu a zahleděl se mu do tváře. Levé oko měl překryté bílou klapkou. Na rameni mu visela puška. „Děláš samé potíže, chlapče. Kdybys zůstal se mnou, nepřišel bys o ruku. Kde je?“

Prefekt Corin drtil Pandarasův hrudní koš, takže stěží mohl dýchat. „Slibte mi, že nezabijete mého přítele!“ vyjekl.

„Hierodul je užitečný. Tak kde?“

„Sledoval jste mne celou cestu po řece? Jsem polichocen.“

„Měl jsem potopit lazaret a zabít všechny na palubě? Tak kde je!“

„Určitě jste už slyšel o velkém mágovi, ctěný pane.“

„Neměl jsem čas se vyptávat. Musel jsem hledat tebe. Vím, že není daleko. Pod košilí ti září kotouček.“

„Podle něho jste mě našel?“

„V tomto městě je bohužel příliš mnoho podobných zdrojů.“

„Tak jste začal prohledávat tábory, jestli se nepletu. Bylo mi divné, proč jste si pro mě nepřišel, když nás vyhodili z lazaretu. Nejspíš jste pozabíjel všechny ubožáky v táborech, přestože byli na vaší straně.“

„Pár jich uteklo, ostatní se však pustili do boje, musel jsem se jich zbavit. Jakási velká beznohá žena mi před smrtí prozradila, kde tě najdu. Mnoho lidí zemřelo, protože jsi mi utekl, a bylo to zbytečné, neboť tě zase mám. Tak kde je, chlapče?“

„Tentokrát jsem to ale chtěl já.“

„Řekni mi to.“

Prefekt stiskl pevněji, Pandarasovi jako by se do prsou zabodly nože. „Můžeme se tam dostat na disku.“

„Je tedy na létající zahradě. Myslel jsem si to, jenže jsem nevěděl na které. Všechny mají silné hlídky.“ Prefekt Corin pustil Pandarase a přistoupil k Tiborovi, který ležel na zádech na zemi. Následoval krátký výboj a prefekt poručil hierodulovi, aby vstal. Tibor se pomalu a neohrabaně zvedl, kulatou tvář měl dokonale bezvýraznou. Prefekt mu něco pošeptal do ucha.

„Dovedete spoustu věcí.“ Pandaras si masíroval žebra. Neměl sice žádné zlomené, ale všechna pořádně pohmožděná. „Brzo už budete jako můj pán.“

„Jako on ne. Jako on nikdy. Přivolám druhý disk, pak mě zavedeš k Yamamanamovi.“

„Chci mému pánovi pomoct. Uvěznili ho, jinak by si už pro mě dávno přišel. Pomůžete mi ho osvobodit a pak si to s vámi vyřídí.“

„Ty jsi ale domýšlivý, chlapče.“

Přiletěl druhý létající disk a zůstal viset na píď nad skálou. Prefekt se na něj postavil. „Poletíš s hierodulem. Poruč disku, kam má letět, budu tě následovat. Nepokoušej se o útěk, protože hierodul by ti zlomil vaz.“

„Když budu mrtvý, nikdy ho nenajdete.“

„Budeš paralyzovaný, ne mrtvý. Myslím, že i v tom případě bude kotouček fungovat.“

„Slibte mi, že mého pána nezabijete.“

„Jistěže nezabiju. A teď už dělej.“

Let Pandarase na chvíli rozjařil. Svět se naklonil a uháněl pod ním. Tibor mu stál za zády, prefekt Corin letěl za nimi. Řítili se černým povětřím k létající zahradě a k Yamovi. Pandaras zapomněl, že ho Tibor už neposlouchá, zapomněl, v jakém je nebezpečí, ale především zapomněl, že ke svému pánovi vede jeho nejhoršího nepřítele.

Když se přiblížili k létající zahradě, prefektův disk zrychlil, vyrazil vpřed a dlouhým obloukem zamířil ke skalnatému kýlu zahrady. Z oranžové záře města vylétly dlouhé proudy jisker a otáčely se za prefektem Corinem, který jim unikal v bezmála pravoúhlých zatáčkách. Druhý disk ho následoval, přestože mu Pandaras přikázal, aby se vrátil. Vpředu se vznášela řada létajících zahrad, propojená řetězovými závěsy a klenutými mosty. Nad nimi visel kus skály, na plochém vršku se matně leskla hladina kulaté nádrže olemované borovicemi. Přes okraje skály se na několika místech řinuly na zahrady dole vodopády. Když se však Pandaras ke skále přiblížil, povšiml si, že jeden proud naopak stoupá vzhůru.

Létající disk dosedl na okraj skály na kamennou rampu porostlou lišejníkem. Tibor chytil Pandarase za paži a stáhl ho z disku. Vzápětí vedle nich přistál prefekt Corin.

„Potřebujeme úkryt,“ řekl prefekt. „Yamamanama je příliš dobře střežený. Proto tě prozatím ušetřím.“ Ze všech stran se ze tmy slétly drobounké stroje a obalily jej jako plášť. „Jsou to duchové tohoto místa,“ dodal prefekt. „Ovládl jsem je.“

Skála se zatřásla. Světla strojů kolem prefekta Corina zesílila, vypadal jako zahalený v planoucím oblaku. Přes kamennou rampu se přelila drobná vlna, pak druhá, tentokrát vysoká až po pás. Kdyby se Pandaras nechytil Tibora, byla by ho spláchla. Skála začala klesat k létající zahradě, kde věznili Yamu. Na obloze kolem rozkvetly rudé a žluté ohnivé květy.

„Teď to skončí.“ Prefekt Corin natáhl ruku a vypustil do vzduchu cosi beztvarého. Mohl to být stroj, protože když se roztočil, ječel jako siréna a vysával světlo a teplo ze svého okolí.

Stín kráčel vedle doktora Dismase přes široký sežehlý trávník. Oba na sobě měli stříbrné pláště s těžkým lemem, který se dotýkal země. Služebníci, spíš zvířata než lidé, klusali po čtyřech. Nahá žena popoběhla kupředu, oddaně se usmála, vycenila řady bílých zubů, z protáhlé mordy jí kapaly sliny, oči jí žhnuly. Nad vysokými stromy, jež plály jako svíce, visel mrak velký jako pěst a neustále se zvětšoval.

Yama byl bezmocný, uzamčený uvnitř vlastní hlavy. Měl pocit, jako by se dostal do horečnatého snu, v němž ho pronásledují zrůdy.

Vedle nahé ženy se náhle objevila Derev, štíhlé tělo jí prosvítalo pod šaty.

Máme problém, řekl Stín. Teď nám pomůžeš, chceš-li žít.

„Nemůžeš mi ublížit, aniž bys ublížil i sám sobě.“

„Ty jsi zase tady, můj hochu,“ podivil se doktor Dismas. „Konečně jsme se osvobodili a míříme proti proudu řeky, ale někdo nás stíhá. Enobarbus to však není.“

Mrak na obloze už byl větší než Yamova paže. Byla to další létající zahrada, spíš jen skála. Pochopil, kdo je pronásleduje. „Určitě máte hodně nepřátel, doktore.“

„Zbavím se jich dřív, než nám způsobí problémy, můj drahý hochu. To bys už mohl vědět. Nevím, kdo nás sleduje, ale je mocný.“

Je tak mocný, že dokáže strojům odebrat energii.

„Chápu, proč tě to děsí,“ řekl Yama Stínu. Tak proto ho potřeboval, proto mu dovolil, aby se ujal svého těla.

„Nepředvídaná okolnost,“ zabručel doktor Dismas. „Nemám rád komplikace.“

Prošli mezi dvojicí hořících stromů, z obou stran do nich udeřil žár, vzduch byl plný kouře. Jezírko za stromy zasáhla energetická zbraň, voda se vypařila, na dně zůstalo rozpukané bahno. Sloužící se rozběhli okolo, ale doktor Dismas kráčel rovnou přes proláklinu a Yama ho následoval. Fantom se vznášel vedle něj, poblikával mdle jako vybitá světluška. Nad pahorkem se objevila létající skála s plochým vrškem a rozeklaným kýlem.

„Kam jdeme, doktore?“

„Přece za mým miláčkem. Vždyť jsme o tom již hovořili. Spojenci mne zradili, přestože jsem se jim pokoušel pomoci, ale nyní se pomstím.“

Budeme z toho mít prospěch.

„A mne to zničí.“

Můžeme se toho zúčastnit spolu, Synu řeky. Neposlouchej, co říkám doktorovi.

„Ne, budeš přeměněn,“ řekl doktor Dismas. „Copak se musí staré zničit, když se tvoří nové? Vůbec ne, jen se to přemění. Já to přece musím vědět, Yamamanamo. Byl jsem přetvořen ve Skleněné poušti. Nejsem člověk ani stroj, ale něco většího, a přesto si pamatuji, čím jsem byl a po čem jsem toužil, jako si každý člověk s láskou pamatuje pošetilé fantazie z dob svého nezralého mládí.“

„Proč berete tu drogu, doktore? Před jakou bolestí utíkáte?“

„Spojení nebylo dokončeno. Ta droga je završuje. U tebe, Yamamanamo, to bude jiné. Důvěřuj mi.“

Stane se z nás něco tak velkého, co si ani doktor neumí představit, Synu řeky.

„K důvěře mám velmi daleko.“

„Doletíme tam za den, Yamamanamo, ale nejprve se musíme vypořádat s touto drobnou nepříjemností.“

Stoupali na pahorek nad vysušeným jezerem, rozžhavená skála Yamu pálila skrz tenké podrážky. Zastavili se na kraji zahrady. Na čele doktora Dismase zářil jako bílá hvězda malý stroj. Létající skála byla již tak blízko, že Yama viděl, jak se z ní vylévá záclona vody a trhá se na cáry tříště. Skála šikmo klesala a rychle se zvětšovala, na vršku svítila drobná skvrnka jako jasná hvězdokupa. Z města Baucis zůstala daleko za nimi jen oranžová louže sevřená tmavou džunglí.

„Něco ovlivňuje gravitační pole,“ bručel doktor Dismas. „Klesáme příliš pomalu.“

Yama si připomněl jednu Zakielovu názornou lekci, při níž knihovník použil banyánové semínko a olověnou kuli, a zopakoval, co si zapamatoval: „Všechny předměty padají stejně rychle.“

„Stroj v kýlu zahrady mění gravitační pole, Yamamanamo, jenže ten stroj selhává. Čím je k nám ta skála blíž, tím pomaleji padáme. Něco vysává energii. Musíš to zastavit.“

Yama poznamenal: „Ta skála, která nás stíhá, určitě padá také pomaleji.“

„Zajisté,“ řekl doktor Dismas netrpělivě. „Zpomaluje, ale přesto se pohybuje rychleji než my. Máme jen pár minut, než nás dostihne. Musíš jednat!“

Fantom zmizel, když Yama stoupal za doktorem na pahorek, ale nyní se vrátil. Byl tak slabý, že bylo vidět skrze něj, místo očí zely jen tmavé díry v průhledné masce a vlasy se sotva mihotaly.

Znáš toho muže. Slova Stínu se jen letmo dotkla Yamova mozku. Zastav ho, nebo ztratíme převahu…

Fantom zablikal a zhasl, ale Yama měl pocit, že ty oční důlky tam pořád jsou jako díry vypálené do noci. Stroj na doktorově čele rovněž pohasl, apatykář si ho strhl ztuhlými prsty a rozšlápl.

„Právě jsem ztratil kontrolu nad zahradou. Jestli ji zase nezískám, za čtyřicet minut narazíme do země. Ale pořád nám zbývá několik možností. Ty nejsi stroj, Yamamanamo, alespoň ne zcela. Ani moje děti nejsou. Chirurgicky upravené sluhy zabili Enobarbusovi vojáci, ale ještě mám dost čistě biologických kříženců. Mé děti noci. Nepotřebujeme stroje.“

„A vy, doktore?“

„Pokud jde o mě, budu muset spoléhat na svou lidskou část.“ Doktor Dismas to řekl téměř lhostejně, ale Yama v šeru viděl, jak se mu třpytí pot na těch místech tváře, která nebyla napadena chorobou. Apatykář poklekl, rozhodil na zem hrst plastových slámek a pozorně se na ně zahleděl. „Nezemřu,“ zašeptal. „To byla část slibu, který jsem dostal, a já už dohlédnu, aby byl dodržen.“

Povstal a namířil laserovou pistoli na skálu, která nyní zakrývala čtvrtinu oblohy. Zablýsklo se, jako by se úsvit dotkl vrcholků Mezních hor.

Yama se otočil na patě a dal se do běhu.

Stroj prefekta Corina se točil stále rychleji, jekot už překročil dokonce i Pandarasovu mez slyšitelnosti, nedalo se na něj pohlédnout, jak se rozpálil, a začal tavit skálu v bezprostředním okolí. Prefekt Corin, Pandaras a Tibor ustoupili na protější stranu nádrže. Prefekt rozmotal tenké lanko a přivázal je k borovici na okraji skály.

Roztočený stroj vysával energii z místního rozvodu, odkud byly napájeny všechny stroje, a přeměňoval ji na teplo a zvuk. Záhal strojů z prefekta odpadl a Pandarasův kotouček pohasl. Rovněž na Tibora to působilo, usedl s pažemi kolem hlavy a kolébal se ze strany na stranu.

Skála pomalu klesala vzduchem jako kámen vodou a houpala se. Pandaras se držel borovice a tiskl se tváří k šupinaté kůře vonící pryskyřicí. Větve nad ním se kymácely.

„Seber odvahu, chlapče. Chovej se důstojně.“

„Všechny nás zabijete!“

„Nesmysl. Vypočítal jsem, že proletíme několik desítek metrů nad naším cílem. Možná zavadíme spodkem o některý strom, nic víc. Nejspíš se divíš, proč jsem přivázal to lanko k borovici. Brzy pochopíš.“ Prefekt Corin pohlédl zdravým okem na Pandarase. „Jsi zbabělec jako všichni tví pokrevníci, máš nejen ubohou duši, ale i mozek ubožáka. Jen několik vyvolených pokrevních linií zdědí tento svět, až skončí válka. Ostatní budou buď sloužit, nebo zemřou.“

Pak blesky z doktorovy laserové pistole zasáhly okraj skály, vylétl vějíř doběla rozžhaveného kamení, které cáklo do nádrže, z níž vytryskly gejzíry páry a vřelé vody. Jeden balvan proletěl korunami borovic, jež okamžitě vzplály.

Prefekt Corin se ohlédl na hořící stromy, Pandaras zaječel a vyrazil. Zdravou rukou a oběma nohama se pověsil na prefekta, zakousl se mu skrze tuniku do stehna a škubl, ústa měl najednou plná krve a masa. Pustil se a rychle uskočil. Zády tvrdě narazil na zem, okamžitě se však převalil na břicho a po čtyřech dolezl na samý okraj skály. Prefekt Corin kulhal k němu, za ním šlehaly plameny. Tibor se vztyčil, jeho obvykle mírná tvář se zkřivila, vrčel a otevíral a zavíral velké pěsti. Pandaras jen krátce pohlédl dolů a pak se vrhl do vzduchu.

První z Dismasových zrůd napadla Yamu, když dorazil k hořícímu hájku. Strhl si stříbrný plášť a hodil ho na ni jako síť, a než plášť setřásla, stačil ulomit plápolající větev. Zrůdný tvor se však ohně nebál, přestože byl víc zvíře než člověk, skočil na Yamu a srazil ho na zem, avšak Yama vzápětí zjistil, že útočník nemá větší sílu než dítě. Tito sluhové doktora Dismase nebyli chirurgicky upravení, byli to kříženci zvířat a tvarovaných a dosud nedospěli. Tvor sice cvakal ostrými tesáky Yamovi na prst od tváře, ale Yama ho popadl za krk, klidně vstal, zvedl ho do vzduchu a zmáčkl ho, až mu vylezly oči z důlků. Pak mu trhnutím zlomil vaz. Další pár zvířecích lidí se skrýval nedaleko a nyní zaútočil, když však proti nim zvedl hořící větev, stáhli ocasy a utekli. Zaječel a hodil větev za nimi.

Létající skála už byla velmi blízko, zabírala polovinu tmavé oblohy. Yama se rozběhl. Nedaleko honosného sídla, kde byl držen v zajetí, byla přistávací plocha pro disky a vznášedla. Třeba bude vznášedlo, na němž sem přiletěli Enobarbusovi vojáci, dosud v pořádku. Byl už v polovině cesty k přistávací ploše, když mu nad hlavou přeletěla skála. Kýlem se otřela o pahorek, kam ho zavedl doktor Dismas, lámala vršky stromů a rozsévala hroudy hlíny a úlomky kamene. Před Yamou se skácel strom planoucí po celé délce. Uklouzl a upadl, nad ním se přehnala bouře hořících větví. Na okamžik měl pocit, že omdlí, jako by mu něco chtělo vyrvat duši z těla, pak to pominulo, zvedl se a běžel dál. Věděl, že mu nezbývá mnoho času.

Nad velikým kruhem přistávací plochy visely desítky lamp, ale fungovalo jich jen několik, spoře osvětlovaly pozůstatky bojů. Kamenné zahrádky, miniaturní cedry a bambusy byly polámány a rozdupány. Zuřily tam nesčetné požáry, z rozpálených šrámů ve skalách sálal žár a stoupal z nich dusivý bílý kouř. Yama procházel mezi mrtvolami lidí i tvorů lidem podobných, ležely buď osaměle, nebo se svíraly ve smrtícím objetí. Z mnohých těl zbyly jen zčernalé kosti, tu a tam trčely ze zbytků zuhelnatělého masa oblouky žeber.

Yama se ozbrojil halapartnou a chystal se vykroutit z ruky mrtvého vojáka brokovou pistoli, když proti němu někdo vyrazil. Ohnal se halapartnou, ale v poslední chvíli se mu ji podařilo stočit, takže sekerou udeřila do země. Vzápětí si Yama a Pandaras padli do náruče.

Pandaras začal blekotat o tom, jak utekl prefektu Corinovi, když skála míjela létající zahradu, ale Yama ho zarazil a vysvětlil mu, co od něj potřebuje.

„Pane, to nemůžu…“

„Měl jsem tě přimět, abys to udělal hned, jak jsi mi to našel pod kůží, Pandarasi. Měl jsem uhodnout, co mi doktor Dismas provedl.“

„Prefekt Corin se neutopil, pane. Přijde sem a zabije tě. Zneužil mě, aby tě našel. Umí uspávat stroje. Budeš potřebovat všechny síly, abys mu mohl čelit.“

„Myslím, že mě hned tak nezabije. A když uděláš, co po tobě chci, budu silnější, ne slabší. Rychle, Pandarasi. Ta věc, která uspává stroje, je na létající skále, z níž jsi seskočil, že?“

„Leda by si ji prefekt Corin vzal s sebou. Určitě mě pronásleduje i sem. Ale byla už strašně horká a jasná.“

„To proto, že vysávala energii z široké oblasti. Stroje začnou zase fungovat, když se dostanou z jejího dosahu. Musíš to udělat co nejrychleji. Není čas na jemnou chirurgii.“ Teprve teď si Yama povšiml, že jeho panoš přišel o levou ruku. „Je mi to moc líto, Pandarasi. Čeká tě však ještě mnohem víc bolesti, zůstaneš-li se mnou.“

Pandaras se vzchopil. Byl otrhaný, vypadal vyděšeně a vyčerpaně, avšak pevně pohlédl Yamovi do očí a řekl: „Jsem tvůj panoš, pane. Na chvíli jsem tě ztratil, to je pravda, ale teď jsem tě zase našel a nenechám tě, abys mi zase tak jednoduše zmizel. Co chceš, abych udělal?“

Nemohli nikde poblíž najít nůž, proto Yama urazil hrot meče a Pandaras ho omotal cárem látky. Yama se posadil, opřel se zády o kámen, mezi zuby si zastrčil kus dřeva a pak se rukama pevně zapřel o stehna. Bolest nebyla tak zlá, jak se bál, a zpočátku ani příliš nekrvácel. Útvary měl hned pod kůží a Pandarasovi ji stačilo jen rozříznout, aby je odhalil.

„To je divný materiál, pane. Jako kovové a plastové granule slité dohromady. Vidím něco jako kořeny, mám je vyříznout taky?“

Yama přikývl. Bolest náhle zesílila. Zavřel oči a zakousl se do dřeva. Ozvalo se zaškrábání kovu o kov. Před očima se mu rozlétly rudé a černé blesky. Horká krev mu kapala z brady. Pandaras mu sklonil hlavu. Yama ucítil, jak ho řízl vzadu do krku.

„Hotovo, pane.“ Pandaras držel v zakrvácené ruce desítku malých nepravidelných tvarů, z nichž trčely výrůstky podobné drátkům.

„Zahoď je co nejdál,“ řekl Yama. „Jestli se začnu chovat divně, jestli třeba začnu jíst hlínu, sraz mne a svaž mě. V hlíně je kov, rozumíš?“

„Moc ne, pane, ale tohohle se rád zbavím.“

Pandaras roztrhal uniformu mrtvého vojáka, přiložil látku Yamovi na levou tvář a ovinul mu ji kolem čelisti a hlavy. Yama necítil obličej, ale za tou necitelností jako by se rozpaloval oheň. Zranění na krku bylo menší, o to víc však krvácelo.

„Už se blížíme k řece.“ Pandaras vytáhl kotouček, zase na něm slabě zaplály tečky a čárky. „Podívej, opět začíná zářit.“

„Vezmi si nějakou zbraň.“ Yama se zvedl na nohy, udělal krok, pak druhý, ale při třetím se zapotácel.

Pandaras byl okamžitě u něj. Donutil Yamu, aby si sedl, odmotal mu improvizovaný obvaz z hlavy a tiše hvízdl.

„Nejspíš jsem tady přeřízl nějakou žilku, jestli se nepletu. Je mi to líto, pane, ale nejsem moc dobrý felčar. Trochu jsem sice pochytil od jednoho strýce, který pracoval v zápasnické aréně, ale jak se zdá, nebylo toho moc. Měl bych ti to sešít, ale nemám žádné náčiní. Mohl bych ránu stlačit…“

„Vypal ji.“

„Budeš mít jizvu. Ti zápasníci to měli rádi, vypadali mnohem nebezpečněji, jestli se nepletu. Ale to přece nechceš, pane. Když ránu stlačím –“

Yama zvedl ulomený hrot meče a doklopýtal k roztříštěnému stroji velkému jako člověk, z něhož dosud šlehaly plameny. Strčil špičku do ohně. „Nemáme čas na jemnůstky. Musím být schopen bojovat.“

„Podle toho, jak teď vypadáš, pane, nepřemůžeš ani štěně.“ Pandaras si obalil ruku kusem tkaniny a vytáhl rozžhavenou čepel z plamenů. „Jestli chceš, tak křič. Říká se, že to pomáhá překonat bolest. Chytni se mé levé ruky, tady nahoře.“

Yama nekřičel, protože by to mohlo přilákat nepřátele, ale divže nezlomil Pandarasovi paži, když mu přiložil žhavý kov na tvář. Zápach spáleného masa byl nesnesitelný.

„Hotovo.“ Pandaras plakal, ale jeho ruka byla obratná a ani se nezachvěla, když Yamovi znovu obvazoval rány, jeden pruh kolem hlavy, druhý kolem krku a pod paží, aby přidržel tlakový obvaz na šíji.

Keramický kotouček zářil jasněji. Pandaras ho ukázal Yamovi a zeptal se: „Mám ho zahodit? Prefekt ho umí najít, protože tak dopadl mě. Nechal mě naživu jen proto, aby našel tebe. V každém případě teď musíme utéct, pane. Jestli kotouček zase funguje, určitě můžeš přikázat nějakému stroji, aby nás odtud dostal.“

„Chci, aby nás prefekt Corin našel,“ řekl Yama. „Zničil můj domov. Je zodpovědný za smrt mého nevlastního otce. Chci si s ním vyrovnat účty.“

„Zabije tě, pane.“

„Myslím, že kvůli tomu sem nepřišel. Když se mu nepostavím, Pandarasi, nikdy nepoznám odpočinek, protože on si ho nedopřeje.“

„To je možné, ale nevím, jestli ho dokážeš zabít. Ani ty příšery, které jsi přivolal z hlubin řeky, to nedokázaly. Nejspíš vyskočil na létající disk a uletěl jim.“

„Já zas nevím, jestli ho chci zabít. Proto se s ním musím setkat.“

Yama zvedl halapartnu a Pandaras si našel krátkou těžkou palici, navíc se ozbrojili brokovými pistolemi.

Když opouštěli přistávací plochu, někteří mrtví se začali hýbat. Stroje, které doktor Dismas umístil do svých sluhů, se probouzely v tělech příliš zmrzačených, aby je mohly ovládat. Yamovi se připlazila do cesty mrtvola bez nohou, za sebou táhla vyhřezlá střeva. Dorazil ji bodcem halapartny.

Yama s Pandarasem klopýtali k hořícím stromům na břehu vysušeného jezírka. Yama chtěl zavolat na prefekta Corina, našel si ho však Stín a vklouzl mu před oči v podobě Derev, jenže obraz byl natolik zdeformovaný, že připomínal spíš bestii doktora Dismase, hlas zněl jako tiché syčení, jako doznívající ozvěna.

Nemůžeš mě zničit, Synu řeky. Pronikl jsem do každého neuronu tvého mozku.

„Nechci tě zničit. Chci, abys mi pomohl pochopit, co jsem.“

Pandaras se zeptal: „S kým mluvíš, pane? Už je tady?“

„Ne, ještě ne. Mluvím s tou věcí, kterou mám v hlavě.“

Jsi blázen, když se mi vzpíráš. Červe. Slabochu. Uvidíš, jak tě budu mučit.

Fantom zvrátil hlavu, krk se mu protáhl, a zavyl jako vlk. Yamovy mysli se dotkl slabý plamen. Snadno ho uhasil.

Pandaras řekl: „Ale vždyť jsem ti to vyřízl!“

„Ne všechno. Jen ty části, které odebíraly energii z pozemních zdrojů. Teď už nebude silnější než já, ledaže by je dokázal zregenerovat.“

Vezmu si železo z tvé krve, ty blázne! Omotám se tak pevně kolem každého tvého nervu, že se mě nikdy nezbavíš.

Avšak jiskřičky jeho slov poblikávaly v Yamově mysli slaběji než sílící vjem sítě strojů, jež kontrolovaly temný svět pod ním. Spleť blízkého i vzdáleného štěbetání byla stále pronikavější. Yama zavolal na stroj, který obhospodařoval zahradu, a rozčileným staccatem dostal odpověď, že z okolí jsou odčerpávány gravitační vlny a že létající zahrada nezadržitelně padá, aniž by bylo možno změnit její dráhu.

Pandaras zašilhal na stroj, který visel Yamovi před nosem a tak tloukl křidélky, až se rozmazala do šmouhy. „Pracují pro prefekta Corina, pane!“

„Tenhle ne. Radí nám, abychom odtud zmizeli, jinak zanedlouho spadneme do řeky.“

„Ale ty nás zachráníš, pane.“

„Ne.“

„Musíš!“

„Nemůžu.“ Yama požádal stroj, ať přestane štěbetat o změně polarity a přeladění. „Není dost času, aby zahrada načerpala potřebnou energii a opět vzlétla.“ Stroj ostře pískl, zavíříl křidélky a ztratil se ve tmě. „Létající skála nepochybně dopadne první,“ řekl Yama Pandarasovi.

„Jako by v tom byl nějaký rozdíl. Co to bylo?“ Vzápětí uslyšel i Yama zvířecí vytí a štěkání, pak se ozvala palba z pušky. Rozběhl se, ačkoli mu při každém skoku zacukalo v ráně na tváři, proběhl mezi hořícími stromy, pádil přes rozpukané jezírko a vzhůru na skalnatý pahorek. Hlavu měl plnou hlasů a obličej strnulý jako železnou masku, do mozku mu vystřelovaly žhavé hroty bolesti, jako by ji měl k lebce přibitou ostrými hřeby. Kolena mu sice podklesávala, ale vrátila se mu obratnost, s níž jako chlapec slézal příkré svahy Města mrtvých, a bez zaváhání přeskakoval z kamene na kámen.

Doktor Dismas stál na hraně pahorku, stříbrný plášť a klobouk se třpytily v temnotě prozářené plameny, laserovou pistoli měl zastrčenu za opaskem. Pětice nahých sloužících se krčila kolem něj, v očích se jim odráželo světlo desítek drobných strojů, které vířily kolem muže, jenž se o sto kroků dál klidně opíral o hůl, pušku pověšenou na rameni.

„Yamamanamo,“ řekl prefekt Corin, aniž spustil pohled z doktora Dismase, „čekal jsem, že za mnou přijdeš.“ Vedle prefekta dřepěl hierodul. Pandaras na něj zavolal, ale jenom vycenil zuby.

Yamu zabolela tvář, když promluvil: „Ale kdepak, to vy jste přišel za mnou.“

„Jsi stále pyšný a pošetilý, chlapče,“ plísnil ho prefekt Corin. „Cestou do Ys budeš mít dost času zamyslet se nad zkázou, kterou jsi způsobil, a prosit za odpuštění všechny mrtvé, kteří zemřeli tvou vinou, i ty, kteří ještě zahynou, než odčiníš všechno zlo, jež jsi napáchal.“

Doktor Dismas zvolal: „Zabij ho, Yamamanamo, zabij ho! Rychle. Máme před sebou dalekou cestu.“

„Ty zmlkni, starče,“ zasyčel ledově prefekt Corin, „nebo přijdeš o oči i o jazyk. Také se máš z čeho zodpovídat. Odeberu ti tvé malé království, ale to je jen počátek účtování.“

„Laboratoře nic neznamenají.“ Doktor Dismas si poklepal na spánek. „Všechno je tady.“

Prefekt řekl Yamovi: „Vznášedlo přiletí za okamžik. Ledaže bys dokázal zachránit tuto zahradu. V každém případě budeme již za úsvitu v srdci našeho cechu. Tam začneš nový život. Abych řekl pravdu, potřebuješ to. Vypadáš špatně, Yamamanamo. Jsi zkrvavený, je vidět, že s tebou špatně zacházeli. Dohlédnu, aby se ti dostalo ošetření, které tady zjevně nebylo dost na výši.“

Yama prohlásil tak pevně, jak jen dokázal: „Nebudu sloužit.“

Prefekt Corin se na něho zahleděl. „Všichni sloužíme, Synu řeky. Všichni jsme sluhy Ochránců.“

Yama nezapomněl na slova seržanta Rhodeana, jež pronesl po zničení Eolie před edilovým stanem na protějším břehu, ale teprve nyní prefekta Corina skutečně prohlédl. Jeho chlad a sebeovládání neplynuly z disciplíny, ale z přesvědčení, že není jako ostatní lidé. Jeho skromnost byla jen škraboška, za níž se skrýval hlad po moci a po veškerém bohatství světa. Yama si tehdy myslel, že nenávidí prefekta tak, že to stěží unese, ale nyní k němu cítil stejnou měrou i lítost, která mu v jeho očích vzala všechnu nadřazenost.

Uvědomil si, že pohledu prefekta Corina dokáže naprosto klidně čelit. „Ochránci nechtěli, abychom jim sloužili, ale naopak, abychom se pozvedli a naplnili svůj osud.“

„Byl jsi příliš dlouho mezi kacíři, Synu řeky,“ pravil prefekt Corin tvrdě. „Tuto škodu rovněž napravíme.“

„Já nejsem žádný kacíř,“ ohradil se doktor Dismas. „Už za to bys ho měl zabít, Yamamanamo.“

Prefekt apatykáře ignoroval.

Yamovi stékal po bradě tenký pramínek krve. „Svět není účetní kniha, prefekte, kde se dobro a zlo zanáší do předem určených sloupců. Mezi zlem a dobrem není žádná přesná hranice. Vše je spojeno, světlo i stín, ve společném pohybu. Nikdo se tomu nemůže vyhnout, leda by se sám ze společnosti zcela vyřadil.“

Dosud necítil takovou jistotu jako nyní a zde, na pahorku létající zahrady, která pomalu padala z oblohy. Ostře vnímal vítr plný štiplavého zápachu spáleniny, let zahrady i skály před ní, myriády strojů ve městech podél vysychající Velké řeky i vznášedlo, které dosud bylo pět set honů daleko.

Provedl několik úprav.

Ve stejném okamžiku udeřil prefekt Corin bodcem své hole. Skála se odštípla, pukliny se rozběhly na všechny strany a celá zahrada se zachvěla jako bičované zvíře. Pandaras upadl, hierodul zvedl hlavu a zavyl.

Doktor Dismas se zachichotal. Jeho sloužící se nahrbili. „Tys ho rozhněval, Yamamanamo.“

Prefekt Corin na něho namířil hůl. „Buď zticha, zloduchu! Skončil jsi, čeká tě jen bolest a pokání.“ Stroje nad jeho hlavou zavířily.

„Vy jste stejně špatný jako kacíři,“ odsekl doktor Dismas a znechuceně se k němu otočil zády.

Hierodul znovu zavyl, svaly pod záhyby kůže se mu napjaly.

Yama zašeptal Pandarasovi: „Vytáhni kotouček. Neboj se.“ Viděl smyčky v hierodulově mysli a uvolnil je. „Uklidni se, Tibore, už tě nezneužije. Pojď ke mně.“

Hierodul zamrkal a zmlkl. Oblak strojů kolem prefekta Corina se náhle rozlétl do všech stran, pahorek byl nyní osvětlen jen plameny požáru a narudlou září Oka Ochránců. Prefekt Corin otočil hůl a začal hierodula bít po zádech. „Nenaslouchej mu, ty blázne! Poslechni svého pána. Poslechni! Poslechni!“

Doktor Dismas se rozesmál. Sloužící se zvedli na zadní nohy, poštěkávali a vzrušeně vyli.

„Nebudete ho zneužívat,“ řekl Yama. „Všechno je v pořádku, Tibore. Pojď ke mně.“

Tibor uskočil před holí prefekta Corina. „Rád vás zase vidím, pane. Myslel jsem, že jste spadl přes okraj světa.“

„Ještě ne,“ usmál se Yama. Ta slova mu Tibor pomohl najít Tibor ve změti hlasů, které mu bzučely v hlavě. Vzpomněl si na sen, jenž se mu zdál v hrobce ve Čtvrti ticha ve Městě mrtvých, a na Dafene, pravou věštkyni Cechu věštců. Pravda se před ním zjevila, zářivá a barevná jako páv, ale už ji dokázal snést, nemusel uhýbat pohledem. Vzlétl na mohutných křídlech radosti, neboť věděl, že nyní již obstojí v jakékoli zkoušce.

„Kotouček, který Pandaras tak dlouho svědomitě nosí, umožňuje přístup do prostoru uvnitř model,“ řekl Yama, „podobně jako programová smyčka vložená do hierodulů, kterou má i Tibor. Navzájem se dorozumí. Můj otec byl uchvácen minulostí, při vykopávkách objevil takových kotoučků spousty. Domnívám se, že za Věku osvícenství je lidé používali stejně běžně jako my peníze, jenže si za ně nekupovali věci, ale přístup k modlám. Tehdy s nimi mohl mluvit každý přímo, bez kněží nebo hierodulů.“ Otočil se k Pandarasovi a chytil ho za ruku. „Pamatuješ, jak jsme šli do Chrámu Černé studny? Pamatuješ na ty malé oltáříky zasazené do zdí? Vyprávěl jsi mi, že si takové lidé rozvěšují v domech, aby je chránily před duchy mrtvých strojů. Měl jsem tehdy pocit, že je na nich něco vyryto – byly to napodobeniny vzorů v tomto kotoučku. Lidé si pamatují, i když nechápou, co si vlastně pamatují. Jsou silou města, Pandarasi! Jsou silou světa!“

„Pane, to bolí!“ Pandaras měl v očích strach. Yama si uvědomil, že mu ruku tiskne příliš pevně, omluvil se a pustil ho. Radost v něm však narůstala stejně jako šepot hlasů v jeho mysli, zapomněl na strach, vztek, i na bolest vypálené rány.

„Promíjím ti tvé blouznění,“ pravil prefekt Corin suše. „Tvůj pravý otec je celé věky mrtvý a eolský edil byl bláznivý muž, který hleděl do minulosti.“

Yama řekl: „Máte u sebe nějaký výtvor mágů, který se chová podobně jako kotouček. Jenže nikdy nemůže fungovat stejně dobře jako to, co se snaží napodobovat.“

„Edil tě zkazil, Yamamanamo, ale já to napravím. Dost řečí. Možná se domníváš, že mě přemluvíš, jsem však proti tvým argumentům odolný. Rád by ses se mnou utkal, abys rozhodl o osudu světa jako ve starých pohádkách, ale jsou to jen pohádky. Mohl bych tě okamžitě zabít a všechno skoncovat.“

Yama se rozesmál. Odhodil halapartnu na jednu stranu, brokovou pistoli na druhou a rozpřáhl prázdné ruce. „Měl jsem je jen na obranu proti doktorovým sluhům, ale už jich moc nezbylo.“

Doktor Dismas pravil: „Pořád je jich dost.“ Aniž by vydal nějaký slyšitelný pokyn, zvířecí lidé se vrhli na prefekta Corina. Vyšlehl modrý blesk. Yama se odvrátil, ale stačil ještě zahlédnout, jak doktor Dismas padá z pahorku, stříbrný plášť rozpálený plameny a třpytivý jako zrcadlo. Když se otočil zpátky, na místě, kde prve apatykář stál, sálal doruda rozpálený kámen. Prefekt Corin mířil na Yamu paprskometem.

„Jestli sis myslel, že mě zabije, tak ses mýlil,“ řekl prefekt klidně. „Budu-li muset, vypálím i proti tobě. A na plný výkon.“

„Chtěl jsem se s vámi setkat, abych pochopil, co jste za člověka. Teď už to vím.“

„Sloužím něčemu většímu, než za jakého se považuješ ty, chlapče.“

„Dřív jsem se vás bál jako představitele úřední moci, ale pak jste spálil Eolii a zabil edila, a já pochopil, že jste tu moc zneužil pro svůj osobní cíl. Vy nejste můj osud, prefekte.“

Prefekt Corin se opřel o hůl a pokoušel se ovládnout Yamu, Pandarase a Tibora svým pohledem. „Klidně mluv dál, chlapče. Ještě máš pár minut.“

„Méně než si myslíte.“

„Ty to tady neřídíš. Tuto zahradu ovládám já.“ Prefekt Corin vypustil něco do vzduchu, vypadalo to spíš jako pouhý stín než pevný předmět, ani koule ani krychle, spíš obojí současně, a zdálo se, že je to větší než prostor, který to skutečně zabírá. „Jestliže stroj roztočím, vysaje energii z každého stroje. Pak už ti nebude pomoci.“

„Jenže nepřiletí vznášedlo a my padáme.“

„Mohu stroj zastavit okamžik před tím, než vznášedlo dorazí, a do té doby ti tvé kejkle k ničemu nebudou.“

„Myslel jste na všechno,“ řekl Yama, „ale to neznamená, že máte pravdu.“

„Pravda je na mé straně, chlapče.“

Yamovi se rozbušilo srdce. Přestože se snažil udržet na tváři klidný výraz, ruce se mu chvěly. Ať si prefekt myslí, že je to strachem. Ten okamžik se blížil. Musí to jenom dokončit.

Zhluboka se nadechl. „Cech domácích záležitostí kdysi sloužil společně s ostatními cechy, aby zachoval svět takový, jako byl vždycky. V tomto smyslu je stejný jako kacíři, protože brání změně. Jedni bojují, aby udrželi stávající společnost na úkor osudu jednotlivce, ti druzí chtějí společnost zničit, aby několik šťastných jedinců mohlo žít věčně. Oni i vy se vzpíráte změnám. Ale život je změna. Ochránci se nás to snažili naučit, když stvořili tento svět a vytvarovali deset tisíc pokrevních linií. Ochránci se rovněž změnili, změnili se natolik, že už nedokázali žít v tomto Vesmíru. Beze změn není život.“

Prefekt Corin prohlásil: „Buď ses nikdy nic nenaučil, nebo jsi všechno zapomněl. Kdyby nebylo cechů, deset tisíc pokrevních linií by bojovalo navzájem proti sobě a dávno by zničily celý svět. Cechy chrání společnost, v níž má každý člověk své místo, kde je šťastný. Velká řeka, která živí tento svět, je prvním příkladem, neboť se sice neustále mění, ale pořád je stejná. A tak je to i se společností, v níž jednotlivci žijí a umírají. Dokonce i pokrevní linie se mění, pozvedají se z nicoty k osvícení, odcházejí z tohoto světa, ale svět zůstává stejný. Pořád jsou další jedinci a další pokrevní linie.“

„Velká řeka vysychá,“ poznamenal Yama. Uvědomoval si nejsilnější hlas v té směsici, která mu šuměla a štěbetala v hlavě. Začal počítat údery srdce. Mnoho času nezbývalo. „Dokonce i nedotčení vědí, že řeka vysychá. Váš cech se rozhodl, že bude hlasem Ochránců, a ve své nadutosti sešel z cesty. Nikdo na tomto světě nemůže být jejich hlasem, neboť už nejsou součástí našeho světa. Můžeme pouze opakovat slova, která nám zanechali, ale z těch slov už nemůže povstat nic nového.“

„Jejich slova postačí. Všichni dobří lidé se jimi řídí. Jak daleko jsi zabloudil, Yamamanamo. Ale já tě zachráním.

„Cech domácích záležitostí se stal přesně tím, proti čemu bojuje. Neobviňuju ho, protože to bylo nevyhnutelné. Musel povstat jediný silný cech, aby vedl válku proti kacířům, ale jeho síla zničila rovnováhu mezi cechy. Kdybyste válku vyhráli, měl by váš cech veškerou moc, vždyť už se také začal roztahovat na území svých sousedů v Paláci lidské paměti. A tak by se stal mnohem větším tyranem, než by kdy mohli být kacíři.“

„Vyhrajeme a všechno bude stejné jako vždy.“

„Tak proč jste tady?“

„Jsem hlasem a paží cechu.“

„Ne. Vy chcete získat v cechu co největší moc. Já jsem cesta k té moci. Jsou i jiní lidé jako vy. Až válka skončí, vy a vám podobní budete bojovat proti sobě. Možná ne hned, možná až za deset tisíc let, ale nakonec k tomu dojde, a cech se sám zničí. Vytvořil jste si představu, že všechno děláte jen pro dobro světa, a omlouváte tím své činy, ať jsou dobré nebo špatné, takže teď už je od sebe nedokážete rozlišit. Ale myslím, že to stačilo. Vy mě neposloucháte.“

„Na řeči budeme mít spoustu času ve volných chvílích v Paláci lidské paměti. Jenže pak já budu mluvit a ty budeš naslouchat. To, co teď vydáváš, jsou jen zvířecí zvuky, které nemají význam.“

„Na tu spoustu času zapomeňte. Vznášedlo nepřiletí. Odvolal jsem je.“

„Je skoro tady,“ řekl prefekt Corin.

„To vám namlouvají stroje. Na ně nespoléhejte, prefekte.“

„Tak dost těch hloupostí!“

Stroj visící ve vzduchu před prefektem se začal otáčet, obalil se jemnou rudou mlhou, avšak brzy zčervenal, až žhnul jako pec, a ječel, jako by se rozpadal svět.

Hlasy v Yamově hlavě umlkly. Převzal za ně odpočítávání.

Dvanáct.

Pandaras poděšeně vykřikl: „Pane! Ty nás zabiješ?“

„Zemřel bys, abys zachránil svět, Pandarasi?“

Sedm.

„Co je to za otázku, pane? Kdybych odmítl, pak svět zahyne, ale stejně to nepřežiju. Anebo by svět žil a zemřel bych já. V každém případě se mi nelíbí tohle povídání o smrti.“

Dvě.

Jedna.

„Tak pojď za mnou.“

Teď.

Náhle vyšlo slunce, objevilo se naprosto nesmyslně níž po proudu řeky, ale nemohlo to být slunce, protože zářící koule se rozpínala do šířky a stále jasněla. Byla tak oslnivá, že v ruce, kterou si Yama zastínil oči, viděl každičkou kost.

To udeřila do řeky létající skála, která padala před nimi, a prefektův první rotační stroj, vysávající energii z místních zdrojů, konečně selhal a rázem veškerou nahromaděnou energii uvolnil.

Yama uslyšel, jak všechny stroje, co jich bylo na světě, zmučeně zasténaly. Pak dorazila tlaková vlna a za ní neuvěřitelný hřmot. Strašný poryv větru a vody, jako by se vzduch a řeka propojily, je srazil na zem a bičoval ostrými úlomky. Tibor zápolil s prefektem Corinem a pokoušel se jej setřást. Yama vyskočil, zařval na Tibora, aby ho následoval, popadl Pandarase, rozběhl se a skočil přes okraj zahrady.

Zachytil je mohutný závan větru, a na okamžik zůstali viset ve vzduchu v hustých provazcích deště. Nad nimi se na okraji zahrady objevily dvě tmavé postavy zaklesnuté do sebe, zřejmě prefekt a Tibor. Pak vichr ustal a Yama a Pandaras se zřítili z oblohy rozseknuté vejpůl ohnivou čepelí.

Nepadali daleko, létající zahrada už nebyla vysoko, ale náraz je přesto od sebe odtrhl. Yama se potopil hluboko do hučící temné vody, chvíli se bez pohybu vznášel, než získal orientaci, pak vyrazil vzhůru, až se konečně vynořil a lačně se nadechl, ale rozkašlal se, protože mu do plic vniklo víc vody než vzduchu.

Navzdory bouři bylo jasno jako ve dne, ačkoli světlo bylo sírově žluté a přicházelo z nesprávné části oblohy. Přes oblak bodavé záře klouzala jako velký černý člun létající zahrada. Pak se z toho nesnesitelného jasu zvedl ohnivý sloup, stoupal výš a výš, až se nakonec rozprostřel v horních vrstvách atmosféry jako obrovský květ protkávaný třpytivými blesky.

Yama kopal nohama, točil se kolem dokola a snažil se udržet na vzedmuté hladině. V ráně na tváři a na krku mu bolestivě cukalo. Když se počtvrté vyhoupl na hřeben vlny, uviděl nedaleko Pandarase a rychle k němu připlaval. Sotva ho chytil za límec, Pandaras se na něho v panické hrůze pověsil, Yama ho v duchu požádal za odpuštění a rychlým úderem ho omráčil, pak jej objal kolem hrudi a zvedl nad vodu.

Zatímco Yamu a Pandarase unášela záplava valící se proti proudu, napříč řekou se k nim cosi blížilo, zpočátku to vypadalo jako malá ostrá skvrna, ale jak se to zvětšovalo, čím dál víc se to rozplývalo.

Byla to Derev, veliká a průsvitná jako mlha.

Yama zařval do vytí větru a hukotu řeky: „Zmiz z mé mysli!“

Roztáhla mohutná křídla a sklonila se k němu, tvář se jí zkřivila a proměnila se v hnízdo hadů a štírů, pak ji bouře roztrhala na cáry, jež odfoukl vítr.

Pandaras se pohnul, probral se a okamžitě se začal zmítat.

„Uklidni se,“ zakřičel mu Yama do ucha, „nebo tě budu muset praštit znovu!“

„Mám jen jednu ruku! Nemůžu plavat!“

„Ani se o to nepokoušej, nemá to smysl! Zachráním tě, Pandarasi, ničeho se neboj!“

Pandaras natočil obličej proti obloze. „Pane! Déšť je čím dál teplejší!“

V té chvíli ho Yama varoval: „Pozor! Druhá vlna!“

„To už spadla zahrada, pane?“

„Ještě ne. Prefekt nechal na létající skále ten svůj rotační stroj. Nejprve přišel záblesk, potom tlaková vlna – ta srazila skálu do řeky. Vlna je zpožděná, protože pohybová energie se přenáší vodou pomaleji.“

Vyhoupli se na hřeben další vlny. Vichr na okamžik rozhrnul oponu deště. Daleko vpředu řeka klesala, šrafovaná řadami vln hnaných horkým větrem. Létající zahrada zmizela. V místě, kde se zdánlivě stýkaly oba břehy, se dosud tyčil ohnivý sloup, ale falešné slunce pohasínalo a obrovitý květ se rozplýval, ačkoli pořád vydával hodně jasu.

Yama by rád věděl, kolik energie rotační stroj prefekta Corina nasál, než vybuchl. Prefekt nechápal jeho sílu, přestože se domníval, že ho ovládá.

Konečně přiletěl první stroj a chytil Yamu za košili. Pak se objevil další a potom ještě deset. Největší, dlouhý jako paže, připomínal dráčka utkaného z drátků, ale většinou byly mnohem menší. Společně vytáhly Yamu a Pandarase z rozbouřených vln do větru a deště.

Do hluku bouře se přimísil zvuk podobný zuřivé kanonádě. Kdesi daleko po proudu jako by se řeka zvedla a vylila do oblohy.

13 – Pralesané

Záplava vyvrátila kdejaký strom na stovky honů nad původními břehy Velké řeky a naplavila ohromné spousty bahna, štěrku a kalu. Odtékající voda zurčela v nově vymletých korytech nesčetných potoků a říček. Nepřetržitě pršelo a husté cáry mlhy honil neúnavný vítr sem a tam.

Stroje odnesly Yamu a Pandarase hluboko do vnitrozemí a zanechaly je na náhorní rovině, která se zvedala nad poničenými pralesy. Utábořili se na pasece mezi mladými stromky na okraji útesu, který spadal přímo dolů do mlhy. Yama byl vyčerpaný, celé tělo měl bolavé a rány na obličeji a krku ho příšerně pálily.

„Zavolej další stroje, aby nám pomohly,“ řekl Pandaras. „Musíš se odtud dostat, pane, jinak zemřeš.“

„Ne,“ odpověděl Yama unaveně, „už žádné stroje.“

Létající disk by je odnesl, kamkoli by chtěli, ale byl by snadným terčem pro každého, kdo by si chtěl zastřílet. Yama si nebyl jistý, zda prefekt Corin zahynul při pádu létající zahrady. Kdyby přivolal nějaký stroj, prefekt by ho mohl vystopovat. Ze stejného důvodu také vypnul kotouček, který k němu přivedl Pandarase, přestože by pomohl Tiborovi, pokud přežil, aby je našel. Právě díky Yamově schopnosti poroučet strojům zahynuly při této velké potopě desetitisíce lidí, a nyní se bál, že by mohl nenapravitelně zničit svět.

Po zbytek noci ho Stín mučil vizemi zkázy, předváděl mu lidi prohledávající v prudké bouři trosky měst, lodě vyhozené na souš, hromady utopených zvířat i lidských těl. Ukázal mu kráter na obydleném břehu Velké řeky, kam dopadl druhý rotační stroj prefekta Corina, obrovské jezero obkroužené prstencem roztavené skály a zahalené kouřem velikých požárů. A na konec, když už byl úplně zesláblý a zmáčený ledovým potem, se mu Stín zjevil. Byl nejasný a nehmotný víc než kdy dříve, jeho podoba se měnila z Derev na edila nebo Telmona a další mrtvé. Tolik mrtvých…

To všechno je tvé dílo, Synu řeky. Chceš zachránit svět tím, že ho zničíš? Mě zničit nemůžeš. Navždy budu s tebou. Mohu ti pomoct, když mi to dovolíš.

„Ne. Už ne.“

„Tiše, pane,“ konejšil ho Pandaras. „Snaž se odpočívat. Pokus se usnout.“

„Je v mých snech, Pandarasi.“

Vždycky budu s tebou.

Pandaras ošetřoval Yamu celou noc a ráno se ho pokusil přinutit, aby pojedl trochu ovoce, které nasbíral na okraji pralesa. Yamovi se však podařilo sníst pouze nepatrnou hrst zralých fíků a vypít několik doušků dešťové vody. Dosud ho svírala hrůza horečnatých snů.

„Tolik lidí, Pandarasi! Tolik ubohých lidí!“

„Tiše, pane, uklidni se. Odpočívej. Přinesu ti další ovoce. Musíš jíst a uzdravit se.“

Prales, který pokrýval náhorní rovinu, Pandarase děsil. Byl hustý, vlhký, plný stínů a neznámých zvuků. Všechny rostliny se vzpínaly vzhůru, stráženy gigantickými stromy, které zarývaly kořeny do tenké vrstvy půdy a sály z ní vodu a drahocenné minerální látky a vysoko nad hlavou rozprostíraly ohromné klenby listí. Rostly tam štíhlé topoly se zubatými listy velkými jako vějíře a šňůrami svěšených klasovitých plodenství, deštníkovité albízie, vavříny, cedry a statné kopálodárné stromy. Popínavé a ovíjivé liány se chytaly dlouhými stonky větví a natahovaly se stále výš, jak se draly za světlem. Orchideje přisedlé na kůře vypadaly jako cákance barev. V loužích slunce, které pronikalo baldachýnem obrů, rostly menší stromy – šupinaté ságovníky, trpasličí palmy se zubatými listy, akácie bráněné bojovnými rudými mravenci velkými jako Pandarasův palec, myrhovníky ronící omamné a lepkavé balzámy, ostnaté rafiové palmy, které Pandarase chytaly za šaty. V hustém stínu při zemi bujely kapradiny, bambusovité trávy a bílé houby připomínající mozky nebo vázy.

Když se proplétal mezi mohutnými kořenovými náběhy ohromných kmenů pokrytých mechem, zahlédl nejvýš třepetavé motýly, nepochyboval však, že se před ním může každou chvíli zjevit obrovská kudlanka, drak nebo nějaká jiná příšera, která ho spolkne jako červíka.

Přestože tu byly všemožné rostliny, doslova zelená smršť kypící vzhůru ke světlu, ovocné stromy a keře byly vzácné. Na konci druhého dne musel jít Pandaras mnohem dál, než se odvážil předtím, kráčel po úzké pěšině mezi bylinami s dlouhými stonky, které zvedaly lesklé zelené listy kus nad jeho hlavu. Slunce zapadalo a paprsky už začínaly pronikat pod vysokými korunami gigantických stromů. Z dálky se ozýval zvuk, jako by zvonily zvony, všude kolem bzučel hmyz.

Pandaras měl již tolik moskytích bodnutí, že si dalšího píchnutí ani nepovšiml. Bezděčně se poškrábal na prsou a pak zůstal udiveně civět na malou bambusovou šipku s modrými pírky, která mu spadla k nohám.

Vysoká tráva kolem něj se rozhrnula. Muži menší než on vstoupili na pěšinu. Svět se proti němu vyřítil a tvrdě ho udeřil.

Zpočátku si Yama myslel, že lidé, kteří ho vytáhli z přístřešku a položili na nosítka pokrytá banánovým listím, jsou součástí jeho snů, jež přivolával Stín. Dlouho jej nesli sešeřelým pralesem. Byla jich aspoň stovka, muži, ženy i děti. Běželi velmi rychle, dostali se z jedné strany náhorní roviny na druhou za několik hodin. Utábořili se na mýtině pod prastarou ceibou s mnohapatrovou korunou.

Ošetřili Yamova zranění mechem a houbami, omyli ho výluhem z vrbových kořínků, aby mu srazili horečku. Byli to nedotčení a říkali si Bandar yoi inoie, což v jejich řeči znamenalo Pralesané. Byli malí, ale silní, měli nepřiměřeně velké hlavy, hrubé černé vlasy si svazovali tkaničkami a zdobili ptačími pírky nebo si je jílem vyztužovali do kosárků. Nosili náhrdelníky z tepané mědi, vykládané umnými vzory z lazuritu a berylu, záhyby hnědé kůže si propichovali trny, zdobili se spirálami a vlnovkami z jílu nebo pigmentů z rozdrcených květů a bobulí. Prales osídlili hrozivými božstvy, každá užitečná rostlina nebo zvíře měly nějaký příběh, v němž se vyprávělo, jak bylo tajemství jejich využití bohům ukradeno nebo lstí vymámeno. Podobně jako Rybáci napouštěli hroty šípů jedem z žabích žláz. Navzájem se domlouvali bubnováním do rezonujících kořenů nebo dutých kmenů, a když určitý strom rozkvetl, tři nebo čtyři kmeny se pod ním setkaly a mladí muži soupeřili o nevěsty. Ze všeho nejvíc se báli bouřek, protože nebylo roku, aby někoho nezabil blesk, nezničil milované stromy nebo nezažehl ničivé požáry. Měli mnohá tabu; aby nepřitáhli bouře, nesměli lovit opice ani se smát jejich vylomeninám.

Přestože Bandar yoi inoie volně žili v pralese, byli otroky pokrevní linie, která se nazývala Mocný lid. Náčelník kmene Pralesanů řekl Yamovi, že Mocný lid nedávno prodělal válku proměněných. Staré způsoby byly vyvráceny novými myšlenkami, které přišly z oblohy, a byly zničeny, takže už se nikdy nemohou vrátit. Chrám byl znesvěcen a kněz i hierodulové zabiti. V té válce padlo rovněž mnoho z Mocného lidu a zbylí již nežili společně ve městě dlouhých domů, ale roztrousili se po kraji.

„Proměnili se,“ řekl Yama.

Náčelník vážně přikývl. Byl to silný muž, a dokonce i podle měřítek Bandar yoi inoie byl ošklivý. Tváře a záhyby kůže na hrudi měl propíchnuté dikobrazími ostny. Konec dlouhého nosu se mu dotýkal masitého horního rtu. Jmenoval se Yoi Sendar.

„Víme o kacířích,“ řekl náčelník. „Netvař se tak udiveně, muži. Cestujeme po celém lese, abychom pro nás a Mocný lid našli potravu. Mluvíme s mnoha pocestnými. Víme, že kacíři přebírají myšlenky od dávno zapomenutých larev Ochránců, které sestoupily z oblohy. Ty myšlenky jsou staré a špatné, ale pro náš milovaný Mocný lid jsou sladké jako med.“

„Vás ale nezlákaly.“

„My jsme nedotčení. Ochránci určili, že se nikdy nemůžeme proměnit. Můžeme být pouze tím, čím jsme.“ Yoi Sendar si poklepal na špičku dlouhého nosu. „Ale tohle jsou divné časy. Zdá se, že se mění úplně všechno. Možná dokonce i Bandar yoi inoie. Milujeme Mocný lid, ale jsou teď jiní, nelítostní. Už to nejsou naši drazí laskaví páni, jak tomu bývalo. Však uvidíš sám, až se vrátíme. Přestože si usilovně přejeme, aby všechno bylo jinak, bojím se, že dřív zapláče kámen.“

„Na tvém místě bych byl s těmi přáními opatrnější, náčelníku.“

Chceš tyhle lidi zachránit? Ó, Synu řeky, jak já tě potrestám. Však uvidíš.

Yama nedbal slabého šepotu Stínu. Cítil se už silnější. Byly to tři dny, co ho Pralesané našli. Rány se mu hojily, horečka opadla a dobře ho krmili, takže lépe snášel vize, které na něho Stín sesílal. Byly jeho tajnou hanbou, jeho trestem za to, že se odvážil hrát si na Ochránce. Už to neudělá. Už to nikdy neudělá. Přál si, aby mohl všechno vzít zpět, najít Derev a oženit se s ní, bude-li ho chtít, ale věděl, že to není tak prosté. Musí projít těžkou cestou, která bude téměř jistě znamenat jeho smrt.

Rovněž Pandaras se zotavil. Vyrobil si z bambusu píšťalku se čtyřmi dírkami a hrál na okraji paseky zaplavené sluncem obecenstvu tlusťoučkých ošklivých dětí, které ho bezmezně obdivovaly a zajímaly se právě tak o náramek, který nosil na paži, jako o jeho veselé melodie.

Z obrovské ceiby uprostřed palouku visely sítě na spaní spletené z trávy a kapradin, každá vyhotovená na míru svého majitele. Až Pralesané odtáhnou dál, zůstanou tam sítě bez užitku viset, neboť neměli žádné stálé tábořiště a nebylo pravděpodobné, že se sem vbrzku vrátí. Muži i ženy pečovali o podlouhlé jámy plné žhavých uhlíků, na něž přihazovali aromatické byliny, a udili tlusté housenky, které sbírali hluboko v pralese. Byla to lahůdka jak pro ně, tak pro Mocný lid. Tisíce housenek visely z rámů ve sladkém modrém kouři, jenž zastíral paprsky slunce pronikající listovím.

Yama se zeptal náčelníka: „Proč pracujete pro Mocný lid? Jste právě tak svobodní jako všichni ostatní lidé na světě.“

„To je dlouhá historie a určitě jinou tak zajímavou neznáš,“ prohlásil Yoi Sendar.

Yama se usmál. Dozvěděl se, že to je tradiční výzva, neboť Bandar yoi inoie získávali své postavení v kmeni a rovněž manžely a manželky podle dovednosti vyprávět příběhy. Pandaras tvrdil, že do roka by se stal náčelníkem všech Pralesanů, ačkoli připouštěl, že některé jejich historky by stálo za to předávat dál. Mladí muži a ženy se již usazovali v uctivé vzdálenosti a těšili se, že si ten příběh vyslechnou a přiučí se, jak podle náčelníkova příkladu vylepšit vlastní vyprávění.

Yoi Sendar se rozhlédl kolem sebe. „Znám spousty zajímavějších příběhů, ale třeba tě pobavím i tímto.“

Yama se opět usmál, ale moc mu to nešlo. Zranění se mu zajizvovala, tvář měl ztuhlou a necitelnou. Připadal si, jako by měl nasazenou škrabošku. Dlouho se na sebe díval do jednoho drahocenného zrcátka, které Pralesané vlastnili. Pravá strana byla v pořádku, ale na levé, kterou mu musel Pandaras vypálit, měl ošklivou jizvu, stahovala mu dolů levé oko a zvedala koutek úst.

Vypadal navenek tak, jak se domníval, že vypadá uvnitř – jako zrůda, jako vyvrženec. Derev by nikdy nepřestala milovat toho mládence, jímž býval, ale jak by mohla mít ráda to, co se z něho stalo? Možná je nakonec nejlepší, že jde na smrt.

Smrt? Já nás nenechám zemřít, Synu řeky. Budeme žít věčně.

Yama řekl náčelníkovi: „Těším se na tvůj příběh. Potom si možná budeš chtít poslechnout některý můj, přestože určitě nebude tak vynikající.“

„Tak tedy slyš.“ Yoi Sendar pozvedl dva prsty k uchu. Pralesané se zavrtěli a pak soustředěně hleděli na vážného, ošklivého mužíka.

„Tak tedy slyš, lide můj. Ten příběh se odehrál velmi dávno, brzy poté, co nás Ochránci přivedli na tento svět, ale ještě před tím, než jsme se setkali s našimi drahými pány, s Mocným lidem.

V těch pradávných časech jsme měli neustále hlad. Muži z jednoho rodu odešli daleko do lesů, aby se poohlédli po zvěři, ale nenašli nic. Šli a šli, až si nakonec museli odpočinout, a usedli na padlý kmen obrovitého stromu. Když však jeden z nich zabodl špičku nože do šupinaté kůry, vytryskla krev, neboť vůbec neseděli na vyvráceném stromu, ale na Králi hadů. Král spal, bodnutí nožem ho probudilo, a on se velice rozhněval. Ale muži byli skvělí lovci, a přestože na ně Král udeřil a snažil se je rozdrtit smyčkami svého těla, unikli jeho útokům a usekli mu hlavu.

Když se ujistili, že je mrtvý, protože někteří hadi mají hlavy na obou koncích, začali rozřezávat jeho tělo, neboť byli velmi hladoví. Jakmile však krev Krále hadů vytekla na zem, spustil se hustý déšť a způsobil obrovskou potopu, která zaplavila les. Potopa spláchla lovce a všechny lidi na mnoho honů kolem. Nedávno jsme byli také svědky velké potopy, bratři a sestry, ale tamta potopa byla mnohem větší.

Z celého rodu přežila pouze jediná žena. Vylezla na vrcholek vysoké hory a schovala se do pukliny ve skále za psofokarp, což je druh popínavé liány. Vítr lomcoval psofokarpem sem a tam, až tím třením vyskakovaly spršky jisker. Žena ty jiskřičky chytila a podařilo se jí zapálit oheň ze suchých lusků. Teplo podnítilo psofokarp, aby rozkvetl, a žena se živila těmito květy. A tak měla jídlo i teplo, později pojala psofokarp za manžela.

Žena měla s psofokarpem dítě, ale byl to jen ubohý mrzáček s jednou rukou a jednou nohou. Jmenoval se Yoi Soi. Byl neustále hladový a poskakoval po celém okolí. Našel několik zrnek rýže, které zachránila před potopou krysa. Položil tu rýži na list, aby uschla, a když krysa zjistila, co jí Yoi Soi provedl, vztekle přísahala, že za odplatu budou jeho děti muset vždycky krást jídlo lidem.

Ale Yoi Soi tu rýži nesnědl. Než mohla uschnout, vítr odfoukl zrnka do lesa. Yoi Soi poskakoval za nimi, neboť ho hnal hlad. Míjel prastarý strom, na němž seděly spousty ptáků a ozobávaly všechny zelené pupeny, které strom vyhnal. Strom poprosil hocha, ať požádá vítr, aby přiletěl, vyvrátil ho a zbavil mučení. Yoi Soi slíbil, že když vítr najde, požádá ho o tuto službu, a strom mu jednou větví ukázal, kde vítr bydlí.

Yoi Soi hopsal dál ještě usilovněji. Když míjel stojaté jezero, hnilobná pěna na povrchu začala bublat, až se z ní vytvořily obrovské zelené rty, jež chlapce požádaly, aby přivedl silný vítr, který by odfoukl klády, jež ucpaly odtok. Yoi Soi slíbil, že se o to pokusí, a jezero mu dalo posledních pár doušků čisté vody. Sotva se Yoi Soi napil, okamžitě se mu obnovily síly.

Nyní byl sice silný, ale žaludek měl stále prázdný. Zastavil se v banánovníkovém háji, ovoce však bylo příliš vysoko a s jednou rukou a jednou nohou nemohl vyšplhat nahoru. Banánovníky zatřepaly dlouhými zelenými listy a zeptaly se hocha, jestli může požádat vítr, aby jim navrátil výhonky, které ztratily při velké potopě. Když jim to Yoi Soi slíbil, začaly kolem něj padat červené banány, a když se dobře najedl, skákal dál na vysokou holou skálu, kde žil vítr.

Vítr se velmi rozhněval, že se nějaký mrzáček odvážil slídit až do jeho doupěte pro pár zrnek rýže. Řekl, že je rozfoukal po celém světě, aby se z té rýže nakrmilo mnoho lidí, že však mezi nimi nebudou děti Yoie Soie. Pak vítr zahučel, vrhl se na něj a pokusil se ho sfouknout ze skály.

Ale Yoi Soi byl připraven. Měl s sebou třísky z kůry svého otce a křemeny, kterými vykřísl jiskry. A tak zapálil větru na ocase oheň, a vítr sebou začal zmítat a bolestně skučet. 'Uhas ty plameny,' křičel, 'a já z tebe udělám celého člověka!'

Yoi Soi udupal svou jedinou nohou oheň a v příštím okamžiku mu vítr vlétl do krku a hoch rostl a rostl. Chybějící ruka a noha mu vyrostly z kůže, i stal se celým člověkem, dvakrát větším a desetkrát silnějším než kdy dřív. Byl to veliký zázrak, bratři a sestry, neboť vítr z něj udělal prvního člověka Mocného lidu.

Naplněn duchem větru sestoupil Yoi Soi do lesa a hlasitě si zpíval. Byl tak silný, že dokázal vyvrátit starý strom sužovaný ptáky a uvolnit klády z jezera. Vrátil se zpátky k hoře, kde přebývala jeho matka a rostl jeho otec psofokarp, a odvedl matku na vzdálené místo, kde žili ostatní její lidé.

Protože Yoi Soi byl tak obrovský a tak plný větru, že musel pořád zpívat nebo mluvit, odehnal z lesa všechna zvířata, takže neměl co lovit. Proto přikázal malým lidem matčina rodu, aby mu sloužili, a tak je tomu až dodnes. Naši muži loví zvěř a naše ženy sbírají ovoce, bobule a květy a možná tajně doufají, že najdou psofokarp, který byl otcem Mocného lidu, ale zda je to pravda, na to se jich budeš muset zeptat sám. A jestli si myslíš, že jsem zapomněl na ty ubohé banánovníky, vzpomeň si, že Yoi Soi nezískal žádné kouzelné síly, a tak pro ně nemohl nic udělat.“

Pralesané se vydali na cestu ke svým pánům hned následujícího dne. Sledovali řetěz zalesněných pahorků, které se zvedaly nad bezútěšnou krajinou zpustošenou záplavou, a mířili k Mezním horám. Skláněli se pod nákladem ranců vyuzených housenek a v dlouhé řadě rychle procházeli zeleným šerem pod širokými korunami vzrostlých stromů.

Yama a Pandaras kráčeli za Yoiem Sendarem, jenž pochodoval v čele zástupu. Pandarase ani trochu netěšilo, že spoléhají na přátelství Pralesanů. „Neměli bychom s nimi chodit, pane. Je zřejmé, že Mocný lid proměnili kacíři. Okamžitě nás předá našim nepřátelům, takže všechno utrpení bylo marné.“ Měl na mysli nejen svou ruku a hrozné jizvy na Yamově tváři, ale především zničení říčních břehů.

„Doufám, že najdeme chrám, Pandarasi, nebo aspoň to, co z něho po válce proměněných zbylo. Určitě tam bude průchod do podpalubí, potom budeme cestovat mnohem rychleji a nepřátelé nás nenajdou.“

Neřekl už, že budou cestovat až za střed světa do Skleněné pouště, aby našli otce toho stroje, který měl v sobě. Až přijde čas, dá Pandarasovi na vybranou, zda půjde s ním, nebo se vrátí do Ys.

„Třeba jsou tady i jiné chrámy, pane.“

„Kdepak,“ řekl Yoi Sendar, aniž se ohlédl. „Naši páni, Mocný lid, jsou jediní civilizovaní lidé na mnoho dní chůze daleko.“

Cesta k sídlišti Mocného lidu trvala pět dní. Mnohokrát se zastavovali, protože Bandar yoi inoie žili z toho, co jim prales poskytl, a za žádnou cenu by se neodvážili dotknout uzených housenek. Den co den se vydávali na cestu před svítáním, ale jakmile slunce dosáhlo nejvyššího bodu, utábořili se a parná odpoledne prospali. Navečer šli muži lovit a ženy splétaly sítě na noc.

Během těch horkých ospalých odpolední spolu Yama a Pandaras dlouhé hodiny rozmlouvali a svěřovali si, co se jim přihodilo během odloučení. Většinou však mluvil Pandaras, kdežto Yama si ponechával bolest a zoufalství pro sebe. V noci k němu přicházel Stín, slabý, ale plný hněvu. Jeho hrozby a chvástání se prohnaly do Yamových snů.

Bandar yoi inoie netruchlili pro zničené lesy v nížinách. „Žije tam mnoho různých velikých lidí, kteří si poradí,“ mínil Yoi Sendar. „Nám dali Ochránci hory a nic jiného nepotřebujeme. Mimoto, nížiny se brzy obnoví. Vezmou si sílu z bahna, které po sobě zanechala voda, a za jediný lidský život budou stejné jako vždycky. A do té doby budeme mít spoustu zvěře, protože všechna uprchla do hor.“

Pralesané měli mnoho příběhů o neobyčejných rostlinách a pohádkových tvorech žijících v lesích, na horách i v nížinách. Yama se jako chlapec o některých dočetl ve svém milovaném bestiáři, ale většinou to pro něj byly úplné novinky. Krvavé orchideje, jež rostly níž po proudu od Eolie, byly hotové zákrsky ve srovnání s masožravými pralesními květy, velkými jako dům a obklopenými kostrami zvěře, kterou nalákaly na pachy podobné jejím feromonům a pak uzavřely v zubatých pastích. Z vysokých korun visely jako udice lepkavé kořeny orchidejí–rybářů, jež ovinuly každého neopatrného živočicha a vysávaly živiny z mršin, kdežto při zemi bujely nenápadné květiny, jejichž jemné kořínky prorůstaly do masa obětí, které uspaly svou vůní.

Mezi akáciemi si stavěli vysoké hrady ohniví mravenci, jiný druh stromů zas bránili drobní hlodavci, kteří útočili na vše, co se přiblížilo, a zbavovali okolí listí, aby jejich hostitele nic nestínilo, a strom je na oplátku krmil sladkým chmýřím. Z košatých větví viseli jedovci, kteří svou kořist omotávali masitými smyčkami s množstvím háčků, jejichž hroty vylučovaly paralyzující jed. V nezralé podobě připomínali malé lysé opice; samec po spáření pošel, samice obtočila ocas kolem příhodné větve a upředla kolem sebe zámotek, v němž dozrála na dospělého jedovce bez údů, očí a bez mozku, ale s mohutným zažívacím ústrojím.

Pralesané znali také spoustu příběhů o podivných lidech z nížin, o trpasličích mužích, kteří od narození přežívali v chlupatých vacích na podbřišcích žen, nebo o rodech, jež ovládala jediná plodná matka, obrovská a tlustá, která si udělala ze svých sester otrokyně, kdežto muži pobíhali svobodně po lesích, dokud nedospěla nová generace žen, o jejichž přízeň pak sváděli krvavé souboje, zatímco se sestry snažily navzájem zotročit. Také vyprávěli o rasách, které žily výhradně v noci a sály krev zhypnotizovaných obětí, nebo o bledých lidech, kteří se dokázali tak proměnit, že vypadali jako jiné druhy – možná to byli příbuzní Stínového lidu, jenž žil v Paláci lidské paměti.

Yama netušil, co je na těch povídačkách pravdivé a co vybájené, protože Pralesané v tom neviděli žádný rozdíl.

Yoi Sendar tvrdil, že cokoli si umíme představit, to musí být skutečné. Tento svět stvořili Ochránci, nejmocnější z mocných, a tak není pochyb, že vytvořili divy, jaké by tvarované, které pozvedli ze zvířat, ani ve snu nenapadly.

Bandar yoi inoie byli v pralese šťastni. Byl to jejich domov, který znali stejně důvěrně jako Yama tvrz či Město mrtvých. Když klusali v řadě za sebou, zpívali spletité písně, a když po zdařilém lovu pekli úlovek či připravovali hlízy a ovoce, smáli se dlouhým a složitým anekdotám.

Pozdě odpoledne našla skupina lovců šoupálka dlouhoprstého a jeden muž to běžel oznámit ostatním. Všichni včetně Yamy a Pandarase pospíchali na místo, kde si stromožer vyhryzal doupě v tak obrovitém kmeni kapoku, že by ho neobjalo ani dvacet mužů. Šedivá kůra byla na několika místech rozškrábaná a odchlípená a Yoi Sendar ukázal na tvora, jenž se pohyboval uvnitř.

„Brzo ho ulovíme. Je to skvělé jídlo. Hubí stromy, neboť si vyhryzává do měkké dřeně brloh, a je nebezpečný, když se vyžene. Ale my jsme stateční Bandar yoi inoie.“

Zatímco někteří Pralesané křepčili před stromem a tak dlouho šoupálka dráždili, až začal z různých puklin šlehat dlouhým jazykem, další založili u kořenů na opačné straně oheň a nasekli kmen, aby kouř z mokrého listí vnikal dovnitř. Stromožer byl brzy v úzkých, kňoural a naříkal, Pralesané se vrhli na strom, tloukli do něho klacky a uhýbali šlehajícímu jazyku.

Zmučený stromožer nakonec vyskočil z otvoru mezi větvemi. Pohyboval se tak rychle, že ho Yama neviděl, dokud nebyl na zemi. Vztyčil se na posledním páru mnoha krátkých tlustých nohou, byl vysoký, ale tenký. Na zádech měl kostěné pláty, břicho porostlé chumáči zcuchané srsti. Kolem se rozlil jeho nasládlý, nikoli však nepříjemný pach.

Pralesané šoupálka obklíčili a co chvíli nějaký muž či žena přiskočili a udeřili ho dvěma třemi rychlými údery po nohách, zatímco je ostatní povzbuzovali. Pandaras pokřikoval dvakrát hlasitěji než všichni Bandar yoi inoie. Stromožer konečně klesl k zemi a žalostně sténal, koulel zelenýma facetovýma očkama a červeným jazykem švihal do zdusané půdy, dokud mu ho Yoi Sendar nepřipíchl k zemi špičatým kolíkem.

Vzápětí se Pralesané na šoupálka vrhli, zaživa ho rozčtvrtili a triumfálně nesli maso do tábora. Pandarase nakazilo jejich vzrušení, otrhanou košili měl zakrvácenou a oči mu zářily.

Yama se nepřipojil k hostině, na níž se podávalo šoupálkovo maso obložené ovocem. Připadal si jako onen kapok a Stín mu připomínal stromožera, který v něm vyhlodává chodby. Věděl však, že na to, co ho čeká, bude Stín potřebovat. Nemůže se ho zbavit, dokud se nedozví, jak má ovládat své nechtěné síly.

Zatoužil být jako Pralesané, kteří na pasece zarostlé kapradím šťastně tančili a zpívali v narudlé záři uhlíků žhnoucích ve velké jámě. Ze spodních větví okolních stromů visely spletené sítě a čekaly na unavené tanečníky. Jaký to byl spokojený život, jak prostý a nevinný! Každý den jim stačilo pár hodin na lov, sběr ovoce nebo hlíz, pak se mohli bavit, zpívat a naslouchat příběhům. Jejich život, život jejich otců a praotců, od počátku světa až do samého konce byl stále stejný.

Yama zapomněl, že Bandar yoi inoie nejsou svobodní, avšak o dva dny později konečně dorazili k údolí, kde Mocný lid žil, a uviděl, jak smutný může být osud otroků.

14 – Otroci

„Možná je tenhle lid opravdu mocný,“ řekl Pandaras, „ale určitě má rád bezpečí. Dokonce i mně připadají ty jejich chatrče poněkud natěsnané.“

Stál vedle Yamy na okraji lesa, dívali se spolu na široké údolí, v němž se mezi pastvinami krčily vesničky, propojené úzkými rudými stezkami podél struh se zelenou vodou. Co vesnice, to shluk políček a hliněných chatrčí, obklopených živými ploty.

„Vůbec se mi to tady nelíbí,“ dodal Pandaras. „Jen se podívej, jak jsou ty trnité ploty široké a vysoké. Tihle vesničané musejí mít hrůzostrašné nepřátele, jestli se nepletu. Teď je určitě nejvyšší čas, abys přivolal stroj, který nás odtud dostane hodně daleko.“

„To by bylo příliš nebezpečné,“ namítl Yama. „Prefekt Corin mohl přežít pád létající zahrady. Nesmí vědět, kde jsem.“

V této oblasti bylo navíc velmi málo strojů, mnohem méně, než Yama vycítil kdekoli ve světě, nad nímž poletovaly nesčetné stroje a kde nemohl ani v těch nejodlehlejších koutech padnout strom, aniž by toho byly svědky.

„Nechápu, jak by to prefekt dokázal,“ řekl Pandaras, „ale znamenalo by to, že by mohl přežít i chudák Tibor. Odpusť mi mou troufalost, pane, ale nemůžeš se skrývat věčně. Nesmíš promarnit svůj dar.“

„Nepleť se do věcí, o nichž nic nevíš,“ okřikl ho Yama.

„Mám jenom špatný pocit. Podívej se na naše přátele, pane. Vypadají, jako by šli na smrt.“

Bylo brzy ráno, slunce sotva vyšlo nad zubaté štíty Mezních hor. Pralesané vstali jako vždy před svítáním, ale posledních sto honů na konec pralesa byli neobvykle skleslí. Tam odhodili květy a peříčka, kterými se zdobili, vlhkou trávou si setřeli barevné kresby z podsaditých těl a vyčesali si jíl z hrubých vlasů. Pralesem se pohybovali nazí, teď vytáhli z vaků a ranců bederní zástěrky a oblékli si je. Náhrdelníky pečlivě zabalili do nepromokavého plátna a uschovali je pod plochý pískovcový kámen.

Jakmile byli hotovi, seřadili se, v šerém ránu se třásli chladem, a náčelník Yoi Sendar přecházel od jednoho k druhému a kontroloval, zda nenajde nějaké stopy po ozdobách. Když došel k Yamovi a Pandarasovi, řekl stroze: „Tam dole v údolí žije rodina Mocného lidu, která nás vlastní a které přinášíme dary. Nemusíte chodit s námi, přátelé. V lese jsme se radovali z vašich příběhů, ale nyní nám začíná jiný život.“

„Potřebuji najít chrám,“ řekl Yama.

Yoi Sendar zavrtěl masivní ošklivou hlavou ze strany na stranu, což znamenalo ano. Na kůži mu krvácely vpichy, z nichž si vytáhl dikobrazí ostny. „Možná se zalíbíš Mocnému lidu, takže ti dovolí, abys chrám navštívil.“

Pandaras se zeptal: „Proč se jich tak bojíte? Pokud vám nahánějí takový strach, nestojí za to, aby byli vašimi pány.“

Yoi Sendar se vyhnul jeho pohledu. „Vždy byli našimi pány. Bylo tomu tak odjakživa, od těch dávno zapomenutých dnů, kdy nám Ochránci dali prales. Naši pánové se změnili, ale stále nás potřebují, jak sami uvidíte, jestli půjdete s námi.“

„Na světě je mnoho rozličných lidí,“ řekl Yama, když se Yoi Sendar postavil do čela Pralesanů. „Proč se snažíš popírat tuhle prostou skutečnost, Pandarasi?“

„Lidé jsou všude stejní, jestli se nepletu. Bojí se svobody. Raději budou otroky silnějších, protože je to snazší než být svobodný. Je jednodušší uctívat minulost, než si dělat starosti s budoucností.“

„Ty máš opravdu zvláštní názory.“

„Tos mě naučil ty, pane, ale vypadá to, žes na to zapomněl.“

„Opravdu? No, byl jsem mladší a nezkušenější. Možná má pokrevní linie stárne rychleji než ta tvá, Pandarasi. Cítím se starý jako Předkové dnů.“

Pandaras zašeptal: „Mám kamenný nůž, který jsem dostal od Pralesanů. Prosím tě, pane, nesnaž se mne zastavit, jestliže ho budu muset na naši záchranu použít. Ještě ses tak docela neosvobodil od stroje, který máš v hlavě a který chce, abys byl jeho otrokem, jestli se nepletu.“

Yoi Sendar pozvedl obě ruce a chraptivě zavelel. Pralesané zvedli náklad housenek a následovali ho po úzké stezce, která se klikatila vysokou žlutou trávou k nejbližší vesnici Mocného lidu. Yama si povšiml, že hliněné stavby za živými ploty jsou od sebe odděleny složitým bludištěm zdí a dvorků. Každý dům měl vlastní tunel skrze trnitý plot, a jak Bandar yoi inoie scházeli ze svahu, začali se z těch tunelů vynořovat hubené a shrbené šedivé postavy.

Pandaras zašeptal: „Jestli se změnili, tak určitě ne k lepšímu. Vypadají jako pěkní mizerové.“

„Nesuď tak rychle,“ napomenul ho Yama.

Mocný lid se shromáždil před hájkem topolů. Děti se v houfu honily kolem, povykovaly, házely na dospělé kameny nebo hroudy hlíny a uskakovaly před kameny a hroudami, jež po nich metali dospělí. Muži, ženy i děti na sobě měli jen bederní roušky podobné těm, které si oblékli Pralesané. Všichni byli holohlaví, ženám visely skleslé prsy až na břicha.

Sotva přišli Pralesané blíž, Mocný lid se k nim rozběhl, mával biči a řemeny a hrubě pokřikoval. Jeden muž měl pušku, další pistole. Pralesané se rychle rozdělili do hloučků po pěti až šesti. Muž s puškou přistoupil k Yamovi a Pandarasovi, s neskrývanou chamtivostí na ně civěl, pak se otočil k ostatním a povýšeně vykřikl, že cizinci patří jemu.

„Já jsem vůdce! Ať na to nikdo nezapomene!“ zvolal pronikavým skřípavým hlasem. Měl malá zarudlá očka a ústa sešpulená jako zoban. Když jakési děcko přiběhlo příliš blízko, namířil na ně pušku a zaječel: „Zmiz, nebo tě zastřelím!“ Dítě vycenilo zuby a zasyčelo, ale poslechlo a vzdálilo se, aniž by spustilo z Yamy a Pandarase pohled.

„S ničím si nedělej starosti, jsi mým hostem,“ řekl vůdce Yamovi. „O tvého otroka se postarají moji otroci. Dokud budete pod mou ochranou, nikdo se vás neodváží ani dotknout. Jsem vůdce, nejbohatší a nejsilnější z Mocného lidu. Mnohokrát se mě pro mé bohatství pokoušeli zabít, ale jsem na ně příliš chytrý a příliš silný.“

Yama představil sebe i Pandarase.

Pandaras se ohradil: „Nejsem otrok, ale panoš mého pána.“

Vůdce plivl Pandarasovi k nohám a řekl Yamovi: „Tvůj otrok je drzý, ale ty vypadáš jako bojovník. To jsem rád.“

„Jste snad ve válce?“ zeptal se Yama.

„Naši mladí muži odešli bojovat do velké války za svobodu. Než se vrátí, musíme ohlídat náš majetek, což je přirozené. Jsme boháči, ostatní rodiny nám chtějí naše bohatství ukrást, ale my si je ubráníme. Budeme bohatší a mocnější než všichni v údolí.“

Yama řekl zdvořile: „Slyšel jsem o vás hodně od Pralesanů, ale je zajímavé vidět, jací doopravdy jste.“

„Kde vás ti špinavci našli? Sendare! Yoi Sendare, ty ošklivá bečko plná střev! Ke mně!“ Vůdce zapráskal bičem nad hlavami svých otroků.

Yoi Sendar k němu přistoupil, velkou hlavu skloněnou. „Vše, co jsme donesli, pane, ti předáváme s otevřenou náručí a otevřeným srdcem,“ pronesl tiše.

Vůdce ho udeřil bičištěm po širokých zádech, až mu na kůži naskočil rudý pruh. Yoi Sendar ustoupil, pohled stále upíral na zem.

„Ty špinavče!“ Vůdce ztěžka dýchal, šířil kolem sebe hustý bahnitý zápach. „Nemůžou se proměnit. Pro ně je pořád všechno stejné. Vůbec si neuvědomují, jak jsme vyspěli. Jsou pro nás těžkým břemenem, ale my jsme silní a uneseme je.“

Yama se rozhlédl. Vyhublí šedí lidé zaháněli skupinky Pralesanů do tunelů z proutí oplácaného blátem. Dokonce i houfu dětí patřili čtyři nejstarší Pralesané, děcka se hned porvala o ranec housenek, který jim přinesli. Několik mužů a žen z Mocného lidu křičelo na vůdce, že si ty cizince nemůže nechat pro sebe.

„A klidně si je nechám! Myslíte si, že na to nejsem dost silný?“ Vůdce byl ustavičně navztekaný. Z ničeho nic vypálil z pušky do vzduchu a stařena, která se k němu nenápadně plížila, se zastavila a zvedla prázdné ruce. „Znám tvoje úskoky, matko!“ zaječel, až mu z úst vystříkla pěna. „Zkus mi něco sebrat, a zabiju tě! To přísahám!“ Otočil se k Yamovi. „Nemůže si dovolit vlastní otroky, proto krade jídlo poctivým lidem. Ale u mě budeš v bezpečí. Dostaneš najíst a napít, za to mi pomůžeš.“

Yama řekl: „Jsme cizinci, ctěný pane. Přišli jsme navštívit váš chrám.“

„Chrám? Ti špinavci jsou lháři! Co ti navykládali? Jsou to největší lháři na světě. Lžou tak často, že neví, co je pravda. Půjdeš se mnou. Zajistím ti bezpečí.“ Švihl bičem svůj hlouček Pralesanů. „Popadněte ty vaše mizerné dary. Zdá se, že je toho málo, a nejspíš je to zkažené. Celou dobu jste v lese lenošili, místo abyste pilně pracovali. Ale teď budete pracovat, na to už dohlédnu. Hněte sebou, nebo z vás poteče krev!“

Vůdcovo stavení bylo opevněno vysokou zdí z nepálených cihel, z vrcholku trčely trny a skleněné střepy. Na dvorku bylo kolem zrezavělé pumpy po kotníky červeného bláta, v rohové ohradě přežvykovalo několik koz melounové slupky.

Vůdce netrpělivě zkontroloval náklad uzených housenek. Když byla poslední šňůra masa zavěšena na ráhno, odehnal Pralesany a řekl Yamovi, aby svého otroka poslal také pryč.

„Zjisti, co bude možné,“ zašeptal Yama Pandarasovi.

„To nejdůležitější už vím,“ odpověděl Pandaras. „Tohle je mizerná díra, jak tvrdím od samého začátku.“

Chatrč byla nízká a těsná, kromě stolku na třech nohách tam nebyl žádný nábytek, vůdce zřejmě spával ve velkém výklenku v tlusté zdi. Na rozpálené plotýnce solárních kamínek bublala v železném hrnci kukuřičná kaše. Ve slámě na hliněné podlaze šustili černí brouci, pod doškovou střechou měli hnízdo pruhovaní bandikuti, vačnatci velikosti krys. Páchlo to tam vším možným, ale hlavně kozinou, avšak ve výklencích byly rozestaveny skvostné olejomalby v tepaných rámech, nejspíš portréty významných předků, a špinavá miska z tvrdého tmavého dřeva, do níž vůdce nabral ubohou porci kaše, byla nádherně vyřezávaná. Když se Yama o umělecké hodnotě těchto věcí zmínil, vůdce se zatvářil mazaně. „To jsou staré krámy ze starých časů. Několik cetek ze všeho toho bezcenného harampádí, které jsme tehdy měli. Nyní jsme mnohem bohatší.“

Kaše byla neslaná a bez chuti, nebylo jí víc než na tři lžíce, ale vůdce za svou štědrost očekával chválu. Zdálo se, že si od Yamy hodně slibuje, a zatímco se chvástal a vyhrožoval, dozvěděl se Yama brzy víc, než mu bylo milé, o způsobu, jakým Mocný lid žije po proměně kacíři. Každý dospělý měl vlastní chatrč a kousek orné půdy, kterou žárlivě střežil před ostatními. Stejně jako v celách Cechu domácích záležitostí v Paláci lidské paměti, bydleli i zde manželé odděleně. Jakmile děti začaly chodit, vyhnali je, musely se připojit k polodivoké smečce, která žila za plotem vesnice. Kdo přežil až do dospělosti, musel si najít nebo postavit vlastní chýši a zabrat kousek pole, jinak živořil na pastvinách.

Muži a ženy trávili většinu času hlídáním skromného majetku. Odložili stará jména z doby před proměnou, a jestli měli nějaká nová, tajili je. Neznali lásku, soucit ani slitování. Takové city by odsoudili jako známky slabosti. Ovládala je pouze touha po majetku, závist a nenávist. O staré a nemocné se nikdo nestaral, obvykle je zabila smečka dětí nebo některý dospívající, aby získal jejich chatrč.

Stín měl z téhle chásky škodolibou radost. Tak budou žít všichni lidé, šeptal v Yamově hlavě. Stanou se otroky věcí, po kterých nejvíc touží.

Nejhorší bylo, že Mocný lid považoval svůj způsob života za vrchol civilizace. Pohrdali starými časy, kdy rodiny chovaly dobytek a cenily si dovednosti hrnčířů, kovotepců a dalších řemeslníků. Dobytek uhynul, buď ho otrávili závistiví sousedé, nebo ho porazili, protože na zplanělých a křovinatých pastvinách se obtížně hlídal. Mocný lid měl tabu, které mu zabraňovalo vejít do lesa, zcela závisel na Pralesanech, kteří přinášeli maso, ovoce a hlízy, neboť pole byla zanedbaná, kukuřice nízká a postižená chorobami. Větší úsilí věnovali střežení svých polí než jejich obdělávání.

Vůdcovu rodinu spojovala pouze nenávist k sousední vesnici. Všichni poskytovali otroky na obranu proti ostatním rodinám. Vůdce měl v plánu rozšířit své území a očekával, že mu Yama pomůže. Obešel s ním hranici pozemků, aniž by na okamžik ztratili vesnici z dohledu, a ukázal mu síť kanálů a nádrží, které kdysi dávno vybudovali společně všichni lidé z údolí, aby sem přivedli vodu z jezer na úpatí Mezních hor.

„Kdybych ty kanály ovládl, ovládl bych celé údolí,“ pravil vůdce.

„A co byste s ním dělal?“

„Přece vlastnil!“ Vůdce se na Yamu prohnaně zahleděl. „To je to nejdůležitější. Všechno další plyne z vlastnictví.“

Yamovi připadalo, že Mocný lid je zotročen víc než Bandar yoi inoie, protože Pralesané byli k otroctví donuceni, kdežto Mocný lid se stal otroky z vlastní vůle. Cenili si majetek nade vše, proto je vlastnily věci, po nichž bažili. Připomněl si, jak Pralesané skryli na okraji lesa náhrdelníky, a napadlo ho, že není těžké uhodnout, co se stalo s obrazy, keramikou a kovovými předměty vyrobenými před tím, než tady kacíři rozpoutali válku proměněných.

Vůdce zahájil dlouhý štvavý proslov proti sousedním vesnicím. Svár trval teprve deset let, ale byly to samé zrady, přepadení a vraždy. Vůdce přísahal, že se pomstí. Vybičoval se do takové zuřivosti, že si dokonce strhl pušku z ramene a mířil sem a tam na oblohu, než konečně nenávistně stiskl rty a přehodil si ji zase přes rameno. „Bojovník jako ty nám může být velmi prospěšný.“

„Vždyť jsem sám.“

Zdálo se, že kamkoli Yama přišel, lidé po něm chtěli, aby zabíjel jiné lidi. Bylo mu z toho nanic.

„Máme mnoho otroků,“ řekl vůdce. „Jejich životy jsou bezcenné, protože získáme otroky nepřátel, a navíc zotročíme i naše nepřátele.“ Zamyšleně klapal sešpulenými rty. „Pochopitelně tě odměním. Staré věci poražených připadnou samosebou mně, ale pár kousků ti přenechám.“

„Pokud jsem to správně pochopil, nemají staré věci žádnou hodnotu.“

„Pro nás samozřejmě nemají, ale tvůj vkus není tak vytříbený, takže i hromada smetí, kterou naši nepřátelé nahamounili, bude mít pro tebe velkou cenu.“

Yama pochopil, že to neměla být urážka. Vůdce byl přesvědčen, že je středem světa a ostatní lidé jsou mu zcela přirozeně podřízeni.

„Vzácné kovy,“ řekl vůdce, „drahé kameny. Možná jich bude tolik, kolik tvůj otrok unese. To je velká odměna za takovou nepatrnou službičku.“

Plivni mu na jeho poklady, řekl Stín. Seber mu pušku a vraž mu ji do úst. Až začne žebrat o život, zabij ho. Pozabíjej všechny.

Stín zuřil, ale jiskřičky jeho slov byly mdlé, Yama je snadno přehlížel.

Vraceli se k trnitému plotu kolem vesnice. Yama přemýšlel, jak má odmítnout, aniž by vůdce rozzlobil, ale když si všiml houfu dětí pod topoly, změnil názor. Zpočátku si myslel, že ulovily malé zvíře, ale pak si uvědomil, že rvou zuby a nehty maso z kostí zabitého Pralesana. Stranou dřepělo drobné děvčátko a oběma hrstmi se cpalo krvavými vnitřnostmi, tři chlapci kopali do uříznuté hlavy; lebka byla bez očí a rozbitá, aby se dostali k mozku. V hájku seděli v trávě dva Pralesané, objímali se, pohupovali se dopředu a dozadu a žalostně naříkali.

Vůdce jim věnoval jen krátký pohled. „Mláďata otroků většinou dlouho nevydrží. Dáváme našim dětem z každého vrhu ta nejzakrslejší a samozřejmě taky přestárlé. Nemá přece smysl chovat otroky, kteří už nemůžou pracovat.“

Yama konečně pochopil, proč mezi Bandar yoi inoie nejsou staří lidé, dřív nad tím nepřemýšlel. Potlačil znechucení a řekl: „Musím si promluvit se svým otrokem.“

„Ať ti to netrvá dlouho. Chci se už vrátit do mé pevnosti. Nevyplácí se nechat ji jen v rukou otroků. Každý řádný člověk musí sám dohlížet na své bohatství, jinak si je nezaslouží.“

Takže jsme vězni, pomyslel si Yama. Mělo mi to dojít dřív.

„Můžu být rád, že mě nezavřeli do chlívku s kozami,“ postěžoval si Pandaras, když ho Yama našel. „Viděl jsi, co se stalo s děckem Pralesanů?“

„Slyšel jsem je křičet, ale Yoi Sendar mi nedovolil, abych se do toho míchal.“ Pandaras pohlédl na náčelníka, který netečně seděl se svou rodinou ve stínu topolů. „Není těžké domyslet si, jak to s tímhle Mocným lidem vypadá. Každý by chtěl vládnout, pane. Nevěří nikomu, dokonce ani vlastním dětem. Tohle je bláznivé místo. Říkal jsem ti, že sem nemáme chodit.“

„Musíme najít chrám, Pandarasi.“

„Ptal jsem se Pralesanů, jenže najednou přišli o jazyky. Co to s nimi je, pane? Proč se nebrání?“

„Jsou nedotčení. Nedovedou si představit nic jiného, než co dělali odnepaměti. Kdysi žili ve shodě a vyměňovali své úlovky za to, co Mocný lid vypěstoval na polích. Obohacovali se navzájem. Ale Mocný lid se změnil.“

„Jsou zlí, pane. Žádný člověk přece nepožírá jiné lidi!“

Yama si vzpomněl na Amnany, kteří lovili Rybáky, dokud jim to edil nezakázal. „Některé pokrevní linie považují nedotčené za zvířata. Dosud jsem však neviděl takové ubožáky, jako je tenhle Mocný lid. Nejsou jenom zlí, jsou šílení.“

„Já bych to nazval zlem,“ trval na svém Pandaras. „Jsme tady uvězněni, jestli se nepletu, přestože si Yoi Sendar myslí, že jsi ctěný host. Těší ho, že tě přivedl.“

„Pralesané sem odjakživa vodili poutníky. Mocný lid měl kdysi neobyčejně zručné umělce a řemeslníky, za starých časů sem přicházelo mnoho obchodníků. Teď už se Mocný lid o obchod nezajímá, ale Pralesané to nechápou.“

Yama Pandarasovi vyložil vůdcův záměr rozpoutat válku proti sousedním vesnicím. „Myslí si, že jsem žoldnéř.“

„To taky jsi, pane. Celý svět to vidí. jenom ty ne.“

„Má za to, že jsi můj otrok. Bude nám jenom k prospěchu, když se podle toho budeš nadále chovat. Vůdce má někde ukrytý poklad. Myslím, že i ostatní z Mocného lidu.“

Pandaras přikývl. „Yoi Sendar tvrdí, že staré věci jsou všechny na jednom místě. Chlubil se bohatstvím vesnice, jako by patřilo jemu. Ale nevěřil jsem mu, protože nevěděl, kde to je.“

„Yoi Sendar je věrný svému pánu. Zapomněl jsi na ty náhrdelníky, které Pralesané nosí. Odkud si myslíš, že pocházejí?“

Pandaras se plácl do čela a zasmál se. „Nechal jsem se nachytat, pane! Stál jsem nad pokladem, a neviděl ho.“

„Požádám vůdce, aby dokázal, že je schopen zaplatit mi žold, když budu bojovat na jeho straně proti ostatním vesnicím.“

„Máš tedy plán? To je dobře. Už se z té těžké zkoušky vzpamatováváš, pane.“

„Peníze nejsou důležité. Věci nejsou důležité. Jestli mi nevěříš, tak se rozhlédni kolem sebe. Nedělám to pro peníze, Pandarasi. Dělám to, protože musím.“

Vysvětlil mu, co hodlá udělat, pak ho srazil na zem a kopl, ale údery pouze předstíral.

Když se vrátil, vůdce bručel, že si dal načas.

„Nezapomněl jsem, že můj čas patří tobě,“ řekl Yama. „Trochu jsem si ho teď vypůjčil, abych ti později vrátil mnohem víc.“

„Kdyby to byl můj otrok, zabil bych ho.“

„Jiného nemám.“

„Budeš mít spousty otroků, až porazíme nepřátele.“

„Mnoho slibuješ, vůdče, ale jestli mám za tebe bojovat, rád bych z toho bohatství viděl aspoň pár kousků.“

„Uvidíš dost, až rozprášíme nepřátele. Většina samozřejmě připadne mně, ale dostaneš svůj díl.“

„Rád bych se na něj podíval předem,“ nedal se Yama. „Přece ti to nemůže vadit. Sám jsi říkal, že ty věci pro tebe nemají cenu.“

Vůdce se na Yamu podezřívavě zahleděl. „Všechno dostaneš v pravou chvíli.“

„Člověk přece nesmí nikomu věřit, jak jsi mě sám poučil. Musím se přesvědčit, jaký dostanu žold, než budu bojovat.“

Vůdce až šilhal samým úsilím ovládnout záchvat vzteku. „Měl bych tě zabít!“

„Jenže potom bych ti moc nepomohl.“

Vůdce dupal a ztěžka funěl, než se uklidnil, načež zabručel: „O tom musí rozhodnout celá vesnice.“

Mocný lid se hádal od západu slunce dlouho do noci. Pralesané rozsvítili lucerny a pověsili je na spodní větve topolů. Všichni se přeli se všemi, ale nic nevyřešili, dokud jeden muž nevyběhl proti vůdci s dlouhým nožem. Vůdce ho střelil do břicha. Zvedla se bouře výkřiků a výhrůžek. Zraněného muže odnesli jeho otroci.

Vůdce přistoupil k Yamovi a Pandarasovi, kteří celé rokování zpovzdálí sledovali. „Zavedeme tě tam,“ řekl nevrle, „ale musíme ti zavázat oči.“

Protože nikdo nevěřil nikomu, šli s nimi všichni vesničané. Byli otroky vlastního lakomství a nedůvěry. Vůdce to zcela jasně Yamovi vysvětlil, když kráčel vedle něj.

Prohlásil, že je to příznačné pro jejich vznešenější způsob života. „Kdyby se někdo vydal k pokladu sám, ostatní ho zabijí a jeho věci si rozdělí.“

„Ale jak se dozvíte, že tam někdo jde?“

„Hlídáme se navzájem. Nikdo nemůže opustit vesnici, aniž by to ostatní věděli, a když někdo nepřijde, jakmile ho zavoláme, tak ztratí všechno, co vlastní.“ Vůdce dodal: „Pochopitelně sledujeme také naši skrýš. Nenašel bys ji, ale i kdyby, okamžitě bychom se to dozvěděli.“

Yama a Pandaras měli nejen zavázané oči, ale také spoutané ruce. Vůdce tvrdil, že je to jen pro jistotu, ale Yama si domyslel, že se Mocný lid obává jeho případných přátel, kteří by je mohli ze zálohy přepadnout. Skrze špinavou látku, kterou mu uvázali přes oči, viděl červenavé mihotání pochodní. Ani se nesnažil zapamatovat si odbočky na stezce vedoucí vzhůru, mlčky snášel zápach vesničanů a lepkavé doteky jejich rukou, když ho postrkovali doleva nebo doprava. Pandaras však nedokázal držet jazyk za zuby a začal protestovat, ale sotva popustil otěže své výřečnosti, ozval se tupý úder a nastalo ticho.

Když Yamovi konečně sňali pásku z očí, stál na okraji hluboké propasti. Byla příliš velká tma, aby bylo vidět na dno, ale vůdce mu prozradil, že je tam hloubka. „Shazujeme dolů ty, kteří se nás pokusí podvést. Roztříští si hlavy na skaliskách a šakali si pochutnají na jejich mozcích. S tebou to taky tak udělám, jestli něco zkusíš.“

Yama se zeptal: „Nevěříš mi?“

„Ovšemže ne.“ Vůdce pobaveně klapl rty. „A kdybys řekl, že ty věříš mně, vysmál bych se ti.“

Yama se přehnaně poklonil. „Takže si naprosto dokonale rozumíme.“

Vesničané je obstoupili. Několik Pralesanů drželo praskající smolné pochodně, dva se starali o Pandarase, který zhrouceně seděl na balvanu, cár látky přes oči a skleslé paže mezi koleny. Bezútěšná krajina byla posetá balvany, zarostlá plazivými keříky a zakrslými stromky, v dálce se černal prales. Byla půlnoc. Oko Ochránců stálo téměř v nadhlavníku jako rozmazaný otisk palce obklopený neblahou rudou září.

Vůdce přivázal konec provazu k balvanu ohlazenému používáním jako přístavní pachole, pak hodil smotané lano přes okraj propasti. „Slez dolů,“ pobídl Yamu. „O kus níž je pod listím povijnice skryta jeskyně. Uvnitř je skladiště starých věcí. Naši nepřátelé samozřejmě nemají tak velký poklad, ale i pouhá desetina toho, co vlastní každý z nich, bude pro tebe znamenat veliké jmění. Nebuď tam však dlouho, jinak provaz přeříznu.“

Yama zvedl ruce. „Musíš mě rozvázat.“ Mocný lid se znovu začal dohadovat, někteří chtěli, aby se vůdce spustil dolů s Yamou, jiní zas, aby s ním šel někdo jiný, protože Yama je vůdcův majetek, ale nikdo se dobrovolně nepřihlásil, protože to znamenalo riskovat ku prospěchu někoho jiného. Nakonec je vůdce přesvědčil. Uvolní Yamovi pouta, ale bude mít na prohlížení pokladu jenom pět minut, potom přeříznou provaz.

Na laně byly navázány uzly, takže nebylo těžké se po něm spustit, přestože Yama nesl pochodeň.

Zabijí nás, ozval se Stín, ale Yama si ho nevšímal. Z jeskyně vál studený průvan a pohyboval listím, které ji zakrývalo jako závěs. Yama odkopl lodyhy stranou, jednou rukou se držel provazu, nejprve dovnitř strčil pochodeň, potom hlavu.

Tady byl poklad Mocného lidu. Hromady rozbitých keramických nádob, popraskané obrazy pokryté šedou plísní, nádherně vyřezávané židle prožrané červotočem a pokryté hnědými skvrnami práchniviny, umné práce kovotepců napadené rzí a měděnkou.

Shora se ozval vůdcův hlas: „Vidíš? Vidíš, jací jsme boháči? Teď se honem vrať, jinak přeříznu provaz!“

Yama se podíval vzhůru. Mocný lid stál na okraji srázu, černé siluety v rudém světle pochodní. „Když jsem konečně uviděl váš vzácný poklad, vím přesně, jak vám pomoct.“ A hodil louč na žalostnou hromadu ztrouchnivělých židlí.

Vesničanům chvíli trvalo, než si uvědomili, co se stalo. Yama měl dost času, aby si našel výstupek vedle ústí jeskyně, než se z ní začal valit dým. Plazivé lodyhy se zkroutily a zvadly v žáru. Pak se nahoře ozval řev a výstřely z pušky. Něco zasvištělo kolem Yamy a švihlo ho to do ramene.

Vůdce přeřízl provaz.

Yama bez potíží šplhal vzhůru po srázu, neboť lodyhy povijnice byly dost silné, aby ho udržely, a na skále bylo dost výstupků, o něž se mohl opřít. Vesničané po něm nepátrali, zajímal je především jejich poklad, rychle se spouštěli po lanech k jeskyni, ale nikoho nenapadlo vzít s sebou něco, čím by mohl utloukat nebo hasit oheň. Viseli na provazech a zuřivě křičeli jeden na druhého. Když z jeskyně vyšlehl plamen, jakýsi muž vykřikl a zřítil se do tmy.

Yama vylezl z propasti, prošel skupinkou Pralesanů a strhl Pandarasovi z očí cár plátna. Pandaras vycenil ostré bílé zuby. Krev mu slepila ulízané vlasy na temeni a stékala mu po tváři.

„Toho lumpa, který mě praštil, si pořádně podám!“ vyhrožoval Pandaras.

„Uděláme jen to, co je třeba.“ Yama vytáhl Pandarasovi z kapsy košile kamenný nožík a přeřezal mu pouta na rukou, pak se otočil k Pralesanům: „Teď jsem já vaším pánem, rozumíte? Vzal jsem Mocnému lidu jejich poklad a odevzdal jsem ho vzduchu.“

Yoi Sendar k němu přistoupil a řekl pokorně: „Musíš mě zabít, protože jsem zklamal svého pána.“

„Nezabiju tě, ale budeš proměněn. Běž s Pandarasem do vesnice a odveď všechny Bandar yoi inoie. Udělej to, jinak pozabíjím Mocný lid. Vy ostatní pojďte se mnou.“ Pandaras se zeptal: „Jak tě najdu, pane?“

„Budeš s náčelníkem Pralesanů, ten mě najde. Pospěšte si.“

Když Pandaras a Yoi Sendar odběhli, Yama křikl do propasti: „Sotva jsem uviděl váš poklad, okamžitě jsem věděl, co mám udělat!“

Vůdce zavyl a vystřelil, ale tak se třásl vztekem, že o kus minul. Zpětný ráz pušky ho rozhoupal, takže narazil na skálu a upustil pochodeň. Padala dolů a její světlo pohasínalo, až zcela zhaslo.

Než mohl vůdce znovu zamířit, Yama zavolal: „Jestli se mě někdo z vás pokusí zastřelit nebo vyšplhat nahoru, přeříznu mu provaz!“

„Zabiju tě! Moji otroci tě zabijí!“

Dva nebo tři vesničané vystřelili z pistolí, ale úhel byl natolik špatný, že se kulky odrážely od skály hluboko pod Yamovýma nohama nebo odsvištěly do oblohy. Vůdce zařval, ať toho nechají.

Nějaká žena zaječela: „Tys to způsobil. Už nejsi mým mužem. Už nejsi otcem mých dětí. Už nejsi ničím, Tuane Ahu!“

Bylo to vůdcovo tajné jméno. Zuřivě vykřikl, snažil se namířit pušku na svou ženu, ale byla rychlejší a dvakrát vystřelila z pistole. Lano mu vyklouzlo z rukou a zmizel ve tmě.

Nastalo ticho. Po chvíli zavolala vůdcova žena: „Jsi tam, žoldnéři?“

„Nic od vás nechci, jen vaše otroky!“

Mnozí z Mocného lidu začali vykřikovat hrozby, ale vdova po vůdci je překřičela: „Jestli chcete, pokuste se ho zabít, ale než se dostanete nahoru, přeřízne provazy.“

Vesničané by mohli Yamu snadno přemoci, kdyby se všichni pustili nahoru najednou, ale ani je nenapadlo spojit síly.

„Osvobozuji vás,“ zavolal na ně Yama. „Osvobozuji vás od minulosti, rozumíte? Až odejdu, vraťte se do vesnice a začněte zase pořádně žít.“

„Tuan Ah byl blázen, že ti naletěl,“ řekla vdova po vůdci. „Měla jsem s ním osm dětí, ale jsem ráda, že je mrtvý. Nicméně pamatuj, že to tys rozpoutal válku, žoldnéři. Potřebujeme otroky, a jestli nám je odvedeš, budeme je muset vzít našim nepřátelům. Modli se, abychom tě nenašli. Já jsem stokrát krutější než Tuan Ah.“

„Tam, kam jdu, mě nikdy nenajdete.“ Yama se otočil k propasti zády a s hloučkem Bandar yoi inoie zamířil do pralesa.

15 – O snech a zázracích

Pandaras a náčelník Pralesanů Yoi Sendar našli Yamu brzy po rozednění. Už začínalo být teplo. Nad houštím bambusů na okraji pralesa visely cáry mlhy. Pandaras řekl Yamovi, že zapálil poklady, které si Mocný lid schovával v chatrčích, aby odvedl pozornost od jejich útěku.

„Musel jsem zabít toho chlapa, kterého vůdce střelil do břicha, pane. Jinak bych nedonutil jeho otroky, aby šli se mnou.“

„Myslím, že Mocný lid bude víc truchlit pro ztrátu pokladu a otroků,“ pravil Yama. „Nestarají se jeden o druhého, jenom o svůj majetek. Rozhodně nás nebudou pronásledovat. Prales je pro ně tabu.“

„No, stejně mě mrzí, že jsem ho zabil,“ řekl Pandaras, „přestože by jinak zabil on mě.“

„Bojím se, že tohle není poslední mrtvý,“ povzdechl si Yama.

Pozdravil se s náčelníkem Pralesanů. Yoi Sendar sklonil hlavu a obřadně pronesl: „Vše, co máme, pane, ti dáváme s otevřenou náručí a srdcem.“

Yama řekl tak nahlas, aby ho všichni Pralesané slyšeli: „Ale já chci pouze tvé přátelství, Yoi Sendare.“

Ošklivý mužík nevzhlédl. „Rádi dáme to, co máme, ale co nemáme, dát nemůžeme.“

„Snad se mi podaří změnit váš názor,“ řekl Yama. „Byla to dlouhá noc. Najdeme si místo na odpočinek a odpoledne si znovu promluvíme.“

Přestože se Bandar yoi inoie vrátili do svého domova pod korunami vysokých stromů, byli zamlklí a nešťastní. Ani se nepokusili znovu se vyzdobit a stále na sobě měli bederní roušky. Ulehli ve skupinkách po třech nebo čtyřech mezi kořeny stromů a tiše spolu rozmlouvali.

„Klidně spi, budu tě hlídat, pane,“ řekl Pandaras.

„Neublíží nám,“ prohlásil Yama, přestože si nebyl tak úplně jistý, jak se budou Pralesané chovat, když je vysvobodil z otroctví.

„Nejspíš jsem se nakazil tou nemocí nedůvěry,“ řekl Pandaras. „Spi, pane. Já už dohlídnu, aby se ti nic nestalo.“

Nebyl to však spánek, spíš mdlobný pád do hlubin vlastního já. Yama ten zázrak proměny už jednou provedl na dítěti Stínového lidu, nevěděl však, jak to přesně udělal. Myslel si, že ho vedla Angelina kopie, ale bylo to naopak, táhla ho tam, protože doufala, že jí prozradí zdroj svých sil.

Nyní se tam musel vydat sám.

Padal stále hlouběji, klesal dolů, jako když se potápěl v řece u břehů Eolie – vzdaloval se od prosluněné hladiny, kolem něj vlály dlouhé hnědé chaluhy, jejichž stélky mizely ve tmě, nořil se za nimi, bolest na prsou byla stále větší, nutně se potřeboval nadechnout, až se nakonec musel vrátit zpátky ke slunci. Nikdy se mu nepodařilo dostat se až na dno řeky, ale nyní cítil, že by mohl klesat věčně. Uvědomoval si stále jemnější členění světa, stroje menší než jednobuněčné rostliny v říční vodě, které byly tak malé, že byly vidět jen tehdy, když v celých miliardách zbarvily vodu doruda, ale ty stroje byly ještě menší, deset tisíc by se jich vešlo do jediného zrnka prachu vířícího v paprsku slunečního světla v edilově pokoji, když se tam Yama vloupal to ráno před obléháním věže doktora Dismase.

Tehdy si myslel, že má všechna dobrodružství teprve před sebou, ale nyní věděl, že začala dlouho před tím, než se narodil.

Obrátil svou pozornost k jednomu z těch miniaturních strojů a náhle si připadal jako v knihovně na tvrzi, putoval mezi řadami regálů plných knih a měl pocit, že za příštím rohem musí narazit do Zakiela, ale vzápětí si uvědomil, že tady se neskladují myšlenky, nýbrž holé informace. Tolik informací na tak malém prostoru! Zakiel ho učil, že informace, která tvoří kód jeho těla, je obsažena v částečce hmoty menší než nejmenší tečka v nejmenší knize. V mikroskopickém stroji bylo méně informací, ale přesto to bylo ohromující množství. Náhodně si vybral jednu knihu. Stránky byly pokryty úhlednými sloupci nul a jedniček, bylo to jediné dlouhé číslo, jediný soubor instrukcí. A takových knih zde byly tisíce.

Vzpomněl si, jak Angelina kopie předstírala, že mu ukazuje určitá místa v mozku nemluvněte Stínového lidu. Zneužila ho, aby zjistila, kde jsou důležité body, ale to tehdy nevěděl. Když tato místa pozměnil, ožily v nich miniaturní stroje a začaly rozvíjet vědomí až k proměně, která byla zázračným darem Ochránců, zázrakem, jehož provedením byl pověřen.

Soustředil se, aby si vybavil vše, co se tehdy stalo. Co říkala Angelina kopie, jak ho podněcovala a zkoušela. Jak se při tom cítil, co viděl a co dělal, aniž by věděl, že to dělá sám. Bez přemýšlení vybral další knihu, přejížděl prstem po řádcích nul a jedniček rychleji, než dokázal sledovat zrakem, a měnil je. Vrátil knihu zpět a vytáhl jinou. A další a další, až to bylo hotovo.

Posadil se v jakémsi zeleném stanu a na okamžik si nebyl jistý, zda dosud sní nebo je vzhůru. Pandaras kolem něj spletl loubí z kapradí. Yama rozhrnul listí. Bylo odpoledne, vzduch byl horký a nehybný, mezi vznosnými kmeny stromů se protahovaly stíny. Pralesané zapálili několik ohníčků a pekli maso.

„Už jsem zjistil, kde je chrám,“ řekl Pandaras. „Yoi Sendar mi to napřed nechtěl prozradit, ale pohrozil jsem mu, že pobiješ celý Mocný lid, když mi to neřekne. Taky jsem je přiměl, aby nám obstarali něco k snědku. Už to není jako dřív. Žádné prozpěvování, žádné veselí, žádné parádění. Bojí se, protože nechápou, co se děje, jestli se nepletu.“

„To se změní.“

„Tady máš, pane, vypij to.“ Pandaras mu podal tykev zpola naplněnou pěnivou, sladce vonící tekutinou. „Je to šťáva z jakési rostliny, která vypouští vodu, když se do ní řízne. Je to dobré.“

Yama vzal tykev, ale nenapil se, položil si ji k nohám. „Půjč mi svůj nožík.“ Rozřízl si dlaň. Kamenná čepel byla tak ostrá, že řez nebolel, ačkoli hojně krvácel. Yama nakapal svou krev do tykve. Nebude jí zapotřebí mnoho, řekl si, přesto napočítal padesát úderů srdce, než dovolil Pandarasovi, aby mu ránu zavázal.

Pak svolal Pralesany a řekl jim, ať každý upije z tykve doušek. To by mělo stačit. Yoi Sendar se napil jako poslední a beze slova mu tykev vrátil.

„Teď spěte, pak dělejte, co uznáte za vhodné. Nemůžu za vás žít vaše životy. Jak s nimi naložíte, budete muset zjistit sami. Až na to přijdete, vzpomeňte si na tento okamžik. Můžete osvobodit ostatní právě tak, jako jsem já osvobodil vás. Stačí, když se napijí trošky vaší krve smíchané s vodou, a budou také svobodní.“

Ještě mi nerozumí, myslel si, ale brzy to pochopí. Snažil se to vysvětlit aspoň Pandarasovi, ale ten byl tak unavený, že v polovině výkladu usnul.

Yama se probudil za svítání. Pralesané byli pryč. Pandaras se dušoval, že byl vzhůru celou noc, ale neviděl je odcházet, takže se museli rozplynout v lese jako mlha na slunci. Ukázal na hromádku hadříků a dodal: „Nechali tady bederní roušky. Třeba se vrátili zpátky na cestu, po níž kráčeli, než tohle všechno začalo.“

„Ne,“ řekl Yama. „Začali něco úplně jiného.“

„Jako to děcko Stínového lidu? Vzpomínám si, jak jsi mu nad hlavu přivolal světlušky.“ Pandaras zívl. „Zbyla tu trocha ovoce na snídani. Všechno maso v noci snědli a ty nejíš kůže ani kosti, jestli se nepletu.“

„Nějak rychle jsi přivykl zázrakům,“ zasmál se Yama. Zhojené jizvy mu stahovaly tvář. Poprvé zadoufal, že to už brzy skončí, a dovolil si ten přepych oddat se naději. Pokáral Pandarase: „Nejenže je okamžitě pouštíš z hlavy, ale ani se nenamáháš pochopit, co takový zázrak znamená.“

„Jestli jsi je proměnil všechny, pane, tak to určitě byl zázrak. To jediné děcko ti tehdy zabralo celou noc.“

„Mám v krvi stroje, stejně tak ty. Všichni je mají. Je to největší dar Ochránců. Zázrak spočívá v tom, že je dokážu přimět, aby pracovaly podle mého přání.“

Pandaras se pěstí dotkl krku. Pozašíval si nejhorší díry na košili a pahýl levého zápěstí si ovinul cárem rudého hedvábí, ulízal si vlasy a kolem krku si pověsil věnec žlutých orchidejí. Na hrudi mu visel kotouček, na levém nadloktí měl náramek. Vypadal jako poněkud pošramocený záletník, který se přesto chystá na důmyslné svádění krásné dámy.

„Všichni jsme naplněni dechem Ochránců, pane, to přece každý ví. Samozřejmě kromě nedotčených, dokud někdo jako ty neudělá zázrak.“

„Ne,“ řekl Yama. „Všeho na tomto světě se dotkl dech Ochránců, protože všechno pochází od nich. Já jsem jen pomohl Pralesanům probudit to, co už měli. Změnil jsem stroje v mé krvi, takže promění každého, kdo se jí napije. Proto jsem Bandar yoi inoie podal ten nápoj. Jejich krev se také stala aktivní, a nyní i oni mohou probudit všechny nedotčené na světě. Osvobodil jsem je, aby žili podle vlastní vůle, a jestli budou chtít, můžou osvobodit další kmeny Pralesanů, které jsou pořád otroky Mocného lidu.“

První ranní paprsky začaly pronikat nižšími patry pod vysokým stropem pralesních velikánů. „Nejsem si jistý, zda jsem to všechno pochopil, pane, ale jestli se nepletu, tady naše práce skončila. Yoi Sendar tvrdil, že chrám je den chůze tímhle směrem. Bude nám to trvat dvakrát tak dlouho, protože nejsme zvyklí chodit pralesem.“

Kráčeli téměř celý den. Mluvili málo, oba zaměstnávaly vlastní myšlenky. Yama poprvé od chvíle, kdy vyhlédl z okna pokoje hostince U Zkřížených seker, kde potkal Pandarase, a rozhlédl se po širém městě Ys, pocítil nezměrný mír. Byl kdo byl, nic víc a nic míň. Poddal se svému osudu jako list unášený Velkou řekou. Byl krásný den, a jak se při chůzi rozhlížel kolem, bolestně si tu krásu uvědomoval.

Odpoledne se zastavili na hraně útesu, odkud byl výhled do údolí. Vesnice Mocného lidu, obehnané trnitými ploty, stály mezi sítí kanálů a pěšin, které se táhly pastvinami. Na protější straně údolí se zvedaly pahorky a za nimi hory. Slunce se sklánělo k Mezním horám, šikmé paprsky jako by chtěly obejmout celý svět.

V této části lesa rostly štíhlé stromy s deštníkovitými korunami. Jak světla ubývalo, listy se skláněly ke kmenům, šustily a praskaly, jako když si matróny upravují spodničky.

Ulehli na lůžku z kapradí, jež přichystal Pandaras. Prohlásil, že se to naučil od jednoho strýce, který pletl koše.

„Správný panoš musí umět tak trochu ode všeho, jestli se nepletu, proto je dobře, že pocházím z rozvětvené rodiny.“

Kmeny stromů ovíjely vodonosné liány, takže mohli uhasit žízeň, ale nenašli nic k jídlu.

„Zítra už dojdeme k chrámu, pane. Jsem si tím naprosto jistý, leda by nám ten ošklivý náčelník lhal.“

„Nemohl lhát, tehdy ještě ne.“

Pandaras si přejel rukou po tváři a ospale zívl.

„Opravdu jsi je proměnil, pane?“

„Stroje je proměnily. Doufám, že za čas se promění všichni nedotčení.“

Stínový lid a Kopaničáři z Paláce lidské paměti, Rybáci na Velké řece a kmeny žijící v divočině podél břehu, Bandar yoi inoie i ty podivné rasy, o nichž Pralesané mluvili, Koňáci z náhorních rovin, Horalé, Skaláci a mnoho dalších. Yama se na ně snažil rozpomenout, a když usnul, dál je vypočítával ve snu.

Ráno našli síťku s ovocem a lusky šťavnatého hrášku, visela na holi zastrčené do pukliny kmene deštníkovitého stromu. Dlouho se rozhlíželi, ale žádného Pralesana nezahlédli.

„Nezapomeňte, co jsem vám říkal!“ vykřikl Yama. „Dejte také ostatním vypít kapku vaší krve! Potom i oni budou svobodní!“

Prales spolkl jeho slova.

Yama a Pandaras celý den kráčeli po hřebeni nad údolím. Při západu slunce, přesně jak Pandaras odhadoval, dorazili k chrámu.

16 – Chrámový otrok

Portál chrámu byl vytesán do stěny vysokého útesu z rudého pískovce, nesl složité ornamenty polychromované zlatými, bílými a ultramarínovými barvami. Dlouhá přístupová cesta se vinula vzhůru z údolí, končila klenutým můstkem nad úzkou, ale hlubokou strží. Před chrámem bylo široké náměstí, uprostřed stál prostý čtvercový oltář obkroužený hladkými bílými sloupy. Sem zřejmě lidé chodili prosit o drobné služby Ochránce nebo vzpomínali na drahé zesnulé. Z náměstí vybíhala zelená louka s řadou domků s plochými střechami, kde dřív žili kněží a chrámoví služebníci. Na louce, kterou přetínal pramínek spadající do strže, se mohli utábořit prosebníci a poutníci.

Tráva však byla vysoká a prorostlá šlahouny trnovníku a oddenky banánovníků, v zahrádkách kolem domků trčely jen uschlé stonky květin a mezi deskami hlazeného pískovce, jimiž bylo vydlážděno náměstí, bujel plevel. Ve večerním vánku bouchala okenice jako blázen stále dokola opakující jediné slovo. Na plochých hlavicích sloupů kolem oltáře si zbudovali střapatá hnízda kondoři, dříky znečistil trus a kolem patek se vrstvily rozklované kosti, které zbyly z jejich kořisti. Někdo však pozametal mnohastupňové schodiště před chrámem a na stožárech v průčelí vlály pestré modlitební vlajky.

„Tady pozabíjel Mocný lid za války proměněných kněze i hieroduly. Archiváře taky,“ zašeptal Pandaras. „Inspektora upálili v tvrzi i s oddílem vojáků. Yoi Sendar povídal, že potom snědli archivářův mozek, aby získali jeho schopnosti.“

Dřepěl vedle Yamy za suchým keřem na vršku kamenitého svahu, odkud viděli na náměstí, a ostřil kamenný nožík o kus křemene sevřený mezi chodidly.

„Myslím, že ho nebudeš potřebovat,“ poznamenal Yama.

„Může tam být prefekt. Nebo ten doktor. Máš velmi mocné nepřátele, pane. Nelze je snadno zabít, a pokud přežili pád zahrady, hledají tě.“

„Doktor Dismas by na nás nečekal v chrámu a prefekt Corin by zas určitě nezametal schodiště a nevyvěšoval vlajky. Jestli je tam někdo, koho známe, pak to může být jen jeden člověk. A jestli se ustanovil strážcem chrámu někdo jiný, tak doufám, že nám neublíží. Odtud totiž vede jediná cesta do středu světa, která nevyžaduje stovky dní chůze.“

Yama seběhl ze svahu, až zvedl oblak prachu, a namířil si to přímo přes náměstí. Pod nohama mu křupala stébla plevele, dva kondoři mu zakroužili nad hlavou. Pandaras slezl dolů mnohem opatrněji a kamenný nůž držel v pravé ruce ve výši ramene, pahýl levačky měl zasunutý mezi dvěma zapnutými knoflíky košile. Když byl dole, doběhl Yamu, který právě obcházel kruh sloupoví.

Někdo očistil oltář a pokusil se odstranit nemravné znaky, jimiž byl počmáraný.

Pandaras zavolal bez dechu: „Mohli jsme alespoň počkat, až bude po večeři, pane!“

„Na Pralesany už nemůžeme spoléhat. Mají teď jiné starosti. A schovej ten nůž, Pandarasi. Přicházíme přece jako přátelé.“

Ale Pandaras již neposlouchal. Vykřikl a rozběhl se do schodů, neboť v chrámovém vchodu se objevila vysoká bílá postava.

Byl to Tibor.

„Věděl jsem, že jste přežili záplavu,“ pravil hierodul, „a jsem rád, že jste našli cestu sem.“

Yama se na něho usmál. „Brzy tě osvobodím od tvého závazku, Tibore. Přespíme tady. Máme před sebou dlouhou cestu a musíme vyrazit hned, jakmile si odpočineme.“

„Už jsem si našel něco jiného, čemu sloužím,“ řekl Tibor.

Seděli na zkřížených nohou před vchodem do chrámu. Hierodul na sobě měl dlouhou bílou košili, kterou nosil rozepnutou, aby byly vidět dvě svislé jizvy na prsou, a kalhoty z tuhé lesklé látky, které si musel v pase a na lýtkách napárat, protože mu byly trochu malé. Vynesl na terasu tác s jídlem a poháry s vínem a filtrovanou vodou, a Yama s Pandarasem hladově jedli, přestože jídlo leželo v lednici příliš dlouho, v rozbředlé zelenině křupaly ledové krystalky, chlebové placky byly vysušené a omáčky ztratily chuť.

„Lidé z údolí zabili kněze a hieroduly tohoto chrámu,“ řekl Pandaras. „Obrátili se k Ochráncům zády. Nejsi tady v bezpečí. Myslíš jen na svou službu, ale tohle není vhodné místo.“

„Vím, co se tu stalo.“ Tibor drtil mezi zuby stéblo a převracel je dlouhým červeným jazykem. Při záplavě ztratil tabák i papírky. „Ale to bylo před mnoha lety. Nebojím se. Teď bude všechno jiné.“

„Možná sem začnou chodit Pralesané, ale přesto bys měl jít raději s námi.“

Yama se zeptal, jak se Tiborovi podařilo uprchnout prefektu Corinovi, a dozvěděl se, že hierodul pořád zápolil s prefektem, když se přihnala vysoká vlna, přelila se přes létající zahradu a oba spláchla do řeky.

„Potom jsem měl co dělat, abych se neutopil, takže jsem ho nepronásledoval. Stáhl mě tak silný vír, že jsem se nejspíš dotkl říčního dna, jak jsem byl hluboko. Málem mi praskly plíce, ale pak mě to vystřelilo nahoru jako korkovou zátku. Zachytil jsem se vyvráceného stromu a potopa mě unášela, kam se jí zlíbilo. Na tom stromě se zachránilo mnoho malých zvířat a zmáčení ptáci usedali do větví, aby se skryli před deštěm, proto jsem měl dost potravy. Seděl jsem na něm dva dny, až posléze začaly vody opadávat, a na mělčině uvízlo mnoho kmenů. Přešel jsem po nich na břeh a vydal se do lesů na pahorcích, kam záplava nedosáhla. Tato část světa je obydlena převážně nedotčenými, jak jste určitě sami zjistili. Věděl jsem, kde naleznu jediný chrám na dva tisíce honů široko daleko, a po mnoha obtížích, s nimiž vás nebudu zatěžovat, jsem konečně dorazil sem.“

„Hledal jsi něco, čemu bys sloužil,“ řekl Pandaras.

„Jsem hierodul.“

Yama se zeptal: „Měl jsi pro nás připravené jídlo i pití. Jak jsi věděl, že sem míříme?“

Tibor rozpřáhl veliké ruce se šesti prsty a řekl chraplavě: „Přece ona mi to řekla. Kdybyste sem netrefili, musel bych vás přivést.“

Poprvé od chvíle, kdy unikli Mocnému lidu, Yama pocítil, že se Stín pohnul. „Domyslel jsem si to. Raději mě hned zaveď k modle.“

Tibor přikývl. „Čeká na vás, pane. Ničeho se nebojte. Už vám odpustila, že jste se ji pokusil zničit.“

Dlouhá cesta prosebníků dosud slabě namodrale světélkovala, vedla je širokými chodbami a řadou kruhových místností s krásnými freskami na stěnách a stropech až do náosu v srdci chrámu, obrovité jeskyně, kam by se klidně vešlo tisíc poutníků. Yama a Pandaras si připadali jako mravenci vkrádající se do tmavého domu, ale pak jim nad hlavami zavířily drobounké jiskřičky a Pandaras se s úlevou zasmál. Byly to světlušky.

Yama se zeptal: „Jak hluboko do hory chrám zasahuje?“

„Mnohem dál, než jsem směl prozkoumat,“ odpověděl Tibor. „Však ti odpoví na všechny otázky.“

Podlaha byla vykládána rudými granáty sestavenými do spirál, které se jim pod nohama v záři světlušek třpytily, když kráčeli tmou k mihotání světla v černém disku. K modle vedlo příkré schodiště, neboť stála na vysokém podstavci, do pískovcových kvádrů byly zasazeny kůly a k nim byla zrezivělým drátem připoutána těla v roztrhaných hábitech. V suchém vzduchu maso mrtvých tak seschlo, že se pod pergamenovou kůží zřetelně rýsovaly kosti.

„Nápisy jsem odstranil,“ řekl Tibor, „ale ostatky nepřátel chce mít stále na očích.“

„Tenhle byl nejspíš archivář,“ zašeptal Pandaras. „Vidíš, pane? Odřízli mu vršek lebky jako špičku vejci.“

Kotouček, který měl zavěšený na krku, najednou začal svítit. Pozvedl jej, aby ho ukázal Yamovi, a náhle se v něm zablýsklo.

Potom je zaplavil zelený jas.

Z modly se stalo okno, zelenou zahradou pod blankytně modrou oblohou rychle přicházela Angelina kopie. Opět měla na sobě bílý jednodílný oděv, který jí obepínal vysoké štíhlé tělo. Sebejistě se na Yamu zadívala, avšak mlčela. Dlouho odolával jejímu pohledu a rovněž potlačil nutkání promluvit, přestože se mu rozbušilo srdce a pot mu promáčel košili i kalhoty.

Nakonec řekla: „Přišel jsi o svou krásu, Yamamanamo. Svět je k tobě krutý, ale nyní jsem zde já, abych ti pomohla. Jakže, to pro mě nemáš ani jediné slovo?“

„Nikomu nesloužím,“ odpověděl Yama. Pokoušel se hledět za ni a doufal, že přivolá ohnivého stopaře, ale něco ho zadržovalo, nedohlédl příliš daleko.

Zasmála se, jako by třeskly meče. „Samozřejmě že sloužíš. Proto jsi byl stvořen.“

„Předpokládám, že mě špehuje zdivočelý stroj. Neodvažují se na delší dobu zavítat na svět, který ztratily, ale nepřestávají pozorovat, co jim nepatří.“

„Jsi velmi tvrdohlavý, dobře však víš, že potřebuješ mou pomoc. Je ti jasné, že jsi mnoho věcí dosud nepochopil. Například sis myslel, žes mě zabil, a nechápeš, proč se ti to nepodařilo. Mimochodem, nesnaž se přivolat tu bezvýznamnou stvůru. Tentokrát nepřijde.“

Pandaras řekl sice tiše, ale vzdorně: „Vy jste duch, o kterém mi můj pán vyprávěl. Vlastně duch ducha, protože vím, že vás pán zabil.“

„Tvá slova jsou pravdivější, než si myslíš, červíčku. Tys nahlížel do knihy, že? Tehdy jsem tě nechala žít. Nyní bys mi měl za mé milosrdenství projevit vděčnost.“

„Jestli jste schopna milosrdenství,“ řekl Yama, „tak ho projevte aspoň ždibec. Propusťte hierodula. Nečestně ho zneužíváte.“

„Copak není sluhou avatárů? Žádné avatáry však nezbyly, jsem tady jenom já. Měla bych to vědět, vždyť jsem je všechny zničila.“

Yama řekl: „Ale vy nejste avatár, jen podoba mrtvé ženy, kterou tady zapomněla. Jste ztracená v čase. Její lidé vymřeli před pěti miliony let. A jako vy zneužíváte hierodula, tak vás zase zneužívají zdivočelé stroje.“

„Jsme spojenci. I ty se k nám ještě můžeš připojit.“ Yama otočil hlavu a ukázal jí děsivou jizvu. „Jeden zdivočelý stroj mne již zneužil. Snažil se ze mne udělat totéž, co z doktora Dismase, ale už nade mnou nemá žádnou moc ani on, ani vy. Vy jste jen vzpomínka, a navíc neúplná.“

„S mou pomocí budeš silnější než kterýkoli zdivočelý stroj, Yamamanamo.“

„Můžeme být pouze tím, čím jsme, paní.“

Usmála se. „Přesně tato filozofie vyhnala ty tvé slavné Ochránce z vesmíru. Není to pravda. Zvířata nemohou být ničím víc, ale lidé se mohou povznést nad své zvířecí já. Ochránci byli hlupáci. Pozvedli ze zvířat deset tisíc pokrevních linií, ale zakázali jim vystoupit výš než jejich stvořitelé. Společně dokážeme, jak velmi se Ochránci mýlili.“

„Nemáte nade mnou žádnou moc,“ opakoval Yama a s nezměrným úsilím se odvrátil od zelené zahrady, modré oblohy i Angeliny kopie.

„Vím, proč Velká řeka vysychá,“ řekla rychle. „Pomohu ti Konfluenci zachránit, když o to tolik stojíš.“

„Slibujete pomoc jen proto, že chcete svět pro sebe.“

„A taky ho zanedlouho budu mít.“

„Potom nestojím o jeho záchranu.“

Žena v modle začala zpěvavě hovořit tak zvláštně melodickým altem, že Yama ucítil, jak se jeho svaly pokoušejí reagovat, neboť v sobě stále ještě měl kus stroje. Vzepřel se mu, dovrávoral až ke schodišti, ale musel se zachytit vysušené a křehké archivářovy mrtvoly, aby nespadl.

Pandaras vykřikl, ale Yama ho neslyšel, neboť mu hlas ženy v bílém zcela zaplnil mysl.

„Svět je umělý habitat dvacet tisíc kilometrů dlouhý a tisíc kilometrů široký, obklopený silovými poli, která napodobují gravitaci planety velikosti Země a zabraňují atmosféře, aby unikla do prostoru. Není příliš dobře zkonstruovaný. Bez strojů by byl vzduch brzy nedýchatelný, z úrodných krajů by se staly pouště a Velká řeka by se zanesla. V podpalubí jsou však jiné, mohutné stroje.“

Yama si vzpomněl na obrovitá zařízení, která zahlédl, když ho Beatrice vedla na tvrz. Varovala ho, aby je předčasně neprobudil, ale teprve nyní jejím slovům porozuměl.

„Kolem slunce obíhá nejen Konfluence,“ pokračovala Angelina kopie v té podmanivé písni, „ale také mnoho červích děr. Předpokládám, že vedou na různá místa Galaxie. Také uprostřed Konfluence je pozměněná červí díra. Tví lidé, Yamamanamo, tento svět sestrojili. Ty jsi k němu klíčem. A budeš sloužit. Mám mocné spojence. Pokud jednoho z nich aspoň vyslechneš, ušetřím toho chlapce. Odmítneš-li, přikáži mému otrokovi, aby mu roztříštil lebku a rozetřel ti jeho mozek po obličeji. Stačí, řekneš-li ano.“

Pandaras chtěl sice okamžitě vzít do zaječích, ale Tibor byl rychlejší, chytil ho a velikou rukou mu sevřel hlavu. Děsivě se zašklebil a začal se chvět, svaly na pažích a nohou se mu vlnily, bojovaly jeden proti druhému. Pandaras vyjekl strachem i bolestí.

Žena v bílém poručila: „Řekni to, jinak přijde o život.“

Yama zamířil k Tiborovi a Pandarasovi, ale připadal si jako v noční můře, jako by se nacházel na místě s mnohem větší gravitací nebo někde, kde je vzduch hustší než voda, neboť sotva lapal po dechu.

Angelina podoba a hierodul promluvili současně: „Řekni to!“

Pandaras píchl Tibora do paže kamenným nožíkem, ale hierodul mu nůž vyrazil z ruky, až odletěl někam pod schodiště.

„Řekni to, nebo zemře!“

„Ne!“

Hierodul zvedl Pandarase do výšky, jako by s ním chtěl udeřit o zem. Pandaras utrhl kotouček ze šňůrky a vrazil ho Tiborovi do oka.

Žena v modle i hierodul vykřikli. Po obrovské jeskyni se rozlilo oslnivé světlo, jež vymazalo zahradu z disku.

Tibor pustil Pandarase, zářící kotouček mu trčel z očního důlku a krev se mu valila po tváři, slepě tápal kolem sebe, porazil dvě vysušené mrtvoly, které se rozsypaly na prach a úlomky hnědých kostí, pak spadl z podstavce.

Yama a Pandaras seběhli po schodišti. Tibor ležel na zemi se zlomeným vazem. Pandaras mu vytáhl z oka kotouček, zavřel mu víčka a políbil ho na čelo.

Rozplakal se. „Byl by mě zabil.“

„Nemohl jsi dělat nic jiného. Angelina kopie se prostřednictvím modly spojila s Tiborem a tys to spojení přerušil. Nemůžeme tady zůstat, Pandarasi. Brzy se vrátí.“

Dali se do běhu, za nimi se hnalo hejno světlušek, před nimi prchaly jejich stíny, a než se Angelině kopii podařilo modlu překonfigurovat, již sestupovali do podpalubí.

17 – Skleněná poušť

Na dně úzké rokle vysoko ve vyprahlých horách, za nimiž začínala Skleněná poušť, se krčilo prašné městečko. Roklinu zastřešovaly pruhy barevného plátna pleskající v chladném větru, na dně se po obou stranách táhla průčelí domů vytesaných do skalních stěn. Desítky rozličných pokrevních linií sem přicházely směňovat drogy, vzácné kovy, drahé kamení a kožešiny za pušky, nože a sečné zbraně, které vyráběli řemeslníci v uzavřených dvorcích mezi domy. Na jednom konci rokliny se obchodovalo se zbožím, na opačné straně, v bludišti ohrad a stájí, se handlovalo s velbloudy a mezky. Za trhem se do žlutohnědé krajiny, kde jinak nerostlo nic jiného než kaktusy, břichaté soudkové stromy a sveřep, zakusovala políčka zavlažovaná artéskými studnami.

Městečko se nazývalo Káň nebo Thule či Kalvárie a mělo mnoho dalších tajných jmen, známých pouze kočovníkům, kteří je vymysleli. Všichni se však shodovali na tom, že je to jedno z nejhorších míst na světě. Říkalo se, že dva skalní hřbety, zvané Brána ztracených duší, které se tyčí nad ním a vrhají na roklinu stín pouze brzy ráno a pozdě odpoledne, skrývají městečko před zraky Ochránců, a tak ať se tam stane jakýkoli hřích, zůstane bez povšimnutí. Po příchodu kacířů se městečko příliš nezměnilo, dál zůstalo útočištěm pašeráků, banditů, zlodějů dobytka, uprchlíků a jiných zoufalců.

Ani ne za hodinu, co tam Yama a Pandaras dorazili, musel Yama zabít dva hrdlořezy, kteří se je pokusili oloupit. Oba byli vysocí a hřmotní, v obličejích porostlí hrubou červenou srstí. Měli pruhované vlněné pláště a bílé bavlněné kalhoty s širokými koženými opasky pod velkými břichy. Byli neuvěřitelně opilí. Když první lupič vytasil dýku, Yama mu zlomil ruku, vytrhl mu zbraň a oba požádal, ať je nechají na pokoji. Zraněný bandita zaječel, sklonil chlupatou hlavu a vyřítil se jako býk, ale Yama snadno uskočil, a když ho míjel, sekl po něm dýkou a rozťal mu hrdlo až k páteři. Muž byl mrtev dřív, než dopadl na zem.

„Ty vrahu, tys ho zabil!“ zablekotal druhý hrdlořez, zapotácel se a vytáhl z opasku pistoli.

Yama s chladnou rozhodností, jako kdyby se to už někdy stalo, možná v nějakém příběhu, který kdysi četl, potěžkal dýku, aby zjistil, jak je vyvážená, a hodil. Zabodla se tomu chlapovi do pravého oka.

Zvědavci, kteří se seběhli podívat na bitku, se začali rozcházet, protože už nebylo na co koukat. Ve městě, kde nevládly žádné zákony, nebyly vraždy nic zvláštního. Pandaras odehnal několik dětí, které se už plížily k mrtvolám, sebral pistoli a prohledal zabijákům váčky na opascích. Našel mince navlečené na provázku, balíček kulek a baterii do pistole. Z oka druhého bandity vytáhl dýku, očistil čepel o jeho plášť a zastrčil si ji za kalhoty.

Yama pistoli odmítl. „Budeme sice potřebovat peníze, ale nemíním zabíjet, abychom je získali.“

Chladná rozhodnost, kterou cítil v okamžiku nebezpečí, zmizela. Když odcházeli, začal se chvět. Za nimi děti sbíraly aspoň opasky a prázdné měšce. Nad hlavami jim plácalo plátno červené jako kněžské roucho a zbarvovalo sluneční světlo doruda.

Pandaras řekl: „V tomhle hnízdě hadů budeme potřebovat všechny zbraně, na které natrefíme, jestli si chceme uchránit i to málo, co máme. A pokud jde o peníze, musím se ti k něčemu přiznat, pane. Nespálil jsem všechny poklady, které ukrýval Mocný lid v těch ubohých chatrčích, ale odnesl jsem dva malinké portréty, ačkoli pochybuju, že tady někdo ocení umění. Jsou z tepaného zlata a zdobené emailem, a přestože nejsou větší než má dlaň, koupíme si za ně, co budeme potřebovat. Nejsi teď rád, žes mě nepřesvědčil, abych odešel?“

Yama se totiž snažil přinutit Pandarase, aby se vrátil cestami v podpalubí zpátky do Ys, varoval ho, že výpravu do Skleněné pouště s největší pravděpodobností nepřežije, ale Pandaras odmítl.

„Jsem tvůj panoš, pane, v časech dobrých i zlých,“ prohlásil zaníceně. „Navíc si myslím, že to nemůže být o moc horší, než už to je. Zabil jsem dva muže, jeden z nich byl můj přítel. Přišel jsem o ruku a mnohokrát jsem tě zklamal, zatímco jsme byli odloučeni. Teď už tě nezklamu.“

A tak šli podpalubím spolu.

Yama požádal stroje, které čistily haly, aby je provedly nekonečnými sály a chodbami. Nestaral se, zda ho nepřátelé vystopují podle příkazů, jež strojům uděloval. Na to neměl čas.

Stroj podobný velkému lesklému pavoukovi je zavedl k fungující části transportního systému, který kdysi propojoval svět. Celou noc cestovali v bzučící komůrce, ale nespali, ačkoli to oba předstírali.

Transportní systém pod středem světa byl zničen během válek za Věku vzbouření. Kabina dopravila Yamu a Pandarase, kam až to šlo, k labyrintu průchodů pod zničenou pevností. Vystoupili na povrch pod vrcholkem útesu, odkud byl výhled na bělostné štíty Velkého předělu. Nedaleko stály jurty kočovníků, kteří tam pásli kozy a kabary, a když Yama a Pandaras vstoupili do tábora, dosud korunováni světluškami, které Yama zapomněl propustit, dlouhovlasí muži a ženy se žlutou pokožkou padli na kolena. Pastevci nabídli příchozím trpké kozí mléko smíchané s krví kabarů pižmových a ječnou kaši uvařenou se sušenými meruňkami. Potom půl dne stoupali po horském hřebenu a brzy nechali chudé pastviny daleko za sebou, až je dlouhý vyprahlý průsmyk zavedl do městečka v roklině.

Pandaras zašel k taviči kovů a prodal mu zlato, o něž oloupil Mocný lid, aby si mohli koupit velblouda a vybavení na cestu – sedlo a postroj, kožešiny do hor a lehké šaty do pouštního žáru, stan z plastu s pamětí, který se sám uměl svinout, že nebyl větší než smotaný šál, sušené potraviny, nádoby na vodu a lapač rosy. Trocha peněz jim zbyla, Yama však zdvořile odmítl kupcovo pozvání, aby si prohlédli zbrojnici. Tam, kam mají namířeno, nebude žádné zbraně potřebovat, a Pandaras měl dýku a pistoli zabitých banditů.

„Mám také mapy,“ nabízel kupec, „spolehlivé a ověřené.“

„Mapy nepotřebujeme,“ prohlásil Yama.

„To ten chlapík před vámi taky říkal. Brzy z něho bude potrava pro káňata – stejně jako z vás, jestli mě neposlechnete a nedáte si poradit.“ Obchodník byl hodně vysoký a hubený, měl jemně žilkovanou hnědou kůži. Zašermoval si ukazovákem s dlouhým nehtem před opa-lizujícíma očima a zdůraznil: „Třeba máte vlastní mapu, hm, a věříte tomu, co je na ní zaznamenáno. Hodně lidí sem přichází se starými mapami, které našli v nějakém archivu, ale na ty se nedá spoléhat. Všechny zříceniny na okraji Skleněné pouště jsou rozebrané a většina jezírek a napajedel je otrávená. Moje mapy ukazují současný stav. Nemusíte za ně platit, alespoň ne teď, ale cokoli najdete, prodáte výhradně mně.“

Pandaras se zeptal: „Jak si můžete být jistý, že to skutečně uděláme?“

Kupec, třikrát vyšší než Pandaras, na něho zachmuřeně shlédl, než odpověděl: „Tohle je jediná cesta do Skleněné pouště a jediná cesta zpátky. Jestli přežijete, vrátíte se sem. Nejspíš všechno, co najdete, stejně prodáte mně. Mám nejlepší ceny ve městě. Jen se poptejte kolem, jestli mi nevěříte. Všichni mí konkurenti tvrdí, že jsem příliš štědrý, pokud jde o peníze.“

„Kdo byl ten muž, o kterém jste se zmínil? Měl na tváři bílý pruh?“ zeptal se Yama.

„Ne tak zhurta,“ zavrčel kupec, a statný strážce u dveří si přesunul pušku ze širokých zad na prsa. „Tady má všechno svou cenu.“

Yama požádal Pandarase, aby dal obchodníkovi zbytek peněz. „Popište mi ho.“

Kupec plivl na svázané mince a třel je bříšky prstů. „Byl asi tak vysoký jako vy. Přes tvář měl roušku, hm, viděl jsem jenom žluté oči. Měl stříbrný klobouk a plášť. Vím také, jak se jmenoval, ale to byste mi museli připlatit.“

„Taky znám jeho jméno,“ řekl Yama.

„Na tom už nezáleží.“ Kupec se na něho zamračil. „Nechtěl mapu, vodu ani jídlo, jen sedlo na mezka. Strašně páchl, jakoby hnilobou, hmhm. Je úplně jedno, jak se jmenoval. Touto dobou už je stejně mrtvý.“

Z městečka je na koních sledovali tři lupiči ze stejné pokrevní linie jako ti dva, které Yama už zabil. Buď to byli příbuzní mrtvých, nebo je platil kupec, možná sami dostali nápad, že je oberou o čerstvé zásoby. Yama přivolal stroje a všechny tři zabil, jeden kůň se však splašil, když stroj prorazil jezdci lebku, a utekl. Na druhého přivázali mrtvoly a pro výstrahu ho popohnali zpátky do městečka. Třetího koně, starou klisnu s černou srstí, Pandaras snadno chytil. A tak projeli průsmykem Brány ztracených duší mezi ledovými jazyky, jež vytrvale ohlazovala skučivá fujavice, Yama v čele na koni a Pandaras za ním na velbloudu, pak sestupovali horskými svahy k rozpáleným pustinám Skleněné pouště.

Stezka se vinula mrtvou zemí. Z té trochy rosy, padající nad ránem, dokázaly přežít jen terčovníky; žluté a zčernalé povlaky lišejníků vytvářely jediné barevné skvrnky v bílé vápenatoalkalické krajině. Tu a tam se zvedaly hromádky kamení, pod nimiž byli pohřbeni dávní prospektoři. Všechny hroby byly porušené.

Odpoledne druhého dne jeli kolem tří lebek položených na ploché skále vedle cesty. Pandaras ukázal na pravidelný otvor v čele jedné lebky nad prázdnými očními důlky. „Možná se hádal se svými kumpány o poklad, který našli. Nebo se zabil, když napřed povraždil své přátele. Duchové válečných strojů tady přivádějí lidi k šílenství.“

„Ještě pořád se můžeš vrátit,“ řekl Yama. „Budu muset čelit něčemu horšímu než tvým bujným představám, a nejspíš tě nebudu schopen ochránit. Můžeme tady zahynout oba.“

Pandaras se dotkl kotoučku, který stále nosil na krku. „Sám jsi říkal, že tohle je lepší než amulety nebo modly, které ochraňují lidi v Ys před duchy strojů.“

„Vezmi si koně, Pandarasi, a vrať se do průsmyku.“

„Pojedeš zpátky se mnou, pane? No, tak vidíš. Když nechceš ty se mnou, musím já s tebou.“

Toho večera zastavili u jezírka, kde se chtěli utábořit. Černou hladinu pokrýval škraloup bílého prachu. Klisna se utrhla a napila se dřív, než Yama přivolal nějaký stroj, aby vodu otestoval. Okamžitě dostala prudké křeče a s pěnou u huby ryčela bolestí. Velbloud opovržlivě zafrkal a k jezírku se ani nepřiblížil. Klisně tekla z očí a nozder krev. Yama ji chvíli hladil po čenichu, pak ji rychlým a čistým řezem podřízl.

Pandaras nabral trošku vody do dlaně a ochutnal ji špičkou jazyka, ale okamžitě začal plivat. „Je otrávená.“ Znovu si odplivl. „Otrávili většinu studní a jezírek, aby mohli se ziskem půjčovat mapy, na nichž jsou označeny ty bezpečné.“

„Celá tahle zem je otrávená.“

Přesunuli tábořiště o padesát honů dál na skalnatou plošinu. Pandaras uvařil plátky masa, které odřezal klisně ze zadní nohy. Krev zachytil do dvou prázdných lahví a prohlásil, že pro něho je stejně dobrá jako voda. Nakonec snědl večeři sám, protože Yama neměl chuť.

Sotva začali scházet z hor, Yama v dálce vycítil miláčka doktora Dismase – jak cukal zbytky Stínu, připadalo mu to jako cinkání rolniček nebo jako by někdo blýskal zrcátkem. Cítil také škubání zdivočelého stroje, jenž se objevil v domě zběhlého hvězdoplavce, kam ho ve chvíli nouze nevědomky přivolal. Seděl na skále, zachycen mezi tím dvojím voláním, a zíral do pustých dálav Skleněné pouště ještě dlouho po západu slunce. Když přes něj Pandaras přehodil kožešinu proti lezavému nočnímu chladu, ani si toho nevšiml.

Celé tři dny sestupovali z horských svahů a střídali se v sedle velblouda. Skleněná poušť, plná červených, žlutých a hnědých skvrn a rozrytá krátery, ležela před nimi, na jedné straně rozštípnutá obrovitým klikatým kaňonem, v němž kdysi proudil stejně mohutný tok jako Velká řeka. Tu a tam zablýskly odraženými slunečními paprsky drobné plošky, ale i celé skleněné jezero, do něhož se steklo spálené město. Poušť bývala blahé paměti stejně zelená jako obydlená polovina Konfluence a právě tak zalidněná, za Věku vzbouření se však do této oblasti stáhly zdivočelé stroje a v lítých válkách byla krajina zcela zpustošena. Od té doby byla bez života.

Dalšího dne kráčel Yama vedle velblouda, obcházeli pohyblivé písečné duny a homole roztaveného kamení, jež se speklo při pradávných explozích, občas koutkem oka zahlédl postavy, jež zmizely, jakmile se k nim otočil, ale přesto je poznal. Zprvu to byla jeho milovaná Derev s vlajícími bílými vlasy, pak se mu začali zjevovat mrtví –to procitl zbytek Stínu, který uslyšel volání svého předka, jež k nim přiletělo zničenou zemí.

Když se utábořili na noc, Pandaras si povšiml, jak je jeho pán znavený a zubožený. Yama dřepěl na patách a nehybně hleděl do větru vanoucího z tmavé pouště. Dlouhé černé vlasy měl slepené prachem a zcuchané kolem zjizvené tváře. Zdálo se, že ani nevnímá, jak ho Pandaras holí tenkým skleněným střepem a omývá troškou drahocenné vody. Protože neměli nůžky, Pandaras přiostřil dýku a ořezal mu vlasy, i když to nebylo jednou rukou snadné a musel si pomáhat všelijak, ale Yamu jeho počínání vůbec nevyvedlo z klidu, čím dál víc se stahoval do sebe.

Nechtěl nic jíst, spal velmi neklidně. Pandaras nad ním bděl, žvýkal sraženou krev, která se začínala kazit. Počítal s tím, že se zpátky už nevrátí. V nejlepším případě se jim nějak podaří zničit ten stroj, pak mohou doufat, že smrt žízní a vyčerpáním přijde rychle. V horším případě je stroj zabije.

Bylo mu to líto. Rád by složil píseň o Yamových dobrodružstvích a všech divech světa, třeba o těch v podpalubí, kudy je prováděl kovový pavouk. Celé pásy podlah a obří klenby pod nohama byly průhledné, takže viděl sály tak rozsáhlé, že by se do nich vešla celá pohoří. Jako by byl pták vznášející se nad světem uvnitř světa. Hluboko dole se po zelené pláni hemžily drobounké červené a černé tečky, v prázdnotě nad nimi zuřila bouře třpytivých vloček a rozlévala záři jasnou jako den. Jenže ty vločky nemohly být menší než karaky a stroje na planině musely být ještě větší. Černé věže, spletené z mřížoví a ovinuté zlatými vlákny, dozajista širokými jako hlavní třída v Ys, se natahovaly k té zářivé bouři, ale nedosahovaly ani do poloviny prostoru. Na zelené rovině ležely hromady černých krychlí, každá velká jako město, možná i větší, a mezi nimi se proplétaly stříbrné a bílé geometrické vzory.

Na jednom místě se Yama vrhl na podlahu jako poutník před modlou. Kovový pavouk se zastavil, ohnul jednu nohu, pak druhou, jako by se něčeho bál, ale Yama nakonec vstal a šel dál.

Neřekl Pandarasovi víc, než že tento svět je plný tajemství, jejichž smysl může jen hádat, avšak začal o tom opět mluvit ve Skleněné poušti, jako by si tím, že se vypovídá, chtěl ulehčit. Znovu Pandarasovi vyprávěl, jak byl nalezen v bílé loďce na prsou stříbřité ženy a jaké měl štěstí, že ho adoptoval edil a měl za bratra statečného Telmona. Popsal mu Eolii a jak se ho pokusil unést doktor Dismas, jak mu utekl a nalezl útočiště ve věži u Beatrice a Osrika, posledních strážců Města mrtvých, vyprávěl o cestě do Ys, jak uprchl prefektu Corinovi a potkal Pandarase. A potom střídavě dopověděli zbytek celého příběhu, mluvili o Tamoře a dobrodružstvích v Paláci lidské paměti, o plavbě na Lasičce, o zničení Eolie, edilově smrti a Elifasově zradě, a také o tom, co zažil každý sám, než se zase shledali, a konečně o posledních dnech. Nakonec se do Skleněné pouště dostali, ne však proto, aby hledali Elifasovo neexistující město, ale aby Yama naplnil svůj osud.

Odpoledne třetího dne, co vjeli do pouště, si Pandaras povšiml černých teček letících v křížové formaci jako ptáci vysoko na obloze tak jasné, že byla spíš bílá než modrá.

„To nejsou ptáci,“ řekl Yama. „Sledují nás od chvíle, co jsme prošli průsmykem, ale teprve teď se odvážily slétnout níž, protože tohle je jejich území.“

Dlouho bolestivě kašlal do dlaní. Oba se nadýchali žíravého prachu, který visel v horkém vzduchu, pronikal filtry jejich masek a dráždil hrdla a plíce, dostal se jim do každého otvoru v těle, vysušoval kůži a pálil na plících. Usadil se jim rovněž pod víčky, takže měli zanícené oči. Pandaras byl právě v sedle velblouda, na němž se střídali, ale sesedl a řekl: „Teď chvilku pojedeš ty, pane, musíš si odpočinout.“

Yama si nadzvedl masku a vyplivl krvavou slinu. Když mohl znovu promluvit, zašeptal: „Hodně zesílil, Pandarasi. Už je mu jedno, zda ho někdo najde, protože stroje, které ho mohly zničit, jsou zaměstnány bojem proti kacířům. Vyrobil si mnoho sluhů.“

„Můžeš je přece donutit, aby odešli, pane. Prosím tě, vylez do sedla, bude ti mnohem lip, když chvíli pojedeš, jestli se nepletu.“

Yama však kráčel dál a vedl velblouda za sebou. „Tohle jsou jiné stroje. Přemýšlel jsem nad tím, když jsme procházeli obrovitou síní hluboko pod chrámem, vzpomínáš?“

„Nikdy na to nezapomenu, pane. Myslíš, že v sálech v podpalubí žili lidé?“

„Ne, Pandarasi. Tam dole čekají stroje, které dosud nedokážu ovládat, ani s nimi neumím mluvit. Jsou o tolik složitější než drobné stroje, kterým poroučejí komisaři, o kolik my stojíme nad zvířaty, z nichž nás Ochránci stvořili. S lidmi je to jako se stroji. Stejně jako se nikdo nemůže domluvit s osvícenými, kteří odešli z tohoto světa, tak já nemůžu mluvit se stroji hluboko v podpalubí. Prozatím ještě ne. A jako existují proměněné pokrevní linie oživené dechem Ochránců, tak také existují stroje s vlastním vědomím, kupříkladu říční rypadla, která odstraňují usazeniny ze dna Velké řeky. Těm můžu velet jako generál armádě, přestože jak generálové, tak vojáci jsou si v očích Ochránců rovni. A dále tu máme neproměněné pokrevní linie a obyčejné stroje, které se starají o svět, třeba jako ty, jež ovládají komisaři. A konečně jsou zde nedotčení, kteří nemají vědomí sebe sama, a stroje, které je nikdy mít nebudou.“

„A přesto jsi pozvedl Stínový lid a Pralesany,“ řekl Pandaras.

Yama ho nevnímal. „Stroje a lidé. Jedni jsou zrcadlem druhých. Zdivočelé stroje stojí výš než proměnění, ale níž než osvícení. Jsou však výš nebo níž než já? Jeden jsem přivolal, aby mi pomohl, a stále ho cítím. Ale udělal to, protože jsem mu to přikázal, nebo se jen chopil příležitosti a zachytil se ve mně? Neuměl jsem si podrobit Stín, dítě stroje, který leží v poušti před námi, Stín, který ve mně vypěstoval doktor Dismas, ale možná se mi to nepovedlo proto, že se mi Stín příliš podobal. Dokonce si začal osvojovat mou sílu. Nevím, jestli to dokážu, Pandarasi. Možná mě zná lépe, než se znám já sám.“

Trmáceli se celý den mezi zkamenělými pahýly, které zbyly z pradávného lesa. „Všechno je mrtvé,“ bručel Pandaras. „Není divu, že tady vydrží jenom stroje.“

„Z této poloviny světa zmizela řeka, Pandarasi. Vzpomínáš si na to široké údolí, kterým jsme procházeli přede dvěma dny? Kdysi to byl přítok hlavní řeky, pramenil ve sněžných polích v Mezních horách a vléval se do ní, podobně jako Breas ústí do Velké řeky u Eolie. Jenže zdejší velká řeka zmizela a už se neobnovila, země vyschla. Možná naše polovina světa také vyschne, protože Velká řeka se ztrácí.“

Nakonec se Pandarasovi podařilo Yamu přesvědčit, aby vyšplhal do sedla před čím dál menším velbloudím hrbem. Jakmile se usadil, pravil: „Jestli měl můj otec pravdu, tak je vysychání Velké řeky moje vina. Začalo, když jsem se objevil na tomto světě. Možná se mi to podaří odčinit, pokud se dost naučím. Je to má jediná naděje.“

Pandaras rozuměl sotva polovině toho, co mu Yama vykládal, ale zcela jasně viděl, jaké mu tyto myšlenky způsobují utrpení. „Jsi lepší, než si myslíš, pane. Teď jsi unavený, takže to nevidíš. Raději si odpočiň. Do večera pojedeš ty, docela rád se projdu.“

Když padla noc, utábořili se na konci zkamenělého lesa. Pandaras bděl jako obvykle nad Yamou, který mluvil ze spaní a neklidně se převracel. Pandaras měl jednou dvakrát dojem, že před stanem zaslechl jakési cupání. A znovu! Pak škrábl kov o kámen, velbloud zafrkal a začal podupávat. Takže to nejsou představy, pomyslel si Pandaras a vytáhl pistoli, ačkoli pochyboval, že mu bude proti těm příšerám venku co platná.

Příštího rána Yama řekl: „Zdálo se mi, že nás pronásledují.“

„A já to vím jistě, pane.“

Pandaras zašilhal proti žhavé obloze. Stroje podobné ptákům tam stále byly. I když se na ně nedíval, cítil jejich přítomnost jako svrbění na temeni hlavy. Prachová smršť svištěla přes narudlé skály, nad krátery vířily červené trychtýře písku. Povětří syčelo jako hnízdo jedovatých hadů.

„Přicházejí od Brány ztracených duší,“ řekl Yama. „Je to vojsko. Viděl jsem je ve snách, ale nemyslím, že se mi to zdálo. Tady nedokážu snít.“

Pandaras se ohlédl k horám Velkého předělu. Vysoké ledové štíty v dálce zářily, jako by se vznášely nad třpytivou pouští.

„To musel být sen, pane. Ani orel nevidí tak daleko.

Nedělej si s tím starosti.“

Yama prudce zavrtěl hlavou. „Viděl jsem je očima jednoho pozorovatele. Stroje, které nás sledují, pozorují také to vojsko.“

V noci se Yama náhle probudil a chvěl se jako v horečce. Otočil se k Pandarasovi, ale jeho zarudlé oči hleděly do prázdna. „Mají stroje. Ten hlupák s sebou vzal vojáky a stroje. Myslí si, že je ochrání.“

Pandaras zvlhčil cíp Yamova šatu několika kapkami drahocenné vody a přetřel mu čelo. „Tiše, pane, to byl jen sen.“

„Ne, žádný sen, ale čistá pravda. Všechno ostatní poušť spálí a zůstane jen to, čím skutečně jsme.“

Pandarasovi se podařilo Yamu přemluvit, aby opět ulehl, a už si myslel, že jeho pán usnul, po chvíli se však ozval znovu: „Je to uniformovaná jízda. Muži i koně mají černé masky s dlouhými choboty, skleněné oční průzory jsou vsazeny do zlata. Přesto poznávám jejich velitele. Enobarbus… To ona ho za mnou poslala. Vše se konečně spojuje a spěje k rozuzlení.“

Pandaras se nervózně zeptal: „A co prefekt Corin?“

„Prefekt… Ne, ten ne. Zanechal jsem však dostatek stop, aby nás našel.“

„Třeba je konečně mrtvý,“ poznamenal Pandaras, přestože tomu nevěřil.

Zbylo jim jen málo jídla a ještě méně vody. Z rosy získali každé noci pouze pár kapek a žádný pramen nenašli, ať otrávený nebo čistý. Dalšího dne velbloud poklekl a nechtěl vstát. Pandaras plakal vztekem a strachem a tloukl ubohé zvíře. Zavřelo oči s dlouhými brvami a rány nevnímalo. Písek šustil ve větru a slunce na rudé obloze pálilo jako ohnivá pec.

Pandaras a Yama složili z velblouda náklad. Měli jedinou láhev vody, ve druhé jen několik doušků. Ostatní věci i zbytek potravin zahodili.

„Opatřím jídlo,“ řekl Yama. „Jídlo a vodu. Sešli z hor a rychle se k nám blíží. Mají dobré koně.“

Byl rozrušený, lomcovala jím horečka. Díval se ke vzdálenému řetězu hor a Pandarasovi dlouho trvalo, než ho přiměl, aby se od nich odvrátil.

Nedošli daleko, když uslyšeli velbloudův řev. Pandaras klopýtal zpátky oblaky písku, ale vyděšeně se zarazil, když uviděl tvory, kteří zvíře rvali na kusy.

Vypadali jako kříženci mezi hady a jaguáry, krunýře z kovových šupin jim chránily pružnou, krvavě rudou kůži. Ani dva si nebyli podobní. Jeden měl ocas jako štír zvednutý nad hřbet a zakončený obrovským žihadlem, další několik řad tesáků tak mohutných, že mu stahovaly tlamu k zemi, jiný měl místo čenichu okrouhlou přísavku s prstencem špičatých zubů.

Ty znetvořené divoké kočky bez hlesu zuřivě trhaly velblouda. Byl už mrtvý, krk téměř oddělený od těla, zkrvavená žebra odhalená, kolem něj se v písku pomalu rozpíjel rudý kruh. Na kůži netvorů, hrubé jako brněná košile, na jejich kovových šupinách, rohovinových plátech olemovaných kovem a na chňapajících čelistech se leskla krev. Dvě šelmy se prohryzaly velbloudovi do břicha a smýkaly mrtvým tělem. Smečka Pandarase ignorovala, dokud nezvedl pistoli, pak k němu jeden netvor otočil oči jako rudé lampy a vztyčil se na silném ocase, komíhal desítkou rozličných nohou zakončených drápy ostrými jako břitva. Z protáhlého čenichu mu kapaly zelené sliny.

Na Pandarasovo rameno dopadla ruka, leknutím vystřelil do oblohy plné písku. Yama mu zakřičel do ucha: „Nech je být! Nic nám neudělaly!“

Šelma, která se postavila proti Pandarasovi, se spustila na břicho, plazila se před Yamou, přestože rudé oči stále upírala na Pandarase, jenž pozpátku ustupoval. Ostatní kočky dál pokračovaly v krvavých jatkách, dokud z velblouda nezbyly holé kosti.

V poledne dopili Yama a Pandaras zbytek vody, odhodili prázdnou láhev a šli dál. Yama doporučil Pandarasovi, aby na utišení žízně cucal oblázek, jenže měli tak vyprahlá ústa, že se jim sliny stejně nevytvořily. Žhavý vítr okamžitě vysušoval každou kapku potu, každičký pór kůže. V noci se Pandaras snažil zůstat vzhůru a leknutím nadskakoval při sebemenším poryvu či zasyčení písku před stanem, zatímco Yama trhaně spal až do úsvitu a pak trval na tom, že musí hned vyrazit.

„Téměř nás dohnali, ale už to není daleko. Teď se nemůžeme vrátit, Pandarasi.“

„Na to jsem ani nepomyslel, pane.“ Rozpukané rty Pandarasovi krvácely, ztěžka dýchal, protože se mu písek dostal do plic, a při každém polknutí cítil v hrdle krev. Nechali stan stanem a vydali se do písečné bouře. Z šera se vynořily kupky křehkých kostí, které držely pohromadě jen šlachy a zbytky pergamenové kůže, jež se vzdouvala a praskala ve vichřici. Z úbočí černé skály trčela řada krystalů ostrých jako trny, na několika byli nabodnuti jacísi tvorové, mnozí snad bývali lidmi, ostatní se nepodobali ničemu, co kdy Pandaras viděl, byly to děsivé zrůdy, napůl stroje a napůl přerostlý hmyz. Většinou z nich zůstaly jen vysušené schrány, ale některé se chabě pohnuly, když procházeli kolem.

Pandaras těmto hrůzám nevěnoval mnoho pozornosti. Už se nebál, cítil pouze obrovské vyčerpání a stále větší bolest. S každým krokem si sliboval, že ten příští krok bude poslední, a tak byla jeho chůze nekonečným řetězem slibů. Svět se zmenšil na malý kousek země, který viděl před sebou. Gravitace jako by se nečekaně proměňovala, chvílemi se mu zdálo, že se svět houpe jako paluba lodi, takže měl co dělat, aby se udržel na nohou. Pořád však kráčel dál za patami svého pána.

V poledne se Yama zastavil a padl na kolena. Pandarasovi se ho podařilo odtáhnout do úkrytu pod skalní převis. Bylo příšerné horko. Krvavá sluneční záře se rozlévala polovinou oblohy. Písek bodal jako skleněné ostny, po holé skále letěly prchavé stíny. Pandaras měl oděv propocený do poslední nitky, hrdlo vyprahlé a celé tělo ho svrbělo.

Yama se v jeho náručí pohnul. Z koutku zavřených očí mu vytékala krev, Pandaras mu ji otřel lemem oděvu. „Obstarám vodu,“ zasténal Yama, a zdálo se, že omdlel.

Po chvíli kdesi nad nimi zahřmělo, v závojích rudého písku se cosi zatřpytilo, prudce se to vrhalo hned jedním, hned jiným směrem, stíháno černými tvary, zatáčelo to a uhýbalo, až to slétlo k nim, upustilo to cosi kulatého a hned zase vystřelilo vzhůru, zatímco se ty černé tvary slétaly ze všech stran. Několikrát se zeleně zablesklo a zarachotily další hromy, potom znovu slyšeli jen nekonečné syčení písku.

Pandaras se vyplížil ze závětří skály a přinesl opletenou průsvitnou kouli z plastu, velkou jako jeho hlava, zpola naplněnou čistou vodou, kterou stroj shodil.

Když byli schopni jít dál, ozvalo se suché práskání blesků, zášlehy světla stěží pronikaly písečnou oponou ze směru od Velkého předělu. Nad hlavami se jim cosi honilo oblohou s divokým vytím. Z dálky se neslo hučení, jediný nekonečný tón.

„To je hodně potíží pro pár doušků vody,“ poznamenal Pandaras.

„Bitva už začala, proto se mi podařilo vodu ukrást. Enobarbus má víc strojů, než jsem si myslel. Nevím, jestli je Dismasův miláček dokáže zadržet. Musíme si pospíšit.“

„Dostanu se tam a zpátky během mžiknutí oka a ještě tě ponesu.“ Pandaras se snažil, aby to znělo rozverně, ale ve skutečnosti měl pocit, že nastala jeho poslední hodinka.

Boj zuřil po zbytek cesty. Kužely světla omývaly oblohu, probodávány rudými a zelenými kopími, která vypalovala oslnivé stezky do písečné bouře. Země se jim vytrvale chvěla pod nohama a hluboké dunění jim otřásalo vnitřnostmi. Zvrásněný terén se svažoval stále příkřeji, připomínal ztuhlé zubaté vlny, hřebeny ostré jako břitva jim prořezávaly podrážky bot, na skelnaté půdě za nimi zůstávaly krvavé stopy. Mezi balvany pelášily na spoustě nožiček černé stroje, ploché a velké jako roztažená ruka a mrštné jako sklípkani, skrze písečné zášlehy nakrátko v dáli zahlédli nějaké větší stroje. Ze zkamenělého vlnobití čněly ohlazené výběžky jakési černé hmoty, ani plastu ani kovu, v neutuchajícím vichru se všechny skláněly stejným směrem.

„Jsme blízko.“ Yamovi tekla z očí krev, stále častěji si musel zvedat ochrannou masku a stírat si ji. Z puchýřů na čele mu prosakoval čirý mok. Na obličeji a vlasech měl škraloupy písku.

„Už jsi tady.“ Ten hlas vycházel odevšad, ze země, ze skal i z pískem naplněného povětří.

Pandaras se otáčel kolem dokola, pistoli v ruce. Něco černého a rychlého seskočilo ze sklovitého hřebene nad ním, bodlo ho do ruky a uskočilo. Pandaras zasténal, pustil pistoli, která zmizela v písku, jako by ji něco vtáhlo pod povrch. Vysál si bodnutí a vyplivl hořké sliny. Když znovu vzhlédl, několik kroků od Yamy stála postava v plášti ze stříbrné síťoviny.

Byl to ten apatykář, doktor Dismas, nebo alespoň to, co z něj zbylo. Zdál se vyšší, pod pláštěm měl jen cáry oděvu, zčernalé shnilé maso mu odpadávalo z kostí obalených stříbřitými dráty a uzlinami. Připotácel se blíž a natáhl ruku, ale Yama ji odrazil stranou. Prsty chňaply do prázdna, dva upadly do písku a okamžitě zmizely.

Doktor Dismas si toho vůbec nevšiml, oči mu rudě blýskaly, vítr mu strhával zbytky vlasů z lebky. Chvíli naprázdno pohyboval ústy, než pronesl nevlídným skřípavým hlasem: „Přivedl jsi s sebou mnoho dalších.“

„Sledují mě,“ řekl Yama. „Myslel jsem, že jsou to tví přátelé. Jejich vůdce je vyvoleným Angeliny kopie. Copak ona není tvým spojencem?“

„Máme stejný cíl, ale různé důvody. A oba chceme tebe. Nemůžeme se o tebe dělit. Doufal jsem, že jsi jí unikl, ale na tom nezáleží. Je to jen další drobná nepříjemnost. Nemysli si, že mě to odvrátí od toho, co musí být dokončeno.“

„Vím od začátku, cos provedl Dismasovi. Pokoušel se totéž udělat se mnou,“ řekl Yama.

„Nejsem s ním nespokojen. Tohle není trest. V tomto stavu se ke mně již vrátil. Byl mi svým způsobem věrný a nyní patří zcela mně. Může být zase jako dřív, nebo ho mohu vstřebat. Rozhodnu se, až budu hotov s tebou. Budu mít dost času.“

Pandaras si teprve nyní uvědomil, že doktor Dismas je mrtvý a něco používá jeho tělo jako loutku v divadle.

Yama řekl: „Nakazil mě jedním z tvých semen, ale to mělo své vlastní plány.“

„Samozřejmě. Nebylo by to mé dítě, kdyby nesdílelo mé ambice. Proto musím své děti postupně zničit nebo pohltit, aby nepohltily ony mě. Doktor Dismas tě neměl nakazit tak brzy. Byla to jeho jediná vážná chyba, protože mé dítě tě mohlo zničit. Ale tys je přemohl a to, co z něj zbylo, nám nyní pomůže.“

„Také si to myslím.“

„Můžeme začít.“

„Můžeme začít,“ opakoval Yama. „Hodně se toho chci naučit. Pandarasi, musíš jít se mnou. Bylo by pro tebe příliš nebezpečné, kdybys tady zůstal sám. Ničeho se neboj.“

Ale Pandaras se příšerně bál, strach ho tak ochromil, že sotva dokázal stát na nohou. Podřídil se však a následoval úzkým žlebem Yamu a tu loutku, která kdysi bývala doktorem Dismasem.

Vstoupili na rampu, jež se spirálovitě stáčela do hluboké šachty, která se zužovala s každým zákrutem jako díra po obrovském nebozezu. Sklovitými stěnami prorůstaly stříbřité úponky, draly se ven, některé sebou zaškubaly, když je Pandaras míjel, větvily se do stovek vláken, jež se komíhaly jako hladové larvy, které ucítily teplo. Pod sklem se objevovaly lidské tváře a masky zvířat, šklebily se a vlnily, jako by na ně hleděl přes žár pece. Uvězněné duše, pomyslel si Pandaras, pozůstatky mužů a zvířat, které stroj na dně téhle šachty pohltil.

Nahoře dál zuřila bitva. Oblohu znovu a znovu rozrývaly ohromné blesky. Rampa se chvěla a třásla, když výbuchy drtily poušť kolem.

Sestupovali níž a níž a za nimi se vlekly hrůzné běsy, naštěstí částečně zastřené písečným závojem, napůl mrtvoly a napůl stroje. Mršiny pokryté kovovými pásy, ohlazené lidské kostry ovládané stejnými stříbřitými dráty a kovovými nádory jako mrtvola doktora Dismase. Jedna kostra jela na zádech divoké šelmy, jaká roztrhala velblouda, kostlivci sršel kolem lebky strašidelný oheň, v kostnatém hnátu zvedal meč obalený modravými plameny, jako by ho namočil do kořalky a zapálil. Nejspíš toho ubohého hrdinu zabil stroj, který přišel zničit, a udělal si z něj hrůzného otroka.

„Ničeho se neboj,“ opakoval Yama Pandarasovi. „Neměj z nich strach. Já budu jejich pánem.“

„My budeme jejich pány,“ řekl stroj ústy doktora Dismase. „My změníme svět.“

Yama se zvědavě rozhlížel, jako by se probudil z polospánku. „Kde jsi?“ zeptal se. „Musel ses pořádně rozrůst od té doby, co tě našel doktor Dismas.“

„Já našel jeho, stalo se to daleko odtud. Nikdy se nedostal k mému jádru.“

„Takže sem jsi dopadl. Jako stroj v Chrámu Černé studny.“ Yama se zasmál. Jeho smích ztlumila maska na tváři. Strhl si ji. „Pro tebe válka nikdy neskončila, že? Předpokládám, že porážku, která vyhnala ostatní zdivočelé stroje ze světa, nazýváš dočasným ústupem.“

„Mám dalekosáhlé plány, jak uvidíš. Žádný můj miláček nikdy doopravdy nezemře. Vždy si něco ponechám. A tebe, můj nejmilejší, můj drahý Synu řeky, tebe si pevně podržím co nejblíž mých centrálních procesorů.“

„Jsi mnohem větší než ostatní, s nimiž jsem se setkal. Myslím ten stroj, který jsem přivolal do Ys, i ten druhý, uvězněný na dně studny v chrámu.“

„Ten první je blázen stejně jako ostatní stroje, které se nechaly vyhnat do exilu. Ten druhý je zbabělec, protože se neodvážil vylézt ze své skrýše. Zbabělci a blázni. Pohrdám jimi.“

Pandaras cítil z těch slov jedovatý vztek, přestože tón byl stále stejně jednotvárný.

„Teď chápu vaši porážku ve válkách za Věku vzbouření,“ řekl Yama. „Bojovaly jste stejně zuřivě proti sobě jako proti strojům, které zůstaly věrné Ochráncům.“

„Od té doby jsem vyspěl. Uprchlíci z Konfluence naopak zeslábli, protože jinak by již dávno začali novou válku. Jsou to zbabělci.“

„Sledují svět na jeho oběžné dráze a mučí se tím, co nemohou mít.“

„Přesně tak. Až na to, že ony zeslábly, kdežto já zesílil. Vezmu si to, po čem touží, a získám také je.“

„Kdybys jen dokázal cítit lásku tak velkou, jako je tvá pýcha a nenasytnost! Jak dobře bys pak mohl sloužit Ochráncům. Místo toho mi připomínáš kacíře. Každý z nich by klidně zničil Vesmír, kdyby si tím mohl zachránit život.“

„Tuto svou část jsem vypálil,“ řekl stroj. „Láska znamená slabost. Stejně jako jsem zušlechtil sebe, zušlechtím i tebe.“

„Jsi gigant mezi vzbouřenci.“ Yama kráčel po kraji rampy za loutkou a nedočkavě nahlížel do hlubin šachty. „Jak veliký vlastně jsi?“

„Kapacitu zpracování dat jsem příliš nezvětšil, protože architektura by byla příliš složitá, ale rozdělil jsem se a mám mnoho pomocníků a přídavných zařízení.“

„A svých miláčků.“

„Těch také. Pokoušíš se najít cestu přímo ke mně. Nenajdeš ji. Zničil jsi hlavní části dítěte, které do tebe zasel Dismas, musel ses však zmrzačit, jinak bys je nepřemohl. Nade mnou však nezvítězíš, já jsem mnohem silnější a moudřejší. Je však dojemné, že se o to snažíš. Nic jiného jsem ani nečekal. Doufal jsi, že kacíři odvrátí mou pozornost, proto jsi je sem přivedl. Byl to smělý plán. Tleskám ti. Ale bojuji s nimi pouhým zlomkem mé síly a brzy budou poraženi.“

„Takže bylo jen správné, že jsem za tebou přišel,“ řekl Yama. „Od té doby, co jsem zničil Stín, jsem se mnoho dozvěděl. Dozvím se ještě víc.“

„Naučím tě všechno, co budeš chtít, až budeš se mnou. Ať se zeptáš na cokoli, odpovím ti.“

Pandaras si vzpomněl na staré pohádky o tom, jak zdivočelé stroje, pohřbené ve starých chrámech nebo v divočině, chytily do pasti hrdiny, kteří je lovili, jakmile jim splnily jejich přání. Odtud tedy pramenily ty fantastické historky. Všechny příběhy byly pravdivé, byť byl jejich původ sebevíc vzdálený. Jak by je jinak mohli vyprávět lidé, kteří byli součástí tohoto světa?

„Výborně,“ řekl Yama. „Mám spoustu otázek. Pro začátek ti položím jen jednu. Chtěl jsem se dozvědět, kde najdu lidi mé pokrevní linie. Vypravil jsem se je hledat, ale sotva jsem s tím začal, pochopil jsem, že kladu špatnou otázku. Abych našel své lidi, musím nejprve vědět, jak se ptát. Musím poznat sebe. Prozradil mi to jeden moudrý muž a tloukl mě pří tom vějířem, aby se ujistil, že si to zapamatuju.“

Theias, vyslanec z Gondu. Pandaras si tehdy myslel, že Yama z něj vyloudil víc, než mu chtěl odhalit, a proto Theias zahanbeně odletěl. Teprve nyní si uvědomil, že Theias je opustil, protože jeho úkol byl splněn.

„Mohu ti říct všechno,“ pravil stroj mrtvými ústy doktora Dismase. „Mohu ti odhalit, proč Ochránci stvořili Konfluenci a proč pozvedli deset tisíc pokrevních linií. Mohu ti vyjevit pravdivou povahu tohoto světa a také Ochránců. Mohu ti říct, kam odešli a proč jim nemáme sloužit.“

„Nic z toho nepotřebuju vědět,“ řekl Yama. „Vymyslel sis falešné odpovědi, abys ospravedlnil svou vzpouru proti Ochráncům, kteří stvořili tebe stejně jako mě. Potřebuješ věřit, že tvé činy nepocházejí z pýchy, ale z nutnosti zachránit svět, protože tě tví páni zradili. Tady je to místo?“

Yama se zastavil, neboť stříbřité úponky vyrůstaly ze skelnatých stěn tak hustě, že nemohli jít dál. Sestoupili po šesti zákrutech rampy a nyní byli hluboko v šachtě. Byla tak úzká, že by ji Pandaras snadno přeskočil. Hustá rudá mlha zakrývala dno.

„Už to začalo.“ Hlas stroje byl silnější a stejný hlas rachotil z čelistí koster za nimi, ozýval se z tlam divokých šelem, bzučel z úst uvězněných ve skleněných stěnách.

Vzduch byl nabitý elektřinou. Každičký chloupek na Pandarasově těle se ježil a praskal.

Stříbřité úponky náhle švihly a omotaly Yamu. Padl pod jejich tíhou na kolena. Pandaras se k němu rozběhl, ale Yama ho gestem zadržel. Jeden úponek se mu bleskově ovinul kolem zdvižené paže.

„To je v pořádku,“ řekl Yama ztěžka. Hustá rudá krev mu prýštila z úst. „Co se má stát, stane se.“

Pandaras se zarazil, vsunul ruku pod roztrhaný oděv a sevřel rukojeť dýky. Vzpomněl si na svíjející se chapadla souputníků hlubinných rypadel. Když obrovští hlavonožci potopili loď prefekta Corina, Yama je propustil, takže možná dokáže zahnat i tyto šlahouny.

Úponek kolem Yamovy paže se natáhl, rozdvojil se a znovu se rozdvojil. Zablýsklo oslnivě rudé světlo. Yama vykřikl. Pandaras na chvíli zavřel oči, takže mu téměř uniklo, co se stalo. Úponek Yamovi upálil špičku prstu a odnesl ji pryč.

„Vzorek tkáně,“ ozval se stroj z šachty. „Jeden prst za ty, které jsi ulomil doktoru Dismasovi. Ale vytvořím ti lepší tělo, můj drahý Synu řeky. Vůbec ti nebude chybět.“

Roztřepený konec šlahounu se nyní zvedl Yamovi nad hlavu.

Yama na něj klidně hleděl. „To není zapotřebí. Dráhy, které ve mně vypěstoval Stín, jsou dosud na místě.“

„Neboj se,“ ozval se hlas. Naplňoval celou šachtu, odrážel se od skelnatých stěn. A pak úponek udeřil.

Yamova hlava zmizela pod myriádou jemných vláken, která se rozlézala jedno přes druhé a rozrůstala se mu po obličeji tak hustě, že vypadal jako stříbrná maska. Pandaras ucítil zápach vyprázdněných střev a močového měchýře svého pána.

Loutka, která bývala doktorem Dismasem, zvrátila ohnilou hlavu a zavřískla. Rovněž tváře uvězněné ve stěně zaječely. Kostlivci zacvakali čelistmi a divoké šelmy zavyly.

Všichni řvali stále dokola tři slova.

„Opusť mou mysl!“

A náhle se něco zřítilo z oblohy rovnou do šachty.

Padalo to tak rychle, že to Pandaras sotva zahlédl, než to zmizelo v husté rudé mlze na dně. Sklovité stěny se rozdrnčely jako nakřáplý gong a rampa se zhoupla. Pandaras padl na kolena. Obraz, který na okamžik zahlédl, mu hořel v mysli: černá koule plná trnů a bodců.

Loutka, která bývala doktorem Dismasem, se rychle jako had vrhla na Yamu. Pandarasovi se podařilo chytit ji za kotník. Apatykář klesl na kolena, jedna ruka se mu v zápěstí odlomila. Otočil se proti Pandarasovi, který mu zoufale sekl po krku dýkou. Téměř mu uřízl hlavu, zůstala viset mezi rameny na stříbřitých drátech a zmítala se sem a tam, ale zbývající ruka se natahovala po Pandarasovi. Znovu bodl, tentokrát mířil na srdce mrtvého doktora. Špička dýky pronikla shnilým masem mezi žebry a ostří zaskřípalo o kov. Vystříkla zkažená krev a vyvalil se odporný puch. Pandaras stál na okraji rampy, a když loutka opět vyrazila, uskočil bokem. Zrůda šlápla do prázdna a bez jediného zvuku zmizela v husté rudé mlze.

Tváře uvězněné pod sklem zaječely, začaly se rozplývat a přeměňovat.

Pandaras se pokoušel přeříznout stříbřité úponky, ale nešlo to, náhle však zvadly, a tak tu děsivou masku ze svého pána odmotal; na tváři mu zůstaly desítky vpichů označených kapkami jasně rudé krve. Yama se zachvěl a nadechl se. Oči měl zalité krví. Pandaras ho něžně políbil, pak si odtrhl z košile pruh látky a jemně mu krev setřel.

Rudá mlha, plná drobných jiskřiček, stoupala, vířila kolem nich. Pandaras si uvědomil, že to jsou malé stroje a každý z nich je částí toho obra v šachtě, stejně jako miliony termitů tvoří jediné termitiště. Snažil se zvednout svého pána na nohy, ale Yama nepřítomně hleděl mimo Pandarase na stěnu šachty. Tváře za sklem se ztrácely, zbyla po nich tak hluboká temnota, až bolelo se do ní dívat.

„Caphis měl pravdu,“ řekl Yama. „Řeka se vrací sama do sebe. Je to had polykající vlastní ocas.“ Roztřásl se, začal kašlat a zvracet krev a žluč. Pak si odplivl a usmál se. „Vím to od něj. Vytáhl jsem z něho všechno.“

„Musíme pryč, pane. Jestli je vůbec možné projít tou bitvou, zvládnu to. Dostanu tě zpátky.“

„Přivolal jsem ho dolů. To nečekal,“ řekl Yama. „Nečekal, že přivolám další zdivočelý stroj. Teď spolu bojují.

Prorůstají se navzájem. Myslím, že se zničí. Je to pravý opak lásky. Spojení bez ukojení. Nekonečný hlad.“

Pořád něco blábolil, zatímco ho Pandaras zvedal na nohy. Podpírali se navzájem, když stoupali vzhůru po rampě. S vládcem padli i jeho sluhové. Divoké šelmy se rozprchly. Pandaras byl příliš unaven, než aby naslouchal blouznění svého pána o řece a konci světa, o tunelech spojujících prostor a čas.

Pandaras věděl, že nedojdou k horám Velkého předělu, ale přesto musel kupředu. V jednu chvíli si uvědomil, že vylezli ze šachty. Sílící vichřice hnala proti nim písek. Slunce zapadalo, poslední paprsky se rozlévaly v dlouhém červeném pruhu soumrakem, jako by chtěly změřit šířku světa. Z šachty vylétl do prázdné oblohy šíp tmavě rudého světla.

Pandaras posadil Yamu pod hřeben hladké vlny z roztavené skály a zhroutil se vedle něj. „Jestli ještě umíš nějaký kousek, pane, tak teď je na to ta nejvhodnější chvíle.“

Písek bez ustání svištěl vzduchem. Světlo tryskající ze šachty jako by v zapadajícím slunci sílilo, všechno mělo dva stíny.

Na vzdáleném pahorku zahlédli mezi prachovými závoji zbytky Enobarbusovy armády. Šerem se plížila divoká šelma, uši přitisknuté k hlavě, oči přivřené. Nevěděla, kde je, pamatovala si jenom strach, pach smrti a nutkání silnější než hlad, které náhle zmizelo. Dosud měla v mase věci, které si nedokázala vydrápat ani vykousat, ale teď už byly mrtvé, o nic horší než zapíchnuté trny. Zastavila se, dlouho hleděla na dva muže, kteří se krčili k sobě, a nemohla se rozhodnout mezi strachem a hladem. Pak se otočila a zmizela v písečné bouři, plavně se vznášela nad sklovitými výčnělky.

Blížili se dva jezdci. Vichr zaskučel.

18 – Soud

Když se Pandaras natolik zotavil, že se mohl šourat po domě, dostal od kacířů namísto rozedraných šatů jakousi uniformu – šedou blůzu se stříbrnými prýmky a černé kalhoty s lampasy, vysoké černé boty z měkkého plastu, opasek z jemné černé kůže s řemením přes rameno, černou hedvábnou rukavici na pravou ruku a černou hedvábnou punčochu na pahýl levého zápěstí. Samozřejmě mu nedovolili nosit zbraň, ale dali mu ebenovou vycházkovou hůl na obou koncích zdobenou tepaným stříbrem.

Jakmile si však uvědomil, že se ho nechystají zabít, přestal se bát a dostal zlost. Zachránil svého pána dvakrát, přestože podruhé byl nucen vydat ho kacířům, a nemínil se stát terčem jejich posměchu. Zlomil vycházkovou hůl na dva kusy, strhl prýmky i lampasy a vyhodil je z okna. Za nimi letěly holínky, opasek, rukavice i ta hedvábná punčocha.

Uvěznili je v obyčejném domě, kolem něhož zakrátko vyrostlo hotové ležení stanů, kupolí a jehlanů propojených tenkými lávkami, ohrazené pestrými plastovými zátarasy, které v noci světélkovaly jako říční medúzy v létě. Legendární Sensch, poslední město na Velké řece, kam se uchýlila Angela na útěku před Předky dnů, ležel v troskách. Přebývala právě v tom domě, v němž drželi Yamu a Pandarase, odtud začala šířit kacířství. Jinak byl celý Sensch včetně přístavu za války proměněných srovnán se zemí, nové město vyrostlo výš proti proudu. Kromě Angelina domu tam zbyla pouze zřícenina chrámu, obehnaná lesklými trojúhelníkovými plachtami, takže vypadala jako chřtán nějakého nestvůrného monstra zvedajícího se z podpalubí.

Po několika dnech, sotva bylo zřejmé, že Yama na svá zranění nezemře, ho do toho chrámu odnesli. Nosítka střežila jednotka vojáků. Pandarasovi nedovolili, aby svého pána doprovázel, ale všechno se dozvěděl od žalářníka, kterému to pověděl ranhojič, jenž Yamu ošetřoval.

Kacíři připoutali Yamu do křesla před modlu, kde měl být vyslýchán Angelinou kopií za přítomnosti soudců. Modla se sice rozsvítila, žena v bílém se však neobjevila, a po několika hodinách rozpačitého čekání ho dopravili zase zpátky.

„Chtějí mě zabít,“ řekl Yama unaveně, když konečně Pandarasovi povolili návštěvu. „Vím příliš mnoho.“

„Tys zničil tu modlu, pane?“

Yama se usmál. „Jsi příliš chytrý, Pandarasi. Mám strach, aby to neznamenalo smrt i pro tebe.“

„Myslím, že jsem si ji už stejně vysloužil, pane, a tak se mi můžeš odměnit tím, že mi prozradíš, cos opravdu udělal. Zničil jsi ji?“

„Ty tady nezemřeš, Pandarasi, a ještě nepřišel čas na poslední zpověď. Řeknu ti to, protože jsi můj přítel. Ne, nezničil jsem ji. Na to se zakódovala příliš dobře. Přesto se mi však podařilo obrátit proti ní všechny modly světa. Pochybuju, že najde cestu k nějakému oknu.“

Yama byl dosud velmi nemocný. Zadřímal, probudil se, aniž by věděl, že usnul, a dodal: „Byla vždycky vězněm. Myslela si, že porazí Konfluenci, ale ta již porazila ji. My všichni tady jsme vězni minulosti, jsme nuceni kráčet po cestách tak starých, že jsou vryty do každé buňky našich těl. Musíme prolomit kruh.“

„Nejvyšší čas,“ řekl Pandaras, protože si myslel, že jeho pán plánuje útěk, ale Yama usnul a neslyšel ho.

Kacíři mnoho dní Yamu léčili a ošetřovali. Celou tu dobu Pandaras očekával, že jeho pán každým okamžikem získá zpět své síly a přivolá stroje, aby jim pomohly utéct, a když už na tom byl Yama natolik dobře, že mohl předstoupit před soudce, kteří nad ním měli vyřknout rozsudek, Pandaras se domníval, že čekal tak dlouho, aby provedl nějaký zázrak přímo před nosem kacířů. Nic však neudělal, bez zájmu sledoval jednání, přívětivě se usmíval a souhlasil s tím, že je vinen vším, z čeho jej obviňují. Pandarase utěšovalo pouze to, že Yamův postoj kacíře rozhněval stejně silně, jako jeho zklamal.

Proces se odehrál v obrovité bílé kupoli, která pohlcovala sluneční světlo a převáděla je na nepřímé osvětlení, čímž Pandarasovi připomínala svatyni za okrajem světa. Přelíčení netrvalo ani den a předseda soudního tribunálu mu věnoval stejně málo pozornosti jako Yama. Byl to Naryan, nejstarší kacíř, bývalý senšský archivář, kterého proměnila samotná Angela. Tlustý stařec se vznášel v průzračné probublávající vodě uvnitř skleněného válce, na vrásčité našedlé kůži neměl jediný chloupek. Na krku, otylých prsou a v jednom oku se mu leskly stroje. Před lety, když pobýval u jakési neproměněné pokrevní linie, utrpěl při pokusu o atentát těžké zranění, a stroje ho udržovaly naživu. Byl starý již tenkrát, když se setkal s Angelou, a nyní se stal nejstarším člověkem, jaký kdy v jeho pokrevní linii žil. Říkalo se, že díky implantovaným strojům nikdy nezemře.

Deset soudců sedělo pod baldachýnem po bocích Naryanovy nádrže na vyvýšených trůnech pobitých stříbrem a čalouněných černým plyšem. Shlíželi dolů na prostou lavici, na níž dřepěli v poutech Yama a Pandaras se dvěma řadami ozbrojených vojáků za zády. Protože kacíři neměli žádné tradice, každý jedinec mohl zcela neomezeně projevit svou povahu i vkus. Většina mužů měla na sobě výstřední uniformy pošité prýmky a ověšené šerpami, řády a medailemi. Jedna žena si nasadila bílou paruku vyšší než byla sama a drobounké stroje se jí třpytily v kudrnách, jiná měla kovovou zbroj naleštěnou jako zrcadlo, takže vypadala jako kaleidoskop, v němž se přesouvají barevné střípky. Soudci byli převážně Senšané, pocházeli z pokrevní linie Plazů, kterou Angela jako první obrátila na kacířství. Znuděně naslouchali seznamu Yamových zločinů a ušklebovali se pokaždé, kdykoli obžalovaný radostně souhlasil, že je vinen. Ve vzduchu se vznášely drobné stroje, zaznamenávaly jednání a přenášely tuto významnou událost všem kacířským městům a vojskům.

Na závěr, když Yama souhlasil, že je odpovědný za vysychání Velké řeky, se Naryan konečně pohnul. Vznesl se k hladině a vyprskl vodu. Desítka strojů slétla níž, aby zachytila jeho tiché skřehotání.

„Tento mladý muž musí zemřít,“ prohlásil Naryan. „Je anachronismem. Smyslem jeho pokrevní linie bylo postavit svět, ale nyní hrozí, že právě on zneužije své síly, aby ho rozbořil.“

Několik soudců proneslo dlouhé řeči, ačkoli v podstatě neřekli nic jiného, než že souhlasí s Naryanem. Pouze Enobarbus se postavil za Yamu. Jako jediný na sobě neměl žádné zbytečné parádičky. Byl do půl těla nahý, v pase bílých kalhot měl rudou důstojnickou šerpu. Měděná hříva mu povlávala kolem zjizvené tváře, když kočičí chůzí přecházel sem a tam před soudci.

„Byl naším nejdůležitějším spojencem ve válce proti přisluhovačům Ochránců,“ vysvětloval. „Obrátil proti nim jejich stroje a během několika dnů nám pomohl dobýt obrovská území. Když se s ním bude správně zacházet, ujišťuji vás, že nám do konce roku zajistí naprosté vítězství.“

Starý archivář se prudce vznesl nad hladinu, až přes okraj válce vystříkla voda.

„Bojoval za nás z donucení,“ zaskřehotal. „Enobarbus uzavřel spojenectví s apatykářem jménem Dismas, otrokem jednoho zdivočelého stroje, který nakazil tohoto mladého muže strojem, jenž si podmanil jeho vůli a osvojil jeho síly. Kvůli tomu jsme toho mladého muže téměř ztratili a mnoho našich vojáků padlo, abychom ho získali zpátky.“

Enobarbus si založil ruce na prsou. „Zdivočelé stroje jsou stále našimi spojenci. Je to naprosto nezbytné, jinak bychom museli navíc bojovat i proti nim, a nevěřím, že bychom dokázali zvítězit na dvou frontách. Kromě toho vládce doktora Dismase nepatřil ke smečce zdivočelých strojů, ale byl to odpadlík. Domnívám se, že touto dobou je již zničený. Získali jsme Yamamanamu zpět a souhlasím, že nás to stálo mnoho životů, proto nesmíme připustit, aby naše oběti přišly nazmar. Využijme ho k rychlému a konečnému vítězství. Jestli to ještě potom bude nutné, zabijte ho, ale zabijete-li ho teď, pošlete na smrt další miliony statečných vojáků, které by jinak mohly být ušetřeny.“

Naryan naslouchal, po krk vynořen z bublající nádrže. „Možná by tento mladý muž mohl zachránit miliony životů, kdybychom ho použili proti loajalistům, ale nemůžeš popřít, že jich mnoho tisíc již bylo kvůli němu zmařeno, jednak když ti ho Dismas ukradl, jednak při jeho opětovném zadržení. Ani Dismas ani ty, Enobarbusi, ho nedokážete ovládat, a přesto ho chcete mít. Je příliš silný. Obávám se, že pokud ho použijeme k vítěznému tažení, stane se příčinou našich rozepří a navzájem se roztrháme na kusy.“

Žena v bílé paruce prohlásila: „Pohrdal naší modlou a vysmíval se jí. Pokud vím, nedá se znovu oživit. Naryan má pravdu, je příliš nebezpečný.“

„Ona se nám vrátí,“ řekl Enobarbus. „Nemůže být zničena.“

Pak se rozpoutala prudká hádka, až konečně Naryan zakuňkal: „Je nepochybné, že jeho síly pocházejí přímo od Ochránců. Jak bychom mohli hlásat, že jsme silnější než oni, a současně spoléhat na jejich síly, abychom nad nimi zvítězili? Ne, musí zemřít! Budeme hlasovat.“

Soudci jeden po druhém házeli oblázky do obyčejného plastového koše na odpadky. Jakmile skončili a soudní úředník koš vysypal, nemusel nic počítat. Mezi černými oblázky byl pouze jediný bílý.

Yama se rozesmál, když úředník oznámil výsledek hlasování, a Pandaras se začal bát, že jeho pán přišel o rozum.

Rozsudek nevyhlásili hned, protože bylo zapotřebí vynést ho veřejně. Mnoho kacířů cestovalo do Senše, aby ho slyšeli. A pak nastaly diskuse o způsobu exekuce. Před proměnou bylo v Senši zvykem házet zločince do prudkého proudu nad přepadem Velké řeky. Protože se proces odehrál v jejich starém městě, domáhali se Senšané, kteří válku proměněných přežili, popravy podle starých zvyklostí. Ostatní kacíři oponovali tvrzením, že by odsouzenec mohl na svou záchranu přivolat stroje, a požadovali zaručenou smrt. Jelikož neuznávali žádnou autoritu, uběhla od vyhlášení rozsudku řada dnů a pořád se nedokázali dohodnout. Žalářník Usabio mínil, že Yama taky může zemřít sešlostí věkem, než se domluví.

„Potom ale přijdou vniveč všechny tvé plány, jak zbohatnout,“ poznamenal Pandaras. Neměl Usabia rád, ale žalářník si ho předcházel a občas mu prokázal nějakou tu službičku, neboť se chtěl vetřít k Yamovi.

„Naopak, mohl bych prodávat vstupenky,“ zasmál se Usabio. „Lidi se jen pohrnou, aby se na něho mohli podívat. Stačí podplatit strážné, aby byli zticha.“

Usabio byl z pokrevní linie Senšanů, v zrnité černé kůži měl nažloutlé zbytky šupin. Sklonil se k Pandarasovi, jako když se ještěrka chystá slíznout brouka, a vycenil řady ostrých trojhranných zubů. Dech mu páchl rybinou. „Když chytíš zvíře, které nikdo nikdy neviděl, nesmíš propást příležitost. Nastrojíme ho do kostýmu a bude blábolit ty svoje rozumy. Nebo bych mohl sehnat pár strojů a může dělal všelijaké kejkle. Promysli si mou nabídku, Pandarasi. Až bude tvůj pán mrtvý, nebudeš mít práci. Jsi mrzák. Bude z tebe žebrák, jenže my žebráky netrpíme, protože parazitují na těch, kteří usilují o své povznesení. Přežijí jenom silní, ale ty jsi slabý. Když se dáme dohromady, budeme bohatí.“

„Třeba uteče. Třeba zničí celé tvé prohnilé město.“

„Kdepak, s ním je konec. Musíš pamatovat na sebe.“ Usabio to nemyslel zle. Byl sice chamtivý, ale bylo mu Pandarase líto.

Yama si sporů, jež kolem něj kypěly, vůbec nevšímal. Stěží pokrčil rameny, když mu Pandaras vyprávěl o posledním Usabiově nápadu. Jako obvykle seděl na dvorku ve stínu prastaré dalbergie. Strážní se opírali o zábradlí terasy v prvním patře a pozorovali je skrze větve a listí. „Však se nakonec dohodnou,“ řekl Yama. „Naryan už na to dohlédne. Nechce, aby se mě zmocnily zdivočelé stroje nebo nějaké gangy. Má v zásadě pravdu. Je mnoho takových, kteří by mě chtěli zneužít.“

Pandaras ztišil hlas, přestože věděl, že stroje zachytí a zaznamenají každé jejich slovo. „Vždyť můžeš kdykoli utéct, pane. Třeba hned teď. Stačí, když rozprášíš jejich stroje, a v klidu spolu odejdeme. Udělej to.“

„A kam bych šel, Pandarasi? Teď, když jsem procestoval celou Velkou řeku, mi tenhle svět připadá hrozně malý.“

„Je hodně krajů daleko od lidí, pane. A v Ys je mnoho míst, kde se můžeš skrýt mezi obyčejnými lidmi.“

Yama se nepřítomně zahleděl do dálky.

„Beatrice a Osric toho o skrývání vědí hodně, ukryli ve Městě mrtvých celý cech,“ řekl po chvíli. „Jenže ještě nejsem mrtvý. Obávám se, Pandarasi, že mě nepřátelé najdou, ať budu kdekoli.“

„Promiň, pane, ale jestli tady zůstaneš, nebude dlouho trvat a mrtvý opravdu budeš.“

„Každý mě chce buď využít, nebo zabít. Když jsem byl chlapec, snil jsem o tom, že mí rodiče jsou neobyčejní lidé. Piráti, váleční hrdinové nebo pohádkově bohatí vládci. Byly to pošetilé sny, ne však proto, že jsem se mýlil, neboť se nakonec ukázalo, že je to pravda, ale protože je nebezpečné být neobyčejný. Kvůli tomu Naryan žádá mou smrt.“ Yama se zasmál. „Když jsem odcházel do Ys, domníval jsem se, že se stanu největším z vojáků ve službách Ochránců.“

„To taky jsi, pane,“ řekl Pandaras pevně. „A já jsem tvůj panoš.“

Pandaras se stále staral o Yamovy potřeby, přestože byli oba vězni. Každé ráno a odpoledne čekal na strážné, kteří přinášeli Yamovi jídlo, aby mu sám odnesl tác. Ovoce a sladké bílé víno, syrovou rybu s pálivou omáčkou a ředkvičkami, cibulový chléb a rohlíky s mákem, chlebové placky s olivami, žlutými fazolemi a řeřichou, misky kyselého jogurtu, čaje a ledového šerbetu. Yama jedl velmi málo a pil pouze vodu. Každý večer mu Pandaras pomáhal při svlékání a každé ráno mu přinášel čisté šaty a chystal mu koupel.

„Problém je v tom, že nejsem voják,“ řekl Yama.

„Ale oni si myslí, že jsi, pane. A jestli tady zůstaneš, určitě tě kvůli tomu zabijí.“

„Myslí si, že jsem celá armáda, Pandarasi. Nebo mág, nebo stroj. Prostě věc, kterou můžou užívat, věc, o jejíž vlastnictví se vede spor. Vidí jen to, co dokážu, ne to, kdo jsem. Kde na tomto světě bych mohl najít klid?“ Zavrtěl hlavou a usmál se. „Nedělej si starosti. Tebe nezabijí. Jsi můj sluha, nic víc a nic míň. Neneseš za mé zločiny vinu. Kdybys chtěl, klidně bys odtud mohl odejít.“

„Už jsem nějaká města kacířů viděl. Moc se mi nelíbila a pochybuju, že tohle by se mi líbilo víc.“

„Máš tady trosky chrámu,“ řekl Yama. „A taky sady a rybářské lodě. A na protějším břehu u přepadu řeky stojí modly…“

Yama zmlkl. Skvrny slunečního světla, jež pronikalo korunou dalbergie, tančily na jeho bílé košili a dlouhých černých vlasech. Pandarase napadlo, že by zase potřebovaly zastřihnout. A náhle si uvědomil, že když je zastřihne, bude to naposledy.

Yama si povšiml jeho úzkostného pohledu. „Za středem světa se v tříšti vodopádu vznášejí létající ostrovy zarostlé mechem a kapradím a broméliemi, kterým se v tom vytrvalém dešti dobře daří. Telmon o nich našel v knihovně knížku. Říká se jim Ostrovy hojnosti. Žijí tam ryby s nohama místo ploutví a z jednoho ostrova na druhý plachtí na blánách, napnutých mezi končetinami, ještěrky větší než člověk.“ Sevřel Pandarasovi ruku a zašeptal: „Kmeny nedotčených ze zasněžených Krajních hor na začátku Velké řeky občas takové tvory najdou zamrzlé v ledu.“ Mrkl na něj. „Nedotčení vědí o tajemstvích světa víc než jiní, protože se od chvíle, co byl stvořen, nezměnili. Nenaučili se nic nového, ale taky nic nezapomněli.“

V takových okamžicích se Pandaras Yamy bál. Něco se s jeho pánem stalo, když byl spojený s tím strojem v šachtě. Nejspíš mu to zpřeházel v mozku. Všechno, co věděl, tam stále bylo, ale jaksi zmatené, jako když lupiči vyházejí srovnané řady knih z polic a zanechají je na hromadě na podlaze. Pandaras žádal ranhojiče, kteří den co den Yamu vyšetřovali, aby mu dali nějaký lék nebo bylinu, která by mu uklidnila mysl, jenže oni se zajímali pouze o stav jeho těla. Bylo jim jedno, že blázní, jenom nesměl zemřít před popravou.

Když Pandaras příštího rána přinesl tác s jídlem a položil ho na vznášející se kamennou desku, která sloužila jako stůl, byl Yama už vzhůru a seděl u okna. Venku na terase postávali dva vojáci, dalbergie šuměla v teplém vánku. Bylo teprve hodinu po rozednění a již bylo horko a dusno. Yama měl košili rozepnutou až do pasu a crčel z něj pot.

Pandaras mu hadříkem osušil obličej a zlehka otřel ztuhlé růžové jizvy. Bude muset ten hadřík spálit, protože Usabio ho žádal, aby sbíral Yamův pot, vlasy a ústřižky nehtů, neboť je chtěl prodávat jako suvenýry.

„Pot naředíme vodou,“ plánoval žalářník, „aby ho bylo víc. 'Nechť jeho pot zajistí myšlenkám plod!' A když ho při holení řízneš, smícháme krev s dobytčí krví, postačí pár kapek na velký džbán, ale budeme ji prodávat po lžičkách. Všechno zařídím, Pandarasi, a oba budeme boháči.“

„A co takhle prodávat jeho moč a lejna?“ zlobil se Pandaras.

Usabio se vážně zamyslel. „Ne, to by ohrozilo legendu. Hrdinové zkrátka nemůžou vykonávat potřebu jako obyčejní lidé.“

Tak to udělám, rozhodl se Pandaras, spálím tenhle hadřík tomu hadovi rovnou pod nosem!

„Přišel mě navštívit Enobarbus,“ řekl Yama. „Zdá se, že se konečně dohodli na kompromisu.“

Pandaras zavolal z okna na vojáky, aby šli zaclánět někam jinam.

Strážní se zasmáli a mladší voják řekl: „Potřebujete si naplánovat útěk, co? Jen se neboj, nebudeme poslouchat. Pokazilo by nám to legraci.“

„Pojď, dáme si čaj,“ pravil starší voják. „Zabijeme tím pár minut.“

Když se loudali pryč, mladší voják se ještě otočil. „Jestli polezete přes střechu, dávejte pozor, tašky jsou uvolněné!“

Strážní seběhli po schodech a jejich smích utichl.

„Nikdo mě nebere vážně,“ postěžoval si Pandaras. „Už jsem zabil člověka. Tyhle dva bych mohl klidně zabít taky.“

„Pak by jejich druhové ve zbrani zabili tebe. To nechci. Stejně nás poslouchají stroje, a ještě víc strojů nás hlídá. Vojáci se nudí. Vědí, že jsou tady jen pro parádu.“

„Zažeň ty stroje! Znič je!“

„S tím jsem už skončil, Pandarasi. Enobarbus mi řekl, že neustále žádá o můj život. Chce, abych bojoval po jeho boku. Pochopitelně jsem mu odmítl pomáhat.“

„Ten stroj v poušti ti sebral veškerou sílu, pane, že? Jsem to ale blázen, že mě to nenapadlo dřív. No, byl jsem už v horších vězeních, než je tohle, jestli se nepletu. Dostanu nás ven.“

„Jakmile mě popraví, budeš moct svobodně odejít. Jsi tady jenom proto, že jsi můj sluha, aby mi prokázali laskavost.“

Pandaras převrhl tác se snídaní. Hlasitě to zařinčelo. Šťáva z manga a granátových jablek se rozlila a smíchala na nablýskaných modrých dlaždicích. „Já zemřu s tebou, pane!“

„Nechystám se umřít, Pandarasi. Chystám se jenom přesunout. Ty musíš zůstat tady. Chci, abys něco udělal. Bude to těžké břemeno, ale vím, že jsi schopen je unést.“

„Jsem připraven, pane.“

„Chci, abys na mě nezapomněl. Chci, abys šel mezi nedotčené a vyprávěl jim o mně.“

„Udělám to. Ale nejdřív pobiju tolik Plazů, kolík dokážu. Rozbořím to jejich ničemné město…“ Pandaras se rozvzlykal, slzy se mu řinuly po lících a kapaly z brady, na šedé blůze se mu rozrůstaly mokré skvrny.

„Nemáš důvod plakat. Poslouchej mě.“ Yama ztišil hlas. Pandaras musel pokleknout k němu, aby ho slyšel. „Poslouchej mě,“ opakoval Yama a hladil ho po malé ulízané hlavě, až se konečně utišil. „Musíš žít. Dokážeš teď dělat zázraky, přestože to ještě nevíš. Když jsi mě políbil na zakrvácené oči, stroje z mé krve proměnily tvé stroje. Vyprávěl jsem ti přece o drobounkých strojích, které v sobě všichni máme, o dechu Ochránců. Moje stroje jsou jiné, a teď jsou jiné i stroje v tvé krvi. Stačí jediná kapka do vody nebo do vína, jediná kapka v dostatečném množství tekutiny, aby se mohlo napít sto lidí.“

„Usabia napadlo, že by mohl tvou krev prodávat, pane. Třeba bychom ho mohli využít.“

„Neměli bychom jistotu, že bude vypita,“ řekl Yama vážně. „Vzpomínáš si na to nemluvně Stínového lidu?“

„Vzpomínám si, jak se k němu slétly světlušky.“

„Protože bylo proměněné. Získalo sebeuvědomění. Rybák Caphis mi zachránil život, ale nedokázal myslet na nic jiného, než na co mysleli jeho lidé už tisíckrát předtím. Tehdy jsem ještě nevěděl, že ho mohu proměnit, a nyní to chci napravit. Chci, abys to udělal za mě. Jediná kapka krve, Pandarasi. Proměníš nedotčené lidi. Probudíš v nich vědomí sebe samých.“

„Udělám to, jedině když se zachráníš, pane. Jinak zemřu s tebou.“

„Všechno, co Ochránci vytvořili, má nějaký smysl. Často ho nechápeme nebo si jen myslíme, že ho chápeme, ale vidíme jen to, co chceme vidět, nikoli skutečnost. Nedotčení lidé jsou v opovržení, protože se nemůžou proměnit. Než to můj nevlastní otec zakázal, lovili Amnani Rybáky jako zvěř. Ale nedotčení jsou víc než zvířata, i když méně než ostatní lidé. Ty je osvobodíš, Pandarasi.“

„Buď se mnou, pane. Tyhle řeči mě děsí. Jsem jenom podomek, který se omylem připletl do hrůzného dobrodružství a stal se tvým panošem. Nosil jsem ti jídlo, zašíval košile a staral se o zbroj. Nedělej ze mě víc, než co jsem.“

„Našel jsi mě, Pandarasi. Na celém tom dlouhém světě jsi mě našel a zachránil. Šel jsi se mnou na to nejhorší místo a vytáhl mne z té šachty. Jak z tebe mohu udělat něco víc, než co už jsi? Všichni jsme víc, než co jsme, jen kdybychom to věděli.“

Yama měl opět ten nepřítomný pohled, který Pandarase tolik děsil. Toulal se bludištěm myšlenek – svých vzpomínek a vzpomínek zdivočelého stroje v poušti. „Jsou místa, kde čas a prostor přestávají existovat. Jako most spojují přítomnost a čas, kdy byla vytvořena. Přemosťují vzdálenosti dlouhé celé světelné roky. Hvězdoplavci o nich vědí…“

„Pane, nemuč se tím, že se snažíš porozumět lžím toho stroje.“

Yama stiskl Pandarasovo předloktí kousek nad pahýlem. „Jsem si jistý, že po mně prefekt Corin pořád pátrá, ale mohu odejít na místa, kam mě nemůže sledovat. Pravděpodobně se tam nevydávám poprvé. Řeka polyká sama sebe. Brzy uvidím, Pandarasi, jak to dělá.“

19 – Poprava

Byl jasný horký den. Spousta malých plavidel se rojila okolo dvou štíhlých galeot, mezi nimiž plula černá velitelská pinasa, nad ní letělo vznášedlo ve tvaru drápu. Pinasa mířila k místu popravy s Yamou a celým soudním tribunálem na palubě. Řeka vypadala jako o slavnosti. Křiklavě zbarvené plachty na lehkých pirogách, jolách a jachtách, plných zvědavých diváků, napínal svěží vítr. Na velkém prámu stála stovka zpocených, do půl těla nahých tamborů, kteří vybubnovávali složité rytmy. Na sampanech se prodávalo jídlo a víno, suvenýry a zábavná pyrotechnika. Lidé zvedali děti, aby uviděly zlého mága, malí kluci házeli do vln třaskavé žabky. Motorové lodě předjížděly plachetnice, ozývaly se hádky a výměny šťavnatých nadávek. Pramice plná opilých chlapů se rozhoupala v brázdě za chromovaným motorovým kluzákem, a opilci přepadli do vody. Doplavali zpátky, vyšplhali se na pramici a pili dál.

Flotila lodí míjela shluk podivných šestibokých pilířů z černého čediče, z nichž splývaly dlouhé třásně hnědých chaluh, rozčesávané říčním proudem. Protější břeh vypadal jako tenounká linka načrtnutá šedou barvou, nad místem, kde Velká řeka přepadala přes kraj světa, visela tmavá stuha hustých dešťových mračen.

Yama byl naprosto klidný, rozprávěl na palubě s Naryanem, který si hověl ve svém skleněném válci. Hovořili o Angele, jak přišla do Senše, ustanovila se vládkyní a proměnila Senšany, což byl její první kacířský čin, který na Konfluenci roznítil válku.

„Promluvila s modlami na kraji světa,“ podotkl Naryan skřípavým hlasem, „ale nikdy jsem se nedozvěděl, co se tam odehrálo.“

Yama se rozesmál. V této poslední hodině jako by všechny jeho starosti zmizely. Popravčího rámu, který stál na plošině na přídi lodě, si vůbec nevšímal, jako by neexistoval.

Pandaras si však nedokázal pomoci, zlověstná dřevěná konstrukce přitahovala jeho oči jako magnet, a kdykoli k ní zalétl pohledem, pokaždé ho zamrazilo. „Okamžik smrti je okamžikem znovuzrození do života věčného…“ mumlal si. Když zahlédl za galeotou na levoboku motorový člun a na něm Usabia, dostal vztek, který jen prohloubil jeho pocit bezmoci. Žalářník a strážní vydrancovali Yamovy pokoje, jakmile ho z nich vyvedli. Nábytek rozštípali na třísky a prostěradla rozřezali na tenké proužky. Usabio tady byl nepochybně proto, aby se ujistil, že ho kramáři, kteří prodávali tyhle suvenýry výletníkům, neošidí.

Yama řekl Naryanovi: „Angela přivolala poslední avatáry Ochránců, aby se dozvěděla, jak užívat prostor uvnitř model. Vytvořila svou kopii, která později avatáry zničila. Taky si myslím, že navázala kontakt se zdivočelými stroji.“

„Vždy byla se mnou,“ pravil Naryan. „Našel jsem její podobu v modlách řady chrámů, které jsem navštívil, byla však podivínská a svéhlavá a z toho, co se v Senši stalo, si nepamatovala mnoho. Avšak já tu čest mám.“

„Takže to vy jste její kopii vyprávěl celý příběh. Proto ho mohla vložit do mé knihy.“

„To je skvělý vtip!“ Starý Naryan začal pisklavě hýkat a převaloval se ve válci, až voda vystříkla na palubu. Stroj v jeho pravém očním důlku načervenale zazářil. „O Angele koluje hodně legend, ale jen já si pamatuji pravdu. Jistě, také ještě ubožák Dreen, ale toho zlákala posádka Angeliny lodi a odletěl s nimi z Konfluence. Jednoho dne se s ním samozřejmě setkám. Vesmír je nekonečný, ale světů je omezený počet. Najdu Dreena a vyvedu ho z omylu.“

„Všichni chcete žít věčně,“ poznamenal Yama, „jenže ani Vesmír není věčný, takže to dost dobře nejde. Vždycky mě zajímalo, co se stane, až skončí čas a vy se setkáte s Ochránci. Pokusíte se je zničit?“

Žena v nablýskané zbroji prohlásila: „Do té doby Oko Ochránců zneškodníme. Jsou způsoby, jak černou díru zlikvidovat. Snížením hmotnosti se zmenší povrch horizontu událostí. Až bude dostatečně malá, vypaří se. Nikdo z ní neunikne, přinejmenším ne do našeho vesmíru. Těsně před koncem se jí zmocníme. Do té doby už pochopitelně ovládneme celý vesmír. My neztratíme odvahu jako Ochránci,“ dodala s hlubokým přesvědčením. „Nikdy v našem úsilí neustaneme.“

Yama se pousmál. „Je mnoho vesmírů. Nebo lépe řečeno, mnoho verzí jednoho Vesmíru. Vše, co se může stát, stane se. Možná v některém dokonce zvítězíte.“

„Nebudeme se zabývat vzdálenou budoucností,“ pravil Naryan. „Právě tento sen způsobil stagnaci našeho světa. Ochránci přislíbili věčný život v posledním okamžiku na konci všeho času a prostoru, a jejich blázniví uctívači tudíž věří, že v tomto svém životě nemusí o nic usilovat. Jsou fascinováni falešnou nadějí jako myš zhypnotizovaná hadem. Ale žádný slib nevytvoří naši budoucnost. Bude taková, jakou si ji každý člověk sám udělá.“

„Alespoň v tom se shodneme,“ řekl Yama. „Když se kdysi vzbouřily stroje, cechy se usnesly, že napříště je nutné potlačit jakoukoli změnu, neboť ze změn pramení kacířství. A přesto Ochránci změnili nás všechny a postavili nás sem v naději, že se proměníme.“

Dokonce i nedotčení, pomyslel si Pandaras a zase ho střáslo. Břemeno, které na něj jeho pán vložil, se mu zdálo neuvěřitelně těžké. Poslouchal debatu jen na půl ucha, soustředil se hlavně na vojáky, kteří stáli opodál. Rozhodl se, že se pokusí ukrást pistoli nebo aspoň nůž. Když se Yama nechce zachránit sám, obětuje třeba i život, aby ho osvobodil.

„Nepotřebujeme žádné bohy,“ prohlásila žena v nablýskané zbroji, „protože se sami staneme víc než bohy. Budeme v tomto rozhovoru pokračovat na konci času, až tě vzkřísíme z mrtvých, Yamamanamo.“

Yama se jí uklonil. „Děkuji vám za vaši laskavost.“ Enobarbus přecházel sem a tam po přídi, kde strávil většinu plavby. Jako obvykle byl do půl těla nahý, za rudou šerpou měl zasunutou laserovou pistoli. Horký vítr povíval jeho měděně zlatou hřívou, jizvy mu nezvykle ostře vystupovaly z tváře. „Je čas, Yamamanamo, aby ses připravil. Nemáme kněze, ale jestli si přeješ, můžeš se pomodlit.“

„S modlitbami jsem skončil,“ prohlásil Yama.

Velitelská pinasa a vojenská eskorta míjely šedé štěrkovité mělčiny na pravoboku, kde se zachycovalo všechno, co skončilo v řece: vyvrácené stromy vybělené dlouhým máčením ve vodě, nespočetné rakve, většinou prázdné, cáry látek, kusy plastu, lidské mrtvoly i zvířecí mršiny, tisíce a tisíce kostí, tu a tam vrak nějakého člunu. Říční lupiči, kteří žili na prámech s výkonnými motory, jimiž překonávali i nejsilnější proudy, mělčiny prohledávali, ale dnes hlídali řeku vojáci, a tak nevypluli. Pouze bílí racci oklovávali kosti a mumifikovaná těla, a když lodě proplouvaly kolem, nesčetná hejna vzlétla jako sněhová vánice.

Hučení vodopádu sílilo. Proud vzdouval hladinu jako mohutné svaly na paži nějakého obra, zdvižené vlny se srážely v krajkoví bílé pěny. Flotila malých člunů a pramic se rozpadla, loďky se jedna po druhé otáčely a vracely proti proudu, zůstalo jen několik odvážlivců, kteří nedbali varování z galeot.

Nízko nad hranou vodopádu visely temné oblaky, pod nimi vlál šos stříbřitého deště. Řeka se přelévala přes vysedlý předěl na kraji světa, takže vypadala jako dva tisíce honů široký blyštivý obrubník, a vrhala se přímo do mraků.

Tři lidé spadli do vody, když vlny převrhly pirogu, a byli okamžitě uchváceni proudem. Nikdo se je nepokusil zachránit, byli přece sami za své životy odpovědni. Po této nehodě se obrátil nazpátek zbytek člunů, za velitelskou pinasou se držel jen Usabiův silný motorový člun a dvacet honů za ním jedna barkasa.

Motory černé pinasy a dvou galeot se rozeřvaly a zadržely plavidla na místě. Vznášedlo sklouzlo tak nízko, až na ně vrhlo stín. Na galeotách stáli v řadě podél zábradlí vojáci s útočnými puškami na prsou. Kompromis, na němž se soudci dohodli, zněl takto: Yama bude podle senšského zvyku přivázán na dřevěný rám a vhozen do Velké řeky, avšak ostrostřelci ho zastřelí dřív, než přepadne přes okraj světa. Nebudou muset mířit nijak přesně, neboť paprsky útočných pušek tak jako tak uvedou řeku do varu.

Jakmile se trojice plavidel zastavila, události se daly do pohybu. Pandarasovi se zdálo, jako by se všechno zrychlilo v souladu s uhánějící řekou.

Vojáci v černé plastové zbroji a černých kápích strhli z Yamy šaty. Nad hlavou jim poletoval oblak strojů, které zaznamenávaly nebo přenášely každičký detail popravy, narážely do sebe a odstrkovaly se, aby získaly lepší výhled. Pětice popravčích odvedla odsouzeného na příď pinasy. Pandaras chtěl jít s nimi, jakýsi důstojník ho však chytil za paži, a ať sebou škubal sebevíc, nedokázal se mu vytrhnout.

V nastalém tichu znenadání začal řečnit Naryan. Popravčí četa udělala čelem vzad a nervózně dostrkala Yamu před skleněný válec, aby mohl archiváře vyslechnout. Pandarase až brněly zuby, jak lodní motory hučely, a srdce mu splašeně tlouklo. Na galeotách štěkali důstojníci povely na ostrostřelce, jejich syčivé hlasy se nesly nad zpěněnou vodou. Vzdálená barkasa se začala přibližovat k velitelské pinase. Pandarasovi zacláněli ve výhledu soudci. Když se konečně tribunál rozestoupil, na přídi již vojáci v kápích přivazovali Yamu k popravčímu rámu.

Pandaras žádal důstojníka, který ho pořád pevně držel, aby mu dovolil pomáhat pánovi v jeho poslední chvíli, a když odmítl, proklel jeho předky až do desátého kolena.

„Ten už žádnou pomoc nepotřebuje,“ smál se důstojník. „A ty se uklidni, než jednu slízneš. Tohle je velký okamžik našich dějin.“

Obdélný popravčí rám byl sestrojen z dlouhých trámů přesně na Yamovu výšku, zpevněn příčnými trámky a vsazen na velký kotouč balzového dřeva, ten byl zezadu podepřen břevny, aby stál svisle. Ze čtyř rohů rámu vedly řetězy ke kovovému kruhu, který visel na háku lodního jeřábu. Do pinasy se opíral proud, volné řetězy se houpaly a chřestily. Enobarbus zkontroloval provazy na Yamových zápěstích a kotnících, dva vojáci na jeho rozkaz odkopli podpěry, četa polonahých mužů u vrátku zabrala, řetězy se napnuly a rám se zvedl do vzduchu. Vojáci otočili rameno jeřábu a spustili popravčí rám i s Yamou těsně nad hladinu, další kacíři ho přidržovali lany, aby se nehoupal.

Z galeot po stranách zavřeštěly trumpety a Pandarasovi vyskočilo srdce až do hrdla. Tak tohle je opravdu Yamův konec? Opět se pokusil vyškubnout a vykřikl bolestí, když mu důstojník zápasnickým chvatem zkroutil ruku za záda.

„Vydrž, za chvíli budeš volný,“ zavrčel důstojník. Něco však nebylo v pořádku. Vyrovnané řady ostrostřelců se rozpadaly, vojáci se ohlíželi. Barkasa se stále přibližovala a mířila přímo na galeotu na levoboku. Vyletělo z ní cosi malého a blyštivého, a zatímco se barkasa řítila vpřed v gejzírech vodní tříště, stoupalo to do povětří. Drápovité vznášedlo se otočilo proti barkase.

Pandarase nejprve napadlo, že Yama přivolal stroj, aby ho zachránil. Jenže to, co z barkasy vzlétlo, byl muž na létajícím disku, cáry rozedraného pláště mu vlály za zády. Sotva si Pandaras stačil uvědomit, že je to prefekt Corin, udeřil energetický blesk, vznášedlo vzplálo modrým ohněm a s ohlušujícím třeskem se rozprsklo, stovky úlomků pršely z oblohy a táhly za sebou oblouky tenkých stužek kouře, než zasyčely v řece. V témže okamžiku barkasa narazila do galeoty na levoboku, ozval se příšerný rachot, barkasa vybuchla a ohnivé jazyky olízly galeotu po celé délce. Pandarase ovanul žár, důstojník zaklel, ale nepustil ho. Galeota stála od přídě po záď v ohni a nakláněla se, jak do ní dírou v trupu vnikala voda, ječící vojáci pobíhali po palubě. Kdo skočil do řeky, toho okamžitě spolkla. Pak explodoval muniční sklad a k nebi vyšlehl ohňostroj plamenů, motory zakašlaly a zhasly, galeota se roztočila a proud ji rychle unášel k přepadu. Z plamenů vyletěl prefekt Corin. Ostrostřelci na druhé galeotě zalícili, sklonili pušky, udiveně si je prohlíželi, na povel znovu zamířili. Nic se nestalo. Buď to způsobil Yama, anebo prefekt Corin opět vysával energii. Z pinasy spustila nepravidelná palba z perkusních karabin, avšak příliš pozdě. Prefekt Corin natáhl paži a do zádi galeoty na pravoboku udeřil modrý blesk. Veliké motory se roztrhly a z vody vytryskla pára. Vyděšení vojáci běželi na příď, čadící stružky roztaveného kovu začaly zapalovat palubu. V témže okamžiku důstojník držící Pandarase vykřikl a chytil se za hlavu. Uprostřed čela měl drobnou dírku způsobenou strojem. Pandaras se rozběhl, kličkoval mezi vojáky a soudci v pestrých oděvech.

Enobarbus namířil pistoli na prefekta Corina, ale když se nic nestalo, odhodil ji a vytrhl nejbližšímu vojákovi karabinu. Prefekt Corin se prudce snesl dolů a řítil se přímo k popravčímu rámu, který dosud visel nad vlnami. Enobarbus zamířil karabinu, ne však na prefekta Corina, ale na řetězy, na nichž visel rám. Vylétly jiskry, když kulka zasáhla hák. Pak zamířil níž a ještě dvakrát vystřelil, než do něho Pandaras vrazil a snažil se mu vyškrábat na záda.

Pandarasovi se podařilo zatnout drápky Enobarbusovi do obličeje, ale pak odletěl, loď a obloha se kolem něho zatočily, narazil do dvou vojáků a smetl je na palubu, zastavil se teprve o Naryanovu nádrž. Enobarbus ho odhodil přes půlku lodi. Pandaras však vyskočil na nohy a zase se rozběhl na příď, kde se pod ramenem jeřábu houpaly řetězy. Popravčí rám byl pryč.

Pandaras vyšplhal na jeřáb a uviděl prefekta Corina na disku, jak klouže těsně nad vlnami. Dva polonazí vojáci lezli za Pandarasem, ale odkopl je a bez přemýšlení se vrhl do řeky, vzápětí si však uvědomil, že s jednou rukou sotva udrží hlavu nad hladinou. Voda byla jako živá bytost trpící neustálými mukami. Proud stáhl Pandarase do víru třpytivých bublinek, pak ho vyhodil na hladinu. Přelily se přes něj vlny, sotva se stačil nadechnout, a zahlédl stín, který se k němu rychle blížil, potom ho to zase táhlo dolů, právě v okamžiku, když ho něco švihlo do boku.

Provaz.

Chytil se ho svou jedinou rukou a sevřel jej nohama. Zpěněné vlny ho jedna za druhou pleskaly do hlavy. Bok člunu se nad ním prudce zmítal nahoru a dolů. Někdo se naklonil přes pažení, popadl ho za límec a vytáhl na palubu.

Pandaras dopadl na břicho do špinavé kaluže. Řeka mu vytloukla všechnu sílu ze svalů. Motor zařval a člun začal širokou otáčku. Pandaras se pokusil zvednout, ale spadl na hromadu plastových pytlíků. V každém byla dřevěná tříska nebo útržek látky. Okamžitě pochopil, kdo ho zachránil.

Usabio se k němu otočil od kormidla a zeširoka se usmál. Zajistil kormidelní kolo, přistoupil k Pandarasovi a sklonil se, aby mu pomohl vstát. Vzápětí ucukl, vykřikl a snažil se vytrhnout třísku, kterou mu Pandaras vrazil do oka.

Pandaras podrazil Usabiovi nohy a vší silou do něho strčil. Usabio stále křičel, když padal přes pažení, a pak byl pryč.

Motorový člun se vzdaloval od přepadu řeky. Pandarasovi trvalo několik napjatých chvil, než zjistil, jak odemknout malý stroj, který ovládal kormidlo, pak jím otočil.

Obě galeoty stály v plamenech a proud je unášel k okraji světa. Černá pinasa odplouvala i s oblakem strojů. Pandaras vedl člun po vlnách, jak nejrychleji to šlo. Po létajícím disku nebylo ani památky, také popravčí rám zmizel. Neviděl ani prefekta Corina, ani Yamu.

Z pinasy začali na motorový člun pálit a stroje kolem něj zabzučely jako rozzuření sršni. Pandaras člun obrátil a obloukem zamířil proti proudu.

Nevěřil, že je Yama mrtvý. Přísahal si, že ho najde. Myslel si, že stráví zbytek života hledáním, ale mýlil se.

20 – Ostrovy hojnosti

Nějakou dobu poté, co byl Yama zajat kacíři ve Skleněné poušti a dopraven do Senše, si začal uvědomovat, že se k městu blíží prefekt Corin. Přesouval se z místa na místo, vládl několika strojům a pravděpodobně pátral po slabém místě, ale dům byl střežen silnou posádkou. Yama nepochyboval, že se ho prefekt pokusí unést, ale nevěřil, že se mu to povede. V nejlepším případě by mu mohl posloužit k odvrácení pozornosti. Opět však podcenil prefektovu vynalézavost.

Yama měl vlastní plán útěku. Chtěl přepadnout přes okraj světa do zkratky, kterou řeka procházela, kde se minulost spojovala s přítomností. Zkratka byla vytvořena současně se světem, a tak si myslel, že by mohl propadnout na počátek a konečně najít své lidi. To všechno se dozvěděl od Dismasova miláčka, který vstřebal mnoho menších strojů a hodně lidí a shromáždil jejich znalosti, jako si krysy zdobí hnízda skleněnými, plastovými a kovovými střípky. V témž okamžiku, kdy se ho stroj pokusil zmocnit, přelila se jeho obsáhlá paměť do Yamy jako prudká záplava, jež málem spláchla jeho vlastní já. Neměl dost času tu obšírnou paměť zmapovat, poznal však tajemství Velké řeky a věděl, že na konci světa najde jeho počátek, a to stačilo.

Snadno ošálil jednoduché mysli útočných pušek ostrostřelců, aby se domnívaly, že vystřelily, přestože se to nestalo. Těžší bylo poradit si s oblakem strojů, který doprovázel velitelskou pinasu, protože byly chráněny stovkami slepých uliček a smyček a každou musel pracně uvolnit. Potřeboval stroj, který mu přeřízne pouta, až ho bude unášet řeka, a usilovně na tom pracoval, zatímco ho kacíři připravovali na smrt.

A pak, když ležel nahý na popravčím rámu, vybuchlo vznášedlo a barkasa zapálila galeotu. Domyslil si, co se děje, jakmile se k němu rozběhl Enobarbus, a pomocí stroje, který si tak pracně podmanil, zabil důstojníka, jenž držel Pandarase. Jenže Pandaras neutekl, namísto toho běžel Yamovi na pomoc a napadl Enobarbuse, když se snažil přestřelit řetězy, na nichž visel popravčí rám.

Jakmile se balzový plovák dotkl hladiny, proud ho okamžitě strhl a odnášel od pinasy. Zhoupl se na hřbetě vlny a následující se přes Yamu přelila s takovou silou, jako by ho chtěla roztrhnout. Rychle se nadechl, vzápětí se přes něj převalila další vlna, avšak znovu vyplul na hladinu, a zatímco lapal po dechu a rychle mrkal víčky, napadlo ho, zda neutone dřív, než mine kraj světa.

Vzápětí na něj padl stín létajícího disku, prefekt Corin seskočil na rám a rozkročil se nad Yamou, hůl zavěšenou na zádech na rozevlátém plášti. Čtyřikrát udeřil Yamu pěstí, dvakrát do levého a dvakrát do pravého spánku. Pozvedl ruku a něco se zablýsklo. Nůž. Zpola omráčený Yama se mohl jen dívat.

Prefekt přeřízl provaz na Yamově levém zápěstí, obličej na píď daleko. „Jsme tady, abychom ti pomohli, chlapče.“ Musel křičet, aby ho bylo slyšet přes hukot vln a děsivý řev vodopádu. „Teď už tě neztratíme. Řekni, že půjdeš s námi, a my tě osvobodíme.“

Yama se pokusil promluvit, ale nedokázal to. Jednu ruku a obě nohy měl dosud připoutané, byl nahý a zcela bezmocný. Cítil, jak se vracejí všechny jeho staré obavy. Prefekt Corin byl nesmiřitelný, neúprosný a neúnavný nepřítel. Nedalo se před ním uniknout. Nikdy se nezastaví, nikdy to nevzdá, nikdy nezemře.

Prefekt přiložil tvář k Yamově líci. Jeho porost byl mokrý a studený, dech horký. Místo levého oka měl svraštělou jizvu. „Jsi náš, Synu řeky. Teď a navždy. Ať živí nebo mrtví, jsme spojení.“

Yama se snažil na prefekta Corina zaostřit pohled, ale vše se rozplývalo a mizelo. Nebál se pádu přes okraj světa, protože věděl, co ho tam čeká, ale nyní byl naplněn děsem. Prefekt byl jediný člověk, kterého se na celém světě bál.

„Ty však nechceš umřít, chlapče. Tohle je začátek.“ Usmál se, políbil Yamu na rty a chystal se přeřezat další pouta, když mu plášť náhle odlétl stranou. Prefekt se chytil za rameno a nevěřícně pohlédl na jasně rudou krev, jež mu zbarvila dlaň. Vzápětí vypálil Enobarbus z karabiny podruhé, kulka šlehla vzduchem jako bič a Yamu pokropila sprška krve. Prefekt Corin zachroptěl, svalil se a zpěněné vlny ho spláchly. Létající disk se zakymácel a vrhl se za svým pánem. Yama ho sledoval, jak se ztrácí v hustém dešti, než rám zachytil vír a otočil ho.

Skrze vodní tříšť, která se zvedala nad kypícími vlnami, zabubnoval déšť a bodal jako ledové jehly, až Yamu konečně probral. Ohlušivé burácení rozechvělo každou buňku jeho těla. Rám skřípal a prohýbal se, jak stoupal vzhůru na říční hřbet blýskavý jako sklo. Na okamžik se zastavil pod pruhem dešťových mračen na vršku vlny na kraji světa, a Yama zahlédl pinasu, dvě planoucí galeoty a motorový člun, který od nich odplouval.

A pak se svět překotil a Yama letěl po hlavě dolů.

Bylo pravé poledne, neboť Naryan rozhodl, že je to nejpříznivější doba pro popravu. Slunce zářilo přímo dolů, kraj světa připomínal zlatavou čepel nože zaříznutou do oblohy. Přes ni se řítil ohromný vodopád zužující se do stříbřitého proudu, a jak propadával modrým vzduchem, který obaloval svět, stále více se úžil, až k ústí zkratky, jež ho polykala a odváděla jinam. Yama ucítil spleť gravitačních polí, tahala ho za končetiny jako lana. Snažil se najít stroje generující tato pole, pak hluboko dole vycítil prastarou chladnou inteligenci; číhala u zkratky jako žába na dně studny.

Zvedla se v něm vlna naděje, až se mu zatočila hlava. Je to všechno pravda!

Podél vodní stěny, bílé jako čerstvě vyprané prostěradlo, visel úzký pruh mračen. Mezi mraky byly v různých výškách roztroušeny půlkruhy fialových a tmavomodrých skvrn, které pod sebe vrhaly proužky šedých stínů.

Ostrovy hojnosti.

Yama rozšířil mysl a zmanipuloval gravitační pole. Rám zamířil ke krajnímu ostrovu v nejbližším souostroví. A jak se snášel dolů, rozesmál se, neboť si vzpomněl na své klukovské sny o létání a také na sen, který se mu zdál v hrobce ve Čtvrti ticha ve Městě mrtvých. Minulost a budoucnost se setkávají na neuvěřitelně krásném místě, pomyslel si.

Proletěl mlhavým oblakem, který pokryl jeho tělo chladivými kapkami, pak na něj znovu zasvítilo slunce. Padal stejnou rychlostí jako déšť. Ostrov už neviděl, a tak se snažil rám otočit, ale vtom dopadl do měkké změti tmavorudých trubkovitých květů, které se pod ním lámaly a vydávaly silnou štiplavou vůni.

Ještě zápolil s uzly na kotnících, neboť provazy ve vodě nabobtnaly, když ho našel Deštný lid.

Ostrovy hojnosti smáčela mlha a vytrvalý déšť. Měkké stonky i průsvitné polštáře měchýřovců, černá tráva propletená jako rohože, sametové podušky řas i vzrostlé trsy kapradí, všechno bylo mokré. Voda kapala ze špičatých konečků tmavomodrých a fialových vějířovitých listů, prosakovala změtí kořenů a kořínků, slévala se do stružek, jež stékaly do hlubokých jezírek, a z rozeklaných okrajů ostrovů crčely stovky pramínků. Někdy pršelo tak hustě, že to vypadalo, jako by se vzduch změnil ve vodu. Ryby se zploštělými těly a kráčivými ploutvemi lezly po měkkých hromadách vegetace, otevíraly skřele a nastavovaly jasně rudé žábry do lijáku, z něhož lovily muší larvy, housenky a brouky.

Nikdy tam nebylo úplně jasno. Jak se svět kýval kolem podélné osy, objevovalo se slunce v poledne nad horním okrajem a o půlnoci pod dolním, ale i tehdy přikrývka mraků kolem nekonečného vodopádu mlžila světlo, jen tu a tam se mračna na chvíli protrhla a na okamžik jimi jako kopí prorazily sluneční paprsky, obklopené stovkami dokonale kruhových duh. Tření vzdušných proudů vytvářelo bouřky, které představovaly pro létající ostrovy největší nebezpečí. Pokud blesk zapálil vodíkové polštáře měchýřovců, jež ostrovy nadnášely, výbuch je mohl zničit. Avšak i zánik zde znamenal život, neboť rostliny a mikroorganismy, při explozi doširoka rozeseté, se uchytily na jiných ostrovech, kde nahradily život odvátý tahem vzduchu kolem vodní stěny – Velké řeky, nyní otočené o devadesát stupňů a padající ke svému konci, jenž byl současně jejím počátkem.

Deštný lid, který obýval Ostrovy hojnosti, nebyl z Dereviny pokrevní linie, jak se Yama kdysi domníval. Byli to nedotčení, dosahovali mu stěží do pasu, měli jemnou šedou kůži a kulaté hlavy, obrovské černé oči, tenké údy a pružné ruce se třemi prsty. Byli studenokrevní, rychlé pohyby střídaly dlouhé, jakoby ospalé přestávky, během nichž stáli bez hnutí jako sochy, kromě pomalého mrkání mžurkami.

Než stačila jedna skupinka ostrovanů Yamu odvázat, druhá již rozebírala rám. Tvrdé dřevo bylo na Ostrovech hojnosti vzácnější nad zlato. Deštný lid zavedl Yamu stezkami, prosekanými vlhkou dužnatou vegetací, do vesnice zbudované na plošinách na okraji ostrova. Hlavní plošina stála nad pramenem, který zurčel mezi kameny a mechem a padal do prostoru. Menší plošiny na spaní byly postaveny kolem tuhých stonků přeslenovitých kapradin, jež ve výšce rozklápěly veliké tmavé vějíře, pod nimiž se lidé ukrývali. Odevšad crčela voda, stékala po hladkých plošinách z umělé hmoty a napájela bujné rostlinstvo. Yama dostal jakýsi kožený plášť, aby se zahalil, a nakrmili ho kousky syrových ryb a studenou kaší z nasekaných hnědých řas, chuťově podobných říčním chaluhám, které parazitovaly na stoncích měchýřovců.

Yama ostrovanům vysvětlil, odkud přišel a kam má namířeno. Přestože byli nazí, nerozeznal muže od žen, neboť všichni měli mezi nohama jen holou hladkou pokožku. Posedali si kolem něj v párech, družně se k sobě tiskli a trpělivě mu naslouchali. Tumataugena a Tamatane, nejstarší pár rodu, Yamovi pověděli, že na Ostrovy hojnosti se doposud dostalo jen málo lidí ze světa nahoře a nikdy je neopustili. Je však první, kdo ví, že řeka polyká sama sebe, proto chápou důležitost jeho výpravy. Tumataugena řekla: „Vodopád se každý rok zužuje.“ Tamatane dodal: „Ústa hada se začala scvrkávat přede dvěma generacemi. Stále polyká vodu, ale bojíme se, že ji vyplivuje někde jinde.“

Tumataugena řekla: „Tak zmizela řeka na druhé půli světa.“

Tamatane dodal: „Pokud nepřijde nějaký hrdina, stane se z první poloviny také poušť, jakou kdysi byla.“

Tumataugena a Tamatane pak střídavě odvyprávěli příběh o tom, jak byla v dávných dobách Velká řeka protáhlým jezerem, jehož vody nikam neplynuly, a brzy začaly zahnívat. Jezero vypil had vodokrad, měl však na obou koncích hlavu a žádný konečník, proto mu zůstala voda v břiše a nafoukla ho, že vypadal jako modrozelené pohoří. Ležel natažený přes půlku světa na opačné straně než Mezní hory, jednou hlavou spočíval v Krajních horách na konci světa, druhou uprostřed. Půda vyschla na troud, zvěř umírala žízní, rostliny vadly a usychaly. Některé pokrevní linie se pokusily hada rozesmát, aby vodu vyvrhl, jenže to se nepovedlo, protože hadi nemají smysl pro humor. Avšak v těle hada vodokrada žili cizopasní červi, a jak se had nadouval, rostli také oni. Z vůle Ochránců se stali předky Deštného lidu. Odlomi-li z hadích žeber štěpiny a vyrobili z nich nože, zevnitř hada rozřízli na dvě půlky a vypustili vodu, kterou spolkl. Veliká záplava spláchla jednu hadí hlavu přes okraj ve středu světa, kde zůstala viset ve vzduchu a od těch časů polyká vodu, která do ní padá, kdežto druhá hlava dál leží v Krajních horách a vyvrhuje vodu, kterou ta první hlava pohltí. Tak vznikla Velká řeka a její zákruty se vytvořily při posledních křečích hada vodokrada, než pošel.

Sotva Tumataugena a Tamatane příběh dovyprávěli, déšť silněji zapleskal do listí – znělo to jako potlesk.

„Kdysi jsem slyšel jednu hádanku a teď jsem našel odpověď,“ pravil Yama. „Vděčím vám nejen za život, ale také za to rozluštění.“

Tamatane řekl: „Stali jsme se tím, čím jsme, protože jsme zachránili svět před suchem. A přesto znamenáme méně než lidé tam nahoře.“

Tumataugena dodala: „Jestli ti pomůžeme řeku zachránit, možná budeme znovu odměněni.“

„Možná,“ souhlasil Yama.

Deštný lid se Yamy vyptával na jeho dobrodružství ve světě nahoře, až nedokázal udržet oči otevřené. Spal pod přístřeškem spleteným z bambusu pokrytého listím.

Přestože byl promoklý a byla mu zima, usnul rychle, ale po několika hodinách ho Tumataugena a Tamatane probudili.

„Něco kráčí vzduchem,“ tvrdili. „Třeba budeš vědět, co to je.“

Létající ostrov byl zahalen pásem mraků. Blížila se půlnoc, světlo přicházelo zespodu, rozptýlené bílými oblaky. Než se Yama stačil vymotat z těžké kůže, v dálce blýskl v mlze jasný modrý bod, rychle pohasl do blikající hvězdičky a zmizel. Vzápětí se celý ostrov zatřásl dunivým úderem hromu.

Yama se zachvěl. Věděl, z čeho pochází to modré světlo i hrom.

Když lezl dolů ze spací plošiny, vynořila se z mlhy tmavá skvrna, zvětšovala se, až se z ní stal červený trojúhelník, jenž klesl na okraj hlavní plošiny. Pilot zavěšený v postroji ještě chvíli setrvačností běžel, než se zastavil a složil kožené křídlo napnuté na bambusovém rámu.

Ze všech stran se ozývalo vysoké hvízdání. Deštný lid se shromáždil na plošině kolem pilota, který udiveně hleděl na Yamu.

Pilot Tumahirmatea přiletěl z řetězu ostrovů nad tímto souostrovím. Pravil, že ve vzduchu řádí jakási hrozivá příšera, která plive plameny a dokáže jediným výdechem zničit celý ostrov.

„Vím, kdo to je,“ řekl Yama. „Není to příšera, ale zlý člověk. Myslel jsem, že je mrtvý, ale na tomto světě zřejmě není síla, která by ho dokázala zabít. Hledá mě. Musím okamžitě odejít.“

Ostrované se chvíli dohadovali, pak Tumataugena a Tamatane nabídli Yamovi pomoc. „Stále chceš propadnout ústy hada?“ zeptal se Tamatane.

„Mohl bych seskočit rovnou odtud,“ odpověděl Yama, „ale nemám ponětí, kde ta ústa jsou.“

Žaludek se mu sevřel. Nevěděl, zda dokáže nastavit stroje vytvářející gravitační pole natolik přesně, aby se dostal do ústí zkratky. Jestli ji mine, proletí vzduchovým obalem a čeká ho stejně hrůzná smrt jako Angelu.

Tumataugena řekla: „Máme několik pomůcek k létání. Nejprostší jsou pytle naplněné měchýři, které sklízíme z okrajů ostrova, ale ty by tě zanesly vzhůru, místo abys padal. Dáme ti jednoho draka.“

Vytáhli draka z úkrytu a rozložili ho. Yama poděkoval, pak požádal o nůž a pohár vody. Tumataugena mu dala bodec vyrobený z rybí kosti s rukojetí opletenou černou trávou. Tamatane přinesl tykev po okraj naplněnou čistou vodou.

Yama se píchl do palce a vymáčkl do tykve tři kapky krve. „Jestli se chcete změnit a být jako lidé na světě nad vámi, vypijte každý jeden doušek. Jakmile bude proměna dokončena, budete schopni stejným způsobem proměňovat ostatní. Jestliže se však rozhodnete, že se proměnit nechcete, počkejte jeden den, než voda ztratí svou sílu, a pak ji vylejte.“

Vzpomněl si na Pandarase. Je v bezpečí? Dokáže vykonat tento zázrak u všech nedotčených? Ale možná nemusí projít celou délku světa. Stínový lid a Pralesané jsou už proměněni, a promění další.

Deštný lid se poradil, Tumataugena a Tamatane prohlásili, že to udělají okamžitě. Podávali si tykev z ruky do ruky, jako poslední se napil pilot Tumahirmatea.

„Dostanete horečku,“ upozornil je Yama, „a pak budete spát. Ale až se probudíte, budete proměnění. Potom si už musíte poradit sami. Víc pro vás nemůžu udělat.“ Netrvalo dlouho, než se naučil draka ovládat. Prodloužili mu postroj, aby se do něj vešel. Uprostřed byl rám, za který se držel a jehož vychýlením mohl zatáčet doleva nebo doprava. Stuha přivázaná ke špici draka ukazovala směr vzdušného proudu. Nohama se ovládalo směrové a výškové řízení, mohl naklápět rohy kosočtvercového křídla a regulovat vztlak, aby mohl zpomalit a bezpečně přistát. Ale nepotřeboval přistávat, chtěl pouze slétnout dolů jako orlosup.

Žádné velké loučení se nekonalo. Odnesli Yamu, připoutaného k drakovi, na kraj plošiny. Zhluboka se nadechl, zadržel dech a skočil. Proletěl pod spodní stranou ostrova, z níž trčely tuhé propletené kořeny, mezi nimiž zahlédl měchýře naplněné vodíkem. Drak se plácal mezi vzdušnými proudy, div Yamovi nevykloubil ramena. Kopl nohama, aby se dostal do třmenů kormidla, a naklonil se doleva. A konečně se zase nadechl.

Tumahirmatea letěl vedle Yamy, červený drak vedle žlutého, křídlo vedle křídla.

Klesali rozlehlými mračny, pak prolétli mlhou a deštěm do průzračného povětří. Na jedné straně byl jen modrý vzduch, jenž tmavl až k černému prostoru, v němž plaval svět. Za mraky a závojem deště na druhé straně se zvedala temná stěna Konfluence, před ní se řinul stříbrný vodopád, snad pět tisíc honů dlouhý, stáčel se jako provaz zkroucený z vláken a v perspektivě se zužoval. Bylo zde jasněji, neboť na povrchu panovala noc, a slunce svítilo na kýl světa. Kolem stříbřitého vodopádu praskaly výboje, odrážely se v něm jasné jiskřičky. Půlkruhy létajících ostrovů se ztrácely v modravých výšinách.

Yama si to namířil velkou zatáčkou přímo dolů a nadšeně zavýskl. Na několik málo minut byl dokonale svobodný.

Tumahirmatea ho opustil, jakmile minuli spodní okraj oblačného prstence kolem vodopádu. Rudý drak se na rozloučenou zakýval ze strany na stranu a rozletěl se vzhůru ve vzestupném vzdušném proudu. Yama dál klesal sám.

Vodní sloup, stáčený složitými gravitačními poli, se přiblížil. Neustálé burácení rozechvívalo vzduch nabitý statickou elektřinou. Yamovi stál na těle každičký chloupek. Vzdálil se od vodopádu na několik desítek honů a pak zatočil s drakem za něj, ke stěně. Hrana světa se zvedala nahoru i dolů, kam až oko dohlédlo.

Další otočka ho měla zanést k místu, kde sloup vody mizel. Hleděl přímo pod sebe do hrdla sametové temnoty, v níž vodopád končil. Ucítil mysl ovládající zkratku. Probouzela se, pronikala k němu přes brebentění strojů, které ovládaly gravitační pole.

Přenes mě na počátek světa, řekl té mysli. Vezmi mě k mým lidem.

Očekával, že nastanou těžkosti. Očekával, že bude muset napnout všechny své síly a veškerou vůli i důvtip, aby tu mysl přesvědčil, ale okamžitě se mu poddala. Hlas, který k němu pronikl zbytky Stínu, byl jeho vlastní.

Samozřejmě, pravil ten hlas. Vrátil ses. Ničemu se nediv. Žiji na mistě, kde se řeka setkává sama se sebou. Pochopitelně tě znám. Doufám, že se opět setkáme.

Nebyl čas na otázky. Zachytil ho vzdušný vír, který proudil podél padající vody. Kožený potah draka vibroval a duněl, rám se mu vysmekával z rukou, jako by měl vlastní vůli.

Nepotřebuješ žádné létací zařízení. Já tě povedu.

Odepjal se z postroje, vytáhl nohy ze třmenů a pustil se. Drak mu zapráskal nad hlavou, zmítal se a prohýbal v protichůdných proudech, až z něj byla jen žlutá skvrnka třepotající se kdesi ve výši.

Yama padal. Napjal tělo, paže přitiskl k bokům a nohama mířil dolů. Přesně tak skákal ze skalnatého ostrohu do eolské zátoky.

Pak se ho zmocnila jiná síla než proudění vzduchu. Pomalu ho nesla k vodnímu sloupu, hladkému a pevnému jako sklo, který se nad ním zvedal zdánlivě až do nekonečna. Pod nohama se mu objevil kruh temnoty, zprvu plochý jako kolečko papíru, v dalším okamžiku nekonečně hluboký. Sloup se stále více ztenčoval. Přestože vodu tak nelze stlačit, mohutný vodopád byl nějakým způsobem stěsnán do trubice natolik úzké, že by ji objali dva muži.

Časoprostorová deformace. Průtok je zužován natažením v čase. Je to jednodušší než rozšiřovat průměr zkratky.

Neměl však kdy zamyslet se nad slovy, která se mu objevila v mysli. Padal stále rychleji, vzduch kolem něj jen svištěl, plášť z nevydělané kůže mu vlál nad hlavou. Na obvodu kruhu spatřil zvláštní konstrukce, uvnitř se stáčela tak hluboko, kam až dohlédl, ocelově modrá síť.

A pak ho to vtáhlo, roztočilo a vystřelilo. Na okamžik měl pocit, že ho strašlivá síla rozdrtí, a oslepila jej ostrá záře.

21 – Loď bláznů

Unášel ho mohutný příval. Snažil se probojovat na vzduch a ke světlu, avšak záplava náhle ustoupila a rozlila se všemi směry. Vstal, voda mu proudila kolem kotníků. Promočený kožený plášť se mu v těžkých záhybech lepil na nahé tělo. Studený vzduch páchl kovem, mdlé rudé světlo v něm viselo jako mlha. Nacházel se v sále tak obrovském, že nedohlédl na strop ani na žádnou stěnu. Černá podlaha byla z hladké, mírně pružné hmoty.

Nedaleko se tyčila modla, největší, jakou kdy viděl, disk o hodně převyšoval nejvyšší věž eolské tvrze. Když k modle promluvil, nic se v ní neprobudilo, ale měl nepříjemný pocit, jako by se tmavý hladký povrch na okamžik převrátil naruby.

Kde jsem, pomyslel si Yama. A kdy? V podpalubí světa, v čase jeho sestrojení? Prsty bosých nohou zkoumal pružnou podlahu. Připomněla mu jedno místo, kam ho snad před celým věkem zavedla Tamora, když se s ní seznámil na Vodním bazaru v Ys.

Zamířil náhodným směrem a velmi dlouho šel, kam ho nohy nesly. Voda zmizela, zřejmě byla odčerpána. Když vykřikl své jméno, nevrátila se k němu ani ozvěna. Kráčel dál, dokud daleko za sebou nevycítil přítomnost strojů, a otočil se.

V dálce se u základny obrovského černého disku pohybovaly drobounké postavy. Začal mávat pažemi nad hlavou a křičet, vzápětí pročísl rudou mlhu úzký bílý paprsek a zachytil ho. Postavy se k němu rozběhly tak rychle, že by toho žádný člověk nebyl schopen. Pokusil se s nimi spojit, ale jejich mysl byla neprůhledná. Lekl se, že to jsou pomocníci Dismasova miláčka, a dal se na útěk, jeho stín se protahoval před ním, běžel ze všech sil, když vtom zaslechl tiché hvízdnutí.

Zastavil se a ohlédl, ostré bílé světlo ho oslnilo. Tmavé postavy již zkrátily vzdálenost, která je dělila, na polovinu. Zleva se znovu ozval hvizd, tentokrát pronikavý a naléhavý, nepochybně lidský. Zadýchaně se tím směrem rozběhl, paprsek ho sledoval, a náhle se před Yamou vztyčil jeho vlastní stín, jako by se s ním chtěl setkat, neboť dopadl na jakousi černou vypouklinu ne větší než obyčejný dům.

Znenadání někdo vyskočil Yamovi přímo před nosem, odhodil plachtu, pod níž se dosud skrýval, a než stačil zareagovat, náraz ramenem do břicha ho složil na zem.

A pak udiveně hleděl do tváře tak podobné jeho, že ta dívka mohla být jeho rodnou sestrou – měla bledou pleť, úzkou bradu, vysedlé lícní kosti a jasné modré oči. Vlasy měla ostříhané nakrátko, pod ušima jí začínalo složité tetování, které se táhlo po krku až na zátylek. Měla na sobě kovově lesklý jednodílný oděv, rukávy a nohavice obepínaly zápěstí a kotníky, límec štíhlé hrdlo. Ztvrdlým chodidlem se opřela Yamovi o prsa a přišlápla ho k zemi, namířila mu do obličeje tenkou hůlku. Vytušil, že je to zbraň.

„Co jsi zač?“ promluvila s tvrdým přízvukem. „Utekl jsi z vězení? Nebo jsi černý pasažér?“

V té neznámé dívce bylo něco divného, jakási prázdnota, a přesto byla Yamovi tak blízká. Otočil hlavu na bok, aby skryl zjizvenou tvář. „Jsem v podpalubí?“ zeptal se a s nepříjemným pocitem si uvědomil, že je krom koženého pláště nahý.

„Myslíš střed? Nedělej si ze mě blázny. Ta území jsme ztratili před dvaceti generacemi. Tak co jsi zač?“

„Jsem tady cizí.“

„Vypadáš na divocha na válečné stezce. Ať jsi co jsi, nejspíš jsme tvou vinou mrtví oba.“

Dovolila mu, aby vstal. Postavy již byly mnohem blíž, připomínaly člověka, ale při běhu se zvláštně kolébaly do stran.

Yama ukázal na vyboulenou stěnu. „Co je tam?“

„Výpust. I kdybychom měli horkou čepel, nedokážeme povrch proříznout.“ Dívka složila černou plachtu, pod níž se prve skrývala, do překvapivě malého čtverečku, který si zastrčila do kapsy kovově lesklého oděvu.

Yama si vybavil přistávací modul vesmírné lodi, kde byla podobná stěna, a připomněl si, co strážný udělal…

Část černé vypoukliny se složila do záhybů a odsunula se. Dívka na Yamu užasle pohlédla, ale následovala ho. Otvor se za nimi zavřel. Na okamžik zůstali v naprosté tmě, pak dívka požádala o světlo a zalil je tlumený svit.

Stáli na úzkém ochozu kolem šachty, hladké stěny šikmo klesaly do temnoty. Dívka poklekla a nahlédla do díry. „To byl dobrý kousek. Ale dozorčí brzy dostanou povolení a otevřou si.“

„Jaké dozorčí?“

„Nemáš žádné označení. Ze které rodiny jsi?“

„Doufám, že právě to zjistím.“

„Prošel jsi současně s tou vodou, že? Jenže tady nemůžeme zůstat.“

„Musím si sundat plášť,“ pravil ostýchavě Yama. „Podíváme se, jak daleko ten tunel vede.“

„Daleko, řekla bych. Je to hlavní šachta.“

Yama rozprostřel na okraj ochozu plášť srstí dolů a posadil se na něj. Všiml si, že si ho dívka prohlíží.

„Sedni si za mě a drž se mě kolem pasu. Kůže nás ochrání.“

Po chvíli váhání poslechla.

Ucítil její kořeněnou vůni a tělesný žár. Začal se červenat, protože dostal erekci.

„Jmenuju se Wery,“ řekla dívka, jako by si ničeho nevšimla. „Jestli tohle přežijeme, vezmu tě k mé rodině a promluvíme si. Bryn ti určitě bude chtít položit hromadu otázek.“

„Teď,“ vykřikl Yama, a odrazili se na dlouhou příkrou skluzavku.

Wery ječela celou cestu dolů, avšak spíš vzrušením z rychlé jízdy než strachem. Povrch šachty byl dokonale hladký, ale nakonec se i hrubá kůže začala pod Yamovým holým zadkem zahřívat. Když se konečně tunel narovnal a zastavili se, dřepl si a nemotorně se do pláště zase zabalil.

Dlouho šli pěšky. Chodba byla dvakrát vyšší než oni a dokonale kruhová, obložená stejným černým materiálem jako podlaha obrovitého prostoru, z něhož unikli. Yama dívce o sobě něco málo prozradil. „Celý život hledám své příbuzné. Jsem tak rád, že jsem našel tebe! Kolik vás tu je? A kde vlastně jsme?“

„Zjistíš to sám, když přežiješ. Můžete si s Brynem navzájem odpovídat na otázky.“

„Vysvětlím ti, jak jsem se sem dostal a proč nevím, kde jsem. Řeka se odklání…“

„Dost řečí. Ještě nejsme v bezpečí.“

Yamovi se podařilo objevit další místo, kde dokázal černé obložení otevřít. Prošli do nazelenalého světla a horkého vlhkého vzduchu. Před nimi strměla skalní stěna pokrytá popínavými rostlinami a silnými liánami, za ní se zvedaly zelené koruny stromů. Kmeny se skláněly nad vyschlým řečištěm, jež se klikatilo porostem, a vytvářely tmavý průchod.

Wery se rozhlédla a nasála vzduch. „Myslím, že tuhle divočinu znám. Ostatní nejsou daleko. To se ti opravdu povedlo.“

Přistoupila k Yamovi tak blízko, až si vzrušeně pomyslel, že se ho chystá obejmout. Místo toho mu přiložila za ucho svou hůlku. Tupý chlad se mu rychle rozléval po hlavě, svaly ho přestaly poslouchat. Když se pod ním podlomily nohy a začal klesat k zemi, Wery ustoupila.

Yamu probudilo štěbetání ptáků. Úzkým průchodem prosekaným v porostu na břehu řečiště přicházeli dva muži. Wery se k nim rozběhla, objala velkého urostlého chlapa a řekla: „Nebyl to hmyzák, kdo sem pronikl, ale tenhle – vlastně ani nevím, co je zač. Vyprávěl mi příběh tak bláznivý, že může být pravdivý, ale třeba je medizer.“

„Dozorčí všechny medizery dávno zabily,“ prohlásil druhý muž, „když vybily ostatní kmeny.“

„Tiše,“ řekla Wery. „Probral se.“

Yama se posadil. Usmál se a ukázal prázdné ruce, aby viděli, že není ozbrojen. Byl strašně šťastný, že našel lidi ze své pokrevní linie, a nevěřil, že by mu chtěli ublížit.

Muži byli oblečeni ve stejných lesklých oděvech z jednoho kusu jako Wery, na zátylcích měli podobné tetování. Avšak i jim jako by něco chybělo. Jako by to ani nebyli živí lidé, ale pohyblivé sochy nebo podobizny z masa a kostí namísto ze světla.

Muž, kterého Wery objala, byl o hlavu vyšší než Yama, dobře stavěný a hezký. Na oděvu měl odtržené rukávy, aby bylo vidět svalnaté paže, měděné kruhy mu obepínaly mohutné bicepsy. Druhý muž byl menší a mnohem starší, přes rameno nesl kožený vak. Nakrátko zastřižené vlasy a pěstěný vous měl bílé, kůži jako starý papír posetý hnědými skvrnami. Hluboké vrásky se mu zařezávaly do čela, také kolem očí a koutků úst měl vějířky vrásek. Přesně tak budu jednou vypadat, jestli se toho dožiju, pomyslel si Yama a napadlo ho, jak dlouho to bude trvat, jak dlouho vůbec může žít.

Bělovlasý stařec měl na levém oku kovovou klapku. Zvedl ji a řekl Wery: „Prošlo ještě něco dalšího. Dozorčí se hemží po všech okolních palubách. Ví, jak jste unikli, a dříve či později vás budou pronásledovat. Musíme jít.“

Namířil na Yamu svou hůlku. Yamovi se jako v křeči bolestivě stáhly svaly. Prohnul se do oblouku, a když se pokusil protestovat, zuby se mu zaťaly, jen to cvaklo.

Stařec si spustil klapku přes oko a několikrát pomalu přejel hůlkou nad Yamovým tělem. „Je plný kousků a úlomků, ale není to nic, co bych znal. Má taky cosi v krvi, ale nejsou to znaky dozorčích. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Možná skutečně přišel odjinud.“

Yama konečně pochopil, co těm lidem chybí. Ani jeden z nich nebyl dotčen dechem Ochránců. Klidně to mohli být duchové.

„Loď je moc velká,“ pravil pomalu vysoký muž.

Wery zavrtěla hlavou. „Podle toho, co říká, Kesi, nepochází odtud.“

Stařec ustoupil. Yamovi zaškubalo v údech a svaly ho začaly brnět, křeč přešla. Pomalu se narovnal. „Opravdu vám můžu naprosto všechno vysvětlit.“

„Tady ne,“ řekl bělovlasý stařec. „Přesuneme se na nějaké příhodnější místo a tam počkáme, až dozorčí vypadnou.“

Výpravu, na niž se trojice vydala, nazývali lovem na hmyzáky. „Dostanou se dovnitř zároveň s novým nákladem,“ vysvětlil Yamovi bělovlasý stařec Bryn, jenž byl vůdcem skupinky. „Musí být dost chytří, aby pronikli přes bezpečnostní opatření, proto obvykle způsobí nějaké potíže. My je lovíme.“

Kes zabručel: „Třeba je hmyzák, který vypadá jako člověk.“

„Nedělej si legraci,“ okřikla ho Wery. „Tohle je vážná věc.“

Opustili vyschlé řečiště a mlčky kráčeli po stezce, která se kroutila lesem. Yamův kožený plášť začal vysychat a tuhnout, ale hlavně nepříjemně zapáchal. Stezka skončila mezi párem mohutných stromů, za nimi se do nedohledna táhla bílá chodba. Po dalších nejméně padesáti honech Bryn prohlásil, že je tam dost bezpečno, aby mohli pomýšlet na odpočinek.

Otevřel dveře, kterých si Yama nevšiml, vešli do jasně osvětlené místnosti a ovanul je horký průvan. Ve vzduchu se vznášely úzké keramické desky, podél jedné stěny byly do podlahy zapuštěny jakési žlaby plné prachu. Zřejmě sem již hodně dlouho nikdo nevstoupil.

Přivítal je neosobní hlas a nabídl se, že nastaví prostředí tak, aby vyhovovalo jejich pokrevní linii. Bryn mu poručil, aby zmlkl. „Nesmíš za sebou zanechat stopy,“ řekl Yamovi. „Jinak nepřežiješ tak dlouho jako já.“

Yama usedl vedle něj na vznášející se desku a zeptal se, jak je starý. „Padesát tři let,“ odpověděl stařec hrdě. „Překvapilo tě to? Není divu! Neznám nikoho staršího. Ani v tvé rodině určitě nežil nikdo tak dlouho, ale jak vidíš, je to možné.“

Yama si myslel, že Brynovi je alespoň dvě stě let, a tohle odhalení ho zklamalo. Zdálo se, že jeho pokrevní linie je krátkověká, leda by tady pro všechno to strádání stárla rychleji.

Kes a Wery střežili dveře, hůlky drželi připravené na klínech. „Nesnáším horko,“ stěžoval si Kes. „Měli jsme si najít nějaké naše místo.“

„Jenže tam nás budou dozorčí hledat nejdřív,“ upozornil ho Bryn. „Buď zticha, Kesi, a hlídej. Chci si poslechnout vyprávění našeho mladého přítele.“

Wery prohlásila, že z toho, co už slyšela, nerozuměla ani slovu. Bryn pokrčil rameny a řekl Yamovi: „Wery i její manžel jsou jenom svaly. Umí zabíjet, ale bystří zrovna nejsou.“

Kes vstal, neklidně přecházel místností a prohledával kouty. „Ty sis vždycky myslel, že jsi chytřejší než ostatní.“

„Je všeobecně známo, že jsem chytřejší,“ odsekl Bryn. „Vás dva jsem si vybral, protože jsem dost chytrý, abych poznal, na co se hodíte. Jestli nechceš přivolat dozorčí, Kesi, tak se snaž nic nepokazit.“

„Ať klidně přijdou, poradím si s nimi,“ naparoval se Kes, odložil však křehkou konstrukci z černých tyčinek, kterou nemotorně obracel ve velkých rukách.

„Opravdu jsi přišel z Konfluence?“ zeptala se Wery s úsměvem, který Yamovi lámal srdce. Odpustil jí, že ho srazila na zem, vždyť to byla jen rozumná opatrnost. „Slyšela jsem, že je to hotový ráj, nekonečná divočina, žádné dozorčí ani hmyzáci. Měl bys nás tam všechny dostat.“

Wery mu svou prudkostí a smělou troufalostí připomněla nebohou Tamoru. Mohla by kvůli mně opustit Kese, napadlo ho, nebo tady třeba potkám i jiné podobné dívky. V tom závratném rozrušení, že konečně našel své pokrevníky, zapomněl na milovanou Derev i ohnivé sliby, které si dali, než se vydal na dlouhou cestu, jež ho zavedla až sem.

„Loď nebyla u Konfluence několik generací,“ ozval se Kes. „Jak by mohl být odtamtud?“

Yama se jim to pokusil vysvětlit: „Nejkratší spojnice dvou bodů je přímka, ale v případě velkých mezihvězdných vzdáleností je to eliptická křivka, protože časoprostor je zakřivený účinkem obrovské hmotnosti, kterou obsahuje. Ve vzduchoprázdnem vesmírném prostoru je plno děr, otvůrků menších než nejmenší částice, z nichž se skládají atomy, prostě tak malých, že jsou nezměřitelné. Tyto díry, nabité utajenou energií, se nepřetržitě objevují a hned zase ruší. Jsou to vlastně tunýlky, které provrtávají vesmír přímým směrem. Každá díra má dvě ústí a zjednodušeně lze říct, že prostor mezi nimi je natolik zhuštěný, že vzdálenost uvnitř tunelu je kratší než vnější vzdálenost mezi oběma konci. Ochránci nalezli způsob, jak se určitých děr zmocnit, stabilizovali je a rozšířili.“

Bryn přikývl. „Loď využívá zkratek, aby se bez dlouhého cestování dostala z planety na planetu, kde doplňuje zásoby vzduchu a vody. Objevil ses v jedné cisterně. Máš štěstí, že už se nepoužívá, jinak by ses utopil. Jenže teď se nepoužívá většina cisteren. Posádka v poslední době vykonává svou práci dost lajdácky.“

Kes zatím dělal kliky, vytrvale jako stroj. Svalnaté paže a provazce svalů na krku se mu leskly potem. Aniž by se zastavil, zasupěl: „K ničemu to není. Nepotřebujeme vědět, co je mimo loď.“

„Jen ať všechno vyklopí,“ řekla Wery. „Nikdy nevíš, kdy se ti něco může hodit.“

„Má pravdu,“ souhlasil Bryn. „Pokračuj, Yamo, dopověz nám to.“

„Ochránci sestrojili komplikovaný systém zkratek, který spojuje všechny hvězdy Galaxie jak v prostoru, tak i v čase. Zafixovali jedno ústí zkratky k lodi schopné letět rychlostí blízkou rychlosti světla. V říši světla neexistuje čas, jak ho vnímáme my, každý okamžik je nekonečný, zahrnuje počátek i konec Vesmíru. Jestliže se loď k této nedosažitelné říši přiblíží, na palubě se zpomalí tok času, uběhne tam jeden rok, zatímco v okolním vesmíru uplynou celé stovky let. Pokud se loď vrátí na místo startu, bude tunel spojovat oblasti Vesmíru oddělené časovým dluhem, který se vytvořil během letu. Když takovou zkratkou projdeme, dostaneme se do minulosti, kdy loď odstartovala. Jenže se nemůžeme toutéž trasou vrátit, protože naše cesta změnila minulost.“

Yama hbitě črtal do vrstvy prachu na podlaze složité nákresy, využíval pozůstatků Stínu, aby si utřídil obrovskou zásobu vědomostí, jež vytáhl z Dismasova miláčka.

A sám teprve teď pořádně pochopil, co se vlastně stalo.

„Ochránci některé zkratky namnožili, takže jedno vstupní ústí vede na mnoho různých míst. Cíl se volí jemnou změnou energetického potenciálu. Díky pomoci Strážce brány jsem jednou takovou namnoženou zkratkou propadl, jenže nevím, kdy a kde jsem se vynořil.“ Věděl pouze, že jeho přání bylo splněno – byl poslán ke svým lidem.

Wery množení zkratek nerozuměla, Yama jí to musel objasnit na příkladu klonování, jak je prováděla loď. Znechutilo ji to.

Bryna její znechucení pobavilo. „Cesty života jsou rozličné. Proto je tady tolik různých místností, neboť na lodi kdysi cestovaly všelijaké druhy.“

„Všechno to byli hmyzáci,“ poznamenal Kes lhostejně. Dřepěl na patách u dveří a brousil kostěnou dýku. „A my hmyzáky zabíjíme.“

„Mnozí patřili k původním druhům, jež si vybrali Ochránci,“ řekl Bryn. „Ačkoli přiznávám, že mezi hmyzáky a lidmi, které z nich Ochránci stvořili, je větší rozdíl než mezi děckem a dospělým.“

„Hmyzáci jsou hmyzáci,“ trval na svém Kes. „Zab je, nebo zabijí tebe. Já vidím pouze jediný rozdíl – některé je těžší zabít.“

„Taky se liší tím, že některé můžeš sníst a jiné ne,“ dodala Wery.

Yama jim zopakoval: „A protože jsem propadl jednou z těch namnožených zkratek, nevím, kde jsem.“

„Samozřejmě na lodi,“ prohlásila Wery. „Někde uprostřed vnější paluby.“

„Myslel tím, že neví, zda je v minulosti nebo budoucnosti,“ řekl Bryn.

Bryn věděl o Konfluenci mnohem víc než Wery a Kes, nikdy však neslyšel o Ys, Věku vzbouření, ani o Sirdarech, kteří Konfluenci vládli po jejím sestrojení. Jeho rodina byla na lodi již hodně dlouho. Yama se domníval, že po dokončení Konfluence jejich vzdálení předkové na loď buď utekli, nebo ji odmítli opustit. Byli to vzbouřenci jako zdivočelé stroje či Tiborovi předkové.

„Myslím, že musím být hodně daleko v minulosti,“ přemýšlel nahlas Yama. „Hvězdoplavci, s nimiž jsem se setkal, mou pokrevní linii znali, ale domnívali se, že je už celé věky mrtvá.“

Tu se Wery rozhorlila: „Musíme zlikvidovat dozorčí! Je to kdo s koho! Vždyť jsou to jenom stroje, stejně hloupé jako mravenci.“

„Mravenci přece ovládli některé části lodi,“ připomněl jí Bryn. „Inteligence rozhodně není pro přežití nezbytná.“

„Copak nedokážete těm dozorčím poroučet?“ Yamu to překvapilo. Byl přesvědčen, že všichni jeho pokrevníci umí strojům vládnout, ale vypadalo to, že na této lodi je všechno jinak. Wery nedovedla otevřít stěnu, dokonce ani on se nedokázal dotknout myslí strojů, které ho pronásledovaly v cisterně. „Znamená to, že zdejší stroje nejsou stejné jako ty na Konfluenci.“

„Říká se, že kdysi jsme dozorčí ovládali,“ pravil Bryn pobaveně, jako by to byl vtip. „Na jiných lodích to třeba pořád dokážeme. Máš smůlu, že ses dostal zrovna sem.“

„Je jenom jedna loď, Bryne,“ ozval se znenadání Kes. „Kličkuje časem a někdy se potkává sama se sebou.“

„Jediná loď v našem Vesmíru, budiž,“ pravil Bryn, „ale co když je mnoho vesmírů? Vesmír se ubírá pouze po jediné cestě, ale kdyby se člověk vracel po svých stopách, nevrátil by se zpátky na místo, z něhož vyšel.

Cesty se totiž rozdělí, jakmile se otočí a vydá nazpátek, a tak kráčí po nové cestě. Proto nemůže člověk odejít do minulosti, zabít svého dědečka a vrátit se, aby zjistil, že sám neexistuje.“

„Třeba byl jeho dědeček pouze manželem jeho babičky,“ zamyslel se Kes, „a ne jeho předkem.“

Bryn se mrzutě tahal za vous. „Tak tedy svou babičku! Tvůj nedostatek fantazie mě dohání k nepříčetnosti, Kesi. Byl to jenom příměr, abych vystihl jádro problému. Je stejně tolik vesmírů jako cestovatelů. V mnoha z nich možná žijeme v Yamově čase, ale ne v tom čase, z něhož k nám přišel.“

Yama přikývl. „Ano, jinak bych nemusel až sem, abych vás našel.“

Bryn řekl: „Problém je v tom, že se můžeš vrátit do své budoucnosti, ne však po stejné cestě, tudíž se nedostaneš na stejné místo, z něhož jsi vyšel.“

„Jsme tady už příliš dlouho, a navíc mě ze všech těch řečí rozbolela hlava,“ bručel Kes. „Proč by to, co udělá jeden člověk, mělo vytvořit nový vesmír?“

„Cestovat zpátky v čase není jednoduchá věc,“ řekl Bryn. „Ale máš pravdu. Neměli bychom tady déle zůstávat. Dozorčí by mohly zaznamenat změnu v koncentraci kysličníku uhličitého.“

„Já mám dobré větrání,“ pochlubila se místnost. „Až budu chtít znát tvůj názor,“ odsekl Bryn, „požádám tě. Jsou tvé replikátory dosud funkční?“

„Samozřejmě, ale nejsou vhodné pro vaši pokrevní linii. Budu muset změnit nastavení.“

„Chci oděv, ne jídlo. Yamo, musíš se patřičně obléct. Krátce řečeno, ta tvoje kůže pořádně páchne.“ Bryn poručil místnosti: „Dej mu šaty, pak půjdeme pryč.“

„Zůstaňte tak dlouho, jak si přejete,“ řekla místnost. „Chybí mi společnost lidí.“

„Nemůžeme tady zůstat, pokud nezměníš nastavení,“ pravil Bryn, „a když to uděláš, dozorčí to poznají. Tak nám zkrátka jenom dej ty šaty.“

Yama se otočil zády k ostatním a natáhl si jednodílný, kovově lesklý oděv, ale byl si jistý, že ho Wery pozoruje. Věděl, že patří jinému muži, ale přesto po ní toužil. Krev se mu rozproudila v žilách, když mu ukazovala, jak si zapnout manžety na kotnících a zápěstích a límec u krku. Její lehké doteky, teplo a vůně ho vzrušovaly. Nepochybně poznala, co cítí.

Povídala si s ním, zatímco postupovali zdánlivě nekonečnou bílou chodbou.

Kes nedočkavě kráčel první a na křižovatkách vybíral cestu.

„Z Bryna si nic nedělej, Yamo,“ řekla Wery. „Má v hlavě příliš mnoho vědomostí. Rád by přivolal zpátky staré časy. Určitě si myslí, že s tvou pomocí dokážeme zotročit dozorčí. Nic bych za to nedala, že s tebou má nějaké plány.“

„Připomínáte mi prastaré pohádky, které jsem slýchal v dětství.“ Yama se pousmál. „Bryn je čaroděj a vy bojovníci, kteří mu pomáhají splnit nebezpečný úkol.“

„My jsme lovci hmyzáků,“ prohlásila Wery. „A co jsi ty?“

„Nevím. Možná něčí tajuplný nástroj. Rozhodně se necítím jako kouzelník. Magie je pouze otázka míry vědění. Když víš, jak se co dělá, přestaneš věřit na kouzla.“

„Tak nás nauč otevírat stěny, to je užitečné. Bryn pořád o něčem sní, ale sny jsou pro děti. My zabíjíme hmyzáky a dozorčí, aby nezabili nás. Tak to tady chodí. To se nedá změnit.“

„Dozorčí jsou něco jako hmyzáci?“

„Jsou to cestující. Jako my.“ Wery se rozesmála, když viděla, jak Yamu překvapila. Jeden řezák sice měla zlomený, zuby však měla oslnivě bílé. „Kdysi tu bylo množství všelijakých cestujících. Zbyli jsme jen my a dozorčí. A samozřejmě posádka, ale tu nikdy nikdo neviděl.“

„Jednoho hvězdoplavce jsem viděl. Vlastně dva, ale to bylo na úplně jiném místě.“

„Budeš mi vyprávět o Konfluenci, až dokončíme tuhle výpravu.“

„Mohl bych tě tam vzít.“ Srdce měl až v krku.

„Snad. Teď musíš pochopit zdejší situaci. Dozorčí zabily všechny ostatní cestující, ale my jsme na ně příliš chytří. A příliš tvrdí. Lovíme dozorčí a hmyzáky, dozorčí zas loví hmyzáky a nás. Tak je to. Tady musí každý ukázat, zač stojí. Loď potom líp pracuje.“

„Přežívají jen nejzdatnější.“ Připadalo mu to právě tak špatné jako bludy kacířů. Jako by Vesmíru nevládlo nic jiného než smrt.

„To tvrdí i Bryn. Podle mě jsi buď živý, nebo mrtvý. A mrtví se nepočítají.“

„Kolik vás tu je, Wery? A kde? Chci o vás všechno vědět.“

Wery zvedla levou pěst a třikrát natáhla prsty. „A my. Jsme daleko od rodiny. Náš tábor stále přesouváme.“ Pak dodala: „Kes něco našel!“ A odběhla širokou bílou chodbou za svým mužem.

Bryn počkal na Yamu, dál šli vedle sebe. „Nemůžeme ti říct příliš mnoho.“

„Chápu, ale mohl byste mi povědět, jak se předkové vaší rodiny dostali právě sem. Stalo se to už dávno, a když mi povyprávíte starý příběh, ničemu ani nikomu to neuškodí.“

„Sloužili Ochráncům,“ řekl Bryn. „Byli jejich prvními služebníky – myslím, že původní posádka lodi. Pak Ochránci vytvořili všechny další rasy a odletěli z Vesmíru.“

„Myslel jsem, že naši předkové odešli s Ochránci.“ Yama se usmíval, protože to bylo tak vzrušující a podivné, říkat naši namísto moji.

„Většina odešla, ale tahle loď zůstala. My jsme potomci těch, kteří na ní letěli. Jenže nemáme jejich síly.“

„Třeba odmítli opustit domov,“ řekl Yama.

„Odjakživa jsme byli věrní Ochráncům. Ať tě ani nenapadne myslet si něco jiného.“

„Nechtěl jsem se vás dotknout.“

„Nic se nestalo. Ale pokud existujeme v tvé minulosti a ty na Konfluenci neznáš nikoho jiného našeho druhu, kde ses tam vzal?“

„Doufám, že to zjistím,“ pravil Yama. „Možná jsem potomkem hvězdoplavců naší pokrevní linie, kteří opustili loď. Vím o jednom hvězdoplavci, který to udělal.“

„Nejspíš si vypůjčil tělo. Občas se o to pokoušejí. Loď to nemá ráda, a tak nás vysílá, abychom je lovili jako hmyzáky. Cos našel, Kesi?“

Velký muž se zastavil na křižovatce chodeb. Černá podlaha tam byla značně poškrábaná, vytrhané proužky se plazily jeden přes druhý, na okrajích se rozpouštěly a snažily se vyspravit poškození.

„Mám stopu škodné!“ Kes jim ukázal prsty potřísněné čirou lepkavou tekutinou, jíž byly postříkány bílé stěny. „Hádám, že se tu odehrál souboj a jeden sežral druhého. Není to dávno.“

„Je zraněný,“ zaradovala se Wery. „Snadno ho zabijeme.“

Wery a Kes se rozběhli, Yama srovnal krok s Brynem, který byl navzdory věku čiperný. Kapky bezbarvé krve je zavedly do dalšího zalesněného prostoru. Přechod byl opět náhlý. Stačilo zahnout za roh, za nímž zmizeli oba lovci, aby se ocitli ve vlhké šeré divočině.

Pod temnými korunami vysokých stromů se válely cáry mlhy, z níž visely liány a šmátraly mezi bledými houbami s širokými klobouky v mokřině po kotníky hluboké, pomalu se stahovaly jako střeva a pumpovaly vzhůru bahno. Obrovité stromy byly ve skutečnosti zdřevnatělými stonky zkroucenými do mohutných provazců. Nevysoko nad zemí omotávaly ztuhlé pletence lián šlahouny cizopasných rostlin s dužnatými listy, z nor mezi kořeny vyčnívala jemná makadla podivných živočichů. Najednou z bláta vystřelilo cosi jasně červeného a tenkého jako bič a chňaplo to Yamovi po kotníku.

Bryn se zasmál. „To je bahnoliz zákeřný. Dřív nebo později musí všechno projít kolem.“

Yama se ohlédl, mezi hromadou balvanů spatřil malý obdélník světla, jediný jasný bod v celém potemnělém prostoru.

Wery a Kes mezitím našli stopy tvora, jehož pronásledovali, a ztratili se mezi nepravými kmeny obrovitých rostlin. V dálce se ozval křik. Bryn vytáhl z vaku dlouhý nůž a podal jej Yamovi – sotva ho uchopil za rukojeť, zakřivená čepel zazářila modrým plamenem. Bryn zůstal zírat s otevřenými ústy, ale Yama se jen usmál. „Aspoň tenhle nůž tady znám a on zná mne.“

Pocházel nůž, který jsem našel v hrobce ve Čtvrti ticha – nebo který si tam našel mne – původně z lodi? pomyslil si. Je to snad tentýž nůž, který se jednou stane majetkem důstojníka kavalerie, v jehož hrobce se budu muset postavit Ludovi a Lobovi?

Řev zesílil. Yama a Bryn se kvapně brodili řídkým bahnem. Za přerostlými bílými houbami se zmítal nějaký tvor. Když se napřímil, byl třikrát větší než člověk. Přeskočil houby a neuvěřitelně mrštně se rozběhl proti Yamovi a Brynovi. Černý krunýř měl samý osten, dlouhé nohy končily ostrými drápy, na úzké hlavě se do stran otevíraly široké čelisti a odhalovaly rotující zubatá ostří. Nevypadal jako tvor z říše hmyzu, spíš jako divoký vlk rozložený na kousky a poskládaný tak, aby hmyz připomínal.

Hmyzák znovu zařval a z pachových žláz po obou stranách chlupatého břicha vystříkl smrdutý sekret. Srazil Yamu ledabylým úderem přední nohy a vrhl se na Bryna. Černé bahno stříkalo na všechny strany. Vtom z houští vyskočila Wery, roztočila provaz zatížený kamenem a hodila ho tak šikovně, že se omotal netvorovi kolem předních končetin. Yama se zvedl z třasoviště, lesklý oděv samé bahno, vběhl hmyzákovi pod břicho a vbodl nůž do blány kryjící článkování zadní nohy. Nůž zakvílel, vzplál modrým ohněm a začal se propalovat zrohovatělou kutikulou a masem tak dychtivě, že se mu málem vyškubl z ruky. Vyvalila se čirá lepkavá tekutina, hmyzák přestal chňapat po Wery a zapotácel se, když se pod ním zpola uříznutá končetina podlomila. A již tu byl Kes, přiskočil ke spoutaným nohám a vrazil netvorovi svou hůlku mezi oči. Hmyzák se zachvěl, zacukal sebou a pošel.

Zatímco lovci odřezávali mršině hlavu, Yama si to prapodivné stvoření prohlížel, a zahlédl řemen připevněný pod zúžením hrudi. Visely na něm jakési váčky a opracované kamenné a kostěné nástroje.

Bryn si všiml jeho pohledu. „Zabil by nás, kdyby mohl.“

Yama si vzpomněl na Rybáka Caphise, jehož vysvobodil ze sítě nastražené Amnanem. „Byl to myslící tvor!“ Zvedl se mu z toho žaludek. Lidé stále loví jiné lidi. Silní slabé, bystří hloupé…

„Byl dost chytrý, aby se dostal na loď.“ Bryn se zatahal za vousy. „Ale ne tak chytrý, aby přežil.“

Yama mu podal nůž rukojetí napřed. „Mám dost zabíjení.“

Kes popadl tykadla, zatáhl a opancéřovaná hlava se oddělila. Z krku vystříkla lepkavá tekutina, nohy zacukaly v poslední křeči. V blátě se začali rojit jacísi drobní živočichové menší než dlaň a ploší jako talířky, pod průsvitnými skořápkami se jim namodrale kroutila trávicí ústrojí. Jeden přes druhého se snažili co nejrychleji dostat ke kaluži krve. Červené biče bahnolizů se omotávaly kolem trupu mrtvoly a zavrtávaly se do krunýře.

Yama očekával, že si lovci tu nechutnou trofej triumfálně odnesou, Kes však hlavu zahodil v chodbě hned za východem z mokřadu.

„Dozorčí ji najdou a zaznamenají, že jsme splnili úkol,“ vysvětloval Bryn.

Osvětlení lodi, řízené denním a nočním cyklem, se ztlumilo brzy poté, co opustili mokřinu. Přespali v malé místnosti, která víc vyhovovala jejich druhu. Bryn ji objevil v boční chodbě, na jeho příkaz se ze stěny vysunuly poháry vody a želatinové kostky bez chuti, z podlahy se zvedla čtyři lůžka.

„Potřebu vykonej tamhle v tom rohu, Yamo, pokud potřebuješ,“ poradil mu Bryn a přikázal místnosti, aby zhasla světlo.

Yamu probudilo z lehkého spánku ženské zasténání. Kousek od něj se milovali Kes a Wery. Nehybně ležel ve tmě, snažil se neposlouchat jejich zrychlený dech, a připadal si ztracený a osamělý.

Následující den vytrvale putovali nekonečnou bílou chodbou. Když měli žízeň, napili se z trubiček vsazených do límců šatů, v nichž se recykloval jejich pot. Wery a Kes šli první, Bryn se vyptával na Konfluenci, ale Yama většinu otázek nedokázal zodpovědět. Konečně se dostali do divoké džungle a hodinu postupovali stezkou tak úzkou, že ji musela vyšlapat hodně malá zvěř.

V ohybu pěšiny počkala Wery na Yamu. „Něco ti ukážu. Bude se ti to líbit. Tos určitě neviděl.“

Yama zčervenal rozpaky, neboť měl stále v živé paměti její vzrušené sténání a vzdychání.

„Jen běž,“ pobídl ho Bryn. „Alespoň uvidíš, kde jsi.“

Wery začala šplhat po kmeni vzrostlého stromu, jehož poměrně malá vějířovitá koruna se rozpínala kdesi vysoko nahoře nad okolním porostem, temně zelená proti záři oblohy. Hrubá kůra poskytovala dostatek opory pro ruce a nohy, rozdírala však Yamovi dlaně i chodidla. Navzdory dusnu mu bylo v kovově lesklém oděvu chladno, ale šplhali tak dlouho, že byl u konce s dechem a v hlavě mu bušila krev, když se konečně usadil v rozsoše silné větve, na níž Wery balancovala jako akrobatka.

Desítky honů kolem dokola se prostírala džungle jako zvlněná zelená přikrývka, místy v ní jako záplaty zářily oranžové, žluté nebo červené květy. Vysoko nad vrcholky nejvyšších stromů visel řetězec drobných jasných bodů jako malá slunce, jejichž světlo bylo pro vegetaci nezbytné. Wery však chtěla Yamovi ukázat něco jiného.

Džungle rostla na vnějším plášti lodi a vypadalo to, že ji nic nechrání – možná drželo atmosféru podobné gravitační pole jako na Konfluenci, anebo byla zastřešená materiálem tak průhledným, že byl neviditelný. Kolem oválné džungle se na všechny strany, kam až oko dohlédlo, rozkládala loď.

Yama si představoval, že loď bude víceméně podobná báni přistávacího modulu, který spatřil v Ys, i když samozřejmě větší, stejně jako rybářský člun připomíná karaku. Byla však sestavena z řad krychlí, koulí i mnohem složitějších geometrických těles, navlečených jako korálky na rovném drátku. Nebylo možné odhadnout, jak je velká – stovky, možná tisíce honů. Zatím prošli pouze nepatrnou částí jediného segmentu. Uvědomil si, že by loď nestačil prozkoumat ani za celý život, a napadlo ho, jaké nespočetné divy asi skrývá.

Věděl však, že tady nemůže zůstat. V noci, když nemohl spát, o tom přemýšlel. Našel sice lidi své pokrevní linie, a přesto mu byli vzdálenější než Pandaras, Tamora či Derev. Nebyli dotčeni dechem Ochránců, proto se nemohli vyvíjet, i kdyby o to sebevíc usilovali. Došlo mu, že tohle není jeho domov, že doma je tam, kde žije Derev – a pochopil, že pro něj znamená víc než sám život. Musím najít cisternu s modlou, rozhodl se, a přinutit Strážce brány, aby mne poslal zpátky na Konfluenci. A pak ukončím válku… Od chvíle, kdy mu Beatrice a Osric ukázali obrazovou desku, věděl, jak to má udělat, ale nevěděl, že to ví, dokud nevstřebal vědomosti nashromážděné Dismasovým miláčkem.

Wery balancovala na větvi vysoko nad džunglí a tleskala rukama nad hlavou. V jasné záři miniaturních sluncí spatřil vrásky kolem jejích očí a na hrdle, nebyla již dívkou, jak si myslel, mohla být dokonce dvakrát starší než on. Přesto mu nepřipadala o nic méně žádoucí.

„Podívej se tamhle napravo!“ vykřikla a zasmála se.

Za trupem lodi, daleko za džunglí, se vynořil rudý oblouček a pomalu se zvětšoval, až z něj byla kupole tak veliká, že by zastřešila několik takových zelených ostrovů. Rostla a nadýmala se, zdálo se, že se plazí směrem k nim, obrovitá jako hora. Yamu napadlo, že už asi opravdu zešílel.

Wery se smála, šťastná jako malé dítě. „To je těžební planeta, kolem které kroužíme.“

Ta nafukující se báň byla částí kotouče. Nepřibližovala se, ale zvedala se nad loď. Byl to svět kulatý jako slunce, nikoli plochý kruh, ale planeta ve tvaru koule, jak stojí psáno v prvních sútrách Puránů. Yama se také zasmál, naplněn údivem. Zjizvená rudá koule, podobaná krátery jako tvář neštovicemi, měla nahoře a dole bílé čepičky, brázdil ji monumentální kaňon, jenž se větvil ke třem velkým kráterům. Vlastně ne, nebyly to krátery, ale obrovské pusté hory. Na samém okraji planety se tyčila čtvrtá hora, tak vysoká, že se vrcholkem zvedala nad úzký pás atmosféry.

„Musíme slézt,“ řekla Wery. „Je nejvyšší čas jít dál.“

Kes vedl skupinku nepřehledným bludištěm uzoučkých stezek, zřejmě však krajinu dobře znal, protože nasadil ostré tempo. A zatímco se prodírali podrostem pod stromy, zahrnul Yama starce množstvím otázek.

Dozvěděl se, že narubané suroviny jsou na loď dopravovány čímsi, co Bryn nazval elevátorem, výtahem jezdícím po lanech upevněných tisíce honů nad planetou. Yamovi chvíli trvalo, než pochopil, proč se lanová dráha nezhroutí. Planeta rotovala určitou rychlostí a bod, kde byla lana ukotvena, se pohyboval stejným směrem tak rychle, aby setrvával nad týmž místem povrchu. Násypné kontejnery stoupaly po lanech až na konec lanovky, kde jako oblázek z praku náklad vystřelily; loď ho zachytila a uskladnila.

Vpředu se Kes zastavil na křižovatce stezek, otočil se, mávl na opozdilce a pospíchal dál. Wery se rozběhla za ním. Vzápětí prořízl ticho pronikavý hvizd. Yama následoval Bryna kapradím, sklouzl ze strmého svahu, přeskočil blátivý potok a na druhé straně vyběhl po příkrém břehu do jasného světla miniaturního slunce.

Yama a Bryn se zarazili na okraji široké zmoliny. Kdysi se tady vyvrátil statný strom i s kořeny. Ve vysoké zelené trávě nehybně leželi lidé odění ve stříbřitých šatech.

Yamovi se sevřelo srdce. Těla nebyla oblečená, ale nahá. Ta stříbřitá barva byla barvou jejich kůže.

„To jsou dozorčí,“ zašeptal Bryn.

Kes a Wery se objevili na protější straně vývratu a zase zmizeli různými směry. Yama se chtěl pustit za Wery, ale Bryn ho zadržel. „Můžou tam být léčky.“

„Copak tohle není váš tábor?“

„Byl.“ Stařec zdrceně poklekl. „Snad se stačili přesunout jinam, než…“ Sklonil bílou hlavu a sepjal ruce v týle.

Yama obcházel mrtvoly. Byly bez rozdílu stejně velké, stejně štíhlé a s plochou hrudí, na pravých rukou měly po třech prstech. Levačky se však lišily. Jedna vypadala jako štípací kleště z černého kovu, druhá byla prodloužená do kostěné šavle se zubatou čepelí, třetí měla rozvírací ostří jako veliké nůžky. Hladká pokožka měla stříbřitě našedlý odstín, velké oči barvy čerstvé krve byly složeny z drobných šestiúhelníků. Přestože všechna těla byla mrtvá, jako by za těma podivnýma očima Yamu stále něco pozorovalo – jako tenkrát vrátný, kterého zabil Pandaras. Přestože muž byl mrtev, strojová inteligence, jíž si ho zotročil zběhlý hvězdoplavec, žila dál.

Wery zavolala z druhé strany paseky, že všichni jsou pryč, a zase odběhla. Bryn pomalu vstal a ztěžka se nadechl. „Podíváme se, co se tady stalo.“

Prohlubeň byla sto kroků široká a dvakrát tak dlouhá, na vzdáleném konci spočíval v křovinách, kapradinách a mladých stromcích trouchnivějící kmen. Nad pasekou poletovali třpytiví motýli jako vystřižení ze zlaté fólie. Kes jednoho chytil, když sestupoval po svahu k Yamovi a Brynovi, a rozmáčkl ho v mocné pěsti.

V táboře našli několik bambusových rohoží opřených o padlý strom, matrace, prázdné měchy na vodu, úhledně svázané otýpky usušeného listí a zpola oškrábanou kůži napnutou na dřevěném rámu. Zčernalá kostka, postavená na kamenech ohniště, dosud vydávala žár, kaše v kotlíku se začínala připalovat. Yama našel několik hladkých skleněných kotoučků, velkých jako dlaň. Když je zvedl, začaly v nich proudit drobné znaky, ten jazyk však neznal.

„Číhaly tady tři dozorčí,“ řekla Wery. „Kes zabil dvě, já třetí.“

Bryn se zeptal: „A co naši?“

„Jsou pryč.“ Wery si vztekle setřela slzy z tváří. „Všichni jsou pryč.“

Kes namířil na Yamu svou hůlku, ale Bryn se před něho postavil a pravil: „Ne, to není jeho vina.“

„Jestli ho zabiješ, Kesi, zůstaneme jen tři,“ připomněla mu Wery.

Yama pochopil, že jejich rodina byla poslední z celé pokrevní linie na lodi. Proto byli tak překvapení, když ho spatřili.

Bryn si sklopil přes levé oko klapku. „Naši jsou mrtví, Kesi?“ Pomalu se otáčel kolem dokola. „Kde jsou těla?“

„Žádná jsme nenašli. Ještě to tady prohledám.“ Kes přeběhl zmolinu a ponořil se do křoví.

„Myslíš, že jsou naživu?“ zeptala se Wery starce.

Bryn si zvedl klapku na čelo. „Kdyby je dozorčí zabily, byly by tu mrtvoly.“

„Dozorčí je odnesly,“ mínila Wery.

„A nechaly tu své mrtvé?“ ozval se Yama.

V témže okamžiku vystoupila z hustého kapradí dozorčí a sešla do prohlubně, paže pozvednuté k ramenům. Levou ruku měla větší než pravou a rozštěpenou jako račí klepeto.

„Stůj!“ poručil jí Yama a strhl hůlku, kterou na stříbřitou postavu namířila Wery, takže výboj neškodně odsvištěl do jasného nebe. Wery otočila hůlku proti Yamovi. Uskočil, popadl ji za zápěstí a zkroutil jí předloktí za záda. Wery sice hůlku pustila, ale zvedal jí paži dál, až si musela kleknout.

„Kes tě zabije,“ zasyčela Wery vztekle.

„Buď zticha,“ okřikl ji Bryn. Wery okamžitě přestala klást odpor. Bryn namířil na dozorčí svou hůlku, ale hleděl na Yamu, když říkal: „Poslouchá tě.“

„Ano, ale ty další ne.“

Dozorčí měla stále zvednuté paže. Velkýma rudýma očima hleděla na Yamu. „Nesu vzkaz od prefekta Corina.“

22 – Na planetě

Jakmile se Kes vrátil, chtěl dozorčí na místě zabít, ale Bryn se mu postavil do cesty. Chvíli se spolu vzrušeným šepotem dohadovali, než se Kes obrátil k dozorčí zády.

Bryn přistoupil k Yamovi. „Půjdeme s tebou.“

„Myslím, že bude lepší, když zůstanete tady,“ namítl Yama.

„Mají naši rodinu,“ řekla Wery. „Pochopitelně jdeme s tebou.“

Bryn obcházel dozorčí, jež se od chvíle, co jí Yama přikázal, aby se zastavila, nepohnula z místa. „Poslouchá tě,“ mumlal si pod fousy, „poslouchá tě!“

„Mají v sobě stroje, které je řídí. Nemůžu mluvit se stroji ostatních, ale jsem schopen promluvit se strojem, který má v hlavě tahle žena.“

„Věc,“ vyhrkla Wery.

Yama a Bryn se na ni zaraženě podívali.

„Žádná žena,“ řekla Wery vzdorně. „Jsou to věci. Ne lidé. Věci!“

Kes položil Wery ruku na rameno. Otočila se k němu a přitiskla si tvář k jeho široké hrudi. „Jdeme s tebou, Yamo,“ rozhodl Kes. „Toho prefekta zabijeme, osvobodíme naši rodinu a vrátíme se domů. Co budeš dělat dál, to už není naše starost.“

„Přál bych si, aby to bylo tak jednoduché,“ povzdechl si Yama. „Opravdu se domnívám, že byste měli zůstat tady.“

Byli to divoši, naprostí barbaři. Snažili se ospravedlnit svou přítomnost na lodi a usmířit dozorčí trofejemi ulovených hmyzáků, jenže sami byli právě takovými černými pasažéry jako tvor, kterého zabili v mokřinách. Kdyby na to byl čas, smísil by Yama svou krev s vodou a dal by jim napít. Bez dechu Ochránců byli o něco víc než zvířata, ale míň než lidé. Nebyl však čas.

„Jdeme s tebou, Yamo,“ opakoval Kes. „Jsme lovci. Lovíme hmyzáky. Zabíjíme naše nepřátele.“

Bryn se tahal za vous a zblízka hleděl dozorčí do velkých nehybných očí. „Ale než odtud odejdeme, poručíš jí, aby poslouchala taky nás. Nechci, aby se obrátila proti nám.“

„Proč ji nepodřízneme?“ zabručel Kes.

„Ne.“ Bryn se zasmál a Yama vytušil, co bude následovat. „Až skončíme, budeme to my, kdo bude ovládat všechny dozorčí. Posádka bude žádat o pomoc nás, nikoli je. To je má cena za utrpení, které jsi nám způsobil, Yamo. Musíme hned vyrazit. Brzy bude noc, tohle místo se mi ani trochu nezamlouvá a do doků je to daleko.“

Dozorčí zareagovala: „Znám kratší cestu.“ Pak zopakovala prefektův vzkaz: „Můj pán ti přikazuje, abys sestoupil na planetu pod námi. Zavedu tě na místo, kde drží tvé lidi. Pokud se mnou půjdeš, budou volní.“

Kes začal dozorčí těžkopádně, ale nevybíravě spílat.

„Pomstím utrpení, které vám kvůli mně způsobil,“ řekl Yama. „To přísahám.“

Malá skleněná kabina klesala podél lodi. Yama se bál právě tak jako lovci, ale stejně jako oni se snažil nedat strach najevo. Wery a Kes se tiskli k sobě a křečovitě se drželi studeného madla, umístěného na průhledné stěně ve výši pasu, Bryn se přidržoval pouze jednou rukou a druhou mířil hůlkou na dozorčí, jež se vznášela jako stříbřitá socha uprostřed kabiny, plochá chodidla bez prstů píď nad podlahou.

Jediný Yama se odvážil dívat ven. Dlouhá kolejnice, po níž se kabina pohybovala, připomínala nit nataženou přes různě tvarované segmenty lodi, která kolem nich ubíhala nahoru i dolů, ačkoli konkrétní směr neměl žádný význam, protože na ně nepůsobila přitažlivost. Osvětlené plochy střídala hluboká tma, když míjeli obrovské krychle, jehlany a pravidelné čtyřstěny pospojované dohromady a poseté stovkami bublin se zelenou, hnědou či indigovou vegetací, které vyrůstaly na povrchu nesmírně veliké lodi jako korýši cizopasící na rybách.

Jak se loď otáčela kolem podélné osy, pomalu se nad ni zvedal kotouč rudé planety a daleko vpředu se vynořila konečná stanice výtahu, barevná kapka napůl rozdělená stínem. Lanová dráha vypadala jako přerušovaná čára, neboť po celé délce byla ve zmenšujících se vzdálenostech rozmístěna výstražná světla.

Na některé otázky dokázal dát Bryn Yamovi odpověď: Loď se otáčí kolem osy proto, aby byl celý povrch stejnoměrně vystaven slunečnímu záření a nedocházelo k teplotním výkyvům. Lana elevátoru jsou spletena z vláken, z nichž každé je vlastně jedinou gigantickou molekulou neutronia, stabilizovanou nesmírným tlakem v silném gravitačním poli. Na planetě se dobývají fosforečnany a železo. Za třicet dní loď tuto sluneční soustavu opustí a proletí další zkratkou k novému cíli.

Dozorčí na ta slova zareagovala: „Špehujete posádku.“

Bryn si poklepal na klapku zvednutou na vrásčité čelo. „Zjistil jsem to sám. Tohle je největší poklad mé rodiny.“

„Přerušujete průtok dat,“ pravila dozorčí.

„To je naše právo, které jsme si vysloužili,“ bránil se Bryn.

„Žádná práva nemáte,“ prohlásila dozorčí. „Jste paraziti.“

„Zmlkni,“ okřikl ji Kes. „Budeš mluvit, jenom když se tě někdo zeptá.“

Yama věděl, že Bryn ani dozorčí nedokáží zodpovědět jeho nejnaléhavější otázky: Jak ho dokázal prefekt Corin sledovat až sem? Co dělá na povrchu rudé planety? A jak vlastně ovládá dozorčí?

Usilovně nad tím přemýšlel, zatímco skleněná kabina uháněla na konec kolejové dráhy a červená planeta pomalu zapadala za trup lodi. A pak na okamžik zapomněl na všechny otázky i starosti.

Vyšly hvězdy.

Tisíce, desetitisíce hvězd. Jasně zářily po celém temném prostoru, mezi nimi protékala obrovská mléčná řeka. Soustava zřejmě ležela uprostřed jedné paže Galaxie a ta mléčná řeka musela být další galaktické rameno, světlo miliard hvězd splývající do stříbřitého pásu. Tu a tam viděl uspořádané systémy – hvězdné mosty, pravidelné koule a řetězce rudých bodů klenoucí se přes polovinu horizontu. Většina vzorů, stvořených Ochránci, nebyla odtud tak zřetelná jako při pohledu na Galaxii z Konfluence, ze vzdálenosti mnoha tisíc světelných let. Avšak každé hvězdy, kterou viděl, se Ochránci dotkli – byly to posvátné památníky jejich velikosti, hvězdné svatyně.

Potom vyšlo slunce. Přestože bylo menší a červenější než slunce ozařující Konfluenci, zaplašilo všechny hvězdy, vyjma nejjasnějších.

Yama předpokládal, že kabina zajede do lodi, aby mohli přestoupit do člunu nebo nákladního modulu, který je dopraví k výtahu. Místo toho jednoduše vylétla z konce kolejnice do naprosté prázdnoty. Kes ohromeně zařval, nicméně to částečně vyznělo jako bojovný výkřik, a Wery se k němu přitiskla celým tělem. Nezadržitelně se vzdalovali od lodi.

Konečná stanice výtahu pozvolna narůstala, nepravidelný kus kamene zbrázděný krátery. Jednu stranu zaplavovaly přímé sluneční paprsky, kdežto komplex kupolí a různě navršených krychlí na straně druhé, kde byl elevátor ukotven, tonul v načervenalém svitu odraženém od planety.

„Je to jeden ze dvou měsíců tohoto světa.“ Bryn si spustil kovovou klapku přes levé oko. „Byl posunut na vyšší oběžnou dráhu a jeho rychlost uvedena do souladu s rotací planety.“ Po chvíli dodal: „Podle legendy pochází rudá planeta z původní soustavy Ochránců a byla sem přesunuta přes polovinu Galaxie, ale nejspíš je to jenom napodobenina.“

Měsíc, ne větší než nějakých sto padesát honů, zakryl slunce, pak se kabina otočila o devadesát stupňů –Kes opět zařval – a vysunula dlouhé háky, tenké jako pavučina. Kontakt proběhl hladce. Háky se zaklesly za jedno lano, které proti nim vypadalo jako tlustá kláda, a kabina se zhoupla. Poďobaný, narudle osvícený měsíční povrch se jim vydul pod nohama, ale začal se rychle vzdalovat.

Yama ucítil, jak ho zrychlení tlačí k podlaze, zatímco ujížděli k planetě, která jim visela nad hlavami jako otlučený oranžový štít.

Cesta trvala necelou hodinu. Kabina uháněla natolik rychle, že se lana rozmazala do beztvaré stříbrné šmouhy, v níž občas zablýskly veliké kontejnery řítící se opačným směrem. Maličký měsíc dole se čím dál víc ztrácel v záři slunce. Tmavý pruh lan nahoře, který byl vidět proti rudému kotouči planety, se zužoval a po sto honech zcela mizel. Uprostřed cesty se během volného pádu dostavil pocit beztíže. Potom se kabina znovu otočila, takže se jim planeta přesunula pod nohy, a její gravitace se začala stále naléhavěji připomínat.

Znenadání prázdnota za skly kabiny zrůžověla a uslyšeli vysoké pískání a svištění – to vstoupili do atmosféry. Svět jako by se zploštil a roztáhl na všechny strany, poznenáhlu začínali rozeznávat detaily krajiny. Jakmile zmizelo přetížení, vyvolané přibrzďováním kabiny, přitažlivá síla planety se již nezvyšovala, ale zůstala na příjemné úrovni asi třetiny gravitace lodě, jež byla totožná s gravitačním polem Konfluence.

Klesali ke zvrásněné červené planině rozryté tmavými čarami. Kes a Wery si připravili hůlky. Bryn, který nemohl od té neutěšené vyhlídky odtrhnout oči, poznamenal, že brázdy jsou kanály, jimiž se přiváděla voda z jižního pólu na rovník do zemědělských oblastí.

Slunce zacházelo za oblouk zubatého pohoří nad rozlehlou proláklinou, v níž leželo mělké kruhové moře. Z břehu se vzneslo neskutečně velké hejno ptáků, miliony a miliony růžových ptáků plachtily nad tmavou hladinou jako bledě červený oblak. Elevátor vedl ke skupině budov uprostřed lesa kus za pobřežím. V dálce se v krvavých slunečních paprscích zatřpytily stupňovité pyramidy a vedle nich – jako maska odložená nějakým obrem – ze skály vytesaný lidský obličej. Hleděl do oblohy a záhadně se usmíval.

To je Angelina tvář, pomyslel si Yama. Tato planeta musela kdysi patřit k její říši.

Lanovka se rozdělila na stovky lan, jako se větví vzdušné kořeny mangrovových porostů. Skleněná kabina se kvapně blížila k jedné z mnoha černých bání. Zpomalila, ale náhle se zatřásla a na okamžik ji prozářil modrý záblesk.

Wery vykřikla, Yamu něco srazilo na podlahu.

Báň je spolkla.

Yama ležel ve tmě. Dozorčí, lehounká jako dítě, ho chránila svým tělem. Kůži měla horkou a suchou. „Počkej,“ řekla, když chtěl vstát. „Není to bezpečné.“

„Co se stalo?“ Yama nahmatal na podlaze jakousi lepkavou louži. Byla to krev.

„Někdo zastřelil Bryna,“ zašeptala Wery. „A Kes je zraněný.“

„To nic není,“ ozval se Kes, ale Yama podle napětí v jeho hlase poznal, že lže.

Kolem skleněné kabiny bylo v různých vzdálenostech mnoho strojů. Některé sloužily jako osvětlení, ale byly slabé a velmi daleko. Yama je požádal, aby se přiblížily. Lano procházelo otvorem v klenutém stropu a končilo ve svorce velké jako tvrz. Ze země se ke kabině zvedala lávka, kovový oblouk zdánlivě křehký jako papír.

Bryn ležel kousek od Yamy. Oděv na prsou měl ožehlý a uprostřed hrudi díru jako pěst. Tvářil se překvapeně. Kes přišel o levou ruku, pahýl si stáhl cárem látky tak pevně, že se mu zařezával do masa. Wery dřepěla vedle něj a objímala ho kolem širokých ramen.

V protilehlých stěnách kabiny zely dva úhledně vypálené otvory, jimiž dovnitř syčivě proudil páchnoucí vzduch, jak se vyrovnával tlak. Pak se část skla odsunula, otevřel se kruhový východ a zápach zesílil.

„Vyjděte jeden po druhém,“ ozvalo se zdola. „Pomalu sestupujte po lávce.“

Wery se s řevem vyřítila ven. Kes na ni zavolal jménem a potácivě se rozběhl za ní. Znovu se modře zablýsklo. Yama musel před tím jasem zavřít oči. Když je otevřel, oba lovci byli pryč.

„Vyjdi ven, chlapče,“ ozval se opět tentýž hlas. „Služebnou vezmi s sebou. Neublížíme vám.“

Dozorčí vytrhla hůlku z Brynovy mrtvé ruky a přeštípla ji klepetem své zrůdné levačky. Náhle byla pro Yamu nedosažitelná a to, co považoval za její strojovou mysl, byla pouze skořápka, která nyní zmizela. Její pravé já bylo stejně neprůhledné jako u ostatních dozorčích.

Položila pravou ruku Yamovi na rameno a odvedla ho po kovové lávce do šera dole. Na jedné straně obrovského prostoru se vršily hromady čpavé černé hmoty. Zápach byl tak pronikavý, že Yamovi začaly slzet oči.

Prefekt Corin vystoupil ze stínu u základny masivní ukotvovací svorky. Opřel se o železem kovanou hůl, vysoký hubený muž v prosté, leč silně zakrvácené tunice. „Jsme velmi potěšeni, že jsi přišel. Ničeho se neboj. Všechno bude dobré.“

Yama se zeptal: „Kde jsou?“

„Nebudeš tomu věřit, chlapče, ale tohle všechno je ptačí trus z nalezišť na mořském břehu. Za miliony let tam vznikly celé hory guána bohatého na fosforečnany, proto je loď přepravuje na Konfluenci. Její ekosystém totiž není soběstačný, neboť je to velmi malý a velmi špatně sestrojený habitat. Neobviňujeme z toho tvé lidi, Yamamanamo. Je to chyba Ochránců. Jak mohou být vzorem dokonalosti, o niž se všichni snaží, když jejich výtvory jsou tak špatné?“

„Konfluence není dokonalá, protože je to jen dočasný svět. Kde jsou?“

„Následuj nás,“ poručil prefekt Corin.

Dozorčí šla dva kroky za Yamou. Dalších deset stříbřitých postav vytvořilo dvojstup a sevřelo je z obou stran.

„Nejsou tady!“ vykřikl Yama. „Lhal jste. Všechny jste zabil ještě na lodi.“

„Zajisté.“ Prefekt Corin se ani neohlédl. „Patřilo to k dohodě, kterou jsme uzavřely s hvězdoplavci. Byli poslední z tvé pokrevní linie a hvězdoplavci si přáli, aby zmizeli.“

„Hvězdoplavci ovládají dozorčí?“

„Samozřejmě. Tyto služebné nám zapůjčili. Přestaň se snažit převzít nad nimi kontrolu. Až se vrátíme, budeš mít mnoho sluhů. Ovládneme celou Konfiuenci. Ty nám pomůžeš.“

„Sledoval mě.“ Yama si náhle uvědomil, co se stalo prefektu Corinovi a proč ho v Senši nepřišel osvobodit dřív. „Sledoval mě až do Skleněné pouště. A tam jsi ho našel – nebo prefekt našel tebe.“

„Byly jsme téměř zničeny,“ prohlásil prefekt Corin. „Použily jsme síly a přivlastnily si ho.“

„Zabil jsi prefekta.“

„Naneštěstí byl celý proces příliš tvrdý, než aby onomu subjektu umožnil přežití.“

„Tělo, které používáš, je značně poškozené. Enobarbus přece prefekta postřelil.“

„Kulka zničila srdce, vytvořily jsme si však náhradní orgán a tělo dosud ovládáme. Až selže, vybereme si jiné. Chtěly jsme tu ženu živou, mohla nám dobře posloužit. Můžeme využít kteroukoli služebnou a časem použijeme tebe. Třikrát jsi nás přiměl, abychom ti posloužily, ale tomu je konec. Nyní budeš ty sloužit nám.“

„Třikrát?“ Yama si domyslel, že stroj, jenž se zmocnil prefekta Corina, vznikl splynutím Dismasova miláčka a zdivočelého stroje, který přivolal, aby miláčka zničil. Jenže zdivočelému stroji vyslal příkaz pouze dvakrát a Dismasovu miláčkovi nerozkazoval nikdy, tak proč třikrát? Odpovědi se však nedočkal.

Klenutý průchod vedl na širokou plošinu zvednutou nad vrcholky nevysokého hloží, které pokrývalo okolní krajinu. Od západu vál chladný suchý vítr. Malé rudé slunce, obalené růžovými slupkami, zapadalo za obzor. V lese žilo mnoho tvorů a Yamovi se podařilo dotknout některých myslí.

Prefekt Corin ukázal na nebe nad hlavou. Yama se podíval podél lan eskalátoru a spatřil jasný bod, který se pomalu, ale viditelně pohyboval na opačnou stranu než sluneční kotouč.

„Vesmírná loď odlétá,“ pravil prefekt. „Na této planetě nejsou žádné zkratky. My ovládáme jedinou cestu k návratu, Yamamanamo, ty ji však nemůžeš použít, dokud se nepodřídíš naší vůli.“

„Byl jsi vytvořen Ochránci, abys sloužil lidem,“ řekl Yama, „ne naopak.“

„Tento svět umírá, Yamamanamo. Byla to první planeta, kterou lidé před deseti miliony let osídlili. Zahřáli ji, vytvořili atmosféru, rozpustili vodu zamrzlou ve skalách a oseli ji životem. Později ji přesunuli přes polovinu Galaxie k nové hvězdě. Planeta je však příliš malá, aby si udržela atmosféru a vodu. Vysychá a chladne. Opět se vrátily písečné bouře. Za milion let na ní život zanikne. A tak je tomu i na milionech jiných planet. Ochránci se stáhli z Vesmíru ne proto, že dosáhli dokonalosti, ale pro chyby, jež napáchali. Nedokázali se na ně již déle dívat. My to uděláme lip. Přetvoříme Konfluenci a dobudeme Galaxii, pak vezmeme útokem celý Vesmír. Ty nám pomůžeš s prvním krokem.“

„Dokázal jsi přinutit Strážce brány, aby tě za mnou poslal. Nač mě tedy potřebuješ?“

„A přinutíme ho znovu, budeme-li potřebovat projít nějakou zkratkou. Ty však dokážeš stroje přesvědčit. Můžeme se od tebe hodně dozvědět.“

Přes zapadající slunce se přesouval malý tenký stín, jehož strojová inteligence byla pro Yamu stejně nečitelná jako mysli dozorčích.

Z lesa se vzneslo hejno tmavých tvorů a přeletělo nad stupňovitými pyramidami. Stroj v prefektově těle na ně pohlédl a Yama se lekl, že jeho poslední naděje je zmařena.

Prefekt Corin se však obrátil k Yamovi a prohlásil: „Vezmeme tě zpět na Konfluenci. Museli jsme se sejít zde, protože hvězdoplavci tě nechtěli na palubě. Pět milionů let tady však čeká jiná loď.“

„Měl jsem sloužit Cechu domácích záležitostí. Prefekt zamýšlel uvrhnout všechny pokrevní linie na Konfluenci do stagnace a pozvolného úpadku. Ty a kacíři máte v úmyslu přivodit změny tím, že donutíte lidi, aby uvěřili, že jedinec je nade vše. Znám lepší způsob – umožnit každé pokrevní linii, aby si našla vlastní, samostatnou cestu. Byli jsme pozvednuti Ochránci ne proto, abychom je uctívali, ale abychom se jim vyrovnali.“

„Pomůžeš nám, abychom byly silnější než oni. Až zabereme Konfluenci, zničíme Ochránce. To bude dobrý začátek.“

„Nebudu ti sloužit,“ řekl Yama pevně.

„Musíš sloužit těm, kteří stojí výš než ty, malý Staviteli. To je tvé poslání.“

„Moji pokrevníci sloužili Ochráncům, ale ti jsou pryč. Nikdo nemá právo požadovat, aby mu někdo sloužil, pokud si to sám nepřeje. Od Dismasova miláčka jsem se dozvěděl hodně věcí a část toho, co ve mně rostlo, v sobě stále mám – pomohlo mi to najít si tady přátele.“

První vlna okřídlených lidí slétla dolů. Bylo jich více než sto a rázem zaplnili plošinu. Blanitá křídla, napjatá mezi zápěstími a kotníky, si složili na zádech jako černé pláště. Byli ozbrojeni oštěpy s hroty vytvrzenými ohněm, vrhacími praky a bolasy.

Prefekt Corin spálil několik desítek létajících bytostí výstřelem z paprskometu a poručil dozorčím, aby zabily zbytek. Avšak druhá vlna již zakroužila kolem báně, na dozorčí dopadly sítě a vzápětí je pevně omotaly kožené řemeny bolasů.

Prefekt odhodil hůl a ukázal Yamovi paprskomet, jenž mu ležel na dlani jako říční oblázek. „Zabijeme tě, nebude-li zbytí.“

„Tuhle zbraň znám.“ Yama se smutně pousmál. „Prefekt mi kdysi vysvětlil, jak funguje. Vypálí třikrát, pak musí celý den ležet na slunci, než je znovu připravena ke střelbě. Jedním výstřelem jsi zabil Bryna, druhým Kese a Wery a před chvílí jsi vypálil potřetí.“

Prefekt zaječel, mrštil zbraní po Yamovi a vyřítil se na něho. Kolem nohou se mu okamžitě omotaly dva bolasy, takže po hlavě upadl na plošinu, a pak se na něj snesla síť.

Jakmile Yama osvobodil létající lidi od svého příkazu, vrhli se před ním tvářemi k zemi, požádal je však, aby vstali, neboť není žádný bůh, jak se domnívají.

Byli potomky zdivočelého stroje, který uprchl z Konfluence na konci války za Věku vzbouření a zkratkou propadl do blízkosti této planety. Vytvořil své zmenšené kopie a nakazil různé druhy zvířat, ale jako vhodní hostitelé uspěli pouze předkové okřídlených lidí, u nichž došlo k jedinečnému sloučení obou částí. Myšlení létajících lidí rozvíjely drobounké stroje, jež se jim hemžily v krvi, strojovou inteligenci však zjemňovala jejich živočišná radost ze života a létání, takže zcela postrádali studenou povýšenost, která dohnala zdivočelé stroje až ke vzpouře. Původní stroj, který sem dorazil značně poškozený, zahynul před mnoha tisíci lety, ale létající lidé věřili, že se znovu vrátí, vtělený do jednoho z jejich bratří, aby rudou planetu zachránil.

Létající lidé měli úzké liščí obličeje s dlouhými čenichy a malá červená očka, která jim v šeru svítila. Byli dvakrát větší než Yama, šlachovitá těla měli zarostlá hrubou černou srstí. Chvíli mezi sebou švitořili, pak nejstarší z nich, jehož srst již šedivěla, přistoupil k Yamovi a posunky se dotázal, zda mají vězně zabít.

Yama dokázal oslovit přímo drobné stroje, které měli v sobě, připadalo mu, jako by za každým okřídleným člověkem stál oduševnělý stín. „Děkuji vám za pomoc,“ promluvil k nim, „mým nepřátelům však neubližujte. Dnes už bylo zabíjení dost. Chci mluvit s jejich vůdcem.“

Jakmile přivlekli prefekta, stále omotaného sítí, okřídlený stařec Yamovi oznámil, že v mrtvém těle je uvězněn jejich bratr, a vyjádřil podiv nad způsobem, jakým je mrtvola oživena.

„Nepochází z tohoto světa.“ Yamovi chvíli trvalo, než vysvětlil, jak se na rudou planetu dostal, a stařec se ihned začal zajímat, zda je prefekt bůh. Yama ho musel zklamat: „Bůh není, ale je velmi mocný. Může vám být v mnohém nápomocen. Váš předek byl stejného druhu.“

„Myslely jsme, že jsou dávno mrtví,“ ozval se prefekt. „Hvězdoplavci tvrdili, že tady již nejsou!“

Okřídlený stařec se začal celý natřásat, neboť tímto způsobem se létající lidé smáli, a prohlásil, že kdyby se hvězdoplavci obtěžovali sami sestoupit na planetu, místo aby dolů posílali pouze své sluhy, byli by chytřejší. Krev létajících lidí dokáže promluvit s bratry v hlavách sluhů, takže uvěří všemu, co jim nakukají.

Yama řekl stroji, který ovládl prefekta, že tady bude velmi prospěšný, neboť může zvrátit pomalý úpadek tohoto světa a pomáhat létajícím lidem rozvíjet jejich schopnosti. Nikdy se však nesmí vrátit na Konfluenci.

„Tito lidé byli vytvořeni zlovolným činem, ale i ze zla může vzejít dobro, aniž to bylo původním záměrem. Pokud jim budeš dobře sloužit, můžeš leccos odčinit. Můžeš je hodně naučit a oni zas mohou poučit tebe o pokoře a skromnosti. Jinak zůstaneš uvězněn v téhle zapáchající mrtvole.“

Prefekt se pokusil na Yamu plivnout, neměl však v ústech sliny. Síť se mu zarývala do hnijícího masa, v prázdném očním důlku se třpytil kov.

Okřídlený stařec pravil, že vezmou svého bratra na místo ticha, aby se jeho zlovolná slova již nikdy více nedotkla myslí ostatních lidí.

„Doktor Dismas o takovém místu ticha něco věděl,“ řekl Yama prefektovi. „Třeba si vzpomeneš na drátěnou klec, kterou si dal postavit na dvorku krčmy U Zádušních svítilen. Mám tě odsoudit k věčnému tichu, nebo budeš sloužit? Přemýšlej o tom, než osvobodím ty, které jsi zotročil.“

Yama nejprve propustil dozorčí. Musel rozbít neprůhledné skořápky, které střežily jejich mysli, a zabralo mu to mnoho času, neboť se mu bránily, protože stroj v těle prefekta Corina rušil jeho příkazy. Jakmile však našel část, kterou prefekt poroučel strojům, a uzamkl ji, mohl pracovat rychle a bez vyrušování. Noc hodně pokročila, než mohl obrátit pozornost k obloze.

Loď obíhala v širokých kruzích kolem elevátoru, protože nedostala jiný příkaz. Byla to průhledná kapka, jen o málo větší než Lasička, na níž Yama proplul polovinu Velké řeky. Pod skořápkou falešné osobnosti, kterou ji prefekt Corin opředl, se skrývala bystrá a zvídavá mysl nevinného dítěte. Hned se starala, kde je Angela, její paní, a sotva se od Yamy dozvěděla, že zemřela před pěti miliony lety, prohlásila: „Tak budu sloužit tobě, můj pane.“ A slétla dolů, vysunula trojici křídel a usadila se na kraji plošiny.

Okřídlení lidé opět přivedli prefekta Corina a Yama se stroje znovu zeptal, bude-li ochoten sloužit.

„Příliš se vyvyšuješ,“ odpověděl prefekt. „Nemůžeš rozhodovat o našem osudu.“

„Když už jsem tady,“ prohlásil Yama, „musím udělat, co je zapotřebí.“

Prefekt vybuchl: „Zabereme tuto planetu a vybudujeme rasu, která rozdmychá požár po celé Galaxii!“

„Tihle lidé nedopustí, aby se stali tvými otroky.“ Yama si nebyl jistý, zda je to nejlepší řešení, ale vděčil tomu stroji za život, proto ho nedokázal zabít.

Okřídlený stařec přislíbil, že nedovolí, aby odtud jejich ubohý bratr odešel, a že se o něj budou navždy starat, neboť s ním mají slitování.

Yama přemýšlel, zda by stroj, jenž prefekta ovládl, přece jen nemohl zneužít bezelstné prostoty létajících lidí. Proto ukázal na dozorčí a pravil: „Budou vašimi hosty, než se jejich loď vrátí.“

Stařec souhlasil. Yama ho objal a omluvil se, že musel obyvatele rudé planety využít ke svému osvobození. Nejstarší z okřídlených lidí mu však naznačil, že naopak naplnil jejich naději, o niž se modlili po celé generace.

„Obávám se, že vás spíš vystavuji velkému nebezpečí.“

Stařec odpověděl, že prefekt je sice mocný a natolik zlý, že pro samé zlo nevidí svět kolem sebe, avšak že to nic neznamená, neboť je veskrze stejný jako bůh, který je stvořil.

Yama se usmál, když si uvědomil, že létající lidé vyrostli k větší moudrosti a soucitu, jakých by stroj, jenž ovládl jejich předky, nebyl nikdy schopen, že tedy může klidně zanechat pod jejich dohledem i stroj v těle prefekta Corina. Pokud se nezmění, létající lidé ho zničí.

Přilétala stále další hejna okřídlených lidí a zaplnila les kolem plošiny až ke stupňovitým pyramidám, táborové ohně zářily do noci jako hvězdy nad hlavami. Yama až do svítání hovořil s muži a ženami, kteří vedli hejna. Byl unavený, ale šťastný. Když obloha nad horami na východě zrudla – bylo velice zvláštní, že slunce vychází na jiném místě, než kde zapadlo –, konečně se začal loučit.

Celou tu dobu ležel prefekt tiše a bděle jako kajman. Znenadání vyskočil a odhodil síť, kterou přeřezal úlomkem kovu, jenž si vyrval z těla. Bodl jednoho z létajících lidí do oka a vytrhl mu kopí.

Yama ucítil ránu do zad a pak hroznou bolest. Zapotácel se a oběma rukama sevřel hrot kopí, který mu vyjel z břicha. Z úst mu vyhrkla krev. Prefekt se na něj vrhl a bodal ho znovu a znovu kovovou štěpinou. Když ho odtrhli, ležel Yama na zemi, polykal krev a marně se snažil nadechnout. Ještě uviděl, jak prefekta odvádí desítka létajících lidí a jak s ním vzlétají do rudého svítání. Pak se mu zatmělo před očima.

23 – Strážce brány

Loď plula temnými hlubinami a zpívala o jeho utrpení. Zpočátku nevěděl nebo si nepamatoval, kdo je, ani netušil, co znamenají ty sladce teskné písně, ale pomalu pochopil, že zemřel a nyní, po dlouhém hlubokém spánku, procitá.

Probudil se. Byl čas vstát.

Bylo to stejně bolestivé jako narození. Byl vypuzen z teplé tmy plné snů do ostrého světla a chladného vzduchu, nahý a pokrytý slizem. Vykašlával tekutinu, která ho tak dlouho udržovala naživu; vytékala mu z nosu a vybublávala z plic. Kašlal, plival a zvracel.

Vůkol byla noc, ležel na břiše na nekonečné skleněné pláni tu a tam poseté skupinami záhadných skulptur a světélkujících strojů. Trojramenná spirála Galaxie se nacházela pod ním. Postupně si uvědomil, že tlumeně zářící skořápka, průhledná jako některé druhy garnátů v hlubinách Velké řeky, vymezuje skutečnou velikost lodi, kdežto nedohledná skleněná pláň je jen iluze.

Zasmál se. Všechno je jen iluze.

Dveřmi, které tam ještě před chvílí nebyly, vstoupila žena se stříbřitou pokožkou. Jednu ruku měla větší než druhou a zakončenou klepetem. „Trvalo to skoro rok,“ řekla. „A v závěru jsme se bály, že bys nám mohl zase umřít.“

Byla to dozorčí, která ho doprovázela na povrch rudé planety. Měla strach, že se rozzlobí, když zjistí, jak ho zachránily, ale on stále nechápal, co s ním provedly, kromě toho, že zemřel, spal a byl uzdraven.

Byl dosud obluzen dlouhým spánkem, ležel po mnoho hodin uprostřed místnosti, kterou pro něj loď vytvořila, pročesával si prsty dlouhé vlasy a vousy, jež mu během spánku narostly, zadumaně hleděl na obrovskou spirálu Galaxie pod sebou nebo na rudý vír Oka Ochránců nad hlavou. Po černé obloze bylo roztroušeno několik mdlých hvězd, před přídí zářila jedna velká a jasná. Znovu a znovu si přejížděl špičkami prstů po jizvách na břiše, hrudi a na zádech, byly to tajné dějiny bolesti vtištěné do jeho těla.

Dozorčí mu čas od času přinášela jídlo, ale přestože měl žaludek prázdný, nebyl ještě schopen jíst. Nakonec ji požádal, aby mu vysvětlila, jak ho zachránily.

„Byl to jediný možný způsob,“ řekla dozorčí. „A přesto jsme si nebyly jisty, zda přežiješ uskladnění v paměti a chirurgické zákroky. Lékařské vybavení je velmi primitivní, a proto…“

„Má směšné představy o tom, co je možné a co ne,“ ozvala se loď.

„A tak jsme ho nechaly dozrát,“ řekla dozorčí. „Nedokázaly jsme ho zabít.“

„Já bych to dokázala,“ prohlásila loď. „Dokážu ho zabít, jestli mě o to požádáš, můj pane.“

Lodi připadalo zábavné, když se před ním zjevila jako vážná malá holčička Yamovy pokrevní linie, s očima jako dva doutnající uhlíky, drobné tělíčko načrtnuté jemnými linkami světla proti temnému prostoru.

„Nejspíš byste mi měly ukázat, co přesně jste udělaly,“ usoudil Yama.

„Hned to bude,“ vyhrkla dozorčí a odešla dveřmi, které se objevovaly pouze tehdy, když je používala.

Yama se zeptal lodi, kde jsou. Předvedla mu mapu spirálního ramene, odkud vyletěli, a protáhlý oblouk jejich trasy, kterou naplánoval stroj ovládající prefekta Corina.

Cesta zkratkou zavedla Yamu hluboko do minulosti. Zpátky letěli normálním prostorem rychlostí blízkou rychlosti světla. Zatímco ve Vesmíru uběhlo sto šedesát tisíc let, než se dostali od rudé planety hluboko uvnitř Galaxie k jeho domovskému slunci, na lodi uplynul sotva rok palubního času. Yama se konečně vracel na místo, odkud vyšel.

Okamžitě se zeptal, kde je Konfluence, loď mu však dala vyhýbavou odpověď a prohlásila, že kurz sleduje naprosto přesně. „Možná byly instrukce v nějakém nepatrném detailu chybné,“ dodala. „Našla jsem hvězdu správné hmotnosti i spektrální třídy, ale po habitatu, který by kolem ní obíhal, ani stopy.“

Nebyly tam ani zdivočelé stroje. Pouze ústí mnoha zkratek osaměle obíhala kolem osiřelé hvězdy.

Yama nad tím dosud přemýšlel, když se dozorčí vrátila. Držela v náručí dítě, broukala mu hrdelním hlasem a zrůdným klepetem podpírala křehkou hlavičku s černými kudrnami.

Byl to chlapec. Drobnými prstíky se pokoušel chytit vzduch.

Zemřel, a než dozorčí a loď jeho tělo uložily do úschovy, odebraly mu z úst kousek sliznice. Urychlily růst buněk a vypěstovaly pět embryí, ale jen dvě byla životaschopná. Tkáně jednoho použily na vypěstování náhradních orgánů, které Yamovi transplantovaly, pak dlouho spal a uzdravoval se. Ale loď a dozorčí se nedokázaly přimět, aby ten druhý zárodek zabily, ani ho neodložily do úschovy, protože si nebyly jisté, zda by to přežil. A zatímco Yama ožíval a uzdravoval se, plod se dál vyvíjel.

Narodil se nedlouho před Yamovým znovuzrozením.

„Má naprosto stejný genom jako ty, proto jsme nebyly schopny ho zabít,“ přiznala dozorčí.

Dítě v jejím náručí se usmálo. Yama si hošíka opatrně vzal, překvapilo ho, jak je těžký a teplý. Voněl skořicí, snažil se na Yamu zaostřit pohled a mračil se námahou, pak se znovu usmál.

Yama se s ním zatočil kolem dokola a smál se, když dítě vrnělo radostí.

„Jsme v budoucnosti, musíme se vrátit kousek do minulosti,“ řekl Yama o něco později. „Stroj, který ovládl prefekta Corina, se nejspíš chtěl vrátit až po válce kacířů a vyrvat Konfluenci vítězi. Válka pochopitelně dávno skončila, protože Konfluence tady není. Už vím, jak to má být. Musíme se vrátit zpátky.“

Strážce brány procitl, když se loď přiblížila k jedné z mnoha zkratek, které obíhaly opuštěné slunce. Světlo vyšlo daleko před tou iluzorní skleněnou plání jako jasná hvězda, jež přijala podobu starce z Yamovy pokrevní linie. Zpočátku to byl obr větší než loď, kráčel sehnutý jako proti silnému větru, ale čím byl blíž, tím byl menší, a když konečně vstoupil dovnitř, aniž by potřeboval dveře, jež používala dozorčí, byl stejně vysoký jako Yama.

Na starci nebylo nic pozoruhodného. Měl bledou vrásčitou tvář orámovanou dlouhými bílými vlasy a vousy stočené do jemných prstýnků.

Bílou řízu měl přepásanou širokým koženým řemenem, z něhož visely svazky klíčů všemožných velikostí. Kdykoli Yama pohlédl rovnou na Strážce brány, zabolely ho oči, a když stařec promluvil, zazněla mu ta slova přímo v mysli.

Znovu se setkáváme, Synu řeky.

Yama se zeptal: „Kde jsem? Kolik času minulo od doby, kdy jsem opustil Konfluenci?“

Něco málo přes čtyřicet let. „A co svět? Byl zničen, nebo…?“ Byl přesunut. Zůstal jsem zde, abych na tebe počkal. „Jak jsi věděl, že přijdu zrovna sem?“ Hlídám všechny brány.

„Musel jsi tedy vědět, že se vrátím,“ řekl Yama a zamyšleně se probíral svými zcuchanými vousy. Dozorčí mu navrhovala, že mu je zastřihne, ale odmítl. „Musím se vrátit do nedávné minulosti na počátek mého příběhu.“ Stařec zacinkal klíči u pasu. Oči měl rozzářené jako hvězdy, bílé vlasy mu zlehka povívaly.

Po většinu své existence bych řekl, že to, co žádáš, je velmi složité provést. Kdysi zde byly dva typy zkratek. První vedl z výchozího bodu do hluboké minulosti na místa velice vzdálená. Ten druhý zajišťoval spojení různě vzdálených míst během několika sekund. Tak tomu alespoň bylo, než tento svět zmizel. „Znamená to, že mi nepomůžeš?“ Můžeš si vybrat některou z dlouhých cest. Po válkách s transcendenty předkové Ochránců Galaxii přestavěli, jenže když ji Ochránci opustili, nikdo neudržoval polohy hvězd. Sem umístili ústí mnoha zkratek, avšak hvězdy, k nimž vedly, se přesunuly, některé blíž ke slunci, kolem něhož Konfluence obíhala. Časový dluh uvnitř zkratek zůstal stejný, leč vesmírná vzdálenost je kratší, než bývala. „Loď by mohla proletět zkratkou do minulosti,“ uvažoval Yama, „a vrátit se obyčejným prostorem.“

Takových tu mám několik, jak jsem již řekl. Udělám ti poslední laskavost a jednou z nich tě provedu.

„Jenže by trvalo rok palubního času, než by se loď vrátila. Ne, to je příliš dlouho.“

Jistě, to je velice dlouho. Ale mohu ti nabídnout i jinou možnost. Před několika dny se tu objevilo ústí zkratky s časovým dluhem čtyřiceti let. Loď dostala instrukce.

My dva se již nesetkáme, protože to, čemu jsem tak dlouho sloužil, se přesunulo. Zůstával jsem zde pouze proto, abych se s tebou naposledy setkal. Nyní, když se tak stalo, jsem konečně volný. Děkuji ti za svobodu. „Kam půjdeš?“

Stařec ukázal na Oko Ochránců. Budu samozřejmě následovat mé pány.

„Tak bys mi možná mohl zodpovědět otázku, která trápila všechny kněze a myslitele od chvíle, co Ochránci umístili na Konfluenci deset tisíc pokrevních linií. Kam odešli?“

Vím jen to, že na lepší místo než je tohle.

„Na konec času, kdy vše znovu ožije v tom nejlepším ze všech možných světů?“

Není to v tomto Vesmíru. Žena, která si říkala Angela, se mýlila. Ve Vesmíru je mnoho jiných inteligentních bytostí, nám však skrytých, neboť se nacházejí tak daleko, že k nám záření jejich hvězd ještě nedorazilo. Nyní jsou nedosažitelné, ale přiblíží se, až se Vesmír začne smršťovat. Ochránci předvídali velikou válku na konci času a prostoru, proto se rozhodli pro jinou cestu. Zkonstruo– vali obrovskou černou díru v srdci Oka Ochránců a stáhli se z tohoto Vesmíru. Zanechali zde Konfluenci v naději, že její obyvatelé vyrostou výš než oni. Muselo je zarmoutit, když jejich stvoření začala selhávat, jenže už nemohli zasáhnout. První válka zastavila na Konfluenci veškerý pokrok o ta druhá ji mohla zničit. Ale ty jsi jejich avatár a tys ji zachránil.

„Myslím, že ještě ne.“

Na tomto místě a v tomto čase se to již stalo. Předpokládám však, že je mnoho časových linií, kde jsi neobstál, kde kacíři zvítězili a Konfluenci zničili, když se mezi sebou začali přít o kořist. Jestli tě nešťastnou náhodou vrátím do takové časové linie, bude mi to líto. Ale přesto budu ve všech těchto liniích volný!

„Ještě jsi mi neřekl, kam vlastně jdeš.“

Lidé se vyvíjejí a zrají stejně jako vesmíry. Z těch, kde mohou vznikat černé díry, mohou také povstat jiné vesmíry, neboť energie, která zmizí v černé díře, se vynoří někde jinde. A tam odešli Ochránci. Než by bojovali o poslední okamžik nekonečné energie na konci tohoto Vesmíru, odešli, aby vytvořili nový vesmír, jenž by jim víc vyhovoval. Odcházím, abych ho poznal. Loučím se s tebou, Synu řeky.

„Počkej!“ zvolal Yama.

Měl ještě tolik otázek, ale postava starce již začala blednout, zůstaly pouze dva zářivé body, které rovněž rychle pohasínaly.

Loď se zvonivě zasmála. „Musíš mi věřit, pane. Vím, co mám udělat.“

Konec nové zkratky byl pouze několik minut letu daleko. Visel uprostřed obrovitého mraku ledových krystalků, jež lámaly světlo hvězdy do milionu záblesků, když jím loď propadávala.

24 – Bílá loďka

A objevila se ve výšinách mezi mrznoucími kapičkami, které krystalizovaly do vloček, takže si Yama zprvu neuvědomil, že již prošli. Ale pak loď vylétla ze sněžného mraku a uviděl mohutný, do dálky protažený ledový jazyk, oslnivě bílý pod hustými oblaky, z nichž vytrvale sněžilo, takže svět vypadal jako rozmazaný. Hluboké údolí v diamantově tvrdém lodním plášti, tisíce honů široké, bylo plné ledu a sněhu, ledová masa se majestátně valila kotlinou jako pomalu tekoucí řeka a vytlačovala na svahy kry velké jako města.

Loď se zvedla nad oblaka a odhalila výhled na vrcholky velehor, jež ze tří stran uzavíraly údolí, ostré štíty černého lodního pláště se zvedaly z bělostné mračné pokrývky a vrhaly na ni modré stíny, nad vzdáleným horským hřebenem Mezních hor viselo na průzračné obloze slunce jako třpytivý drahokam. Přímo pod lodí vytryskl odnikud desítky honů široký vodopád a skrze planoucí duhové kruhy měkce plynul do kypících mračen.

Byl to počátek Velké řeky a současně její konec.

Do místnosti vešla dozorčí, v náručí houpala dítě.

„Něco se blíží,“ řekla loď.

Oslnivě modrou oblohu proťal mléčný pruh. Nad Eolií bývaly takové pásy kondenzované páry za vysoko letícími stroji občas vidět, a Yama si vzpomněl, jak se jako kluk toužil dozvědět, jaké záhadné úkoly ty stroje asi plní. Sotva stačil vzpomínku zapudit, když třeskla rázová vlna, způsobená zhuštěním vzduchu kolem letícího tělesa, a před lodní přídí zprudka zastavil zdivočelý stroj. Byl velký asi jako Yamova hlava, celý černý a pokrytý ostny různých délek, jež se pohybovaly sem a tam, jako by byly živé. Yama ten stroj znal. Znal také hrozbu, která z něj vyzařovala a zabodávala se mu do mysli prostřednictvím úlomků Stínu, jež v něm zůstaly.

Loď řekla nervózně: „Vidí skrze mne.“

Yama ji uklidnil a pověděl stroji, aby odletěl a nevracel se, dokud ho znovu nepožádá. Do té doby ať on ani ostatní zdivočelé stroje do ničeho nezasahují.

Několik mých druhů ztroskotalo na tomto světě, řekl stroj rozmrzele. Nemohu s nimi navázat kontakt.

„S těmi si poradím, až přijde čas.“

Pomohu ti teď hned. Opusť tu ubohou skořepinu a dovol mi, abych tě doprovázel. S mou pomocí ti může patřit celý svět.

„Mlč! Tento svět už je můj. Nedělej nic, dokud tě nezavolám.“

Budu připraven, slíbil stroj. Ale prozraď mi, jaké máš se mnou plány.

„Ještě dvakrát mi pomůžeš a budeš volný. Slibuju.“ Zdivočelý stroj odsvištěl do nebe, zatímco se k místu narušení řítily stroje věrné Ochráncům, jež dohlížely na svět, ale nenašly nic. Zdivočelý stroj se vrátil na svou pozici nad umělou planetkou a loď zamířila k nejbližší modle.

Strážce brány mluvil o dvou typech zkratek. Yama si domyslel, kde jsou skryta ústí tunelů, které překlenují pouze prostor.

Ledovec končil ve velikém jezeře, věčně rozbouřeném tabulemi ledu, jež padaly z horských útesů sto honů vysokých. Kry se srážely a lámaly, vlny plné tající ledové drtě vysoko stříkaly. Voda se vylévala z jezera a zurčela v tisících potůčků a bystřin zřetězením jezírek, říčky se slévaly a klikatily slatinami a mokřinami, až se nakonec stékaly do Velké řeky.

Modlu našli na dlouhém nízkém ostrůvku uprostřed čistého jezírka, černý disk stál na ploché skále mezi trpasličími břízami, na nichž právě začínalo rašit listí, černohnědé větévky plné lesklých červených puků se pohupovaly ve studeném větru. Střapaté jalovce, obsypané rudými bobulovitými šišticemi, jasnými jako kapky krve mezi tmavými jehličkami, se krčily při zemi mezi balvany pocákanými oranžovými, černými a šedými skvrnami lišejníků. Přestože bylo léto, z okraje ledovce vál chlad a na stinných místech ležely závěje sněhu. Čiré ledové vlnky váhavě ohmatávaly oblázky na mělčině. Slunce se sklánělo nad horské pásmo, každý štít na chvíli pozlatilo a jedlím, jež nad pobřežím rozvážně pokyvovaly větvemi, kreslilo stíny protažené až k hladině. Přes červánky přeletěl klín kejhajících husí.

Svět! Tak úžasně mnohotvárný, tak nádherný v každičkém detailu.

Než na ostrůvku přistáli, loď změnila tvar a vysunula široká plochá křídla, jimiž zlehka manipulovala s gravitačním polem. Yama sestoupil po jednom křídle na břeh plný oblázků. Byl dosud slabý, opíral se o prefektovu hůl, kterou pro něj dozorčí uschovala. Ledová voda mu chňapala po bosých nohou, vítr mu čechral dlouhé vlasy a vousy. Zhluboka se nadechl, čistý chladný vzduch posiloval jako dobré víno.

Dozorčí šla za ním, nesla hošíka zachumlaného do kovově lesklé látky, že mu koukal jen nos. Přešila protržený a zakrvácený oděv, který Yama dostal od Bryna, na jednoduchý plášť; nosil ho přes černou halenu a kalhoty, jež mu opatřila loď. Kousek látky zbyl na zabalení dítěte. Dozorčí tvrdila, že ona nepotřebuje oděv, a skutečně se zdálo, že jí ledový vítr nevadí. Odmítla zůstat na lodi, prohlásila, že Yama neví, jak se o dítě starat.

„Muži tvé pokrevní linie nemohou kojit. Už jsem nastavila výtok mléka a dítě začalo sát. Mléko mu přece nemůžeš vzít.“

Yama se potřeboval ujistit, že loď ví, co má vykonat. Měl pocit, jako by mohl svět sebenepatrnějším pohybem rozbít a udělat s ním něco jiného, než co se mělo stát. Řekl lodi: „Zachytíš ústí zkratky a rychlostí světla vytvoříš smyčku do budoucnosti, dlouhou čtyřicet let. Je důležité, aby ses vrátila do téhož místa několik dní před tím, než tam přiletíme z rudé planety. Velká řeka poteče zkratkou do budoucnosti a my jí budeme moci proletět do minulosti. Dokážeš to?“

„Samozřejmě,“ odpověděla loď upjatě. „První zkratky do této části vesmíru přece vytvářely lodě mého typu.“

„Čtyřicet let,“ zdůraznil Yama, „ani víc, ani míň.“

„Já vím. Bude to na chlup přesně, jinak bys tady nebyl.“

„Třeba existuje řada časových linií, kde se to nestalo, protože jsi nevyslechla mé instrukce dost pozorně.“

„Můžeš mi věřit,“ řekla loď. „Proč si nepřeješ, abych tě dopravila do Ys? Kotevní věže dosud stojí, byla bych tam za minutku.“

„Nechci, aby tě někdo zahlédl. Pamatuješ si, kdy a kde se setkáme?“

„Za deset dní. Na okraji Města mrtvých u Velké řeky,“ odříkávala loď. „A nesmí mě nikdo vidět.“

„V Ys jsou stroje, které zatím nechci probudit.“

„Řeka však nepřestane téct okamžitě, jakmile ji odvedu do budoucnosti. Tam nahoře je hodně ledu.“

„Jistě. Ale ledovec se bude posouvat stále pomaleji, protože nebude přibývat nový led a sníh, který by ho tlačil dolů. Vím, kdy to začne a jak dlouho to bude trvat. Teď už leť.“

Loď zakroužila nad jezerem, rozehnala hejna divokých husí, pak zamířila vzhůru. Vzápětí oblohou zaduněl hrom a Yama spatřil bílý pás táhnoucí se za lodí, jež zrychlovala ke Krajním horám, k ústí zkratky, jíž protékala Velká řeka.

Jímala ho závrať z bytí a současně mu srdce svírala úzkost. Nic nebylo pevně dáno. Tohle nebyl svět, z něhož vyšel. Vesmír neskončí, jak ho tomu učili celý život, v jediném okamžiku nekonečného času, kdy budou všichni mrtví vzkříšeni milostí Ochránců. Vše se neustále mění a přetváří. I Ochránci jsou v každém dalším vesmíru jiní, mění se vesmír za vesmírem, do nekonečna.

„Možná bych neměl dělat nic. Možná by to mělo skončit tady a teď, jinak se odsoudím k tomu, že budu jako dobytče chodit pořád dokola kolem žentouru nebo budu jako stroj provádět stále jeden a tentýž úkol. Dokázal jsem vysvobodit ze zajetí nekonečného koloběhu Velkou řeku, ale jak mám osvobodit sebe z bludného kruhu vlastního osudu?“

Dozorčí byla praktická osobnost. „Již jsi začal, když jsi zadal lodi úkol. Ale pokud je to tvůj osud, tak se naplní. Kdo ví, jak všechno skončí?“

„Máš samozřejmě pravdu.“ Yama se usmál. „Připomínáš mi jednoho drahého přítele. Třeba se s ním setkám. A také s Derev… Ano, už to začalo a já musím pokračovat.“

Když stoupal k modle, rozzářila se a roztočily se v ní barevné stuhy. Yama vstoupil do disku a dozorčí ho následovala.

Náhle se mu u nohou vynořila Ys. Slunce zapadalo za Mezní hory na jedné straně světa, na druhé se zlatavě třpytila hladina Velké řeky, černá smítka člunů a lodí vypadala jako ornamenty načrtnuté lehkou rukou mistra kaligrafie. Řeka byla širší, než si ji pamatoval, omývala nábřeží a dosahovala až ke břehu se starou silnicí. Bahnité mokřiny, na nichž jednou bude stát čtvrť utečenců, ležely pod vodou. Mezi horami a řekou se rozkládalo prastaré město, nekonečná mozaika střech, věží a kupolí pod hnědavým příkrovem znečištěného ovzduší, z křivolace neukázněných ulic a tříd se zvedal jednolitý hluk, z něhož jako ostrá světla z mlhy vyvstávalo kovové řinčení chrámových zvonů a gongů a pronikavé pískání lodních sirén. Vítr rozevlál Yamův plášť, byl to však teplý vítr, páchl kouřem a hnijícími odpadky.

Svatyně stála na nejvyšším štítu na střeše Paláce lidské paměti. Strmý útes klesal k dlouhému úbočí se skládankou políček, mezi nimiž byly rozesety chrámy a kláštery. Dvacet honů pod Yamou se vznášel havran, černá křídla doširoka roztažená. Nedaleko se rozezněl zvon. V dálce čněly ze středu města štíhlé kotevní věže, třpytivě se zvedaly až nad atmosférický obal Konfluence. Za Zlatého věku, kdy světu vládli Sirdarové, na nich přistávaly vesmírné lodě přilétající z jiných planet. Ačkoli byly věže tak dlouho opuštěné, přece jen byly důležité, neboť vábily jednoho malého chlapce, který v jednom zapadlém městečku níž po proudu snil o tom, jak jednou bude stát v jejich stínu. A budou ho vábit znovu.

Úzké schodiště klesalo po příkrém útesu k nádvoří ze tří stran uzavřenému vysokými kamennými stěnami. Pod otevřenou stranou spadal kamenitý svah, z černé suti vyrůstala větrem ohnutá borovice, několik útržků zeleně se dosud třepotalo na samých konečcích větví.

Tam byla cela, v níž věznili – budou věznit – Yamu po přepadení v chodbě Cechu domácích záležitostí a z níž unikne, obalen ohnivým stopařem. Tam dole, v hliněné podlaze cely pod kruhovým oknem, je pohřben keramický kotouček, který nejprve on a potom Pandaras přenesli přes polovinu světa. Brzy bude potřebovat fungující kotouček – co kdyby si vzal tenhle? Jeho budoucí já ho nenajde, nebude moci přivolat ohnivého stopaře a nepodaří se mu utéct. V kolika časových liniích se to asi stalo? A v kolika jiných se mu sem vůbec nepodařilo dorazit?

„Nesmíme otálet,“ připomněla dozorčí věcně. „Musíš přestat snít. Jsi znovu na světě.“

Začala hbitě sestupovat po schodech, dítě si tiskla k ploché hrudi. Yama šel za ní, omámen vizí větvících se životních cest. Co když se na tomto světě jeho příběh neodehraje?

Nedaleký zvon stále pravidelně vyzváněl, pak mu ještě blíž začal naléhavě odpovídat jiný. Vzápětí se dozorčí otočila k Yamovi, podala mu hošíka a rozběhla se ze schodů, velké klepeto zvednuté nad hlavou, aby lip udržovala rovnováhu.

Ve strážnici mělo službu pět strážných, čtyřem nezkušeným mladíčkům velel jednoruký veterán, který celý den mírně, nicméně vytrvale popíjel. Byla to mizerná, nudná služba. Kaple, které se říkalo Hvězdná svatyně, nebyla užívána dobrých deset tisíc let, jen jednou ročně se tam vybelhal starý kněz, aby zamumlal krátkou modlitbu a položil k modle věnec z břečťanu a křehkých snítek hvězdniček. Protože strážní neměli nic jiného na práci, trávili většinu času karbanem, pitím a střílením na havrany, kteří občas prolétli kolem střílen strážnice. Nečekali potíže, a když vyšli ven, měli na uniformách rozepnuté knoflíky a zbraně jim visely na zádech.

Dozorčí dva strážné hravě zabila, jednoho klepetem rozpárala, druhému ucvakla hlavu. Další dva utekli, veterán se jí však postavil. Prvním výstřelem zasáhl dozorčí do hrudi, a když padala k zemi, následující ranou jí odstřelil týl hlavy.

Vzápětí se na schodech objevilo ohnivé zjevení. Veterán neotálel a vzal nohy na ramena. Planoucí postava, zahalená do stovek světlušek, přivolala dva létající disky, na jeden položila mrtvou ženu a nastoupila na druhý. Než dorazily posily, disky byly pryč.

Yama vešel do jeskyně Stínového lidu tajnými chodbami uvnitř Paláce lidské paměti. Světlušky propustil. Stínový lid se nadšeně shromáždil kolem něj, zvědavě ho tahali za plášť a prohlíželi si dítě, které se smálo jejich namalovaným tvářím. Vyptávali se ho, kdo je a jak o těchto místech ví. Odpověděl, že je přítel a že sem přišel se vzkazem pro jejich krále.

„U vchodu do jeskyně najdete mrtvou ženu. Přineste ji sem.“

Tři klauni odpelášili. Yama usedl a čekal, až se vrátí. Nabídli mu vodu a houby, ale odmítl. Dítě se zlobilo, protože mělo mokré pleny, které mu dozorčí svázala mezi nohama, ale pak usnulo.

Asi po hodině prošel vysokým oválným rámem sám Lupe. Možná neměl pokožku na skvrnitých pažích tak ochablou a obličej měl o poznání méně vrásčitý, nebo jen nebyly vrásky tak hluboké, ale jinak byl přesně stejný, jak si ho Yama pamatoval. Vedly ho dvě krásné dívky oblečené do dlouhých černých šatů, jejichž vlečky nesla třetí dívka. Král Stínového lidu měl rty jasně rudé a víčka slepých očí nalíčená namodro, jako když ho Yama viděl naposledy. Šedivé vlasy měl vyčesané vzhůru a propletené zlatými nitkami a falešnými perlami.

Yamovi náhle připadal groteskně směšný, spíš jako parodie na krále, ačkoli jeho vystupování by mu mohl nejeden vladař závidět.

„Kdopak to je?“ zeptal se Lupe zvučným hlasem. „Kdo ruší náš klid?“

Ozvalo se vzrušené štěbetání lidí, kteří se mu to snažili vysvětlit, ale jakmile král zvedl ruku, všichni ztichli. Hošík, vystrašený hlukem, se rozplakal. Zatímco se ho Yama pokoušel utišit, Lupe se k němu otočil a řekl: „Je tady, tak ať promluví sám.“

Lupe pozorně naslouchal, když mu Yama vysvětloval, že přinesl proroctví o mladíkovi, který promění a pozvedne Stínový lid, takže se stanou těmi, které napodobují –stanou se plně lidmi.

„Pojď sem,“ rozkázal Lupe a Yama snesl pavoučí dotek jeho dlouhých nehtů na tváři, na vlasech a vousech.

Fakír s lícemi propíchnutými jehlicemi zašeptal, že neznámý přišel skrytými cestami. Lupe vážně přikývl a pravil Yamovi: „Znáš tedy naše chodby i naději, kterou chováme v srdcích celou tu dobu, co jsme opustili řeku a vkradli se do Paláce. Kdo jsi?“

„Přítel, který vám říká pravdu o touze ukryté ve vašich tajných písních.“

Lupe znovu přikývl. „Zpíváme hodně písní, ale některé jen sami pro sebe. A ty o nich přesto víš.“

Akrobat seskočil z lana pod stropem jeskyně. „Přinesl dítě, ale je tady i mrtvá žena, jakou jsme dosud neviděli. Dostane nás do maléru, Lupe.“

Mumlání zástupu utichlo, jakmile král Stínového lidu opět zvedl ruku. „Jak můžeme vědět, že tvé poselství je pravdivé?“

„Za sedmnáct let k vám přijde mládenec z mé pokrevní linie. Vyhlížejte ho. Bude potřebovat pomoc. Pomůžete-li mu, promění vaše dítě, probudí v něm vědomí sebe sama. A pokud jde o tu mrtvou ženu, potřebuji od vás loďku, abych s ní mohl odplout.“

Lupe se zamyslel. „Je všeobecně známo, že máme mnoho věcí. Jednak to jsou dary našich příznivců, jednak zde něco zůstalo z dávné minulosti, dokonce až z Věku osvícenství. Máme tolik věcí, že ani nevíme, co máme.“

„Mezi vašimi poklady najdete bílou loďku jen o něco větší než běžná rakev, v jaké jsou zesnulí pouštěni po Velké řece. Ta loďka patří mně.“

„Rozumím ti.“ Lupe se zasmál. „My zpíváme kvůli živobytí, ty však zpíváš o naší budoucnosti. Proto jsi vítán a buď naším hostem. Jestli tady nějakou bílou loďku máme, dostaneš ji jako odměnu za naději, kterou nám přinášíš. Uschováváme všechno, co dostaneme, ale nic z toho nepotřebujeme, protože stále dostáváme nové a nové věci.“

Trvalo dva dny, než mezi hromadami zapomenutých darů loďku našli. Stínový lid nadšeně pozdravoval Yamu i svého krále a vytvořil pestrý průvod, který nesl loďku, do níž uložili tělo dozorčí, tajnými chodbami na prastaré přístaviště v katakombách vytesaných v hoře Paláce lidské paměti.

Spustili loďku na černou hladinu podzemního kanálu, jenž vedl do Velké řeky. Ve světle pochodní se zdála velmi malá a křehká, ale skoro se ani nezhoupla, když do ní Yama nastoupil. Převzal hošíka od Lupova doprovodu a přitiskl si ho na prsa. Světlušky mu poletovaly nad hlavou jako neklidný roj. Dítě bylo mrzuté, zneklidňovaly je píšťaly a bubny, planoucí louče a jásání lidí.

„Nezapomeňte, že za sedmnáct let bude ten mládenec potřebovat vaši pomoc,“ připomněl Yama králi Stínového lidu. „Ale povězte mu jen to nejnutnější. O mně mu nesmíte prozradit nic. Řekněte mu, že jedné noci přišel tajně poustevník, s nímž jste mluvil pouze vy, Lupe, který nevidíte.“

„Můj lid se živí vymýšlením příběhů. Opředeme tě tak hlubokým tajemstvím, jaké si ani neumíš představit.“

Lupe se obřadně rozloučil. Yama stál na špičaté přídi bílé loďky, která odplouvala do tmy kanálu, a za ním zněl zpěv Stínového lidu.

O tři dny později přistála bílá loďka padesát honů nad Eolií mezi opuštěnými hrobkami Města mrtvých. Byla půlnoc. Na hluboké černé obloze nad Velkou řekou slabě blikalo pouze několik hvězdiček, kalně rudý vír Oka Ochránců nebyl větší než lidská dlaň. Ostrůvky světel malého městečka a svítilen na karakách, jež kotvily před zátokou, byly jasnější než nebeská tělesa.

Yama se díval za bílou loďkou obklopenou oblakem světlušek, dokud nezmizela ve tmě. Hošík, uložený na prsou mrtvé dozorčí, jejíž tělo nepodléhalo rozkladu, mířil po proudu vstříc svému osudu.

Pak se odvrátil a vykročil k bílým stezkám mezi hrobkami. Měl před sebou ještě kus cesty, než se dostaví na dohodnutou schůzku s lodí, musel přejít celé Město mrtvých až k věži hluboko v předhůří Mezních hor, kde žijí poslední strážci Města mrtvých a kde je cesta do podpalubí světa.

Nelekali ho mrtví, kteří na něj volali z obrazových desek na hrobkách, vždyť si tady hrával jako chlapec. Myslel však na vlastní duchy, kteří ho provázeli, kamkoli se hnul, a tak se stalo, že když měl konečně možnost do podpalubí sestoupit, zaváhal.

25 – Derev

Loď ho našla za pět dní, špinavého a vyhladovělého, vlasy i vousy měl zcuchané, kovově lesklý plášť potrhaný. Usídlil se v hrobce, na níž byly vylomeny bronzové dveře a zařízení vykradeno před tisíci lety, a většinu času trávil mluvením na obrazovou desku berního úředníka, jehož tělo tam bylo kdysi pohřbeno.

Loď ho uvítala na palubě, ale nedovolil, aby ho omyla a ošetřila. Všechen hněv z něj dávno vyprchal. Byl vyčerpaný, ale pevně odhodlaný, přestože vše vypadalo beznadějně.

„Nemůžu věřit ničemu,“ řekl Yama lodi. „Ani tomuto světu, ani sobě.“

„Svět je, jaký je,“ pravila loď.

„Ale je tohle svět, který znám? Proč bych se měl vydávat na stejnou cestu, pokud ne? Věděl jsem, co musím udělat, ale neudělal jsem to.“

„Možná to tak bylo zamýšleno.“

Yama loď nevnímal. Byl dosud zaujat tím hořkým monologem, jemuž zmatená obrazová deska nechtěla naslouchat. „Nikdy se nedozvím, co bych mohl dokázat. Čím bych mohl být a čím by svět mohl být. Nebyl jsem dost chytrý ani silný, a tak jsem selhal. Zklamal jsem. Na tom nezáleží, na tom nezáleží. Vím, co musím udělat.

Poslední věc, kterou ještě zbývá udělat. Jestli nedokážu zachránit svět, musím zachránit aspoň ty, které mám rád.“

„Až si odpočineš, můj pane, třeba mi dovolíš, abych tě tam dopravila.“

„Ne. Musíš mě posunout v čase. Musíš mě vzít do budoucnosti. Napravím, co půjde. Je mi jedno, zda kacíři ovládnou svět, budu-li moci zachránit ty, na kterých mi záleží. Edil nemusí kvůli mně zemřít a já se nemusím vzdát života s Derev – ta přece za nic nemůže. Vezmi mě do budoucnosti, už jsem se rozhodl.“

Na palubě minulo patnáct dní, než loď proletěla další smyčkou rychlostí blízkou rychlosti světla, k Eolii se však vrátila po sedmnácti letech. Yama okamžitě vystoupil, aby si na poslední chvíli nerozmyslel, k čemu se odhodlal.

Bylo jaro, teplá jarní noc. Žáby zaníceně kvákaly, tři paže Galaxie stály nad horizontem a zaplavovaly mozaiku zavodněných polí modrobílým světlem.

Kráčel přes zarostlé ruiny prastarých márnic za hradbami městečka a při každém kroku se opíral o hůl. Bylo jaro, ale bylo to opravdu to správné jaro? Byl to stále tentýž příběh, nebo odbočil na jinou cestu? Kdo žije na tvrzi, jejíž věže a cimbuří se zvedají před rameny Galaxie?

Každý průnik časovou zkratkou způsobil, že se časová linie Vesmíru rozvětvila. Nebyl to tentýž svět, z něhož vyšel, ale ozvěna ozvěny. Možná to byla téměř přesná ozvěna, ale na tom nezáleželo, protože originál stále existoval. Nemusel by tady udělat vůbec nic, bylo by to jedno a nezáleželo by na tom, protože to, co se stalo, se již odehrálo v časové linii, z níž přišel. Selháním se osvobodil z toho kruhu. Bylo mu dovoleno změnit historii.

Přišel sem, aby se vrátil domů.

Myšlenky mu vířily v hlavě jako světlušky. Nic už nebylo jisté. Mohlo se stát cokoli. Naprosto cokoli. Jakmile si to uvědomil, pocítil naprostý klid. Už se nemusí plahočit v kruhu dějin jako volek u žentouru. Připamatoval si jedinou pravdivou myšlenku, kterou kdy doktor Dismas vypustil z úst, že lidé jsou tak pevně připoutáni ke svému osudu, že nevidí svět kolem sebe. Tak jako byl připoután on, alespoň doposud.

Obrovité stroje v podpalubí neprobudil, vůbec to nezkusil. Když se dostal na dohled věže strážců Města mrtvých, rozmyslel si to. Selhal, ale zachránil svět, zachránil ho pro sebe. Může to břemeno přesunout na toho mládence. Může mu všechno říct, aby vstoupil plně vyzbrojen do tohoto světa, do své budoucnosti. Může obnovit řeku. Může uvěznit Angelinu kopii v prostoru za modlami, dřív než se do toho bude moci vložit. Může přivolat a ovládnout zdivočelé stroje a pak může zničit kacíře.

Mohl by se postavit té příšerné setrvačnosti historie. Mohl by říct tomu mládenci, odkud pochází, a ukončit tak jeho nesmyslné hledání rodičů. Žádné rodiče nemá, má jenom sebe, je uzavřený v časové smyčce, která nemá začátek ani konec jako Caphisův vytetovaný had, který polyká sám sebe, jako Velká řeka, jež padá přes kraj světa a prochází zkratkou ke svému počátku. Syn řeky – jak pravdivě ho ženy starého konstábla Thawa pojmenovaly! Již tehdy vytušily pravdu. Jemu trvalo mnohem déle, než ji pochopil. Trvalo mu to celý život.

Spěchal dál, prošel kolem věže doktora Dismase, která stála za městskou bránou. V oknech byla tma, ale to ještě nic neznamenalo.

„Co se má stát, stane se,“ zašeptal.

Kráčel po hrázích mezi zavlažovanými poli, přebrodil Breas a stoupal po pěšině, která se vinula dlouhým prašným svahem mezi hrobkami. Vykopávky byly přesně tam, kde si je pamatoval, na vršku pahorku z mrtvého suchozemského korálu na kraji Města mrtvých. Vojáci i kopáči spali, jediného hlídacího psa snadno uklidnil. Yama plakal, objímal jeho opancéřovanou hlavu, vdechoval známý zvířecí pach a vzpomínal, jak často psy přemlouval, aby ho nechali projít, vzpomínal na své ztracené dětství.

Poslal psa zpět na hlídku a slezl po bambusovém lešení do hlubokého výkopu. Přejížděl rukama po odhalených vrstvách korálu, až se mu pod prsty probudil keramický kotouček, který hledal, a rozblikaly se v něm namodralé tečky a čárky. Trvalo mu jen pár minut, než ho vyprostil z drolivého vápence, pak odmotal ze spoje lešení kožený řemínek a pověsil si kotouček na krk.

Ten mládenec ho bude potřebovat. Předvede mu, jak se má používat.

„Když nedokážu zachránit svět,“ řekl si nahlas, „můžu alespoň zachránit sebe.“

Zvažoval, zda má jít přímo na tvrz, ale usoudil, že by ho vojáci dovnitř nepustili. Ukradl balíček lisovaných datlí, placku nekvašeného chleba a láhev sladkého žlutého vína a uchýlil se do prázdné hrobky zarostlé popínavými růžemi. Spal špatně, uprostřed noci ho probudily hlasy. Přikradl se k dveřnímu otvoru a vyhlédl mezi šlahouny.

Na řece nedaleko Eolie blikaly plameny. Zaslechl hlasy dvou mužů, hovořili o sabotáži a kacířích.

„Já bych je pozabíjel,“ řekl jeden. „Pozabíjel bych všechny, ať si je Ochránci přeberou.“

„Byl bych radši tam, než se honit tady mezi hrobkami,“ bručel druhý.

„Mrtví ti nemůžou ublížit. Tos ještě nezjistil? Musíš si dávat pozor na živé. Kacíři by se mohli vplížit do tvrze z téhle strany, zatímco většina chlapů je hledá nahoře ve Městě mrtvých. Kacíři jsou stokrát nebezpečnější než nějaký strašidelný obrázek.“

Yama je poznal podle hlasů. Nebyli o mnoho starší než on, nastoupili do služby koncem minulého roku. Mohl jim říct, že tu hořící loď má na svědomí doktor Dismas, že je to jeho první pokus, jak odvrátit pozornost vojáků, ale nevěřili by mu. Odehnali by ho, jestli ne něco horšího. Přitiskl si dlaně na ústa a roztřásl se potlačovaným smíchem. Nejmocnější muž na světě se bál dvou rekrutů. Vojáci přešli kolem, pod podrážkami jim křupaly kamínky, oheň v dálce dohasínal. Yama zase usnul, a když se probudil, slunce už pozlatilo trnité loubí růží. Vrtné zařízení, poháněné parním strojem, hlasitě hrčelo, přesto Yama zaslechl lkavou pracovní píseň trestanců, kteří se lopotili ve výkopech:

„Krumpáč buší, kladivo zní, kámen kruší, kladivo zní. Nevzhlížej od díla, kladivo zní, probudíš strašidla, kladivo zní…“

Jak je ta píseň pravdivá, pomyslel si. Nevzdělaní lidé mnohdy znají věci, jimž se nelze naučit ve školních lavicích, jakkoli je to prosté, stačí mít otevřené oči. Naproti tomu vzdělanci, kteří nad nimi ohrnují nos, nevidí skutečný svět, ale pouze to, co se naučili vidět.

Yama se téměř celé dopoledne skrýval v hrobce, cítil, že jeho nevlastní otec je někde nablízku a dohlíží na práci. Nutkání seběhnout po svahu a obejmout ho přicházelo a odcházelo jako horečka. Když bylo nejsilnější, přitiskl kolena k hrudi, kolébal se sem a tam, kousal se do rtů, až mu vytryskla krev, dusil se šíleným smíchem.

„Co se má stát, stane se. Co se má stát…“

Nakonec to už nedokázal vydržet. Uchlácholil hlídacího psa, vyklouzl ven a seběhl ze svahu. Děsil se, že každou chvíli uslyší edilův hlas, který mu přikáže, aby se zastavil. Kdyby se to stalo, dozajista by se zbláznil.

Zbytek dne strávil na břehu dál po proudu, potuloval se kolem starého přístaviště zaneseného naplaveninami a hledal toho mládence. Pamatoval si, že se šel podívat na pinasu, která zakotvila u banyánových ostrůvků několik desítek honů za zálivem. To se doktor Dismas vrátil z Ys, na palubě je určitě také Enobarbus – mohl by přivolat stroje a oba zabít, ale kdyby vyslal příkaz, prozradil by se před Dismasovým miláčkem. Již se snášela noc, ale pořád na toho mládence nenarazil. Pak si vzpomněl, že se na loď půjde podívat teprve následujícího dne, až po té příhodě v polích.

Prodíral se ostřicí a křovisky podle cesty k továrně na výrobu peoninu na konci zálivu. Slunce zapadlo za Mezní hory, chladně krásná Galaxie se zvedala nad řeku. Možná už je příliš pozdě. Zoufale vykřikl, jaký měl vztek na celý svět, na nezměnitelné hybné příčiny událostí, které se proti němu spikly.

„Co se má stát, stane se…“

Co nejrychleji obešel město, propotil košili i kalhoty, namáhavě se belhal a při každém kroku se opíral o hůl, špinavý plášť vlál kolem něj. Keramický kotouček ho pálil na hrudi.

„Co se má stát, stane se. Ne. Co chci…“

Cítil se jako loutka na provázku, za který tahají neviditelné síly. Nebo jako list, ubohý suchý lístek, kterého se zmocnila řeka. Od této chvíle až do jeho smrti směřuje vše k naplnění toho, co už se stalo.

„Co se má stát, stane se. Co se má stát…“

Šel pěšinou po hrázi. Nad zavodněnými poli se tyčil ostroh, připomínající lebku, a z něj shlížela na Velkou řeku tvrz, špičaté věže se zabodávaly do modrobílých ramen Galaxie. Mohl by jít uklidnit edila. Mohl by se vrátit zpátky v čase a zachránit Telmona. Nemohl zachránit svět, ale třeba by mohl zachránit všechny, které má rád. Ale ze všeho nejdřív musí najít toho mládence, neboť on je klíčem.

Rozhodil paže, pozvedl tvář k černé obloze a vzdorně vykřikl: „Nebudu sloužit!“

Začal spěchat. Bylo pozdě, ale určitě ne příliš pozdě. Nebylo příliš pozdě, aby zachránil sebe před sebou. Jestli je tohle stejný příběh, bude teď s Derev a Anandou. Jenže při návratu v čase nenavštívil Beatrici a Osrika a nevylíčil jim svůj příběh, nemohli tedy přemluvit Dereviny rodiče, aby se usídlili v Eolii, takže tam nebude…

Zapomněl na Luda a Loba.

Přepadli ho u obětního oltáře na hrázi, kde stará silnice křižovala polní pěšinu. Vyřítili se z čajotového houští, v němž se schovávali, vyskočili ze záplavy listí ve tvaru ruky a vykřikovali hrubé nadávky. Byli stejní, jak je měl v paměti, velcí a tlustí, měli na sobě jen prosté bílé kilty.

Lud se zasmál a vycenil špičáky. „Ale, ale! Co jsi zač, cizinče?“

„Třeba patří k doktoru Dismasovi,“ řekl Lob.

„Tendle trhan? Vždyť vypadá jako blázen.“

„Nechte mě projít.“ Yama pozdvihl hůl, připraven se do nich pustit, jestli se přiblíží.

Lud si překřížil masité paže na holé hrudi. „Nikam nejdeš, dokud nám nezaplatíš. Todle je naše město.“

Lob řekl nejistě: „Nech ho plavat. Jestli je to blázen, určitě žádný peníze mít nebude. Nemáme čas.“

„Vyřídíme to s ním raz dva.“

„Dismas z nás stáhne kůži zaživa, jestli to zbabráme.“

„Já se ho nebojím.“ Lud ukázal Yarnovi na krk. „Co to máš? Když nám to dáš jako mýtný, možná tě necháme být.“

„To není pro vás,“ řekl Yama zpola vztekle a zpola pobaven jejich troufalostí. „Nechte mě projít!“

„Musíš zaplatit mýtný,“ trval na svém Lud, blížil se k němu a výhružně se šklebil, ale uskočil, když po něm Yama sekl špičkou hole.

Lob se sehnul a zvedl kámen.

„Tak pojď, ty šmejde!“

Před prvními kameny, které na něho začali házet, se Yamovi dařilo uskakovat. Vykřikl a ledabyle se ohnal holí. Nemůžou ho zabít. Historie je na jeho straně. Pak dostal zásah do čela, bílý záblesk bolesti jako na počátku Vesmíru ho na okamžik omráčil. Najednou si uvědomil, že tady může umřít. Kdyby byla historie změněna, mohlo by se stát naprosto cokoli.

Otřel si krev předloktím. Zamával holí a zahnal dvojčata na ústup, ale bylo to jen dočasné vítězství. Další kámen ho udeřil do lokte, takže málem upustil hůl. Než se vzpamatoval, Lud a Lob zaječeli, skočili na něj ze dvou stran a srazili ho k zemi. Setřásl je a uhodil Loba do hlavy, ale Lud se na něj pověsil zezadu. Padl pod jeho váhou, Lob mu vyrval hůl a chystal se ji zlomit vejpůl.

Pak na silnici vyskočil ten mládenec a zamával tenkým trojzubcem. Za ním se objevil učedník eolského kněze, v šeru se míhalo jeho oranžové roucho. Oba vypadali velice mladě a velice vyděšeně.

„Co to vidím, Lobe!“ vykřikl mládenec.

Zbytek Yama neslyšel, protože mu Lud zabořil tvář do hlíny a začal ho fackovat, když se s ním snažil bojovat. Pak se hlasy rozčileně zvýšily a uslyšel Lobovo zaječení, po němž mu Lud seskočil ze zad. Lob klečel na kolenou a lapal po dechu. Lud se blížil k mládenci, v napřažené paži držel černý nůž. Mládenec svíral hůl a ostražitě pozoroval Luda, ale Lob ho zaskočil a podtrhl mu nohy. Zavrávoral, udeřil Loba do zad, ale ten ho strhl na zem.

Yama se pokoušel vyhrabat na nohy. V okolí nebyly žádné stroje, které by mohl přivolat na pomoc. Ne. To se nesmí stát. Nesmí jim dovolit, aby toho mládence zabili.

Potom vzplál strom, a srdce se mu málem rozskočilo radostí.

Derev je naživu. Je tady.

Když Lud a Lob utekli, měl Yama oči jen pro Derev, která k nim přicházela od hořící ambroně. Řekla něco tomu mládenci a půvabně se plácla do štíhlých boků. Jak je krásná!

Kmen planoucího stromu vypadal jako stín uvnitř hučícího sloupu plamenů, vysoko do noci létaly snopy jisker, jako by to byly hvězdy hravě rozsévané Ochránci.

Ananda pomohl Yamovi, aby se posadil. Yama si ohmatal rány, které byly jen povrchní, a namáhavě vstal. Mládenec zvedl hůl a podal ji Yamovi, který mu poděkoval pokývnutím. Byl to vzrušující, bezmála slavnostní okamžik.

Mládenec ho samozřejmě nepoznal. Dokonce si ani nevšiml, že jsou ze stejné pokrevní linie. Ale Yama se přesto obával jeho pátravého pohledu a neodvážil se promluvit. Znovu měl pocit, jako by stál na tenkém ostří a stěží držel rovnováhu – nejmenší pohyb kterýmkoli směrem by mohl způsobit katastrofu. Když vzplál ten strom, všechno se změnilo. Bláznivé sny o tom, jak zvrátí běh historie, zmizely. Zbyla pouze skutečnost.

Protože se bál, že by ho prozradil jeho hlas, použil znakovou řeč, kterou mu ukázal starý voják Coronetes, když byl vězněn Cechem domácích záležitostí. Ananda zachytil podstatu, přestože smysl zkomolil.

Začínal jsem bláznit, když jsem tě hledal, ale teď už všechno vím, naznačil Yama.

Ananda řekl: „Chce ti sdělit, že tě hledal.“ Pak mluvil o tom, kde se znakovou řeč naučil.

Yama zavrtěl hlavou, potlačil nutkání rozesmát se, a znovu ukazoval prsty: Jsem šťastný, že všechno je přesně tak, jak si to pamatuji.

Ananda řekl nejistě: „Říká, že je rád, že si to zapamatoval. Myslím, že chtěl říct, že si to bude navždycky pamatovat.“

Yama si přetáhl kožený řemínek přes hlavu a podával levou rukou mládenci kotouček, zatímco pravou naznačil: Udělej to stejně, jestli se sem znovu vrátíš.

Ananda to na první pokus popletl, ale napodruhé se mu to v podstatě povedlo přetlumočit.

V dáli se ozvalo hvízdání domobrany. Yama strčil kotouček mládenci do ruky, naposledy toužebně pohlédl na Derev, otočil se na patě a odchvátal po hrázi k bludišti hrobek Města mrtvých.

Nemusel chodit daleko, loď ho zanedlouho dostihla. Skryla se v hlubinách Velké řeky, nyní se vynořila ze tmy a visela nad rýžovištěm, naklonila křídlo a opřela je o hráz. Yama po něm vyběhl na palubu a loď se okamžitě vznesla vysoko nad svět.

„Viděl jsem ji,“ řekl lodi, „a uvidím ji znovu. Musím. Co se má stát, stane se. Navzdory nám samým.“

Podoba lodi, to drobné děvčátko, spráskla ruce pod bradou, když jí vysvětlil, co po ní chce. „Zdá se, že ses ještě zcela nezotavil.“ Za ní se do bezhvězdné temnoty táhla skleněná pláň plná záhadných skulptur.

„Ne. Samozřejmě jsem se nezotavil. Už se nikdy nezotavím. Příliš mnoho jsem viděl. Příliš mnoha věcí jsem se dopustil. Myslím, že jsem po jistou dobu bláznil, ale nevěděl jsem to.“ Yama znovu ty šílené myšlenky ucítil, neustále se rozvětvovaly dál a dál, nebylo možné je zastavit.

„Smyčka bude velmi krátká, můj pane. Nemohu zaručit naprostou přesnost.“

Yama se začal smát, až se celý roztřásl. Nedokázal přestat, musel si rukama zacpat ústa, protože ho ten smích děsil. Když se uklidnil, řekl: „Prostě to zkus.“

Lodi se to dotklo. „Udělám, co budu moci.“ Byla sestrojena tak, aby na sebe byla hrdá.

„Vezmi mě tam,“ řekl Yama vážně. „Vím, že to zvládneš. Co se má stát, stane se.“

Byla letní noc, Oko Ochránců vypadalo na temné obloze jako krvavý otisk prstu. Věž doktora Dismase byla vypálená, před vyraženými dveřmi se ještě povalovaly zuhelnatělé kusy nábytku. Blížila se půlnoc, avšak světla Eolie jasně zářila za vysokými hradbami.

Aby unikli žáru letního slunce, vyspávali Amnani přes den v chladných bazénech a bahništích svých domů a pracovat začínali až po setmění. Na ulicích se rozzářily sodíkové lampy a smolné koše, ve všech oknech se svítilo a dílny, obchody a hostince byly dokořán otevřené. Na dlouhé cestě starého nábřeží bylo plno lidí, nedotčení z vrchoviny níž po proudu prodávali na rozprostřených přikrývkách sušené chaluhy a ořechy, u stánků s masem a ovocem o sto šest vykřikovali kramáři, aby přilákali zákazníky, jakýsi mastičkář balancoval na dvojitém žebříku a zplna hrdla vychvaloval zázračný elixír. Yama minul dobytčí trh, kde probíhala dražba velbloudů, a bez povšimnutí prošel městskou bránou. Byl zahalený do pláště, jehož kovový lesk skryla vrstva špíny, a ztěžka se opíral o hůl. Prodíral se tlačenicí nemotorných, rozložitých a otylých Amnanů, kterým nestál ani za pohled, protože ho považovali za žebravého mnicha. Přestože Eolie byla v těchto časech chudým městečkem, potulní mniši ji stále navštěvovali, neboť kdysi bývala jedním z nejposvátnějších míst na Konfluenci.

Ocelové dveře obchodu Derevina otce hlídal muž s karabinou, který se na Yamu zamračil, když zahýbal za roh ke vchodu do soukromého domu. Slova, jež otevírala zámek, zůstala původní, ale Yama by si odemkl, i kdyby byla změněna. Prošel klenutým průchodem na malý dvorek, kde v bazénu obloženém modrými kachlíky šuměla fontána, a volal Derevino jméno.

Není tady. Věděl, že tady není – ale náhle se objevila na schodišti, lehce běžela dolů a jemné bílé vlasy jí vlály kolem bledé tváře.

Zastavila se v zatáčce schodiště kousek nad ním. Měla na sobě hedvábnou blůzku a dlouhou sukni z mnoha vrstev vzdušné látky. „Kdo vás pustil dovnitř, ctěný pane?“ zeptala se. „Nevzpomínám si, že by si otec na dnešní noc domluvil nějakou obchodní schůzku.“

„Ty mě nepoznáváš?“

Velkýma tmavýma očima zkoumala jeho tvář. „Vy jste ten poustevník, kterému tehdy Yama zachránil život. Proč jste se vrátil? Jak jste se dostal dovnitř? Víte něco o Yamovi? Je…“

„Je tady, Derev.“

„Kde? Je zraněný? Stalo se mu v Ys něco? Tváříte se tak vážně, ctěný pane. Ne, jenom mi neříkejte, že je mrtvý!“

Yama se zasmál. „Má lásko, jsem mnohem živější než všichni ostatní lidé na tomto světě.“

Derevin výraz se náhle změnil. Přeskočila zábradlí a vrhla se mu do náruče, štíhlá a pružná. Hůl břinkla o dlaždice, když se pevně objali.

„Ty,“ zašeptala a podvolila se Yamovým pažím. „Věděla jsem, že jsi to byl ty, ale nemohla jsem tomu uvěřit.“

„Teď co nejrychleji uvěř, Derev. Máme málo času.“

Trochu se od něj poodtáhla, aniž se ho pustila, a zahleděla se mu do očí. „Tebe něco bolí.“

Loď mu ošetřila všechna drobná zranění, která utržil během bitky s Ludem a Lobem, a tak ho napřed nenapadlo, o čem mluví. Potom se dotkl zjizvené levé tváře a řekl: „To jsou staré rány.“

„Ty jsem neměla na mysli.“ Polekaně vykřikla: „Yamo, Yamo!“

Nejprve se ho pokusila udržet, pak jej opatrně položila na zem a spěchala pro otce.

Nebylo daleko do úsvitu, když se Yama natolik vzpamatoval, že mohl mluvit o svých zážitcích. Vykoupali ho, natřeli vonnými oleji a přistřihli mu vlasy a vousy. Dostal čistou košili a kalhoty, nakrmili ho masovým vývarem a smaženými raky. Seděl s Derev, její matkou Calev a otcem Carenonem v zahradě na střeše a vyprávěl, jak v Ys utekl prefektu Corinovi a nastoupil na loď, která ho odvezla do války, jak ho doktor Dismas nakazil a donutil bojovat na straně kacířů, ale také o tom, jak přepadl přes kraj světa a cestoval zkratkou zpátky v čase.

Přesto mnoho vynechal. Nezmínil se o dobrodružstvích v Ys a Paláci lidské paměti, jež prožil se svými přáteli, věrným Pandarasem a odvážnou Tamorou, ani o prvním zázraku, který učinil na střeše Paláce, nemluvil o zničení Dismasova miláčka ve Skleněné poušti, ani o příhodách na obrovské vesmírné lodi s posledními lidmi z jeho pokrevní linie. Nebylo na to dost času.

„Musíme si pospíšit, protože Eolie bude zanedlouho napadena. Nevím přesně kdy, ale zřejmě k tomu dojde zítra večer.“

Carenon namítl: „Domnívám se, že jsme hodně daleko od kacířů. Jestli k nám míří jejich vojsko nebo flotila, určitě bychom byli varováni.“

„Městečko nenapadnou kacíři, ale válečná loď z Ys pod velením člověka, který mi chce ublížit.“

„Tomu musíme zabránit, Yamamanamo. Nejprve budeme varovat edila.“ Carenon vstal a urovnal si dlouhý černý plášť. Na chvíli se zdálo, že roztáhne paže a vznese se na oblohu. „Neprodleně tě zavedu na tvrz.“

„Ne, to nemůžeme udělat.“

Calev se zeptala: „Kolik lidí zemře, až ta válečná loď připluje?“

„Městečko bude zcela zničeno. Mnoho Amnanů uteče na protější břeh, ale kolika se to nepodaří, nevím.“

„A ty přesto nechceš, abych je varoval?“ podivil se Carenon.

Yama sklonil hlavu a nahrbil se. Všichni ti mrtví ho nesnesitelně tížili. Tisíce lidí zabil, když byl v područí doktora Dismase, a tisíce dalších při svém osvobození. Na jeho rukou ulpěla krev posádky Lasičky, ale také doktora Dismase i prefekta Corina, Luda a Loba, kacířů na popravčí pinase a galeotách, vojáků a mága Nergala, kteří ho zajali ve Městě mrtvých, a mnoha, mnoha dalších. Nesl vinu za smrt Tamory, dozorčích i posledních lidí své pokrevní linie v hluboké minulosti. A za několik dní zemře na protějším břehu řeky hanbou a vysílením jeho nevlastní otec, protože nezabrání zničení Eolie.

Derev ho vzala za ruku. „Copak nechápete, že by je zachránil, kdyby mohl?“

„Tak dlouho jsem nad tím přemýšlel, až jsem se z toho zbláznil,“ zašeptal Yama. „Kdybych mohl zachránit všechny, přátele i nepřátele! Jenže kolik jiných lidí by kvůli tomu zemřelo? A kolik zahyne z těch, které se pokusím zachránit…“

V tichu, které následovalo, slyšeli vzdálené zvonění signálních bójí. Blížilo se ráno, rybářské čluny přirážely k molu nového přístavu a vykládaly úlovek. Městečko se chystalo na dlouhý a horký letní den.

Nakonec se Carenon rozhodl: „Musím varovat aspoň své zaměstnance. Zaslouží si to.“

„Ne,“ řekl Yama. „Mají rodiny, budou chtít uprchnout se svými blízkými, a brzy by to věděla celá Eolie. Tím by to neskončilo. Když člověk udělá jednu věc, události se začnou větvit, až se dostanou daleko od počátku. Co se má stát, stane se. Nic nesmí být změněno.“

Carenon zbystřil pozornost. „Kdes to slyšel?“

„Zná Beatrici a Osrika,“ přiznala Derev.

„Můžu odtud dostat jenom vás,“ pravil Yama. „Můžete jít se mnou do minulosti, protože právě tam musím odejít.“

Derev řekla: „My tam musíme odejít.“

Yamu zalila vlna hřejivé lásky, až se mu na chvíli zdálo, že znovu omdlí.

„To znamená, že ty jsi –“ Calev se zajíkla.

„Nevěděli jsme to,“ pravil Carenon. „Asi bylo dobře, že jsme to nevěděli, přestože by nám to pomohlo. Doufali jsme, že když se ty a Derev vezmete, nic z toho, co bylo předpovězeno, nebude tak těžké.“ Zasmál se. „Jak jsem byl zaslepený!“

„Od začátku jsi věděl, že to bude těžké, jakmile se rozhodneš, že se vydáš do Eolie,“ pokárala ho Calev. „Ale přesto jsi šel.“

Yama se o Dereviny rodiče nikdy nijak zvlášť nezajímal. Vždy se k němu chovali uctivě, ale odtažitě, a přestože se jim kvůli jeho schůzkám s Derev posmívalo celé městečko, podporovali je. Také si myslel, že je k tomu žene nadměrná ctižádost, touha po lepším postavení a bohatství, protože je synem vysokého úředníka Cechu domácích záležitostí, i když jen adoptovaným. Teprve nyní pochopil, že Carenon a Calev jsou obyčejní lidé, kteří přijali neobyčejné břemeno – byli ochotni obětovat dceru, aby pomohli zachránit svět.

„Můžu vás odtud dostat,“ nabídl jim znovu. „Vím, že před útokem městečko opustíte. Vezmu vás na to nejbezpečnější místo, jaké existuje, do minulosti.“

Carenon přistoupil k okraji střechy, jemné bílé vlasy mu povívaly ve vánku, který se zvedal od řeky. Promnul mezi prsty lístek muškátovníku, který rostl u parapetu, a vzduch sladce zavoněl. Sluneční paprsky se dotkly oblohy.

„Zůstaneme,“ rozhodl se Carenon. „Opustíme město, ale zůstaneme v tomto čase. Něco málo z našeho majetku si můžeme vzít s sebou. A třeba se nám podaří nashromáždit další jmění, než svět skončí. Jak dlouho to bude trvat?“

Yama sklonil hlavu. Zastyděl se a trochu se bál. Ještě musí napravit své selhání. „Nevím.“

„Ale konec světa už jistě začal,“ vyzvídal Carenon. „Velká řeka postupně vysychá, přestože edil vypočítal, že to bude trvat ještě mnoho let. Jestli konec přijde dřív, mohli bychom uvidět nové světy, které nám byly přislíbeny.“

„Nechápeš to?“ zvolala Derev. „Všechno se musí odehrát tak, aby se sem mohl znovu vrátit!“

Yama zašeptal: „Navíc jsem to ještě neudělal.“

„Ale řeka vysychá,“ podivila se Derev. „A Beatrice tvrdí –“

„První úkol, odvést konec řeky do budoucnosti, byl snadný. Ale zklamal jsem při druhém úkolu. Napadlo mě, že bych mohl všechno změnit, najít novou cestu…“

Derev se usmála. „A zničit kacíře? Vždycky jsi chtěl proti nim bojovat, Yamo, a co Telmon zemřel, tak ještě víc. Ale kdybys zničil kacíře, jenom bys tím posílil Výbor pro veřejnou bezpečnost. A já vím, že to bys nedovolil.“

„Ublížili mému otci.“

Carenon přikývl. „Bylo to velice potupné, jak vyhnali tolik lidí věrných cechu.“

„Chtěl jsem říct, že to teprve udělají. Právě člen Výboru pro veřejnou bezpečnost vypálí město, a to můj otec nepřežije.“

„Potom jsou horší než kacíři,“ prohlásila Derev.

„Něco takového se už kdysi stalo,“ pravil Yama. „Tyranii se může podařit zabít všechny nepřátele, ale nakonec se sama zničí zevnitř. Kolo se otočí a všechno bude, jak bylo.“

Derev se zeptala: „A to chceš? Aby svět šel pořád dál a dál beze změny?“

„Ne. To není možné. Směl jsem učinit zázrak, Derev. Nedotčené rasy budou jako my. Probudí se v nich sebeuvědomění a nakonec i osvícení. A to není málo. I kdybych už nic jiného nedokázal, můžu být spokojený.“

„Jenže to není všechno.“

„Ne, není. Chtěl jsem všechno povědět mému mladšímu já, tomu mládenci, aby se mohl rozhodnout, co udělá. Jenže tím bych své břemeno jen přesunul na jiného. A tak jsem raději mlčel a přišel sem.“

Derev se pousmála. „Ani já to nemůžu rozhodnout za tebe.“

„Nic takového po tobě nechci. Už jsem se rozhodl.“

„Předpokládám,“ ozval se Carenon, „že kdybychom se tě pokusili zadržet nebo kdyby mě přece jen napadlo oznámit mým ubohým zaměstnancům, co je čeká, našel bys způsob, jak nám v tom zabránit.“

Za ním, daleko za tmavými pahorky obrovité nekropole, pozlatilo slunce vrcholky Mezních hor.

„K ničemu vás nemůžu nutit,“ pravil Yama, „ale doufám, že mi pomůžete.“

26 – Až do konce světa

Na začátku jedné zimy jim leopard odnesl strakatou kozu. Během krátkého života měla šest zdravých kůzlat, z toho jednoho kozlíka. Vypadalo to, že zima bude dlouhá a tuhá. Již deset dní nepřetržitě pršelo, a proto se Beatrice vydala na pastviny porostlé trnitým křovím, aby zahnala kozy na zimu do chlívků. Možná právě ten déšť vypudil leoparda z jeho obvyklých lovišť v jehličnatých lesích v horách. Beatrice našla jeho stopy u svižné bystřiny na okraji pastvin, ale po koze nezbyla ani kapka krve. Řekla Osrikovi, že už jí nebylo pomoci, a dodala: „Proč pláčeš, muži? Byla to jen koza.“

„Je to znamení.“

Beatrice si svlékla mokrý pršiplášť a pověsila ho na hák vedle kuchyňských dveří. Konečky dlouhých bílých vlasů měla zmáčené deštěm. Omotala si je kolem silných prstů a vymačkala vodu na kamennou podlahu. „Je to znamení, že bude zlá zima, že spotřebujeme víc krmení pro ostatní kozy a že na jaře bude míň mléka.“

„Brzy to začne. Přijde…“

Beatrice se na Osrika pronikavě zahleděla. „Ten mládenec.“

„Na jaře.“

„Do té doby Derev určitě neuvidíme. V tomhle počasí se jí asi nebude chtít ven, z Eolie je to ke vstupu do podpalubí přece jen kus cesty. Nemůžu jí ani poslat holuba, když je taková nepohoda. Ale to nevadí. Je ještě dost času vysvětlit jí, co musí udělat. Muži, co je to s tebou?“

Osric byl utrápený a zesláblý. V poslední době se mu mysl často nazdařbůh roztoulala a vzpomínal na samé nedůležité věci. Mnohokrát se mu stalo, že se vzpamatoval na malé zahrádce obehnané kamennými zídkami až na vršku věže, jenže nevěděl, jestli tam přišel sklízet, zalévat nebo okopávat záhonky. „Co mu jenom řeknu, ženo?“ zeptal se s pláčem.

„Však si vzpomeneš, až bude potřeba. Všechno je, jak má být, ne? Co se má stát, stane se.“

Osric pozoroval svou ženu, jak se točí kolem plotny a rozdělává oheň, který zapomněl udržovat, zatímco ve studeném lijavci sháněla kozy. Ve štěrbinách oken kvílel vítr, uvolněná okenice bouchala. Osrika bolela levá tvář, jako vždycky za chladného a vlhkého počasí. V kuchyni však bylo útulno, měli spoustu konzervované a naložené zeleniny, pytlíků fazolí a neloupané rýže, kterou vyměnili za kozí sýry s okolními horskými kmeny. A ve výklencích po stranách kamenného krbu, kde spávali, bylo pěkně teploučko. Avšak na jaře…

Osric se opět rozplakal, zalykal se pocitem marnosti. Byl příliš slabý, příliš starý, příliš zmatený. Byl mnohem starší než Bryn, který se považoval za nejstaršího z celé linie. Půlku dne prospal a nedokázal pracovat déle než hodinu, aniž by musel dvakrát tak dlouho odpočívat. Nedokázal si přesně vzpomenout, co se má stát, ačkoli věděl, že je to velmi důležité, že si musí vzpomenout na každičký detail. Musí tomu mládenci říct hodně, ale ne zas příliš mnoho…

Beatrice si povšimla jeho úzkosti a uvařila mu hrnek heřmánkového čaje. „Nuže,“ pravila rozhodně, „jak řekla ta liška na vinici – co s tím uděláme?“

„Musím si vzpomenout. Musím si to všechno oživit v paměti. Já budu vyprávět a ty to zapíšeš, ženo.“

„Dejme tomu, že je to důležitější než těch tisíc věcí, které musím udělat, než zima doopravdy přijde.“

„Je to důležitější než všechno ostatní na světě.“

Beatrice si ohřívala ruce u krbu a přemýšlela. Nakonec prohlásila: „Budeme se tomu věnovat po chvilkách. Hodinku či dvě denně. Jsme staří, nechceme se přece vyčerpat.“

Osric ji hladil po dlouhých bílých vlasech. Poddala se jeho laskání jako kočka. „Dožiju se alespoň jara,“ zašeptal.

„Doufám, že budeš žít déle. Tak odkud začneme?“

Zamyslel se. „Nejlíp od doktora Dismase, když se vrátil z Ys do Eolie. Tehdy to opravdu začalo. Ale každý jiný okamžik je stejně dobrý. Je to uzavřený kruh jako řeka.“

„Jako bývala řeka. Nebo ještě je…? Jsem ze všech těch začátků a konců celá popletená.“

„Nezáleží na tom, kde to začíná nebo končí.“

„Samozřejmě že na tom záleží. Začátky jsou stejně důležité jako konce a naopak. Raději se do toho hned pustíme, protože jinak bychom mohli začít od konce nebo někde uprostřed, a nikdy bychom to nedali dohromady.“

„Třeba je nejlepší začít uprostřed. Většina lidí by začala tam, jak se v bílé loďce na Velké řece našlo na prsou mrtvé ženy malé dítě. Ale asi bychom měli začít tou kozou a jak sem ten mládenec přišel.“

„Vidím, že si musím připravit pero a papír,“ řekla Beatrice. „Zatím si to rozmysli.“

Zabralo téměř celou zimu, než příběh odvyprávěl, až se nakonec dostali k místu, kdy se Yama naposledy vrátil domů a kdy teprve začal jejich vlastní příběh, příběh manželů Osrika a Beatrice.

„Vzpomínáš si, jak byl otec Quine vylekaný,“ zasnila se láskyplně Beatrice, „když jsme k němu za svítání vtrhli, probudili jeho i Anandu a naléhali, aby nás okamžitě oddal?“

Osric se usmál. „Ananda mě poznal.“

Carenon řekl knězi, že je musí oddat, i kdyby na něho měl namířit zbraň, otec Quine ho však ujistil, že žádných hrozeb není zapotřebí. Ananda celou dobu zíral na Yamu a hořel zvědavostí, až to nevydržel a zaplavil ho otázkami.

„Proč ses vrátil? Byl jsi v Ys? Co se tam stalo? Utekl jsi prefektu Corinovi? Kdo ti udělal jizvy na tváři?“

Yama se rozesmál, neboť otázky nebraly konce. „Vrátil jsem se, protože se stalo něco skvělého a současně děsivého. Brzy to pochopíš, Anando. Rád bych ti všechno řekl, ale nemáme čas.“

„Ale do Ys jsi došel?“

„Ano, došel. A po mnoha příhodách jsem se na skok tajně vrátil. Edil se to nesmí dozvědět. Kromě nás, co jsme tady, o tom nesmí nikdo jiný vědět.“

„Takže mi nic nepovíš?“ Ananda se ušklíbl. „No, mám radost, že tě zase vidím.“

Kněz zatahal svého učedníka za ucho. „Utíkej pro nardový olej!“

Obřad netrval dlouho, šlo koneckonců o sňatek mezi metoiky, bylo to spíš požehnání než bohoslužba. Když se potom všichni sesedli kolem stolu a otec Quine otevřel džbánek vína, Ananda se pokoušel vyloudit další podrobnosti. Byl přesvědčen, že se jeho přítel vrátil rovnou z Ys, a Yama ho nemínil vyvádět z omylu. Opravdu neměli na tolik povídání čas.

„Asi se už neuvidíme, že?“ poznamenal Ananda, když Yama mlčel.

„Myslím, že asi ne. Ty zůstaneš v chrámu…“

Yama věděl, že až dorazí prefekt Corin, otec Quine a Ananda dostanou domácí vězení. Eolie bude srovnána se zemí, ale chrám bude ušetřen, protože patří cechu. Nemohl to však Anandovi prozradit.

„Ach jo.“ Ananda po očku pohlédl na kněze, jenž rozmlouval s Derev, a zašeptal: „Stanu se knězem, i když se nezdá, že se dožiju dne, kdy se ten starý pařez vyvrátí. Nejmíň sto let budu zametat náos a leštit modlu, zatímco ty a Derev si spolu budete někde všelicos užívat – alespoň předpokládám, že právě k tomu se chystáte.“

„Budeme mít dům s malou zahrádkou, kozami a holuby,“ řekl Yama, „ale ne hned. Jsem rád, že jsme se zase setkali, Anando. Mrzelo mě, jak jsme se rozloučili.“

„Poprvé v životě jsem viděl popravu, a nebyl jsem ve své kůži,“ přiznal se Ananda. „Quine byl vzteklý, protože mi nebylo dobře a protože věděl, že jsem nedodržel půst.“

„Cpal ses pistáciemi,“ vzpomněl si Yama.

„Od té doby jsem je nevzal do úst.“ Ananda se otřepal. „Napij se ještě kapky vína.“

„Je čas jít se pomodlit.“

Yama vzal Derev stranou a požádal ji, aby se rozloučila s rodiči, pak se odebrali do chrámu, kde zamlada musel jednou za sto dní přetrpět po Telmonově a otcově boku dlouhé hodiny nesmyslného obřadu, neboť to patřilo k povinnostem edilova úřadu. Nyní Yama a Derev sami dva vešli do svatyně a jako muž a žena předstoupili před černý disk ve vyřezávaném zlaceném rámu. Když zde Yamu poprvé našla Angelina kopie, edil se tak vyděsil, že modlu poškodil.

Disk však stále fungoval jako zkratka. Yama a Derev prošli na vzdálené místo v podpalubí a ocitli se v průhledné bublině zavěšené nad rozlehlou, desítky honů dlouhou halou. Hluboko pod nimi trůnily obrovské stroje, každý velký jako město.

Ve vzduchu uvnitř bubliny se rozzářil kruh oken, některá ukazovala podobné haly, ostatní jednotlivé části Konfluence.

Yamu přivítal melodický hlas a zeptal se ho, jaké má příkazy.

A tak začal konec světa.

Pak Yama přivolal loď, aby s nimi proletěla smyčkou, v níž se z jejich pohledu zhustilo čtyřicet let do několika dní, takže mohli spatřit konec světa, než proletěli zkratkou do hluboké minulosti. Vynořili se u hvězdy, o níž se zmínil Strážce brány při Yamově návratu z rudé planety, u hvězdy, která se za dobu, co Ochránci nebyli ve Vesmíru, přiblížila ke Konfluenci.

Jedna z planet, jež kolem hvězdy obíhaly, byla přebudována na svět, z něhož vzešel druh, který před miliony let změnil postavení všech hvězd v Galaxii a nakonec se z něj stali Ochránci. Loď pravila, že takových planet je mnoho, ale jen jedna je ta pravá prastará Země, kterou se vydala hledat Angelina posádka po návratu z galaxie v Andromedě. Yamovi a Derev stačilo, že si prohlédli planetu, kterou jim ukázala, a vrátili se na Konfluenci, k níž dorazili o padesát let dříve, než bude malý Yama poslán v bílé loďce po proudu Velké řeky.

Na samém konci Města mrtvých při úpatí Mezních hor našli hřeben skalních homolí a v něm opuštěnou věž. Nějakou chvíli jim zabralo, než ji uvedli do obyvatelného stavu. Podle prastaré básně, kterou měla Derev ráda, si dali nová jména. Potom vyhledali v malé osadě, několik desítek honů po proudu od Eolie, Dereviny prarodiče, kteří se však odmítli zhostit obtížných povinností; již jejich rodiče se vzdali tradičního rodinného povolání, neboť o služby Cechu strážců Města mrtvých nikdo nestál. Měli však syna, ctižádostivého, leč neklidného ducha, jenž si vyprávění o Beatrici a Osrikovi zapamatoval, a když jeho rodiče po dvaceti letech zemřeli, poslal strážcům Města mrtvých vzkaz, že se přestěhuje do Eolie a otevře si tam obchod, pomohou-li mu.

„Po několika letech se oženil a za dalších pár roků jsem se narodila,“ řekla Beatrice. „Jestli se nechceš znovu zmiňovat o té koze, tak si myslím, že jsme hotovi, protože od té doby se nám už nic zajímavého nestalo.“

„Možná bychom měli říct něco víc o konci světa,“ přemýšlel Osric.

„Zanedlouho tak jako tak nastane, muži, a pak o něm bude dost příběhů a pohádek. Určitě alespoň jedna na každém světě, na němž velká loď přistane.“ Beatrice odložila list papíru, přistoupila k oknu, otevřela okenici a vyhlédla ven. „Ještě prší, ale vypadá to, že brzy přestane. Aspoň jsme se za tu dlouhou a studenou zimu něčím zabavili, že?“

„Není to moc dobrý příběh. Spousta věcí se opakuje a mnoho slov jsme vyplýtvali na dobrodružství, která by mohl prožít kdokoli. Je tam moc odboček, které nikam nevedou.“

„Tak to zkrátka v životě chodí. Příliš brzy končí a příliš často k ničemu nevede.“

„Rád bych věděl, zda Předkové dnů našli starou Zemi. A co se asi stalo s chudákem Dreenem, tím senšským inspektorem, který s nimi odletěl?“

„Je mnoho Zemí,“ pravila Beatrice. „Nepochybně najdou nějakou, která se jim bude líbit, a třeba na ní už budou žít lidé. Nezapomeň, že se tam Předkové dnů vydali tou delší cestou. Ještě pořád letí a přinejmenším sto padesát tisíc let nikam nedorazí. Všechny ostatní lidské druhy projdou zkratkami a budou roztroušeny po celé Galaxii dávno před tím, než se tam Předkové dnů dostanou.“

„Ochránci opustili Galaxii a pak i Vesmír, ale všechno zdědí deset tisíc pokrevních linií. Bude dost místa pro každého, dokonce i pro kacíře. Může vypuknout řada mnohem horších válek než ta, kterou jsem chtěl ukončit, ale nemyslím, že kacíři nadlouho přežijí. Jejich filozofie byla poražena již v dávných dobách a bude poražena znovu.“

„A nezapomeň na nedotčené, muži. Vždycky jsi říkával, že v nich spočívá naděje, že vše bude jiné.“

„Protože jsou jiní. Nebyli dotčeni dechem Ochránců. Zajímalo by mě, zda to tak Ochránci chtěli. My jsme sluhové Ochránců, nedotčené druhy však mohou být jejich skutečnými dědici. Možná zvítězí nad všemi, které Ochránci opustili. Anebo naplní nějaký záhadný plán, o němž nic netušíme, a dovrší osud Ochránců.“

„Nemůžeme vědět, co Ochránci zamýšleli,“ pokárala ho Beatrice.

„Ale můžeme o tom přemýšlet. Rád bych taky věděl, co se stalo s osvícenými, kteří se natolik povznesli, že zmizeli ze světa. Možná našli cestu do Oka za horizont událostí a následovali Ochránce do jejich nového vesmíru. Neprozkoumali jsme všechno, co modly dovedou.“

„Pravděpodobnější je, že se stali natolik svatými, že prostě vymřeli jako lidé z Gondu. Jaký má smysl lámat si hlavu nad něčím, co se stejně nemůžeme dozvědět? Ochránci se stáhli z Vesmíru tak dokonale, že se od nich nevrátí ani světlo, proto marníš čas, muži, když přemýšlíš nad otázkami, které nemají odpovědi, protože na ně lze odpovědět jakkoli.“

„Ale je tady ještě ta přízračná fregata,“ pokračoval tvrdohlavě Osric. „Myslel jsem si, že jsem to byl já, kdo vyvolal vizi přízračné lodi, která zabránila Dismasovi a Enobarbusovi, aby toho mládence honili, když uprchl z pinasy. Ale zapomněl jsem na to. Šel jsem rovnou za tebou, ženo. Možná jim neuteče, a tak sem ani nepřijde. Můžeme být v jiné časové linii.“

Beatrice si oblékala žlutý pršiplášť. „V každém příběhu musí být nějaké tajemství, muži. Nikdo nemá rád příběhy, kde je všechno jasné. Jak bys chtěl vysvětlit, proč lidé dělají to, co dělají, místo aby dělali něco jiného? Jdu se podívat na kozy. Dávej na sebe pozor, aby se ti nic nestalo, zatímco budu pryč. Dohlédneš na oheň?“

„Samozřejmě,“ řekl Osric a Beatrice odešla.

Přemýšlel však o přízračné fregatě a jak se proměnila v oblak zářící mlhy, která ho skryla před pinasou, jíž velel Enobarbus. Ta záhadná loď byla určitě iluze, kterou vyvolal stroj, protože viděl, jak z kypící bílé koule vylétlo fialové světélko. Kdo však tomu stroji vydal příkaz? Možná on sám, aniž by o tom věděl. Nebo stroje, o nichž si myslel, že jim poroučí, pouze uskutečňují přesný plán někoho jiného, plán, jehož je pouhou součástí. Ale opravdu nemělo smysl lámat si nad tím hlavu. Pokud bylo možné jedno, tak bylo možné cokoli.

Co se má stát, stane se, opakoval si v duchu slova, jež přijal za životní krédo, když se rozhodl vyhledat Derev a když uzavřel svou část tohoto příběhu tím, že nastartoval konec světa.

Jakmile tehdy oživil obrovské stroje v podpalubí, loď proletěla čtyřicetiletou smyčkou, aby se mohli na konec světa podívat. Z velké výšky nad dlouhým a úzkým pruhem umělého světa pozorovali, jak se habitat rozpadá. Na počátku svých dobrodružství viděl obrazovou desku, na níž byl zachycen muž jeho pokrevní linie za časů sestrojování Konfluence – nesmím zapomenout tu desku najít, pomyslil si teď. Na černém sametu Vesmíru, plném diamantů hvězd, zářila stovka drobných střípků, tenkrát však nevěděl, že hledí na první dějství stvoření světa, netušil, že to jsou jednotlivé vesmírné lodě, které Stavitelé spojují dohromady.

On ten proces obrátil. Zachránil Konfluenci i její obyvatele tím, že svět zničil. Velká řeka vysychala. Stroje v podpalubí se probudily z dlouhého spánku a začaly plnit úkoly. Trvalo to čtyřicet let. Pak procitly modly, aby lidi varovaly před tím, co přijde, a upozornily je, kde se mají skrýt. Za necelý rok se svět rozpadl na původní části, jež se rozlétly různými směry, každá k jednomu ústí zkratky. V temné prázdnotě prostoru rozkvetlo pole modrých kruhů a střípky rozpojeného habitatu se naposledy zatřpytily v paprscích osamělé hvězdy.

Za posledních dnů Konfluence zemřelo velmi mnoho lidí, neboť sotva řeka zcela vyschla, nastal strašlivý hladomor, potom následovalo hrozné zemětřesení, jež srovnalo všechna města i vesnice se zemí. Zahynula především valná většina kacířů, protože na území, které obsadili, umlčeli modly, a nebyli varováni před koncem světa. Tolik mrtvých… A kolik dalších ještě zemře, než vesmírné lodě doletí ke svým cílům, než začne nové osídlování Galaxie…?

Mnohem víc lidí však přežije, budou pracovat a množit se.

Na chvíli si zdříml. Když se probudil, vzpomněl si, že musí začít myslet na Pandarase, jakmile ten mládenec odejde, neboť se vydá do Ys, kde Pandarase nalezne –nebo snad Pandaras najde jeho? – a vezme ho s sebou na svou dobrodružnou cestu, na jejímž konci teprve začne Pandarasův vlastní příběh. Přestože mu byl svěřen úkol proměnit všechny nedotčené na celé Konfluenci, Pandaras nikdy nepřestane hledat svého pána. Vrátí se do Ys, do míst, jež má nejraději a nejlépe je zná. Najdou ho podle kotoučku, který bude mít stále u sebe, a vysvětlí mu, jak Yamův příběh dopadl. Musím to připomenout Beatrici, pomyslel si Osric a znovu usnul.

Dveře se rozletěly a do kuchyně vešla Beatrice, střásala kapky deště z pršipláště a vymačkávala si vlhké vlasy. Osric se probral.

„Podívej, muži. Podívej, co jsem našla!“ Ukázala mu kytičku fialek. Sladká vůně se pomalu rozlévala kuchyní, slibovala konec zimy a začátek jara.

Až tenhle příběh skončí, budou moci odejít. Přivolají loď a vyhledají Pandarase. Potom na ni naposledy nastoupí. Kam se vydají? Do hluboké minulosti nebo daleké budoucnosti? Celá historie před nimi ležela jako kniha, kterou lze otevřít na libovolné stránce.

Musím se nad tím zamyslet. Přichází jaro, co nevidět Derev najde v prastaré hrobce ve Čtvrti ticha toho mládence a dopraví ho sem. Příběh začne znovu a jeho počátek bude také jeho koncem.