Saga o Konfluenci (1) - Syn reky

McAuley, Paul James

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

V budoucnosti víc jak deset milionů let vzdálené existuje za hranicemi Galaxie snad poslední planeta, na níž se udržel život v pozemské podobě. Yamamanama, mladý hrdina Ságy o Konfluenci, jak obyvatelé svoji planetu nazývají, vyrůstá na břehu Velké řeky. Na Konfluenci žije deset tisíc různorodých ras, protože však Yama nepatří k žádné z nich, touží nalézt svou pokrevní linii. Pozoruje lodě plující do války a sní o tom, že se vydá do světa a stane se hrdinou, netuší však, že je sám středem tajné války, neboť má podivuhodné schopnosti, které si teprve začíná uvědomovat…

Sága o Konfluenci I.

SYN ŘEKY

PAUL J. McAULEY

PAUL J. McAULEY – SYN ŘEKY

(Sága o Konfluenci I.)

Název originálu: CHILD OF THE RIVER

Copyright © 1997 by Paul J. McAuley

Carolině, útočišti před bouří

Chvalme Pána za Jeho slova

Světy vyslyšely ten mocný hlas

Chvalme Pána den co den znova

Jeho zákon provždy vede nás

John Kempthorn (1775 – 1838)

1 – Bílá loďka

Konstábl městečka Eolie byl bystrý pragmatický muž, který nevěřil na zázraky. Byl přesvědčen, že všechno lze rozumně vysvětlit a že nejjednodušší vysvětlení bývají nejlepší. „Čím je nůž ostřejší, tím líp řeže,“ říkával často svým synům, nebo: „Muž, který moc mluví, pravděpodobně lže.“

Avšak zážitek s bílou loďkou nedokázal objasnit až do konce svého života.

Stalo se to jedné noci uprostřed léta. Na hluboké obloze nad Velkou řekou pouze tu a tam slabě blikaly hvězdy a kalně rudý vír Oka Ochránců nebyl větší než lidská dlaň. Ostrůvky světel Eolie a svítilen na karakách, jež kotvily před vjezdem do přístavu, byly jasnější než veškerá nebeská tělesa.

Žár letních dnů byl doslova ubíjející. Obyvatelé Eolie prospali většinu dne v relativním chládku svých ložnic nebo krytých dvorů s bazény. Do práce nevstávali dřív, než se zapadajícího slunce zmocnily zubaté štíty Mezních hor, a když nad nimi opět vycházelo s obnovenou silou, uléhali k odpočinku. V létě se otevíraly obchody, hostince a dílny až za soumraku, kdy ulice ožívaly oranžovou září sodíkových luceren a mihotavými plameny smolných košů. Teprve o půlnoci vyplouvali na černou hladinu řeky rybáři a lovili do sítí noční polypy a bledé raky. Za letních nocí plála Eolie uprostřed temného pobřeží jako maják.

Té noci se konstábl Thaw a jeho dva nejstarší synové vraceli do města s párem pašeráků, které zatkli v pustinách níž po proudu, zrovna když se pokoušeli prodat balíky cigaret horským kmenům. Část kontrabandu, měkké žoky v plastových obalech a voskovaném plátně, byla složena na přídi člunu. Pašeráci leželi na zádi svázaní jako podsvinčata na porážku. Během krátké přestřelky byl na člunu poškozen motor, proto konstáblovi synové, kteří už byli stejně velcí jako jejich otec, usedli na prostřední lavici a rytmicky veslovali proti proudu.

Konstábl si hověl na polštáři na zvýšené zádi u kormidla a popíjel ze džbánku víno. Byl to rozložitý muž s ochablou šedou pokožkou a drsnými rysy, takže připomínal sochu, kterou někdo nahrubo uplácal z hlíny a už ji nikdy nedokončil. Zpod masitého horního rtu mu vyčnívaly dva špičáky ostré jako dýky. Jeden si kdysi zlomil během zápasu se svým otcem, než ho zabil, a tak si nechal zub pokrýt stříbrem, které cinklo o okraj džbánu pokaždé, když jej přiložil k ústům.

Konstábl neměl dobrou náladu. Z poloviny zabaveného kontrabandu bude mít sice slušný zisk, zatímco druhá připadne edilovi, pokud se odtrhne od těch svých vykopávek alespoň na tak dlouho, aby nad pašeráky vynesl rozsudek, při zatýkání však nastaly potíže. Pašeráci si najali jako ozbrojený doprovod pětici banditů a konstáblovi a jeho synům chvíli trvalo, než je vyřídili. Konstábl utržil ošklivou sečnou ránu, jež mu pronikla tlustou kůží i vrstvou tuku a zasáhla ramenní sval, a záda měl sežehlá odraženým paprskem laserové pistole, právě tím, který na člunu poškodil motor. Zbraň byla pravděpodobně starší než celá Eolie, při druhém výstřelu naštěstí selhala a banditu, jenž ji držel v ruce, zabila, konstábl však věděl, že na štěstí nemůže spoléhat věčně. Stárne, začíná být těžkopádný a nešikovný, přestože býval silný a mrštný. Věděl, že dříve či později ho některý syn vyzve na souboj, a obával se, že tohle dnešní zhudlařené zatýkání je předzvěstí jeho neodvratného konce. Jako všichni silní muži se bál slabosti více než smrti, protože síla byla to jediné, čím měřil cenu vlastního života.

Párkrát se ještě ohlédl za spálenou pašeráckou lodí. Už dohořela téměř po hladinu a zbyla z ní jen poblikávající stužka, jež se zrcadlila na černé pláni řeky. Konstáblovi synové potopili loď u bahnitého břehu, aby ji proud Velké řeky nezanesl dál mezi banyánové ostrovy, opředené v této roční době širokými kruhy hnědých řas, kde by se mohla zachytit v jemných sítích vzdušných kořenů.

Jeden pašerák ležel na dně člunu tiše jako nasycený kajman a zdál se smířený s osudem, avšak jeho společník, vysoký vyzáblý stařec, který měl na sobě jen bederní roušku a na hlavě zpola rozmotaný turban, se neustále snažil konstábla přesvědčit, aby ho pustil. Zápěstí měl přivázaná ke kotníkům a záda ohnutá jako luk, vyděšeně poulil oči, až mu bylo vidět celé bělmo kolem štěrbin duhovek, a rty mu křivil úsměv falešný jako pětník. Nejprve se pokusil získat konstáblovu pozornost lichotkami, když však nic nesvedl, uchýlil se k výhrůžkám.

„Mám mnoho vděčných přátel, kapitáne, kteří by byli velmi nešťastní, kdyby mě viděli ve vězení,“ tvrdil starý pašerák. „Jejich vděčnost je tak velká, že překoná i ty nejpevnější mříže, protože já jsem opravdu velkodušný člověk. Má štědrost je známa po celé řece.“

Konstábl klepl pašeráka bičištěm do turbanu a počtvrté nebo popáté mu poradil, aby byl zticha. Stařec měl na prstech vytetované hroty šípů, nepochybně tedy patřil k některému zlodějskému gangu, jakých bylo na prastarých nábřežích města Ys plno. Jenže ať měl sebelepší přátele, byli nejmíň čtyři tisíce honů proti proudu řeky. Do zítřejšího soumraku bude i se svým komplicem mrtev.

Vyzábly pašerák žvanil dál: „Vloni jsem zaplatil svatbu synovi jednoho z mých nejdražších přátel, kterého na vrcholu života skosila mrtvice. Zlý osud vyhnal vdovu s devíti děcky na krku do nuzného činžáku. Nejstarší syn byl zlomený ztrátou otce, jenže rodině nevěsty už docházela trpělivost. Ubohá vdova se neměla na koho obrátit, ale já na svého přítele nezapomněl, kapitáne, připomněl jsem si jeho moudrý úsudek a přívětivý smích a vzal jsem celou tu záležitost do svých rukou. Protože já nikdy nezapomínám na dobré přátele, kapitáne. Na svatbě hodovalo čtyři sta hostů, které do jednoho rovněž počítám mezi své přátele a kteří zas nezapomenou na mě. Měli jsme křepelčí jazýčky v aspiku, celé hromady ústřic a rybích jiker, kůzlátka jemňoučká jako máslo, v němž se smažila…“

Na pašerákově historce mohlo být zrnko pravdy. Možná si na takové svatbě naládoval břicho, ale zaplatit by ji nedokázal. Nikdo natolik zoufalý, aby pašoval cigarety horským kmenům nedotčených, by neplýtval penězi jen z pouhé dobročinnosti.

Konstábl šlehl vězně přes nohy. „Jsi mrtvý člověk. A mrtví nemají přátele. Zmlkni. Naše město je sice malé, ale máme svatyni, jednu z posledních na pobřeží, kde avatáry mluvily s lidmi, než je kacíři umlčeli. Poutníci k nám stále přicházejí, přestože avatáry ztichly, ale určitě pořád naslouchají. Jakmile bude nad vámi dvěma vynesen rozsudek, dostanete svolení k nim promluvit. Teď doporučuji, abyste se v čase, který vám zbývá, raději zamysleli nad tím, jak jste promarnili své životy.“

Konstáblův mladší syn Unthank se zasmál a konstábl zlehka šlehl bičem i jeho. „Vesluj a buď zticha.“

„Křepelčí jazýčky!“ nedal se odradit užvaněný pašerák. „Cokoli chcete, kapitáne, stačí říct a je to vaše. Udělám z vás boháče. Dám vám svůj dům, kapitáne. Je to hotový palác přímo v centru Ys, pořádně daleko od té smrduté díry…“

Člun se prudce zhoupl, když konstábl skočil na dno. Synové unaveně zakleli a vyrovnali houpání vesly. Konstábl strhl pašerákovi turban, zdvihl mu hlavu za mastný chomáč vlasů na temeni, a než stařec stačil vykřiknout, vrazil mu dva prsty do úst a chytil ho za jazyk. Pašerák se začal dusit a zaťal zuby do konstáblovy ruky, ale jeho tuhou kůži neprokousl. Konstábl vytáhl nůž, jazyk odřízl a krvavý cár odhodil přes bok člunu. Pašerák otvíral a zavíral ústa jako ryba na suchu a v hrdle mu klokotala krev.

V tu chvíli konstáblův starší syn Urthank vykřikl: „Loď před námi! Tamhle vidím nějaké světlo.“

Urthank byl stejně mohutný a svalnatý jako jeho otec, ale byl hrubián a k tomu hloupý. Konstábl věděl, že už nebude dlouho trvat a Urthank ho vyzve na souboj, věděl však také, že syn prohraje. Urthank je nejen hloupý, ale navíc i prchlivý, nedokáže čekat na vhodný okamžik. Ne, Urthank ho neporazí. Urthankova výzva však bude začátkem jeho konce.

Konstábl se zahleděl do tmy. Na okamžik měl dojem, že spatřil nějaké bliknutí, ale hned bylo pryč. Mohly to být mžitky před očima nebo mdlý odraz hvězdy na široširé hladině.

„Něco se ti zdálo,“ řekl synovi. „Raději vesluj, nebo se nevrátíme ani do východu slunce.“

„Viděl jsem to,“ trval na svém Urthank.

Unthank se zasmál.

„Zase to tam je!“ zvolal Urthank. „Tamhle! Přímo před námi, přesně jak jsem říkal.“

Tentokrát konstábl ten záblesk uviděl. Nejprve ho napadlo, že se starý pašerák možná přece jen nevychloubal. Tiše řekl: „Kupředu. Vesla naplocho.“

Člun klouzal proti proudu. Konstábl sáhl do váčku, který měl zavěšený na pásu bílého lněného kiltu, a vytáhl pouzdro ozdobené lasturou. Pašerák s vyříznutým jazykem chroptěl. Konstábl ho kopl, aby mlčel, otevřel pouzdro a opatrně vyndal brýle, které vypadaly jako nůžky bez čepelí. Byl to nejcennější kus majetku jeho rodiny, už více než sto generací jej dědil syn, jemuž se podařilo zabít otce. Jakmile si nasadil brýle na baňatý nos, začal plochý trup lodi a žoky s pašovanými cigaretami světélkovat, kdežto ohnutá záda konstáblových synů a těla vězňů žhnula jako výheň. Konstábl pozoroval řeku přes čočky, které zesilovaly světlo, a nevšímal si prasklinek ve starém skle, jež obraz deformovaly a rozmazávaly. Dvacet honů před člunem zahlédl nad hladinou obláček pomrkávajících třpytivých teček.

„Stroje,“ zašeptal konstábl, rozkročil se nad vězni a ukázal synům směr.

Veslice plula dál podle jeho pokynů. Jakmile se dostali blíž, konstábl odhadl, že oblak tvoří stovky strojů vířících kolem neviditelného středu. Nad Eolií občas nevyzpytatelně poletoval jeden, nejvýš dva stroje, ale nikdy tolik pohromadě.

Něco ťuklo do boku člunu, Urthank zaklel a zvedl veslo. Byla to vodou nasáklá rakev. Nahoře v Ys jich dennodenně spouštěli na řeku tisíce. Konstábl pod vodou na okamžik zahlédl nazelenale doutnající ženskou tvář uprostřed svatozáře hnijících květin. Pak se rakev otočila a odplula.

Také veslici uchvátil proud a natočil ji bokem k zářivému oblaku. Teprve nyní konstábl zjistil, co vlastně stroje doprovázejí.

Lodku. Bílou loďku. Jemně se pohupovala v líném říčním proudu.

Konstábl si sundal brýle a zjistil, že i bez nich vydává loďka strašidelný svit. Také voda kolem ní byla projasněná, jako by ji obklopoval světélkující plankton, který se občas za tichých letních nocí zvedá na hladinu řeky. Bledý přísvit zaplavil i člun a každý záběr vesel rozčeřil chladné perleťové světlo vzájemně se tříštícími kruhy, jako by na dně přebýval nějaký strašidelný stroj.

Pašerák s uříznutým jazykem zasténal a zakašlal. Jeho komplic se podepřel loktem a zíral na bílou loďku. Otáčela se v proudu jako lehký lístek, jako víla tančící na hladině.

Loďka byla jen o něco větší než obyčejná rakev, měla vysokou špičatou příď a oblé boky, které se nahoře uzavíraly a na zádi tvořily vějíř ve tvaru holubího ocasu. Znovu se otočila a zdálo se, že ježí hřbet jako kočka, a pak byla náhle u boku veslice a bez sebemenšího nárazu se k němu přitiskla.

Konstábl a jeho synové se znenadání ocitli přímo uprostřed oblaku strojů, jako by po hlavě spadli do hvězdné mlhoviny. Byly jich stovky, a přestože žádný nebyl větší než nosorožík kapucínek, oslnivě jasně zářily. Urthankovi se jeden zastavil přímo před nosem, ale když se ho pokusil odehnat, s ostrým zasyčením ho bodl zábleskem rudého světla, až mladík hlasitě zaklel.

„Kroť se,“ napomenul ho konstábl a současně někdo chraptivě řekl: „Rychle pryč!“

Konstábl odtrhl pohled od světélkující loďky.

„Rychle pryč,“ opakoval druhý pašerák. „Pryč odsud, pošetilci!“

Konstáblovi synové sevřeli vesla a čekali na otcův příkaz. Konstábl pomalu schoval brýle a rozvážně si upravil bič za pásem kiltu. Nesměl dát najevo strach. Natáhl ruku mezi poletujícími světélky a dotkl se loďky. Její trup vypadal jako složený z pírek a také byl jako peří jemný.

Po tom doteku se najednou ozval mlaskavý zvuk a oblé boky loďky nahoře pukly. V mládí putoval konstábl pustinami níž po proudu řeky, daleko od Eolie, a v rozeklaném kmeni kapoku narazil na krvavou orchidej. Jakmile ucítila teplo jeho těla, vydala naprosto stejný nechutný zvuk, rozevřela masité chlopně a odhalila slizké krémové pestíky. Bojácně utekl, dřív než ho mohla vůně krvavé orchideje omámit, a tahle vzpomínka ho nyní přiměla, aby ruku neodtáhl.

Trup se pod jeho prsty nedočkavě, chtivě zachvěl. Z útrob loďky se rozlila zlatá záře plná mihotavých jiskřiček. Uprostřed světla rozeznal stín těla a pomyslel si, že loďka není nic jiného než rakev vydaná všanc říčním proudům. Nepochybně v ní byl pohřben někdo vznešený, ale mohla to být právě tak chatrná bedna nějakého chudáka nebo pestře pomalovaná dřevěná rakev řemeslníka či obchodníka, účel byl stejný.

A pak se rozplakalo dítě.

Konstábl přimhouřil oči a spatřil, že se uvnitř lodky něco pohybuje. Předklonil se a na okamžik se zase ocitl uprostřed reje strojů, ale vzápětí byly pryč, rozptýlily se na všechny strany a zmizely ve tmě. Konstábl držel v rukou bledého, baculatého a neochlupeného hošíka.

Zlatisté světlo skomíralo. Během chvilky se stáhlo dovnitř loďky a zabarvilo se duhovými žilkami a skvrnami, které nezřetelně osvětlovaly mrtvolu, na níž ještě před okamžikem hošík ležel.

Mrtvá žena byla nahá, špatně živená, měla plochou hruď a stříbřitě šedivou pokožku bez jediného chloupku, stejně jako dítě. Na prsou a na hlavě měla střelné rány, ale na těle nebyla ani kapka krve. Na jedné ruce měla tři prsty jako chapadla jeřábů v docích Eolie, druhá byla nestvůrně oteklá a rozštěpená jako račí klepeto. Ohromné oči byly rozděleny do buněk jako včelí plástev, měly barvu krvavých rubínů a vypadaly jako složené zrakové ústrojí hmyzu. Každičkou fasetu oživoval třpyt pohasínajícího zlatého svitu, a přestože konstábl věděl, že je to jen pouhé zrcadlení, měl podivný pocit, že ho těma záhadnýma cizíma očima něco zlovolného pozoruje.

„Kacíři,“ zachraptěl druhý pašerák, kterému se nějak podařilo vyhrabat na kolena a teď vytřeštěně civěl na bílou loďku.

Konstábl jej kopl do žaludku, muž hekl a padl zpátky do kaluže vedle druhého vězně.

„Kacíři,“ opakoval pašerák. „Když naši blahovolní byrokrati dovolili lodi Předků dnů vyplout z Ys dolů po řece, dopustili, že se v zemi rozmohlo kacířství.“

„Dovol, otče, abych ho rovnou zabil,“ ozval se Urthank.

„Vždyť už je tak jako tak mrtvý,“ pravil konstábl.

„Není, dokud vede tyhle zrádné řeči,“ trval Urthank umíněně na svém a vyzývavě hleděl na otce.

„Pošetilci,“ řekl pašerák. „Copak jste neviděli velké koráby a karaky naložené děly a obléhacími stroji, jak plují do války? Jenže na tomto světě se mohou probudit mnohem děsivější zbraně.“

„Dovol, abych ho zabil!“ zvolal Urthank.

Dítě chytilo konstábla za palec, ačkoli ho nedokázalo droboučkými prstíky obejmout, zašklebilo se, jako by zkoušelo, zda se umí smát, a mezi rty se mu objevila bublinka slin.

Konstábl jemně uvolnil hošíkovu ručku a položil ho na svůj polštář na zádi člunu. Pohyboval se opatrně, jako by vzduch byl plný neviditelných hran, a cítil, jak se mu do zad propaluje Urthankův pohled. „Nech toho muže, chlapče, ať promluví. Třeba něco ví.“

Pašerák řekl sevřeným hrdlem: „Byrokrati se dokonce pokoušejí probudit ze snění hierarchy. Říká se, že pomocí vědy, ale taky se říká, že to zkoušejí kouzly. Jsou tak vyděšení z kacířství, které pohlcuje náš svět, že udělají cokoli, aby tomu zabránili.“

Urthank si odplivl. „Všichni hierarchové jsou deset tisíc let mrtví. To přece ví každý. Vzbouřenci je svrhli z jejich chrámů a zničili většinu avatárů.“

„Hierarchové se snažili následovat Ochránce,“ řekl pašerák. „Pozvedli se výš než kterákoli jiná pokrevní linie, ale ne tak vysoko, aby nemohli být povoláni zpět.“

Konstábl ho kopl a řekl hrubě: „Dost teologie. Je to děcko jejich služebník?“

„Ys je veliká a je v ní spousta divů, ale dosud jsem nic takového neviděl. Spíš je to nečisté stvoření vytvořené zakázaným uměním. Ti, kteří takové zbraně vymýšlejí, jsou zkaženější než samotní kacíři. Zabijte to děcko! Vraťte je do loďky a potopte ji!“

„Proč bych ti měl věřit?“

„Jsem špatný člověk, to přiznávám. Zaprodal bych kuplíři vlastní dceru, kdybych na tom mohl vydělat. Avšak v mládí jsem měl být písařem a dobře si pamatuju, co jsem se učil, proto vím, že existence něčeho takového odporuje slovu Ochránců.“

Urthank řekl pomalu: „Měli bychom dát to děcko zpátky. Není to přece naše starost.“

„Vše, co se stane na řece den cesty od Eolie, je moje starost,“ řekl konstábl.

„Stejně se všechno nedozvíš,“ zavrčel Urthank a kousek se na lavici odsunul, takže se už nedotýkal bratra ramenem. „Jenom si to myslíš.“

Konstábl pochopil, že si jeho hloupý syn vybral zrovna tuhle chvíli. Zahleděl se mu do očí a řekl: „Vrať se na své místo, chlapče.“

Na okamžik se zdálo, že Urthank nezaútočí. Pak se zhluboka nadechl, zařval a vrhl se na otce.

Konstábl šlehl syna bičem a nocí se rozlehlo ostré prásknutí. Řemínek se omotal Urthankovi kolem hrdla. Padl na kolena a chytil bič. Konstábl sevřel dřevěné bičiště oběma rukama a trhl stranou, jako by mu na rybářský prut zabrala obrovská ryba. Veslice se prudce zhoupla a Urthank spadl po hlavě do světélkující vody, řemínek však držel dál. Byl hloupý, ale také tvrdohlavý. Konstábl zavrávoral, a přestože pustil bič, který zmizel v řece jako dlouhý tenký had, také přepadl přes bok člunu.

Konstábl se potopil, skopl z nohou volné vysoké boty a vyplaval na hladinu. Urthank zachytil lem jeho kiltu, pokusil se dostat otce pod sebe, a tvrdě ho udeřil loktem do tváře. Konstáblovi se zablýsklo před očima. Ponořili se a zápasili v třpytivé vodě, pak se vyhoupli na vzduch na délku paže od sebe.

Konstábl vyplivl vodu a zhluboka se nadechl. „Příliš snadno se rozčílíš, chlapče. To byla vždycky tvoje slabost.“

Zahlédl, jak se v Urthankově ruce něco zalesklo, a v poslední chvíli zachytil útok vlastním nožem. Čepele třeskly, sklouzly jedna po druhé a zarazily se o příčky rukojetí. Urthank zavrčel a opřel se proti otcově paži. Byl velmi silný. Vypáčil konstáblovi nůž z pěsti a bodl ho do předloktí. Konstábl sykl bolestí. Urthank se rozehnal otci po tváři, ale konstábl se odkopl dozadu, až voda vysoko vystříkla.

„Starý,“ řekl Urthank. „Starý a pomalý.“

Konstábl šlapal vodu. Cítil, jak se mu horká krev mísí s chladivou vodou. Měl přeťatou žílu. Těžkly mu údy a v poraněném ramenním svalu mu tepalo. Věděl, že Urthank má pravdu, ale ještě nebyl připraven zemřít.

„Tak pojď, chlapče, ať zjistíme, kdo je silnější.“

Urthank se zasmál a odhalil špičáky. Vrhl se na otce s napřaženým nožem, z očí mu sálala vražedná zášť, odpor vody ho však zpomalil. Konstábl s tím počítal a pokaždé stačil synovu noži uhnout, byť mnohdy jen o vlásek. Urthank zuřivě bodal a sekal, chrlil kletby a zbytečně plýtval silou. Konstábl zahlédl koutkem oka, jak se bílá loďka odpoutává od veslice, ale teď se tím nemohl zabývat, protože musel dávat pozor na Urthankovy výpady.

Konečně se Urthank unavil, plácal rukama, aby se udržel nad hladinou, a hltavě dýchal.

„Síla není všechno,“ poznamenal konstábl. „Pojď ke mně, chlapče. Zaručuju ti rychlý konec bez hany.“

„Vzdej se, starce! Slibuju ti čestný pohřeb do země. Jinak tě zabiju tady a nechám tvé tělo napospas rybám.“

„Zklamal jsi mne, Urthanku! Vůbec nejsi můj syn.“

Urthank se vztekle vrhl na otce. Konstábl udeřil syna do lokte, přesně do toho místa, kde se nerv dotýká kosti. Urthankovy prsty se reflexivně otevřely a nůž odletěl do vody. Bez rozmyslu se pro něj potopil. Konstábl na syna nalehl celou svou vahou a snášel jeho slábnoucí údery pěstmi do hrudi, břicha a stehen. Trvalo to dlouho, ale když nakonec Urthanka pustil, vyplaval bezvládně na hladinu tváří dolů.

„Byl jsi nejsilnější z mých synů,“ pronesl konstábl, jakmile zase popadl dech. „Byl jsi svým způsobem poctivý, ale nikdy se ti v hlavě nezrodila jediná pořádná myšlenka. Kdybys mě zabil a vzal si mé ženy, do roka by tě někdo usmrtil.“

Unthank zabral veslem a pomohl otci vlézt do člunu. Bílá loďka už byla na tucet délek vesla daleko a slabě se třpytila v temnotě. Vyzáblý pašerák, jemuž konstábl vyřízl jazyk, ležel bez hnutí na dně veslice; zalkl se vlastní krví. Jeho společník byl pryč. Unthank pokrčil rameny a řekl, že se ten muž prostě převalil přes bok člunu.

„Měls ho dostat zpátky. Měl svázané ruce a nohy. Jsi dost velký, abys to zvládl.“

Unthank sklopil oči a pokorně řekl: „Sledoval jsem tvůj vítězný zápas, otče.“

„Ty ještě nejsi připraven, že? Cekáš na pravý okamžik. Nejsi jako tvůj bratr, Unthanku. Jsi bystrý.“

„Nedostal se daleko. Myslím ten vězeň.“

„Zabils ho?“

„Nejspíš utonul. Jak jsi říkal, měl svázané ruce a nohy.“

„Pomoz mi s tvým bratrem.“

Otec a syn společně vtáhli Urthankovo tělo do člunu. Světélkování vody pohasínalo. Konstábl se rozhlédl. Bílá loďka zmizela. Veslice plula osamoceně po široké tmavé řece pod hlubokou oblohou s několika mihotavými hvězdičkami a kalně rudým vírem Oka Ochránců. Pod pákou kormidla ležel na kožené podušce hošík, pokoušel se chytit černý vzduch bledými prstíky a smál se něčemu, o čem věděl jen on.

2 – Poustevník

Jednoho večera časně zjara, když se nad hladinou Velké řeky skláněla jen polovina Galaxie, otevřel Yama okenice svého pokoje a vylezl z okna na okapovou římsu. Kdyby byli na dvoře vojáci a kdyby některý z nich zabloudil pohledem nahoru pod převislou střechu z červených tašek, uviděl by v modrobílém světle Galaxie statného sedmnáctiletého chlapce a poznal by podlouhý bledý obličej a černou čupřinu vlasů edilova nalezence. Yama však věděl, že seržant Rhodean odvedl většinu posádky do Města mrtvých, v jehož křivolakých uličkách pátrají po kacířích, kteří se minulé noci pokusili zapálit plovoucí přístav. Další tři muži stáli na stráži u edilových vykopávek, takže tvrz střežila jen smečka hlídacích psů a pětice nezralých mladíků pod velením starého jednonohého Rotwanga, který se už nejspíš vypořádal se svou večerní lahví pálenky a teď chrápe na židli vedle kuchyňského ohniště. Za těchto okolností nebylo pravděpodobné, že někdo opustí pohodlíčko strážnice a vydá se na obhlídku zahrad, a Yama nepochyboval, že dokáže přesvědčit hlídací psy, aby ho neprozradili a dovolili mu projít.

Takovou příležitost na pořádné dobrodružství prostě nemohl propást. Již odpoledne se domluvil tajnou řečí pomocí zrcátek s kupcovou dcerou Derev a s Anandou, učedníkem kněze eolského chrámu, že se společně vypraví lovit žáby.

Původní zdi edilovy tvrze byly postaveny z bloků tak přesně opracovaných a sestavených, že byly hladké jako led, později však bylo přidáno další patro, z jehož široké římsy vybíhaly dlouhé chrliče, aby dešťová voda nestříkala na stěny. Yama kráčel po římse stejně snadno jako po chodníku, zabočil za roh, uvázal provaz kolem krku baziliška, ztuhlého v mučivém zavytí a nahlodaného zubem času, a spustil se pět poschodí na zem. Provaz tam musel nechat, ale riziko bylo zanedbatelné.

V dohledu nikdo nebyl. Yama přeběhl široký mechovitý trávník, přeskočil nízkou zahradní zídku a rychle a tiše se propletl hustým porostem rododendronů na rozmetaných ruinách, jež zbyly z vnějších obranných valů tvrze. Yama si tady hrával s kuchtíky na vojáky a kacíře a znal ve zbořeništi každou pěšinku, každičkou škvíru ve zdech, všechny sklepní jámy, kde kdysi bývaly strážnice či skladiště, a taky podzemní tunely, které je spojovaly. Zastavil se pod rozložitým korkovým dubem, rozhlédl se a zvedl kámen zarostlý mechem, pod nímž byla hluboká díra vyložená kameny a utěsněná polymerovou pěnou. Vytáhl ze skrýše síťovanou tašku a lehký trojzubec, pak vrátil kámen na původní místo, zavěsil si tašku na pás, dlouhou násadu trojzubce si hodil na rameno a pospíchal dál.

Na konci rododendronového houští začínal prudký svah, který končil u zbytků obloukovité předprsně obranné šance a dál se táhla travnatá lada porostlá křovinami. Za nimi se po obou stranách klikatého koryta řeky Breas rozkládala mozaika zavlažovaných polí a potom řada nízkých pahorků přeplněných pomníky, hrobkami, mohylami a hroby, hon za honem až k úpatí Mezních hor. To bylo Město mrtvých, jehož obyvatelé tisícinásobně převyšovali počet živých v Eolii. Hrobky se v chladném světle Galaxie třpytily, jako kdyby byly kopce posypány krystalky soli, a tu a tam blikala drobounká světélka, když noční živočichové náhodně spustili obrazové desky.

Yama zůstal stát nad svahem. Vytáhl tenkou stříbrnou píšťalku, dvakrát tak dlouhou jako jeho ukazováček, a zapískal. Zazněla tak jemně, jako by mu jen v hrdle hvízdal dech. Foukl do ní ještě třikrát, pak zarazil trojzubec do měkké vrstvy tlejícího listí, dřepl si na paty a naslouchal skřehotání žabího sboru. Žáby vylezly ze svých slizkých úkrytů před několika týdny, hltavě se krmily a rostly a teď přišel čas námluv. Žabáci obluzení neopětovanou touhou, snažící se překonat jeden druhého vášnivými áriemi, budou snadnou kořistí.

Nad korunami rododendronů se zvedala temná silueta tvrze, její mohutné věže se tyčily proti namodralé mlhovině Galaxie. Pod vrcholkem vysoké strážní věže se z okna edilova pokoje rozlévalo teplé žluté světlo. Od loňského léta, kdy se dozvěděli o Telmonově smrti, toho edil moc nenaspal, celé noci počítal a přeměřoval své nálezy.

Konečně Yama uslyšel zvuk, na který čekal – pravidelné údery tlap a tichý syčivý dech hlídacího psa. Polohlasně na něho zavolal, z křoví vyběhl silný ošklivý tvor a položil mu těžkou hlavu do klína. Yama ho chlácholil, drbal ho za kupírovanýma ušima a hladil po ostrém předělu mezi kůží a kovovým lebečním plátem, konejšil strojovou část psa a díky jeho spojení i. zbytek smečky. Když se ujistil, že psi nespustí poplach ani teď, ani až se bude vracet, otřel si oslintané prsty, vytrhl trojzubec ze země a bezstarostně se pustil po příkrém svahu k předprsni, kde na něho čekali Derev a Ananda.

Jakmile Derev Yamu zahlédla, seskočila ze zbytků hradby zarostlé svlačcem a běžela mu vstříc, aby ho objala. Byla vysoká a půvabná a lehce přeskakovala kameny, jako by se vznášela. Ananda zůstal sedět na skácené zdi, pojídal bobule, které nasbíral cestou, a tvářil se, že dvojici v objetí nevidí. Byl to baculatý hoch s tmavou pokožkou a holou hrbolatou hlavou, na sobě měl oranžové roucho kněžského stavu.

„Přinesl jsem lampu,“ řekl Ananda po chvíli, která mu připadala dost dlouhá, a zvedl mosaznou petrolejku. Byla to signální lucerna vybavená šoupátkem a zesilovací čočkou a hodila se na oslnění kořisti.

Když se Derev a Yama přestali objímat, Ananda dodal: „V poledne jsem viděl vaše vojáky mašírovat po staré silnici, bratře Yamo. Kdekdo ve městě tvrdí, že šli na kacíře, kteří prý chtěli zapálit přístav.“

„Jestli jsou na den cesty nějací kacíři, seržant Rhodean je vypátrá,“ řekl Yama.

„Možná se skrývají zrovna tady.“ Derev se začala rozhlížet po temných koutech mezi ruinami, a jak otáčela hlavu ze strany na stranu, zdálo se, jako by se jí hrdlo prodloužilo. Hebké vlasy měla sčesané z vyholeného čela dozadu a splývaly jí na záda. Úzké šaty, které jí odhalovaly dlouhé štíhlé nohy, měla přepásané řemenem. Hodila si trojzubec na levé rameno, pravou rukou objala Yamu a řekla: „Třeba je najdeme my! Nebylo by to vzrušující?“

„Pokud jsou natolik hloupí, aby zůstali blízko místa, které přepadli, nebude těžké je zajmout,“ řekl Yama. „Stačí, když jim pohrozíme našimi zapichovači žab, a hned se vzdají.“

„Můj otec tvrdí, že kacíři nutí své ženy lehávat se zvířaty, aby zplodily zrůdné bojovníky.“

Ananda vyplivl zrnka. „Derevin otec slíbil, že nám zaplatí poctivý měďák za každých deset žab, které ulovíme.“

„Tvůj otec moc dobře ví, jakou má co cenu,“ zasmál se Yama a na tváři ucítil, že se Derev také směje.

„Musím být doma, než Galaxie zapadne. Otec mi dovolil jít s vámi dvěma na lov jen proto, že jsem mu namluvila, že nás bude hlídat edilův voják.“

Derevin otec byl velmi vysoký a velmi hubený muž, obvykle chodil oblečený v tmavém, s hlavou svěšenou mezi rameny a s bílýma rukama sepjatýma za zády. Zezadu vypadal jako černý čáp, když hledá něco do zobáku v odpadkové jámě za městem. Na každém kroku ho provázel hřmotný sluha, protože kupec měl strach z lapků, opilých lodníků a únosců. Ta poslední obava byla víceméně opodstatněná, neboť v Eolii neměl kromě své rodiny další pokrevníky. V uzavřené komunitě obchodníků nebyl dvakrát oblíbený, poněvadž čím více využíval protekce, tím méně požíval vážnosti, a Yama tušil, že se s ním Derev může scházet hlavně proto, že se její otec chce dostat ještě blíž k edilovi.

„Voják by měl střežit něco důležitějšího než tvůj život,“ řekl Ananda, „co stejně jako život nelze vrátit zpět, jakmile to jednou bylo ztraceno. Ale nejspíš by nepomohla ani rota vojáků, protože to už stejně nemáš.“

„Neměla bys věřit všemu, co tvůj otec říká,“ zašeptal Yama Derev, pak se obrátil k Anandovi: „Příliš se zabýváš pozemskými věcmi. Není dobré dumat nad něčím, co nemůžeš mít. Dej mi pár dušinek.“

Ananda k němu napřáhl ruku a přívětivě pravil: „Stačí říct.“

„Je přece jaro.“ Yama rozmáčkl bobuli jazykem o patro, drsná slupka byla protivně trpká, ale dužina plná semínek slaďoučká. „Co takhle zůstat venku až do rána a pak jít na ryby?“

„Můj otec –“ začala Derev.

„Tvůj otec zaplatí víc za čerstvé ryby než za žáby.“

„Všechny ryby, které dokáže prodat, nakoupí od rybářů. A kolik toho prodá, závisí na ceně soli.“

„Lovit na jaře žáby je tradice,“ prohlásil Ananda, „a proto jsme tady. Derevin otec by ti nepoděkoval, kdybys z ní udělal rybářku.“

„Jestli se nevrátím do půlnoci, zamkne mě,“ řekla Derev. „Už tě nikdy neuvidím.“

Yama se zasmál. „Víš, že to není pravda. Jinak by tě vůbec nepustil ven.“

„Měl tady být ten voják,“ připomněla Derev. „Nejsme ozbrojení.“

„Kacíři jsou na hony daleko a já tě ochráním.“

Derev zamávala trojzubcem, divoce a přitom půvabně jako najáda. „Taky si umím poradit!“

„Ani já nemůžu zůstat celou noc venku,“ řekl Ananda. „Otec Quine se probouzí hodinu před východem slunce a to už musím mít pozametaný náos a v modlitebně rozsvícené svíčky.“

„Stejně tam nikdo nepřijde,“ řekl Yama. „Kromě svátků do chrámu nikdo nechodí.“

„To není důležité. Avatáry mohli umlčet, ale Ochránci jsou pořád zde.“

„Budou tady, ať svíčky zapálíš nebo ne. Zůstaň se mnou, Anando, pro jednou na své povinnosti zapomeň.“

Ananda pokrčil rameny. „Beru své povinnosti vážně.“

„Spíš se bojíš bití, které bys schytal od otce Quina.“

„No, to je taky pravda. Na svatého muže se umí opravdu hrůzostrašně rozčílit a má pádnou ruku. Ty máš štěstí, Yamo. Edil je laskavý a zdrženlivý muž.“

„Když něco provedu, má seržanta Rhodeana, aby mě ztloukl, a taky k tomu dojde, jestli zjistí, že jsem v noci utekl z tvrze. Proto jsem nemohl přivést žádného vojáka.“

„Můj otec tvrdí, že fyzické tresty jsou barbarské,“ prohlásila Derev.

„Není to tak zlé,“ řekl Yama. „Aspoň víš, kdy je po všem.“

„Edil si včera poslal pro otce Quina.“ Ananda si nacpal poslední dušinky do úst a vyskočil na nohy. Ovocná šťáva mu poskvrnila rty, v modravém světle Galaxie vypadaly černé.

„Edil už začal přemýšlet, co se mnou udělá,“ řekl Yama nešťastně. „Hledá mi nějaké teplé místečko ve svém cechu. Zřejmě kvůli tomu odplul doktor Dismas do Ys. Ale já nechci být písař. To už bych byl radši kněz. Aspoň bych uviděl kus světa.“

„Na to jsi moc starý,“ řekl Ananda klidně. „Rodiče mě zasvětili sto dní po mém narození. A mimo to, že jsi starý, jsi taky starý hříšník. Špehuješ svého ubohého otce a kradeš.“

„A utíkáš v noci ven,“ přisadila si Derev.

„Ananda taky.“

„Ale ne proto, abych smilnil,“ hájil se Ananda. „Derevin otec ví, že jsem s vámi, a z jeho hlediska jsem stejně dobrý dohled jako každý voják. Ačkoli snadněji podplatitelný.“

Derev řekla: „Ale Anando, vždyť jdeme lovit žáby.“

„A zítra se před modlou vyznám ze svých hříchů,“ dodal Ananda.

„Jako kdyby Ochránce tvé ubohé hříšky zajímaly,“ řekl Yama.

„Nemůžeš se stát knězem,“ řekl Ananda, „protože jsi příšerně pyšný. Pomodli se se mnou. Ulev svému svědomí.“

„Radši bych byl kněz než písař, ale ze všeho nejraději bych byl voják. Uteču a dám se naverbovat do války proti kacířům. Budu důstojníkem a povedu kompanii, nebo budu velet korvetě.“

„Právě proto z tebe chce edil udělat písaře,“ kývl Ananda.

„Tiše!“ zašeptala Derev. „Poslouchejte.“

Oba mladíci se podívali, kam ukazuje. Daleko nad poli letěl nocí jasný tyrkysový bod a klikatě mířil k Velké řece.

„Stroj,“ řekl Yama.

„Jistě, ale ten jsem nemyslela. Slyšela jsem nějaký výkřik.“

„To kvákají žáby,“ řekl Ananda.

Yama odhadoval, že stroj je asi dvacet honů daleko. Zdálo se, že bezcílně bloudí sem a tam, jako by stehoval stezku mezi dvěma odlišnými světy. „Měli bychom si něco přát.“

Ananda se zasmál. „Budu předstírat, že jsem nic neslyšel, bratře Yamo. Takové pověry jsou nedůstojné tvé vzdělanosti.“

„Kromě toho je lepší si nic nepřát, protože by se ti to mohlo splnit,“ prohlásila Derev. „Jako v té bajce o starci a lišce. Ale já opravdu něco slyšela. Třeba to jsou kacíři nebo bandité. Ticho, poslouchejte!“

„Já nic neslyším. Nejspíš to volá o pomoc tvé rozbušené srdce, Derev,“ řekl Ananda. „Jsem jen ubohý kněz, Yamo, ale jednu věc vím jistě – Ochránci vidí všechno. Není zapotřebí se jich dovolávat vzýváním jejich služebníků.“

Yama pokrčil rameny. O takových věcech bylo zbytečné s Anandou diskutovat, protože ho odmala školili v teologii. Ale proč by stroje nemohly zachytit přání těch, nad nimiž přelétají? Přání je ostatně jen jiný druh modlitby, kterou Ochránci vždy slyší a tu a tam dokonce i splní. Kdyby tomu tak nebylo, lidé by se dávno přestali modlit, stejně jako zemědělec opustí neúrodnou půdu. Kněží učí, že Ochránci všechno slyší a vidí, ale nezasahují, neboť nechtějí ochromit svobodnou vůli bytostí, které stvořili. Stroje jsou právě tak součástí světa stvořeného Ochránci jako proměněné pokrevní linie, ačkoli stroje jsou Ochráncům blíž. Jak tvrdí pravověrní, Ochránci sice po urážkách, jež utrpěli za Věku vzbouření, své požehnání světu odňali, ale copak by stroje, které pokračují v jejich díle, nemohly v zájmu spravedlnosti zakročit a nějaké to přání splnit? Koneckonců avatáry Ochránců, jež přežily Věk vzbouření, mluvily s lidmi ještě před čtyřiceti lety, než je kacíři definitivně umlčeli.

V každém případě je lepší se příležitosti chopit, než ji promarnit a pak litovat. Yama zavřel oči a rychle v duchu vyslovil přání, aby z něho byl voják, nikoli písař.

„Stejně tak můžeš svá přání posílat ke hvězdám,“ zabručel Ananda.

„Ticho! Zase jsem to slyšela.“

Přes neutichající žabí skřehotání tentokrát také Yama zaslechl nějaký výkřik, pak se do noci zvedly výsměšné hlasy a hrubé zachechtání.

Yama zamířil na stezku, která začínala pod zarostlými zříceninami. Ananda klopýtal hned za ním, roucho vykasané až k pasu, aby mohl rychleji utéct, jak říkal, kdyby nastaly potíže, přestože Yama věděl, že by neutekl. Ani Derev by neutekla; kráčela poslední a držela svůj trojzubec jako oštěp.

Seběhli na starou silnici mezi poli. Původní keramický povrch byl dávno stržený a roztavený, protože obsahoval kovy, silnice však byla rovná a brzy se dostali na dohled ke křižovatce s polní pěšinou, kde stál prostý obětní oltář. A právě tam přepadli konstáblovi synové, dvojčata Lud a Lob, poustevníka.

Poustevník si kryl záda oltářem a oháněl se holí, jejíž kovový bodec se nebezpečně míhal ze strany na stranu. Lud a Lob vykřikovali nadávky a házeli na poustevníka kamení a hroudy, ale drželi se z dosahu hole. Byli to vychloubační rváči, chtěli poroučet všem klukům ve městě a zejména se soustředili na ty, kteří nebyli jejich pokrevníky. Jednou, asi před deseti roky, Yamu pronásledovali, když se vracel z návštěvy u Derev, ale snadno se jim ztratil ve zříceninách za městem.

„Najdem si tě pozdějc, mřenko!“ vysmívali se mu tehdy. Byli opilí, jeden potácivě křepčil a dělal oplzlé posunky, druhý se plácal po hlavě prázdným vinným měchem. „Vždycky dokončíme, co začnem!“ křičeli. „Mřenko, mřenko, vylez, buď chlap!“

Yama tenkrát raději zůstal v úkrytu. Lud a Lob načmárali své značky na zbytky starých hradeb, pak se na ně vymočili, a když polámali všechny keře v okolí, začali se nudit a odešli.

Yama, Derev a Ananda se teď krčili mezi velkými listy čajotu a přemýšleli, co dělat. Poustevník byl vysoký, měl divokou černou hřívu a ještě divočejší vousy. Byl bosý, na sobě měl nahrubo sešitý plášť z kovově lesklé látky. Většině kamenů, které na něj dvojčata házela, se vyhnul, jeden ho však udeřil do hlavy. Bezděčně si setřel předloktím krev z čela. Bylo jen otázkou času, kdy ho Lud a Lob dostanou.

Derev zašeptala: „Měli bychom zavolat domobranu.“

„Myslím, že to nebude nutné,“ řekl Ananda.

Další kámen zasáhl poustevníka do lokte a hůl mu málem vypadla. Lob a Lud zajásali, vrhli se na muže ze dvou stran a srazili ho k zemi. Poustevník jednoho rváče odhodil, druhého setřásl a zvedl se, ale Lud mu skočil na záda a Lob ho znovu srazil na zem.

„Anando, ukážeš se, jakmile vyslovím tvé jméno,“ řekl Yama. „A ty, Derev, musíš nějak odvrátit jejich pozornost.“ A než si to mohl pořádně rozmyslet, vstal, vstoupil na silnici a zavolal na dvojčata jmény.

Lob se ohlédl. Držel okovanou hůl oběma rukama, jako by se ji chystal o poustevníka přerazit. Lud seděl muži na zádech a chechtal se jeho marným pokusům vyprostit se.

„Co to vidím, Lobe!“ vykřikl Yama. „Stali se z vás lapkové?“

„Chcem se jen pobavit, mřenko,“ odsekl Lob a zatočil holí nad hlavou, až zasvištěla nočním vzduchem.

„Máš smůlu,“ řekl Lud. „Uviděli jsme ho dřív.“

„Nechte ho na pokoji.“

„Co si takhle podat tebe, mřenko?“

„Chyť ho, bráško, proto jsme přece tady.“ Lud začal tlouct poustevníka do hlavy. „Už nám jednou upláchl, pamatuješ? Chyť ho a pak dorazíme tohodle trhana.“

„Budete se muset vypořádat nejen se mnou, ale taky s Anandou,“ řekl Yama. Neohlédl se, ale Lob uhnul pohledem, a tak poznal, že Ananda vyskočil na silnici.

„To je ten knězův skrček, co?“ zasmál se Lob a hlasitě pšoukl.

„Fuj!“ Lud se rozchechtal, až se mu trojitý podbradek roztřásl. Začal si před obličejem mávat rukou. „To je smrad!“

„Požehnejte mi, vaše svatosti,“ pitvořil se Lob a znovu se upšoukl.

„Tohle bylo ještě horší,“ řekl Yama znechuceně.

„Nikam nechoď, mřenko,“ vykřikl Lob. „Vyřídíme si to s tebou, jen co tady s tím špindírou skončíme.“

„Ty palice dubová,“ zavrčel Lud na bratra, „vzpamatuj se! Musíme ho dostat hned.“

Yama už na nic nečekal a mrštil trojzubcem, ale jen neškodně škrábl Loba do boku. Lob znuděně zívl, odhalil silné a ostré tesáky a rozmáchl se holí. Yama uhnul a hned musel uskočit před dalším úderem. Kovová špička pročísla vzduch na prst od jeho břicha. Lob postupoval proti němu, ztěžka našlapoval a švihal holí sem a tam, ale Yama jeho nemotorným úderům snadno uhýbal.

„Bojuj poctivě,“ zasípal udýchaně Lob. „Stůj a bojuj poctivě.“

Ananda přiskočil zezadu k Lobovi a pokusil se mu podrazit nohy trojzubcem. Lob se vztekle otočil a máchl holí. Yama ho kopl do kolena a pak do zápěstí. Lob se zapotácel, zavyl a hůl pustil. Yama ji chytil, než se dotkla země, a praštil Loba do břicha.

Lob padl na kolena a překvapeně zamrkal malýma očkama zalitýma tukem. „Bojuj poctivě, ty šmejde,“ zasupěl.

„Bojuj poctivě!“ ozval se Lud jako ozvěna, nechal poustevníka být, hrozivě se zašklebil a vytáhl z opasku úzkou zakřivenou dýku, černou jako obsidián. Ukradl ji opilému lodníkovi, který se vychloubal, že nůž pochází z počátků Věku osvícenství a je téměř tak starý jako svět. „Bojuj poctivě, mřenko!“

Yama chtěl couvnout, ale Lob se vrhl dopředu a sevřel mu pažemi kolena. Yama ho udeřil holí do zad, byl však příliš blízko, aby mohl dát pořádnou ránu, a Lob mu podtrhl nohy.

Na chvíli se zdálo, že je vše ztraceno. Pak Ananda mrštil kamenem a zasáhl Loba do hlavy. Zaznělo to, jako když se zatne sekera do mokrého dřeva. Lob zařval bolestí a odkulil se bokem. Lud vztekle zaječel, zvedl dýku a hnal se na Yamu. A vtom vzplál na mezi ohnivý sloup.

„Nic jiného jsem nedokázala vymyslet,“ řekla Derev, která se dosud chvěla vzrušením, a rozpačitě se plácla rukama do štíhlých boků.

Ananda se rozběhl po silnici a rozjařeně povykoval za prchajícími dvojčaty.

„Udělalas to skvěle,“ řekl Yama. „Ale neměli bychom se jim posmívat, Anando.“

„Jsme správná trojka!“ zvolal Ananda.

Z hučících modrých plamenů, které stravovaly kmen mladé ambroně, lítaly vysoko do noci jiskry jasnější než Galaxie. Žár sálal až přes cestu. Derev polila strom petrolejem z lampy a podařilo se jí ho zapálit křesadlem právě ve chvíli, kdy Lob povalil Yamu.

„Na tohle Lob s Ludem nezapomenou,“ zasmála se Derev.

„Právě to jsem měl na mysli,“ řekl Yama.

„Budou příliš zahanbení, než aby se chtěli pomstít. Vyděsil je obyčejný hořící strom. Není to směšné? Dají nám pokoj.“

Ananda podepřel poustevníka, aby se mohl posadit. Muž si sáhl na čelo a na zkrvavený ret, vyzkoušel kolena a opatrně vstal. Yama mu podal hůl a poustevník mu poděkoval krátkým pokývnutím.

Yama se mu uklonil a muž se pousmál. Levou stranu obličeje měl zohyzděnou, hluboké jizvy mu stahovaly víčko a zvedaly koutek úst. Byl tak špinavý, že jeho pleť vypadala jako nevyčiněná kůže. Plášť měl uválený, ale v záhybech kovově lesklé látky se místy odrážela zář hořícího stromu. Prameny vlasů kolem tváře měl tak zcuchané, že vypadaly jako provázky, a mohutný vous měl plný stébel a úlomků větviček. Silně páchl potem a močí. Zahleděl se na Yamu pronikavým pohledem a pak prsty pravé ruky naznačil něco na dlani levačky.

Ananda řekl: „Chce ti sdělit, že tě hledal.“

„Ty mu rozumíš?“

„Používá prstovou řeč jako my v semináři, když jsme se chtěli během snídaně nebo večeře na něčem domluvit, zatímco nám některý z bratří předčítal Purány. Mezi poustevníky najdeš hodně bývalých kněží, může to být jeden z nich.“

Muž prudce zavrtěl hlavou a opět něco naznačil prsty.

„Říká, že je rád, že si to zapamatoval,“ tlumočil Ananda nejistě. „Myslím, že chtěl říct, že si to bude navždycky pamatovat.“

„To by měl,“ řekla Derev. „Zachránili jsme mu život.“

Poustevník sáhl pod plášť a vytáhl keramický kotouček navlečený na řemínku. Stáhl si řemínek přes hlavu a podával disk Yamovi. Potom udělal další znamení prsty.

„Ty jsi ten, který má přijít,“ překládal Ananda.

Poustevník zavrtěl hlavou, začal něco ukazovat a rychle si ťukal prsty do dlaně.

„Znovu se sem vrátíš,“ řekl Ananda. „Máš ponětí, co tím myslí, Yamo?“

„Slyšeli jste?“ zeptala se Derev.

Kdesi v dáli se ozvalo hvízdnutí a vzápětí jako odpověď další.

Poustevník strčil keramický kotouček Yamovi do dlaně. Chvíli mu upřeně hleděl do očí, pak vyrazil pěšinou do polí a zanedlouho z něho zbyl jen nezřetelný stín chvátající modravým zrcadlením rýžovišť, ale i ten zmizel.

Hvízdání se ozvalo znovu. „Domobrana,“ řekl Ananda a rozběhl se po staré silnici.

Derev a Yama utíkali za ním, ale brzy se jim ztratil, a Yama se musel u nových městských hradeb zastavit, aby chytil dech.

„Ananda bude pelášit, dokud se nesvalí do postele,“ smála se Derev. „A potom i ve snu poběží až do rána.“

Yama se v předklonu opíral o kolena. V boku ho píchalo. „Musíme dávat jeden na druhého pozor. Lob a Lud nám dnešek jen tak neodpustí. Jak to, že ses nezadýchala? Utíkali jsme pěkný kus a hezky rychle.“

V mihotavém svitu Galaxie měla Derev tvář celou bledou. Lišácky na Yamu mrkla: „Lítat je těžší než běhat.“

„To bych rád viděl, jak lítáš. Ale ty si ze mě zase střílíš.“

„Tady se lítat nedá. Možná ti jednou to správné místo ukážu, ale je to hrozně daleko.“

„Myslíš konec světa? Kdysi jsem o tom snil, jak moji pokrevníci žijí na létajících ostrovech. Viděl jsem…“

Derev ho najednou stáhla do vysoké trávy vedle silnice. Se smíchem se na ni překulil, přitiskla mu však ruku na ústa. „Tiše!“

Yama zvedl hlavu, ale slyšel jenom obyčejné noční zvuky. Pod sebou cítil teplé a pružné Derevino tělo. „Domobrana už pátrání nejspíš vzdala.“

„Ne, jdou sem.“

Yama trochu rozhrnul trávu. Po silnici opravdu kráčela pětice mužů. Nepatřili k žádné eolské pokrevní linii. Byli ozbrojeni puškami a kušemi. „Lodníci,“ zašeptal, když si byl jistý, že jsou z doslechu.

Derev se k němu přitiskla. „Jak to víš?“

„Byli to cizinci. A všichni cizinci přicházejí do Eolie po řece. Pokud to nebyli lodníci, mohli by to být cestující.

Jenže je válka, a tak se na lodích skoro žádní cestující neplaví.“

„Už jsou pryč, ať to byl kdokoli.“

„Možná hledají toho poustevníka.“

„Ten svatý muž byl sice podivín, ale udělali jsme dobrý skutek. Vlastně tys ho udělal. Já bych se těm dvěma postavit nemohla.“

„Věděl jsem, že mi kryješ záda.“

„To dělám pořád.“ Potom Derev dodala zamyšleně: „Vypadal jako ty.“

Yama se zasmál.

„Měl stejný tvar končetin a hlavy. A měl podobné oči, jako máš ty, s řasami na víčkách.“

Derev políbila Yamu na oči. Dlouho se líbali, než se trochu odsunula. „Nejsi na světě sám, přestože si to myslíš. Nemělo by tě překvapit, když narazíš na někoho ze své pokrevní linie.“

Jenže Yama hledal své pokrevníky již velmi dlouho, proto nevěřil, že by to mohlo být tak snadné. „Opravdu to byl podivín. Rád bych věděl, proč mi tohle dal.“

Vytáhl ze síťovky keramický kotouček. Vypadal naprosto stejně jako disky, které po stovkách nalézali dělníci na edilových vykopávkách. Byl hladký, bílý a jen o něco málo větší, než aby pohodlně padl do dlaně. Natáčel ho, aby zachytil záři Galaxie, a zahlédl v něm vzdálené světýlko v tajemné věži nad rozvalinami starých městských hradeb.

Doktor Dismas se vrátil z Ys.

3 – Doktor Dismas

Doktor Dismas v černém hábitu a s ohnutými zády kvapně vystupoval po vyprahlém kamenitém úbočí. Slunce teprve začínalo klesat z nejvyššího bodu své dráhy, proto jeho postava vrhala jen nepatrný stín.

Edil stál na vrcholku kopce vedle největší jámy a nedočkavě apatykáře vyhlížel. Edil byl vysoký, šedivějící a shrbený muž s diplomatickým vystupováním, jehož zdvořilou odměřenost si mnoho lidí pletlo s roztržitostí. Podle obyčeje obyvatel Eolie byl oděn do volné bílé košile a lněného kiltu. Kolena měl po dlouhém klečení na tvrdé kožené podložce ztuhlá a opuchlá, protože vlastnoručně odstraňoval vrstvičku po vrstvičce tisíciletý rubáš z keramického kotoučku, který dělníci objevili. Vykopávky však nepokračovaly podle edilových představ a práce ho přestala bavit dřív, než disk zpola očistil. Navzdory ujišťování svého geomantika byl přesvědčen, že nic zajímavého nenajdou. Jeho kopáči, zapracovaní trestanci propuštění z vojenské služby, vycítili náladu svého pána, polevili v horlivosti a s nezájmem vynášeli koše hlíny a vápencových úlomků z úhledně vyhloubených jam, znuděně je vysypávali na kuželovité hromady a hlučně za sebou vláčeli řetězy. Vrtná souprava, která z útesu odvrtávala zkamenělé koraly, zvedala k modré obloze chocholy bílého prachu.

Doposud odkryli pouze několik hliněných střepů, zkorodované zbytky něčeho, co snad mohly být základy strážní věže, a nevyhnutelnou hromadu keramických disků. Nikdo netušil, k jakému účelu kdysi sloužily, a přestože mnozí odborníci na pradávnou historii Konfluence soudili, že by mohlo jít o nějaký druh platidla, edil se domníval, že vysvětlení nebude tak jednoduché. Poctivě všechny disky zaznamenával a nekonečné hodiny trpělivě měřil jemné rýhy a dolíky, jimiž byly ozdobeny. Edil byl zkrátka zastáncem přesného měření. Tvrdil, že v malých věcech se skrývají nejen rozměry velkého světa, z něhož pocházejí, ale i celé věčnosti. Věřil, že veškeré míry a konstanty mohou být aritmeticky odvozeny od jediného čísla, tajného klíče Ochránců, jenž dokáže odemknout tajemství světa, který stvořili, i mnohem víc.

Přicházel však doktor Dismas a jeho zprávy mohly rozhodnout osud edilova nalezence. Pinasa, na níž se apatykář vrátil z Ys, připlula již přede dvěma dny a stále kotvila před ústím zátoky, doktor Dismas se však přeplavil na pobřeží až včera pozdě večer. Edil se rozhodl, že na něho nebude čekat doma, ale raději stráví den na vykopávkách. Bude lépe, uslyší-li novinky, ať jsou jakékoli, dříve než Yama.

Edil doufal, že se apatykáři podařilo vypátrat něco o pokrevní linii jeho adoptovaného syna, nedůvěřoval mu však a trápil se obavami, že by doktor Dismas mohl získané informace zneužít. Když byl apatykář předvolán do Ys, sám navrhl, že využije této příležitosti a pustí se do pátrání po Yamově rodokmenu. Na přiměřeném projevu uznání, jež od edila zcela určitě očekával, neměnila nic ani skutečnost, že jeho výlet, byť na příkaz cechu, byl financován z edilovy kapsy.

Postavu doktora Dismase nyní skryly bílé krychle prázdných hrobek, roztroušené po svahu jako korálky přetrženého náhrdelníku. Tyto jednoduché stavby pocházely z období úpadku, které nastalo po Věku vzbouření, a nacházely se na samém okraji pahorkatiny přeplněné pomníky, hrobkami a sochami prastaré nekropole, protože patřily k posledním, jež byly ve Městě mrtvých zbudovány. Po chvíli se zadýchaný doktor objevil téměř u edilových nohou a vyšlapal posledních sto kroků po příkré stezce. Po tváři s ostrými rysy, uvězněné vysokými křídly límce černého pláště a zastíněné širokým černým kloboukem, mu mezi podkožními puchýři, způsobenými jeho zlozvykem, stékaly kapky potu jako potůčky mezi ostrůvky.

„Teplý den,“ řekl edil namísto pozdravu.

Doktor Dismas vytáhl z rukávu krajkový kapesník a opatrně si osušil obličej. „Je vedro, jako by už Konfluenci unavilo kroužit kolem slunce a rozhodla se vrhnout do jeho náruče jako roztoužená dívka do objetí svého milence. Možná již brzy budeme stráveni žárem jejich vášně.“

Dismasovy rétorické poznámky edila většinou pobavily, ale tato slovní hříčka jen posílila jeho zlou předtuchu. Řekl však klidně: „Věřím, že vaše záležitost dopadla dobře, doktore.“

Doktor Dismas odmítavě mávl kapesníkem, jako by odháněl mouchu. „O nic nešlo. Pouhá lapálie přioděná okázalostí. Můj cech si na pompu potrpí, je to koneckonců velmi starý cech. Vrátil jsem se, můj drahý edile, abych se věnoval svým povinnostem, bude-li mi to dopřáno, s ještě větší horlivostí.“

„Nikdy by mě ani nenapadlo o tom pochybovat, milý doktore.“

„Jste příliš laskavý a mnohem šlechetnější než ti ubozí svárlivci, kteří se uhnízdili mezi zaprášenými svazky archivu mého cechu, kde nedělají nic jiného, než že zveličují kdejakou pomluvu a vydávají ji za pravdu.“

Doktor Dismas se vítězoslavně rozhlédl po prázdných hrobkách na vyprahlých návrších a šachovnici zavodněných polí pod úpatím, pak zaletěl zrakem podél toku Breas ke zříceninám starých hradeb a nahloučeným střechám Eolie při ústí říčky do zálivu, k dlouhému prstu nového nábřeží, jenž ukazoval k zeleným bahnitým břehům Velké řeky, a dál až k mlžným dálavám, kde se hladina dotýkala nebe a zářila jako vyleštěné stříbro. Potom vytáhl cigaretovou špičku vyřezanou, jak rád říkával, z kosti prstu mnohonásobného vraha – zakládal si na zděšení, které tím vyvolával, zasadil do ní cigaretu, zapálil si, zhluboka potáhl a zadržel dech, než by napočítal do desíti, a s blaženým povzdechem vypustil nosními dírkami obláček kouře vonící po hřebíčku.

Před rokem ho jako apatykáře najala táž městská rada, které podléhala i domobrana. Do Ys byl povolán kvůli několika přestupkům, jichž se údajně od nástupu do úřadu dopustil. Říkalo se, že vzácné a drahé suspenze z drobounkých strojů, jimiž lze léčit říční slepotu, zaměňoval skleněným prachem – a také se objevilo mnohem víc případů této nemoci než v minulých letech, ačkoli edil to přičítal přemnožení štípavého hmyzu, jenž se líhl v řasách bujících v močálech u starého přístaviště. Říkalo se, a to bylo horší, že doktor Dismas kurýruje Řybáky a horské kmeny a vychloubá se, že dokáže vyléčit nómu, chrlení krve, duševní choroby a zadržet či dokonce zvrátit stárnutí. Kolovaly o něm rovněž pomluvy, že dokáže děti i zvířata proměnit v chiméry a že horským kmenům unesl děcko, jehož krev a tekutiny z vnitřních orgánů použil při léčení člena Řady pro noční čas a svatyně.

Edil považoval všechna tato tvrzení za smyšlenky, jenže pak zemřel majetnému kupci chlapec na chrlení krve a otec podal řádnou stížnost. Edil to musel ohlásit. Před sto dny přijel do městečka vyšetřovatel Cechu apatykářů a ranhojičů a vyzval doktora k pohovoru, nakvap však zase odcestoval. Šuškalo se, že mu doktor Dismas vyhrožoval smrtí. A pak přišlo úřední předvolání, které edil musel apatykáři přečíst před celou Řadou pro noční čas a svatyně. Doktorovi bylo přikázáno odplout do Ys, kde mu měla být vyslovena oficiální důtka, jednak pro jeho náklonnost k drogám, jak to dokument jemně nazýval, a jednak pro jistá profesionální pochybení. Edil se dozvěděl, že doktoru Dismasovi byla vyměřena podmínečná lhůta, a přesto se nyní choval, jako by dosáhl významného vítězství, nikoli pouhého odkladu.

Apatykář si dlouze potáhl z cigarety a pravil: „Plavba po řece je hotové utrpení. Dostal jsem takovou horečku, že jsem musel zůstat ležet na palandě ještě celý den poté, co tady pinasa zakotvila, než jsem nabyl aspoň tolik síly, aby mě mohli dopravit na břeh. Dosud jsem se zcela nevzpamatoval.“

„Jistě, jistě,“ řekl edil. „Určitě jste přišel, jak nejrychleji jste mohl.“

Jenže tomu ani na okamžik nevěřil. Apatykář měl něco za lubem, o tom nebylo pochyb.

„Vy jste zase pracoval místo těch vašich trestanců. Nezapírejte. Vidím, že máte pod nehty špínu. Už nejste žádný mladík, abyste mohl celé dny klečet pod žhavým sluncem.“

„Nosím klobouk a kůži si potírám mastí, kterou jste mi předepsal.“ Ta lepkavá hmota silně páchla mentolem a jemný porost na edilově pokožce po ní ztvrdl jako hřebíky. Připadalo by mu však nezdvořilé, kdyby si stěžoval.

„Měl byste také nosit brýle s tmavými skly, nebo vám dlouhodobé působení ultrafialového záření poškodí rohovky, což by mohlo být ve vašem věku nebezpečné. Zdá se mi, že už rozpoznávám drobný zápal. Vykopávky budou pokračovat stejně rychle i bez vaší pomoci. Den po dni se dostáváte stále dál do minulosti. Obávám se, že se nám zanedlouho vzdálíte až příliš. Je hoch v pořádku? Věřím, že jste se o něj staral lépe než o sebe.“

„Myslím, že tady stejně nic neobjevím. Našli jsme základy věže, ale stavba sama byla už hodně dávno rozebrána. Byla to nejspíš vysoká věž, základy jsou značně hluboké, ačkoli zcela zrezivělé. Předpokládám, že byla celá kovová, přestože by to bylo velice nákladné, dokonce i ve Věku osvícenství. Můj geomantik byl zřejmě sveden těmito pozůstatky a domníval se, že zde kdysi byla mnohem větší stavba. Nestalo by se mu to poprvé. Nebo je něco pohřbeno ještě hlouběji. Uvidíme.“

Geomantik pocházel z jednoho horského kmene, a přestože nebyl ani z poloviny tak starý jako edil, kočovný způsob života se už na něm podepsal. Byl seschlý a bezzubý, na jednom oku mu po šedém zákalu, který mu doktor Dismas nedávno léčil, zůstala jemná mázdra. Přišel v zimě, ale chodil bos, ačkoli jinovatka ráno co ráno pokrývala zemi, a pod vlněným pláštěm byl nahý. Tři dny bloumal po kopcích, než pomocí kousku magnetitu zavěšeného na niti určil místo vykopávek.

Doktor Dismas pravil: „Říká se, že kdysi byla řada budov v Ys zcela pokryta kovem.“

„Jistě, jistě. Ať už je kdekoli na Konfluenci objeveno cokoli, určitě to mají také v Ys.“

„Tak se to skutečně říká. Jenže kdo ví, kde začít hledat?“

„Pokud někdo takový existuje, pak jste to zajisté vy, milý doktore.“

„Snažím se pro vás udělat vše, co je v mých silách.“

„A pro chlapce. To je nejdůležitější. Pro chlapce.“

Doktor Dismas na edila krátce, ale pronikavě pohlédl. „Samozřejmě, to snad ani nemusím dodávat.“

„Hlavně pro chlapce,“ opakoval edil. „Jeho budoucnost mi leží na srdci.“

Doktor Dismas vytáhl z kostěné špičky nedopalek a rozdrtil uhlík mezi palcem a ukazovákem levé ruky, jež měl ztuhlé a zkřivené jako račí klepeto. Ačkoli mohl paží omezeně pohybovat, v prstech ochromených drogou neměl vůbec žádný cit.

Edil počkal, až doktor Dismas dokončí rituál zapalování další cigarety. Něco v apatykářově chování mu připomínalo lstivé noční zvíře, které se sice chová zdánlivě lhostejně, leč pozorně sleduje, kde by mohlo chňapnout po nějakém pamlsku. Apatykář byl mluvka, ale uměl vyprávění natáhnout, aby posluchače potrápil, a správně načasovat závěr, edil však nepochyboval, že doktor je stejný jako všichni mluvkové a že není tajemství, které by dokázal udržet za zuby příliš dlouho. A tak trpělivě čekal, až zasune do špičky další cigaretu, zapálí si ji a zhluboka potáhne. Edil měl snášenlivou povahu a díky diplomatické praxi uměl přehlížet rozmary druhých.

Doktor Dismas vyfoukl nosem obláčky kouře a konečně řekl: „Víte, vůbec to nebylo snadné.“

„Jistě, jistě, ani jsem si nemyslel, že bude. Dnešní archivy jsou značně neúplné. Když byli knihovníci tak krutě umlčeni, převládl názor, že stačí udržovat pouze současné záznamy, a proto je vše, co je starší než tisíc roků, povážlivě ohroženo.“

Edil si uvědomil, že řekl příliš mnoho. Byl nervózní z toho, co se asi dozví.

Doktor Dismas živě přikyvoval. „A tento chaos zavinila stávající politická situace. Je to opravdu velmi politováníhodné.“

„Jistě, jistě. Jenže jsme ve válce.“

„Měl jsem na mysli chaos v samotném Paláci lidské paměti, za nějž by také váš cech, můj drahý edile, měl nést velkou část odpovědnosti. Všechny tyto potíže svědčí o tom, že se snažíme zapomenout na minulost, jak nám doporučuje Výbor pro veřejnou bezpečnost.“

Edila tahle poznámka bodla, což doktor Dismas nepochybně zamýšlel. Právě Výbor pro veřejnou bezpečnost poslal edila do vyhnanství do tohoto zapadlého městečka, protože brojil proti ničení záznamů z minulých věků. Teď se styděl, že pouze mluvil a nebojoval jako mnoho jeho soukmenovců. Nyní byla jeho žena mrtvá a syn také. A on byl stále ve vyhnanství kvůli nějaké dávno zapomenuté politické půtce.

„Minulost jen tak snadno nezmizí, milý doktore,“ řekl příkře. „Stačí pohlédnout na noční oblohu, aby se nám připomněla. V zimě je vidět Galaxie, stvořená v dávných epochách nepředstavitelnými silami, v létě zas Oko Ochránců. A tady, v Eolii, působí minulost mnohem naléhavěji než přítomnost. Jen pohleďte, jak velkou rozlohu zabírají kamenné hrobky oproti dnešním domům z nepálených cihel tamhle u zátoky. Hrobky sice dávno pozbyly veškerou výzdobu, ale přetrvají ještě celé věky. Během Zlatého věku do nich byli ukládáni k poslednímu odpočinku všichni obyvatelé Ys, a to jsme prozkoumali jen nepatrnou část. Zdaleka nevíme vše, milý doktore, zdaleka ne.“

Doktor Dismas na jeho slova nereagoval. „Navzdory veškerým potížím je knihovna mého cechu dosud ve vynikajícím stavu. Příslušné archivní jednotky jsou stále funkční, včetně ručního ovládání, a to patří k těm nejstarším na Konfluenci. Jestli lze vůbec někde najít záznamy o hochově pokrevní linii, pak pouze tam a nikde jinde. Přestože jsem však dlouho a usilovně pátral, nenašel jsem ani jedinou stopu.“

„Prosím?“ Edil se domníval, že se přeslechl. „Ani jedinou?“

„Přál bych si, aby tomu bylo jinak. Opravdu bych si to přál.“

„To je… Chci říct, že je to nečekané. Zcela nečekané.“

„Sám jsem byl rovněž překvapen, přestože záznamy mého cechu jsou pravděpodobně nejucelenější na celé Konfluenci. Abych pravdu řekl, domnívám se, že je to jediné použitelné zařízení, jež v Paláci lidské paměti zbylo po čistce archivářů, kterou provedl váš cech.“

Edil nechápal, kam vlastně doktor Dismas míří. „Copak nejsou žádné shodné…“

„Naprosto žádné. Všechny proměněné pokrevní linie obsahují univerzální sekvenci genů vloženou Ochránci do našich předků. Ať jsme kdo jsme, ať si naše buňky nesou libovolné genetické dědictví, vždy je přítomna tato stabilní sekvence. Přestože však veškeré testy hochovy inteligence a psychiky ukazují, že nepatří mezi nedotčené, nemá stejně jako oni znamení proměněných, jež nás označuje jako vyvolené děti Ochránců. Ba co víc, jeho genom je zcela odlišný od všech ostatních na celé Konfluenci.“

„Avšak odhlédneme-li od znamení Ochránců, doktore, každý z nás je odlišný. Přetvořili nás k obrazu svému různými způsoby.“

„Zajisté, ale všechny pokrevní linie sdílejí genetické dědictví s určitými druhy živočichů, rostlin a mikroorganismů, jež na Konfluenci existují. Dokonce i rasy primitivních nedotčených, kteří nenenesou znamení Ochránců a tudíž se nemohou vyvíjet k dokonalosti, mají své genetické příbuzné mezi flórou a faunou. Předkové deseti tisíc pokrevních linií totiž nebyli na Konfluenci přivedeni osamoceně. Ochránci sem společně s nimi dopravili i části jejich starých světů. A tak se zdá, že mladý Yamamanama je více nalezencem, než jsme se domnívali, protože v záznamech není naprosto nic, žádný pokrevník, rostlina či živočich, dokonce ani žádný mikrob, který by s ním měl něco společného.“

Plným jménem říkal Yamovi pouze doktor Dismas. Daly mu je ženy předešlého konstábla Thawa. V jejich řeči, v řeči harémů, znamenalo Syn řeky. Když konstábl hošíka našel na řece a přivezl do městečka, Rada pro noční čas a svatyně tajně rozhodla, že nalezenec bude pohozen ve Městě mrtvých a ponechán jisté smrti, neboť mohl být výtvorem kacířů či démonů. Ale hošík přežil mezi hrobkami na pahorku nad Eolií deset dní, než ho ženy, jež se odvážily vzepřít svému muži, konečně zachránily. Později tvrdily, že včely přinášely děcku zrnka pylu a kapky rosy, takže bylo nad slunce jasnější, že má požehnání Ochránců. Přesto se v Eolii nenašla rodina, která by se dítěte ujala, a tak ho edil přijal jako svého syna a bratra nebohého Telmona.

Edilovi tohle všechno prolétlo hlavou, když se pokoušel domyslet doktorovu informaci do důsledků. V suché trávě bzučel hmyz. Jak mouchy, tak i ty traviny mohly pocházet z téhož dávno ztraceného světa, jenž byl domovem zvířat, z nichž Ochránci stvořili předky jeho pokrevní linie. Vědomí, že člověk je součástí pestrého koberce tvořícího širý svět, poskytovalo edilovi útěchu. Zkusil si představit, jaké by to bylo, kdyby musel vyrůstat bez svých pokrevníků, kdyby měl žít bez naděje, že je najde. Edil si toho dne poprvé vzpomněl na svou ženu, mrtvou již přes dvacet let. Tehdy byl také takový horký den, její ruce však byly chladné… V očích ho začaly pálit slzy, ale ovládl se. Nebylo vhodné dát průchod citům před doktorem Dismasem, jenž číhá na každou slabost jako vlk, který se plíží za stádem antilop.

„Je naprosto sám,“ řekl edil. „Je to možné?“

„Kdyby byl rostlina nebo živočich, pak snad ano.“ Doktor Dismas rozdrtil uhlík druhé cigarety, upustil nedopalek na zem a rozšlápl ho podpatkem. Edil si povšiml, že má nové černé kožené holínky, šité na míru a měkké jako máslo.

„Není těžké si představit,“ pokračoval doktor, „že by mohl být černým pasažérem na některé z lodí, které dosud létají po starých trasách mezi Konfluenci a těžebními planetami. Určitě by se na takové lodi dokázal skrýt. Mohl by být živočichem obdařeným schopností předstírat inteligenci, jako jisté druhy hmyzu dokážou předstírat, že jsou list nebo větvička. Pak bychom si ovšem museli položit otázku, jaký je rozdíl mezi skutečností a předstíráním?“

Edil byl touto poznámkou znechucen. Nedokázal snést pomyšlení, že by jeho drahý adoptivní syn byl zvířetem, jež se tváří jako člověk. „Ten rozdíl by poznal každý, kdo by se pokusil takový list utrhnout.“

„Přesně tak. Dokonce i dokonalá napodobenina se odlišuje od toho, co napodobuje, a proto je to jen napodobenina schopná přetvářky, jeví se něčím, čím není, tváří se jako něco jiného. Neznám tvora, který by se dovedl tak dokonale přetvařovat, aby se stal přímo tím, co imituje. Hmyz sice může připomínat list, nedokáže však přijímat potravu ze slunce. Sedí na stromě, ale není jeho součástí.“

„Jistě, jistě, ale pokud chlapec není součástí našeho světa, odkud vlastně pochází? Staré těžební planety jsou neobydlené.“

„Ať už je odkud chce, domnívám se, že je nebezpečný. Jen si vzpomeňte, jak byl nalezen. ‘V křehké lodičce unášené proudem řeky, v náručí mrtvé ženy.’ To jsou, pokud se nemýlím, vaše přesná slova.“

Edil si vzpomněl, jak se mu konstábl Thaw ostýchavě přiznal, co se přihodilo, než jeho ženy přinesly nalezence do tvrze. Konstábl byl drsný a prohnaný muž, ale své povinnosti bral velmi vážně.

„Ale milý doktore, přece nevěříte, že Yama tu ženu zabil. Byl ještě pouhé dítě.“

„Někdo se ho potřeboval zbavit,“ řekl doktor Dismas. „Někdo, kdo ho sám nedokázal zabít. Nebo ho nemohl zabít, protože to nešlo.“

„Vždy jsem se domníval, že ta žena byla jeho matka. Že před něčím utíkala, nepochybně před skandálem, nebo byla zavržena svou rodinou, porodila ho v loďce a zemřela. Je to nejjednodušší a zajisté také nejpravděpodobnější vysvětlení.“

„Neznáme všechna fakta,“ pravil doktor Dismas zasmušile. „Prozkoumal jsem však záznamy mé předchůdkyně. Brzy po tom, co byl přinesen do vašeho domu, podrobila Yamamanamu základním neurologickým testům a pokračovala v tom ještě několik let. Pokud umím dobře počítat, narodil se nejméně padesát dnů před tím, než byl na řece nalezen, a to si ponechávám značnou rezervu. Jsme výjimeční tím, že máme inteligenci. Na rozdíl od divokých zvířat se vyvíjíme ještě po narození, protože v lůně nemáme dostatek smyslových vjemů, které by stimulovaly růst nervových cest. Není důvod pochybovat o tom, že tohle je univerzální zákon, který platí pro všechny inteligentní rasy. Testy prokazují, že dítě, jež konstábl zachránil, nebylo novorozeně.“

„Nezáleží na tom, odkud je a proč tady je. Jak to tak vypadá, doktore, jsme všechno, co má.“

Doktor Dismas se rozhlédl. Přestože nejbližší dělníci byli padesát kroků daleko a předstírali práci na okraji čtvercového výkopu, přistoupil blíž k edilovi a řekl důvěrně: „Přehlédl jste jednu možnost. Od těch dob, co Ochránci opustili Konfluenci, objevila se zde jedna nová rasa, i když jen nakrátko.“

Edil se pousmál. „Zlehčujete mou teorii, doktore. Zapadá však do toho, co známe, zatímco vy se pohybujete po tenkém ledě. Loď Předků dnů kolem nás proplula dvacet let před tím, než našli Yamu v jeho podivné kolébce, pokračovala dál po proudu a nikdo z posádky na Konfluenci nezůstal.“

„Ale kacířství, které podnítili, žije dál. Vedeme válku proti jejich myšlenkám. Předkové dnů byli předky Ochránců, jejich síly nedokážeme ani odhadnout.“ Doktor Dismas po očku pohlédl na edila. „Slyšel jsem, že zde byla jistá znamení, jisté podivné úkazy… Ale ty zvěsti jsou velmi neurčité. Možná víte víc. Bylo by velmi prospěšné, kdybyste mi to řekl.“

„Doufám, že jste o tom s nikým nemluvil,“ pravil edil. „Takové klevety, jakkoli neurčité, by mohly Yamu ohrozit.“

„Chápu, proč jste o problematickém původu Yamamanamy nikdy s nikým nemluvil, dokonce ani se svým cechem. Ale pro toho, kdo se umí dívat, ta znamení tady jsou. Třeba množství strojů poletujících kolem Eolie. Takové věci nemůžete skrývat věčně.“

Stroje nad bílou loďkou. Žena promlouvající z modly. Yamovy pošetilé kousky s hlídacími psy. A včely, jež krmily pohozené dítě, byly nejspíš také stroje.

Edil řekl opatrně: „Neměli bychom mluvit o takových věcech tady. Vyžadují diskrétnost.“

Nikdy by doktoru Dismasovi neřekl všechno. Apatykář si uměl mnohé domýšlet a nedalo se mu věřit.

„Jsem a vždy budu přímo vzorem diskrétnosti.“

Tmavá, ostrá tvář doktora Dismase připomínala masku víc než kdy jindy. Proto bere tu drogu, uvědomil si edil. Je jeho obranou před zvědavýma očima i všemi bolestmi světa.

„Myslím to vážně, Dismasi,“ řekl přísně. „O tom, co jste zjistil, nebudete s nikým mluvit a veškeré úvahy si necháte pro sebe. Chci vidět vše, co jste nalezl. Možná jste něco přehlédl.“

„Večer vám ty listiny přinesu, ale uvidíte, že mám pravdu do posledního písmenka. Nyní bych se rád vzdálil,“ pravil doktor Dismas. „Potřebuji si po cestě odpočinout. Zatím přemýšlejte o všem, co jsem vám řekl. Stojíme na prahu velikého tajemství.“

Jakmile doktor Dismas odešel, zavolal edil svého písaře. Muž položil placičku rudého vosku na sluncem rozžhavený kámen, aby změkla, a zatímco si připravoval pera a inkoust, edil v duchu koncipoval dopis. Měl v úmyslu ještě více podkopat již tak dost pošramocenou doktorovu pověst a předem znevážit jakékoli řeči, které by mohl apatykář o Yamovi rozšiřovat, nesměl ho však obvinit přímo. List musí obsahovat jistá podezření, kupříkladu že by doktor Dismas mohl být díky svému návyku zapleten s kacíři, kteří se pokusili zapálit doky, ale nesmí jít o víc než pouhé neurčité náznaky a mnohovýznamové narážky.

Edil si byl jistý, že bude-li doktor Dismas někdy zatčen, okamžitě řekne vše, co ví. A také si uvědomil, že je s ním nyní spojen předivem tajemství, v jehož pavučině uvízla duše jeho nalezeného chlapce, možná cizince, možná oběti či daru, duše Syna řeky.

4 – Yamamanama

Yama si samozřejmě nepamatoval, jak přišel na svět, ani jak připlul do Eolie na člunu, který kormidloval muž s krví vlastního syna na rukou a jeho mrtvolou u nohou. Malý Yama považoval Eolii za svůj domov právě tak samozřejmě jako děti, které se v městečku narodily, a se stejnou nevinnou nevědomostí nosil znamení privilegovaného, které získal, když si ho osvojil eolský edil.

Přístav dostal jméno podle zimního větru, jenž hvízdal mezi pahorky nad širokým údolím, jímž plynula Breas. V době své největší slávy před Věkem vzbouření byla Eolie vstupní bránou do Města mrtvých. Ys se tenkrát rozrůstala daleko po proudu řeky, a protože tehdy jako dnes platil zákon, že nikdo nesmí být pohřben v jejích hranicích, pozůstalí provázeli nebožtíky do Eolie, kde ve dne v noci plály pohřební ohně stravující mrtvoly příslušníků nižších kast, chrámy duněly písněmi a modlitbami nad balzamovanými těly boháčů a na bezpočtu obětních oltářů ověšených modlitebními prapory plápolaly mezi hromadami květin celé konstelace máslových lamp. Popel chudých byl rozptylován do proudu Velké řeky, kdežto balzamovaná těla úředníků, obchodníků, učenců a představených cechů byla pohřbívána do hrobek, jejichž prázdné zdi dosud pokrývaly vyprahlé pahorky za městem. Po Breas, která bývala splavná téměř až k prameni na úpatí Mezních hor, pluly celé flotily bárek naložených kvádry vápence, porfyru, žuly, mramoru a dalších druhů ušlechtilých kamenů určených pro stavbu hrobek.

O věk později, když zdivočelé stroje proměnily polovinu světa v poušť a Ochránci odňali Konfluenci své požehnání, Ys postupně upadala, uzavřela se ve svém srdci a pohřební bárky přestaly odvážet zesnulé do Eolie. Mrtvoly se jednoduše začaly spouštět na vodu, kde byly vydány napospas kajmanům a dravým rybám, orlosupům a hejnům vran. A protože se teď mrtvými živili mrchožrouti, Eolii nezbylo než dělat totéž s vlastní minulostí. Hrobky byly postupně vypleněny až do základů. Nejprve byly uloupeny poklady a drahé dekorativní panely, pak přišla nabalzamovaná těla o roucha a klenoty, ze stěn byly odsekány fresky a mramorové obložení a nakonec došlo na tepané kování dveří a zádušního nábytku – na svazích nad městečkem byly dosud patrné jámy tavičů, v nichž byly kovy zpracovávány.

Jakmile byla většina Města mrtvých zpustošena, stala se Eolie pouhou zastávkou a lodě plující z Ys nebo do Ys tam jenom doplňovaly zásoby potravin a nabíraly pramenitou vodu. Tak znal Eolii Yama. Velká řeka ustupovala a tam, kde bývalo staré přístaviště, se teď táhly bažiny zarostlé trsy bambusové trávy; teprve za nimi vyrostl nový přístav a kolem něj celé plovoucí ostrovy z koraklů, proutěných a kůrou potažených rybářských člunů, kde se prodávaly koše ústřic a mušlí, kusy červených říčních hub, otýpky rákosí a také raci, krabi a čerstvé ryby. Podél nového nábřeží se vždycky cákalo pár lidí, kteří si tam přišli zaplavat, a při ústí říčky Breas vytahovali muži vrše plné malých rybek. Pěstovaly se tam slávky s lasturami ostrými jako břitva a potápěči lovili ježovky a perlorodky mezi dlouhými hnědými chaluhami, jejichž stélky vytvářely v proudu řeky lesklé pruhy. Od konce rozdroleného schodiště starého přístaviště vedla dlouhá cesta vroubená stany z přikrývek, jež si postavili nedotčení z horských kmenů, kteří do městečka přišli suchou nohou z vrchoviny níž po řece, a nabízeli ovoce, čerstvé maso, sušené houby a manodárný lišejník, ale taky kusy lazuritu a mramoru, které vydobyli z poničených fasád starých hrobek.

Přístavní město dnes mělo deset hostinců a dva nevěstince, několik rolnických spolků a řádku kupeckých krámů. Domy z nepálených cihel v křivolakých uličkách se nakláněly nad úzkými kanály a stokami. Jediný chrám, který přetrval až do současnosti, měl stěny bílé jako sůl a díky veřejné sbírce nově pozlacenou kupoli. Mezi městečkem a zbořeništi pradávných márnic na začátku Města mrtvých se rozkládala pole jamů, plantáže rafiových palem, zavodňovaná rýžoviště, žlutá hrachoviště a červené lány pivoněk pěstovaných pro barvivo peonin. Jeden z předchozích starostů Eolie se pokusil městečko znovu oživit a založil továrnu na výrobu peoninu, jenže na začátku války kacíři umlčeli avatáry, počet kněží poklesl a obchod s pigmentem, jímž si barvili roucha, upadal. Továrna byla postavena až za městem, aby odpadní vody neznečišťovaly zátoku, ale nyní se v ní pracovalo pouze jeden den z desíti.

Většinu obyvatel Eolie tvořila jedna pokrevní linie. Říkali si Amnani, což znamená Lidské bytosti, jejich nepřátelé je však nazývali Bahnivci. Tito lidé měli rozložitá svalnatá těla a povislou šedou nebo hnědou kůži. Na souši nebyli zvlášť obratní, ale byli obstojnými plavci a znalci vodních šelem, lovili veliké vydry a ještě větší kapustňáky, až je v této části řeky téměř vyhubili. Rádi si však také počíhali na nějakého toho nedotčeného Rybáka, než do tvrze přišel současný edil a učinil tomu přítrž. Protože se Amnanům rodilo více dcer než synů, měla každá hlava rodu svůj harém, o který synové bojovali s otci na život a na smrt. Pokud zvítězil syn, stávalo se, že zabil nebo vyhnal z domu všechny své bratry. Eolané dodnes vzpomínali na boj předchozího konstábla Thawa se synem. Trval pět dní a přeléval se městečkem nahoru a dolů od nábřeží až po mělké koryto Breas, v němž nakonec starý Thaw, který se už neudržel na nohou, utonul.

Edil tvrdil, že je to barbarský zvyk a důkaz, že Amnani upadají do své zvířecí přirozenosti. Do města chodil co nejméně, zřídkakdy častěji než jednou za sto dní, aby zavítal na velkou mši. Brával s sebou do chrámu Telmona i Yamu, kteří museli předlouhé tři čtyři hodiny nekonečného vzývání, obětování, modlení a vyzpěvování sedět, navlečení v tuhých svátečních oděvech, na tvrdých vyřezávaných stolicích po otcově boku a čelem k věřícím, vystaveni jejich zvídavým zrakům. Yamovi se líbil vysoký vzdušný prostor chrámu, svatyně s modlou – černým diskem ve vyřezávaném zlaceném rámu, i zářivá mozaika znázorňující konec věků, na níž Ochránci, zpodobnění jako světelné oblaky, uváděli znovuzrozené mrtvé do dokonalých světů nedohledných parků a krásných zahrad. Měl také rád okázalost a nádheru obřadu, přestože se domníval, že je to poněkud zbytečné. Ochránci, kteří všechno vidí, nepotřebují rituální velebení, neboť pracovat a zvelebovat svět, který stvořili, je přece dostatečným uctíváním. Byl šťastnější, když se jim klaněl ve svatyních, jež stály nedaleko kraje světa na druhém břehu Velké řeky, které každý rok navštěvoval během oslav příchodu zimy, když se všechna tři ramena domovské Galaxie poprvé ukázala v celé kráse nad Velkou řekou. Tehdy z Eolie vyplouvalo velké množství lodí a na protějším břehu lidé stavěli tábory, zapalovali ohně a ohňostroji vítali příchod zimy, trochu se modlili, ale hlavně tančili a pili a hodovali celých deset dní.

Edil sice přijal Yamu do svého domu, ale osobně mu věnoval jen málo času. Byl to světu vzdálený vzdělaný muž, obtížený břemenem úředních povinností, a veškeré volné chvíle věnoval vykopávkám a nekonečnému přeměřování, nebo byl ponořen do složitých výpočtů, dělil vše na něco jiného a pokoušel se odhalit základ harmonie světa a možná i Vesmíru. Jako všichni málomluvní učenci zaujímal vůči dětem postoj jako k malým dospělým, aniž by rozpoznal, že jsou to ještě nevypálené nádoby, jejichž materiál je dosud tvárný a nehotový.

Díky tomu, že edil oba chlapce zanedbával, trávili Yama a Telmon většinu času mezi sloužícími, kteří si je přehazovali jako horký brambor, nebo pobíhali po Městě mrtvých. V létě totiž opouštěl edil tvrz kvůli svým milovaným vykopávkám mnohdy i na celý měsíc a přesouval část domácnosti i se služebnictvem na rozpálené pahorky za Eolií. Yama a Telmon se snažili, jak jen mohli, vyhnout nezáživnému čištění střepů a vydávali se na průzkum pustých uliček a prázdných hrobek. Telmon měl sbírku hmyzu, a tak lovil neobvyklé brouky, Yama zas hledal obrazové desky, a když se mu je podařilo probudit, povídal si s nimi a trápil je tak dlouho, dokud mu neprozradily všechny podrobnosti ze života zesnulých, jež zpodobňovaly, za něž orodovaly a jejichž hroby střežily.

O pět let starší Telmon byl přirozeným vůdcem. Byl vysoký, měl jemnou černou srst s kaštanovými skvrnami, byl vážný, trpělivý a neuvěřitelně zvídavý, od přírody skvělý jezdec, uměl střílet z luku, kuše i pušky a často sám odcházel na lov až k pramenům Breas, která se bystře hnala z vysokých hor do údolí ke zdymadlům a nádržím starého zavlažovacího systému. Telmon a Yama se měli rádi jako rodní bratři, a zpráva o Telmonově smrti zdrtila Yamu stejně jako edila.

S příchodem zimy začínalo vyučování. Čtyři dny z deseti učil oba chlapce seržant Rhodean šermu, zápasu a jízdě na koni, zbytek výuky byl svěřen knihovníku Zakielovi. Kdysi býval archivářem, ale dopustil se jakéhosi nevýslovného kacířství. Nezdálo se však, že by Zakielovi vadilo, že je otrok, navíc jediný otrok v edilově domě. Než byl ocejchován, pracoval v obrovském depozitáři v Paláci lidské paměti. Na tvrzi trávil většinu času v edilově knihovně. Svá prostá jídla pojídal mezi zaprášenými regály přecpanými svitky i vázanými svazky a spával na kavalci v tmavém koutě pod zrezivělými plechovými zásuvkami pořadače, kterých se nikdo nedotkl už celá staletí. Zakiel prohlašoval, že všechno vědění lze nalézt v knihách, a pokud měl nějakou posedlost, kromě svého tajuplného kacířství, jež nikdy neodvolal, tak právě knihy. Nejspíš to byl nejspokojenější člověk v edilově domácnosti, protože nepotřeboval nic jiného než svou práci.

„Ochránci plně pochopili Vesmír a podrželi jej ve svých myslích, z čehož vyplývá, že všechny texty, které plynou z myslí proměněných Ochránci, jsou odrazem jejich vyzařování,“ opakoval Zakiel Yamovi a Telmonovi stále dokola. „Není to svět sám, který můžeme poznávat, ale pouhý odraz tohoto světa, jenž byl prostřednictvím bytostí stvořených Ochránci uložen do knih. Pochopitelně nesmíte nikdy edilovi prozradit, že jsem něco takového řekl. Je šťastný při měření nezměřitelného, a nerad bych ho zneklidňoval těmito triviálními názory.“

Yama a Telmon museli studovat Summalae Logicales, Purány a Protokoly cechu, ale většinou jim Zakiel předčítal pasáže z vybraných knih o fyzice a pak se pokaždé zabrali do nekonečných diskusí. Yama se nejprve naučil číst vzhůru nohama, když pozoroval Zakielův dlouhý ukazovák potřísněný inkoustovými skvrnami, jímž si knihovník zprava doleva ukazoval znaky, a přitom naslouchal jeho zpěvavému přednesu, a později se musel naučit číst úplně znovu, tentokrát správně, aby mohl číst nahlas, když na něho přišla řada. Telmon i Yama znali zpaměti většinu nejdůležitějších veršů z Puránů a k prostudování dostávali rozsáhlé pasáže z chrestomatií a starých prvotisků, avšak zatímco Telmon uložené povinnosti svědomitě plnil, Yama marnil čas sněním nad bestiáři, prosopopeiemi a mapami – a nejčastěji právě nad mapami.

Yama ukradl z knihovny slušnou řádku knih. Když je měl jen pro sebe, měl pocit, jako by mu patřily i všechny myšlenky a divy v nich obsažené, jako by se mohl kousek po kousku zmocnit celého světa. Zakiel většinu knih, jež chlapec skrýval na různých místech v domě nebo v ruinách na pozemcích tvrze, získal zpět pomocí úskoků mnohem důvtipnějších, než byly pátrací metody Telmona či seržanta Rhodeana, ale mapu obydlené poloviny světa se Yamovi přece jen podařilo zatajit.

Svitek byl široký jako jeho pěst a bezmála dvakrát delší, než kolik Yama měřil na výšku, a byl navinutý na lakované tyčce ozdobené droboučkými figurkami tisíce pokrevních linií, ztuhlými v okázalých pózách. Mapa byla natištěna na materiálu jemnějším než hedvábí, avšak pevnějším než ocel. Podél jednoho okraje se táhly purpurové, hnědé a bílé hřebeny Mezních hor a podél druhého úzká linka protějšího břehu Velké řeky. Yama věděl, že je tam mnoho svatyní a posvátných pomníků – vždyť rok co rok přeplouval s ostatními Eolany řeku, aby ohňostroji a hodokvasy oslavili návrat celé Galaxie a začátek zimy. Uvažoval, proč na mapě nejsou zobrazeny, když jinak je na ní tolik detailů, hlavně mezi Velkou řekou a Mezními horami, kde byl dlouhý pás obydlené země se zelenými nížinami, okrovými hřebeny pahorků, modravými jezírky a žlutými pouštěmi. Většina měst a městeček, snad tisíc i víc, byla roztroušena právě na tomto břehu Velké řeky, a když se jich Yama dotkl, zazářila na mapě jejich jména. Největší město se jmenovalo Ys a leželo téměř na začátku Velké řeky pod trojúhelníkem soutoků, které čerpaly sílu z ledovců a sněhových polí pokrývajících vrcholek Střechy světa. Když byla mapa vyrobena, byla Ys na vrcholu slávy a spleť ulic, parků a chrámů se rozprostírala od Velké řeky až k úpatí Mezních hor. K tyčce mapy byla na drátku svinutém v malé cívce připevněna čočka z čirého skla, která přibližovala podrobnosti, a když Yama stiskl její okraje, mohl rozeznat nejen ulice, ale i jednotlivé budovy. Potom trávil dlouhé hodiny prohlížením střech namačkaných jedna na druhou a představami, jak se za starých dobrých časů prochází, sám menší než zrnko písku, těmi starobylými ulicemi.

Jak pomalu dospíval v muže, byl stále neklidnější. Snil o tom, jak putuje světem a hledá své pokrevníky. Jednou to byl urozený, pohádkově bohatý rod, jindy tlupa divokých dobrodruhů, kteří pluli na lodích po proudu řeky, minuli střed světa a pokračovali dál až na konec Velké řeky, kde přepadli přes kraj světa a pokračovali v dobrodružné pouti mezi létajícími ostrovy; nebo si představoval, že patří ke společnosti čarodějníků vládnoucích magickými silami a že tytéž síly dřímají i v něm a jenom čekají, až budou probuzeny. Vymýšlel si o svých pokrevnících neuvěřitelně komplikované báchorky, jimž Telmon trpělivě naslouchal, když spolu trávili noc na hlídce nebo tábořili mezi hrobkami ve Městě mrtvých.

„Doufám, že svou fantazii nikdy neztratíš,“ řekl mu jednou Telmon. „Ať jsi kdokoli, ať už pocházíš odkudkoli, Yamo, dar představivosti je nejcennější majetek, jaký kdy budeš mít. Musíš však rovněž pozorovat svět, naučit se v něm číst a pamatovat si každou drobnost, ctít lesy, kopce, pouště a hory, Velkou řeku i tisíc říček, jež do ní plynou, tisíc měst a deset tisíc pokrevních linií. Vím, jak moc máš tu starou mapu rád, ale musíš žít v tomhle světě a doopravdy ho poznat. Teprve potom pochopíš, jak barvité, divoké a zvláštní jsou tvé historky. Jednou tě proslaví, to vím naprosto jistě.“

Stalo se to na konci poslední zimy, kterou Telmon strávil doma, několik dní před tím, než měl vyplout do války. Vypravili se na vřesoviště vysoko do kopců, tři dny jízdy daleko, a pátrali po drakovi, o němž šla krajem řeč. Už se blížili k nepravidelné řadě náhončích, do tváří je bičoval mrznoucí déšť se sněhem, pod letícími těžkými mraky, které ledový vítr hnal směrem k Velké řece, se táhla do dálky zmáčená vřesoviště porostlá ostrůvky hustého, pružného a po pás vysokého purpurového vřesu, mezi nimiž pádily blátivé potůčky a vyhýbaly se jalovčí, vichřicemi orvaným cypřišům a ostře zeleným polštářům rašeliníku. Jakmile koně zachytili dračí pach, začali se vzpínat, proto šli Yama a Telmon pěšky. Měli na sobě plátěné kalhoty a dlouhé voskované pláště přehozené přes podšité kazajky, na zádech nesli těžké luky z uhlíkových vláken, které jim trčely nad hlavami, a toulce plné dlouhých šípů s ostrými keramickými hroty. Byli promáčení a ošlehaní plískanicí, ale rozjaření a plní síly.

„Půjdu s tebou,“ řekl Yama. „Chci bojovat ve válce tobě po boku a napsat o tvých hrdinských činech epos, který přetrvá celé věky!“

Telmon se zasmál. „Pochybuji, že nějakou bitvu vůbec uvidím.“

„Ty a tvá jednotka budete dělat čest našemu městu, Telmone, to moc dobře vím.“

„Vojáci mají dobrý výcvik, ale doufám, že se po nich nebude chtít, aby doopravdy bojovali.“

Když edil obdržel příkaz sestavit vojenskou jednotku o stu hlavách, aby také Eolie přispěla k válečnému úsilí, Telmon osobně vybral muže, převážně mladíky s mizivými vyhlídkami, že by jednou mohli získat harém, a s pomocí seržanta Rhodeana je šedesát dní cvičil ve zbrani. Do odplutí nyní zbývaly už jen tři dny.

„Chci je přivézt zpátky živé, Yamo. Povedu je do boje, pokud dostanu rozkaz, ale jsme určeni ke službě jako zásobovací oddíly a mně to tak vyhovuje. Na každého muže bojujícího tváří v tvář kacířům připadá deset dalších, kteří dopravují zásoby, budují obranné linie, ošetřují zraněné či pochovávají mrtvé. Proto musí poslat po jednotce každá obec i městečko. Trén je pro válku stejně důležitý jako bojovníci.“

„Přidám se k dobrovolnickým sborům. Můžeme bojovat společně, Telmone.“

„Ty se v prvé řadě budeš starat o našeho otce. A máš taky Derev.“

„Nebude jí to vadit. A stejně není…“

Telmon pochopil. „Je dost manželství mezi různými pokrevními liniemi. Je to mezi vámi tak vážné?“

„Myslím, že je to dost vážné, Telmone. Ale já se neožením, dokud se nevrátíš, a rozhodně se neožením dřív, než budu mít příležitost bojovat ve válce.“

„Jsem si jistý, že svou příležitost dostaneš, pokud si to doopravdy přeješ, ale napřed musíš být přesvědčený, že to skutečně chceš.“

„Myslíš, že kacíři opravdu bojují pomocí magie?“

„Pravděpodobně mají techniku, kterou dostali od Předků dnů. Nám může připadat jako magie, ale jenom proto, že tomu nerozumíme. Avšak právo je na naší straně, Yamo. Bojujeme se srdci oddanými Ochráncům. To je lepší než jakákoli magie.“

Telmon vyskočil na pahorek zarostlý šáchorem a rozhlížel se po náhončích, a v tu chvíli Yama zahlédl skrze šikmé provazce deště drobnou jiskřičku. Bylo to pořádný kus vpředu, až za kopečky rašeliníku, a než stačil vykřiknout a ukázat ji Telmonovi, vykvetl z ní mihotavý plamínek. Telmon zapískal na stříbrnou píšťalku, zvedl obě ruce nad hlavu a naznačil nadháněčům, aby začali stahovat kruh. Ozvaly se další píšťalky, jak si náhončí předávali signál, Yama a Telmon se rozběhli proti větru, přeskočili potůček a pádili k tomu světýlku, jež stále jasněji plápolalo na pochmurné pláni.

Jakmile se dostali blíž, zjistili, že to hoří jalovec. Oheň sálal tak mocně, že sežehl veškerý porost kolem, větve pukaly a jehličí praskalo, žluté jazyky šlehaly do výše a déšť zavoněl kouřem. Telmon a Yama se objali a plácali se po zádech.

„Je tady!“ zvolal Telmon. „Věděl jsem, že je tady!“

Pátrali v okolí a Telmon našel ve vřesu dlouhou jizvu. Byla třicet kroků široká a více než pět set kroků dlouhá, vypálená až na holou zem a pokrytá mokrým černým popelem.

Telmon řekl, že to je lek. „Samec ho dělá, aby přivábil samici. Velikost a tvar naznačují, jak je silný a plodný.“

„Tenhle musí být opravdu pořádný,“ prohlásil Yama. Vzrušení, které cítil, když běželi k hořícímu stromu, bylo pryč a teď cítil podivný pocit úlevy, že to není drak. Nebude se mu muset postavit. Ještě ne. Odkrokoval lek na délku, zatímco Telmon dřepěl na začátku brázdy zády k hořícímu jalovci a prohraboval uhlíky.

„Čtyři sta dvacet osm,“ řekl Yama, když se vrátil. „Jak velký ten drak asi je, Telmone?“

„Pořádně velký. A mám dojem, že měl úspěch. Podívej se na stopy pařátů. Jsou tady dva druhy.“

Dorazili náhončí a všichni rychle prohledali oblast kolem leku, protože jalovec dohoříval. Jenže drak byl pryč.

O tři dny později se Telmon a jeho mužstvo nalodili na karaku, která zakotvila v Eolii cestou z Ys do války ve středu světa. Yama nešel do přístavu, aby se díval, jak Telmon odplouvá, ale vylezl na útes nad řekou a vypustil do větru papírového draka, zatímco malá flotila člunů, každý s deseti muži, odrážela od nového přístaviště a mířila k velké lodi. Namaloval na papír rudého draka s ohnivým jazykem šlehajícím z krokodýlích čelistí a s mohutným ocasem ovinutým kolem těla, a sotva se ho zmocnil prudký vítr, zažehl zápalné šňůry a přeřízl provázek. Drak vyletěl vysoko nad Velkou řeku, řetěz petard postupně explodoval, vychrlil oheň a kouř, až poslední a největší petarda papír zapálila a drak se zřítil z oblohy.

Od zprávy o Telmonově smrti se Yama nedokázal soustředit na učení. Celé hodiny civěl na mapu, nebo vylezl na věž, kde byl umístěn slunoměr a hvězdářský dalekohled, jenže nepozoroval oblohu, ale namířil dalekohled proti proudu řeky, kde leželo velké město, skryté těsně za horizontem a kypící jako bouřková mračna.

Město Ys!

Někdy, pokud bylo výjimečně jasno, mohl Yama zahlédnout štíhlé třpytivé věže, které se zvedaly ze středu města a čněly nad obzor. Byly tak vysoké, že se tyčily výš než modravé štíty Mezních hor a nejspíš propichovaly atmosférický obal, v jehož záhalu mizely. Do metropole to bylo tři dny plavby po řece a čtyřikrát tak dlouho pěšky, prastaré město však přesto dominovalo nejen celé krajině, ale především Yamovým snům.

Yama plánoval útěk z Eolie už dávno, avšak po Telmonově smrti se na něj začal připravovat až s pedantskou pečlivostí, ačkoli zprvu si říkal, že podnikne jenom takovou delší výpravu, třeba jako když s Telmonem vyráželi do uliček Města mrtvých nebo když se později s Anandou a Derev toulali údolím Breas. Seržant Rhodean tvrdil, že neúspěch některých tažení nespočíval v síle nepřítele, ale protože selhalo zásobování či se vyskytly jiné nepředvídatelné okolnosti. Yama si to vzal k srdci, kradl všemožné věci, o nichž si myslel, že je bude potřebovat, a ukrýval je na nejrůznějších místech v zahradě a zříceninách kolem tvrze, zkrátka hromadil zásoby. Až do dne následujícího po střetu s Ludem a Lobem však na uskutečnění útěku nijak vážně nepomýšlel. Toho večera měl na tvrzi slyšení doktor Dismas.

Edil a jeho synové obvykle večeřeli ve Velké síni s vysokým klenutým stropem. Teď spolu jídali jen edil a Yama, sedávali na konci dlouhého leštěného stolu pod galerií, z níž visel hrozen korouhví tak prastarých, že heraldické znaky dávno vybledly a látka už byla tenoučká a řídká jako závoj. Korouhve patřily edilovým předkům. Zachránil je před hranicemi, v jejichž žáru se nová administrativa Cechu domácích záležitostí, která se chopila moci, pokusila zmarnit a navždy vymýtit dějiny.

Velká síň byla plná duchů, kteří neviseli jen nad nimi. Jeden, který se nedal přehlédnout, měl své místo v křesle po edilově pravici.

Sluhové nehlučně přicházeli a odcházeli, nejprve přinesli čočkovou polévku, pak plátky manga posypané zázvorem, potom pečeného sviště naporcovaného v řeřichové omáčce. Edil dlouho mlčel a nakonec se zeptal, jaký měl Yama den.

Yama strávil dopoledne pozorováním pinasy, která před třemi dny zakotvila kus po proudu za zátokou, a nyní poznamenal, že by si rád vzal člun a podíval se na loď zblízka.

„Rád bych věděl, proč nekotví v novém přístavu,“ uvažoval edil. „Není zas tak velká, aby nemohla vplout do zátoky, a přesto to neudělala. Ne, Yamo, nemyslím si, že by bylo vhodné, aby ses na ni jel podívat. V těchto podivných časech nejsou verbováni do boje proti kacířům jen dobří a udatní mužové, ale také všelijací darebáci.“

Chvíli mlčky vzpomínali na Telmona.

Korouhve se zatřepetaly, jak neviditelní duchové zavířili vzduchem.

Edil změnil téma. „Když jsem přijel do Eolie, mohly v zátoce kotvit lodě libovolného ponoru, jenže pak začala hladina řeky klesat. Proto jsem dal vybudovat nový přístav. A přesto dnes musí větší lodě užívat plovoucího přístavu a zanedlouho nám nezbude, než i ten přesunout dál, aby vyhovoval velkým válečným korábům. Podle rychlosti, jakou řeka vysychá, jsem vypočítal, že koryto úplně vyschne dřív než za pět set let. Pak se Eolie stane přístavem na poušti.“

„Je tady ještě Breas.“

„Jistě, jistě, ale odkud se bere v Breas voda, když ne ze sněhu Mezních hor, který tam napadne díky vodě odpařené z Velké řeky? Občas mě napadá, že by pro město bylo dobré, kdyby se obnovila všechna stará zdymadla. V horách lze ještě pořád nalámat dobrý mramor.“

Yama poznamenal, že se z Ys vrátil doktor Dismas, edil však jenom zamumlal: „Jistě, jistě, už jsem s ním mluvil.“

„Předpokládám, že pro mě už zařídil nějaké upocené písařské místečko v zaprášené kanceláři.“

„Teď není vhodná chvíle na diskusi o tvé budoucnosti, synku,“ pravil edil a ponořil se do četby knihy, jak měl poslední dobou stále častěji ve zvyku. Sem tam si udělal nějakou poznámku na okraj stránky, zatímco si druhou rukou vkládal do úst jídlo pomalými, uvážlivými pohyby, které Yamu doháněly k zuřivosti. Kromě toho se už nemohl dočkat, až bude moci seběhnout do zbrojnice, aby se vyptal seržanta Rhodeana, jenž se krátce před setměním vrátil, jak dopadlo pátrání ve Městě mrtvých.

Sluhové právě odklidili velký stříbrný tác se zbytky sviště a přinesli nádobu s ledovým šerbetem, když dlouhou síní přikráčel majordomus a ohlásil doktora Dismase.

„Ihned ho uveďte.“ Edil zavřel knihu, sňal brýle a obrátil se k Yamovi: „Tak utíkej, synku, vím, že se chystáš vyzpovídat seržanta Rhodeana.“

Yama edila špehoval pomocí dalekohledu a viděl, jak se brzy po polednách setkal na okraji Města mrtvých s doktorem Dismasem a dlouho s ním rozmlouval v závojích bělostného prachu. Nevěděl, o čem mluvili, ale byl skálopevně přesvědčen, že doktor Dismas odplul do Ys, aby tam pro něj zařídil u edilova cechu učednické místo. Proto nešel do zbrojnice, ale nenápadně odbočil na úzké schodiště a vplížil se na galerii pod stropem Velkého sálu, kde o slavnostech sedávali hudebníci, skryti před zraky edilových hostů. Prostrčil hlavu mezi žerděmi zaprášených praporů a pohlédl dolů, přímo na edila a doktora Dismase.

Oba muži pili těžké víno tak tmavé, až bylo téměř černé, a doktor Dismas si zapálil jednu ze svých cigaret. Yama ucítil kouř vonící po hřebíčku. Doktor Dismas seděl ve vyřezávaném křesle upjatě jako stará panna, jeho bílé ruce se však neklidně pohybovaly nad leštěnou stolní deskou jako nějaké nenasytné šelmy slídící po kořisti. Před ním ležely nějaké listiny, vzory modrých teček a čárek zářily ve vzduchu.

Yama zalitoval, že nemá dalekohled, aby zjistil, co se v těch papírech píše a co všechny ty tečkované obrazce znamenají. Očekával, že uslyší, jak edil a doktor Dismas diskutují o jeho učednickém místě u Cechu domácích záležitostí, namísto toho však edil pronesl prapodivnou řeč o důvěře.

„Když jsem přijal Yamu do svého domu, přijal jsem rovněž otcovskou odpovědnost. Vychoval jsem ho, jak nejlépe jsem dovedl. Vždy jsem o jeho budoucnosti přemýšlel s těmi nejlepšími úmysly v srdci. A vy po mně teď chcete, abych to všechno v jediném okamžiku zničil a odložil povinnost, kterou vůči tomu chlapci mám, kvůli nějakému nejistému příslibu.“

„Je v tom mnohem víc,“ řekl doktor Dismas. „Hochova pokrevní linie –“

Yamovi se rozbušilo srdce, avšak edil doktora Dismase netrpělivě přerušil, což neměl ve zvyku: „To není důležité. Vaše slova si ještě pamatuji. Pouze jsem se tím víc utvrdil v rozhodnutí, že musím pečlivě dohlédnout na synovu budoucnost.“

„Chápu. Avšak ve vší úctě, můj drahý edile, nemusíte být vždy schopen hocha ochránit před těmi, kdož by se o něj mohli zajímat, protože se kupříkladu domnívají, že by ho mohli nějakým způsobem využít. Mluvím o mnohem vyšších zájmech než o těch, jimiž se zabývá váš Cech domácích záležitostí. Mluvím o větších silách, jimž by vašich pár desítek vojáků nedokázalo vzdorovat ani okamžik. Neměl byste se proti těm silám stavět, edile.“

Edil vstal tak zprudka, až převrhl svou číši vína. Yama nahoře na galerii si chvíli myslel, že dokonce doktora Dismase uhodí, ale pak se jeho otec otočil zády ke stolu a sevřenou pěstí si podepřel bradu. „Kdo vám to řekl, doktore?“

„Přece vy.“

Yama vytušil, že doktor Dismas lže, protože odpověděl příliš pohotově. Rád by věděl, zda to edil postřehl také.

„Povšiml jsem si, že pinasa, která vás přivezla z Ys, dosud kotví před zátokou. Zajímá mě, doktore, proč.“

„Na to byste se měl zeptat kapitána. Je to ostatně můj starý známý –“

Edil se otočil. „Má to snad znamenat,“ pravil ledově, „že mi vyhrožujete?“

„Můj drahý edile, nepřišel jsem do vašeho domu, abych vám vyhrožoval. Rád bych doufal, že mám lepší způsoby. Nehrozím, pouze předvídám. Slyšel jste mé úvahy o Yamamanamově pokrevnictví. Existuje pouze jedno vysvětlení a věřím, že kterýkoli jiný odborník by na základě týchž důkazů dospěl ke stejným závěrům. Ale nezáleží na tom, zda mám pravdu. Připomínám tuto možnost pouze proto, aby bylo nepochybné, v jakém nebezpečí by se Yamamanama mohl ocitnout. Jsme ve válce a vy ho skrýváte před vlastním cechem. Jistě byste nebyl rád, kdyby byla znovu zpochybněna vaše loajalita.“

„Dávejte si pozor, doktore! Mohl bych vás nechat zatknout. Říká se o vás, že jste nekromant, a je všeobecně známo, že si libujete v drogách.“

Doktor Dismas řekl klidně: „To první je pouhá pomluva, a přestože to druhé může být pravda, nedávno jste svou důvěru ve mě dokázal – váš průvodní dopis je ostatně uložen u mého cechu. Chtěl bych pouze dodat, že také kopie mých nálezů. Můžete mě zatknout, ale nemůžete mě držet ve vězení nadlouho, aniž byste vypadal jako zkorumpovaný hlupák. Ale proč se vlastně hádáme? Máme přece stejný zájem. Oba si přejeme, aby se hochovi nestalo nic zlého. Máme pouze jiný názor na to, jak ho ochránit.“

Edil se posadil a pročísl si prsty šedivou srst na tváři. „Kolik chcete?“

Apatykář se ošklivě uchechtl. Znělo to, jako by pod velkou tíhou prasklo staré dřevo. „Na jedné misce vah leží Yamamanama jako hutný zlatý ingot, kdežto na druhé peříčko vašeho majetku. Můj drahý edile, ani se nebudu namáhat předstíráním, že se mne to dotklo.“

Doktor Dismas vstal, vytáhl ze špičky cigaretový nedopalek a uhasil jej na stole v louži vína rozlitého z edilovy číše, pak sáhl mezi zářící obrazce. Ozvalo se cvaknutí a vzory zmizely. Vyhodil projekční krychli do vzduchu a nechal ji zmizet v kapse svého dlouhého černého pláště. „Jestliže tu úmluvu neuzavřete vy, musím to udělat já. A věřte mi, že potom na vás zbude ta horší část smlouvy.“

Když doktor Dismas odešel, shrábl edil listiny a přitiskl si je k hrudi. Ramena se mu chvěla. Yamu, který se krčil vysoko nad ním, napadlo, že jeho otec možná pláče, ale pak si řekl, že se určitě mýlí, protože dosud nikdy, dokonce ani když zahynul Telmon, neviděl u edila jedinou slzu.

5 – Dobývání věže

Yama nemohl usnout, dlouho do noci ležel v posteli s očima otevřenýma a myslí mu táhly úvahy o tom, co asi doktor Dismas odhalil. Týkalo se to jeho pokrevní linie, tím si byl jistý, a postupně dospěl k přesvědčení, že jde o něco vážného, čím může apatykář otce vydírat. Třeba jsou jeho skuteční rodiče kacíři, vrahové nebo piráti… Jenže kdo by se v tom případě o něho mohl zajímat a jak by ho chtěl využít? A jakým silám by nedokázal seržant Rhodean se svými vojáky vzdorovat?

Yama věděl, že je nalezenec, a uvědomoval si, že prázdnotu, kterou v sobě cítí a kterou nemůže sebelepší otčím nahradit, zaplňuje neuvěřitelnými a přehnanými smyšlenkami, ale nedokázal tomu odolat. Jeho pravý otec mohl být válečný hrdina právě tak jako odporný padouch či hlava rodu natolik bohatého, že si to nikdo nedovedl ani představit, v žádném případě to však nemohl být obyčejný člověk, protože by to znamenalo, že i Yama je obyčejný, že ho rodiče odložili nikoli kvůli nebezpečnému dobrodružství či obrovskému skandálu, ale pro nějakou naprosto běžnou tragédii, jaké se lidem stávají dnes a denně. V hloubi srdce věděl, že to jsou jenom klukovské sny a že nastal čas odložit je, jako odložil dětské hračky, slova doktora Dismase však zjitřila jeho mysl a všechny ty příběhy, které si odmalička navymýšlel, mu teď zaplavily mozek a smísily se s jeho zmatenými přáními a neurčitou touhou.

Když se slunce vyhouplo nad špičaté modrobílé vrcholky Mezních hor, probudil Yamu ruch z nádvoří. Otevřel okenice a uviděl vojáky, tři pětičlenná družstva ve vyleštěných kovových přilbicích, černém plastovém brnění, v němž muži připomínali brouky hrobaříky, a v suknicích z rudých kožených pásů, jak vyvádějí koně. Seržant Rhodean s čerstvě oholenou hlavou plnou starých jizev se opíral o hrušku svého pozlaceného sedla a pozoroval švadronu, jak vyskakuje do sedel. Koním šly od nozder obláčky páry, postroje cinkaly a kopyta na betonu klapala, když hřebci tančili na místě. Další vojáci nakládali na začouzený náklaďák s parním pohonem skládací žebříky, háky, obléhací rakety a kotouče provazů. Jakmile se na nádvoří objevil edil, oděný do úředního roucha z černé soboliny olemované bílými pírky, jež se chvěla v chladném jitřním vánku, dva sluhové spustili jeho létací palankýn na píď nad zem a odhrnuli závěsy rudozlatého baldachýnu, aby mohl pohodlně nastoupit.

Seržant Rhodean vyčkal, až se edil usadí, pak mávl rukou a dvě řady jezdců po stranách nosítek se daly do pohybu. Vysoký komín sentinelu mocně zabafal, z pístů vytryskly oblaky bílé páry a ocelová kola vykřísla jiskry, ale to už na sebe Yama ve spěchu házel šaty, a než náklaďák projel pod arkýřem a bránou ve staré zdi, seběhl do zbrojnice a smlouval se stájníky.

„Vím jenom tolik, že jeli někoho zatknout,“ řekl Yamovi podkoní Torin. Byl to vysoký muž, na mocných pletencích ramenních svalů mu seděla oholená hlava, kůži měl tmavě hnědou se světlejšími skvrnami. Následoval edila z Ys do exilu a po seržantu Rhodeanovi byl jeho nejstarším služebníkem. „Radši se ani nepokoušejte pomyslet na to, že vám osedlám koně, mladý pane. Dostali jsme zcela jasné příkazy, že máte zůstat doma.“

„Předpokládám, že mi ani nesmíte říct, koho jedou zatknout, že? Klidně si to nechte pro sebe, protože stejně vím, že jeli pro doktora Dismase.“

„Náš pán byl vzhůru celou noc a něco s vojáky plánoval,“ přiznal Torin. „Asi před hodinou vyburcoval kuchaře, aby připravili snídani. Mohlo by dojít i na menší šarvátku.“

„Kdo vám to řekl?“

Torin se sebejistě usmál. Zuby měl jako bílé kostěné jehly. „Vždyť je to očividné. Ta loď ještě pořád kotví na řece. Mohli by se pokusit doktůrka zachránit.“

Yama si vzpomněl na lodníky, které viděl na silnici u nových městských hradeb, a napadlo ho, co tam asi pohledávali. „Určitě jsou na naší straně.“

„Najdou se i tací, kteří si myslí, že by mohli být na straně doktora Dismase,“ zabručel Torin. „Vrátil se s nimi z Ys. Než tahle záležitost skončí, poteče krev, na to můžete vzít jed. Kuchař už přikázal chlapcům, aby začali dělat obvazy, a jestli nemáte co na práci, mladý pane, měl byste jim pomoct.“

Yama utíkal do kuchyně a cestou popadl sladký rohlík právě vytažený z pece. Pak vyběhl po zadním schodišti, bral dva schody najednou a ukusoval obrovská sousta teplého rohlíku. Počkal za pilířem, než starý komorník zamkne dveře edilovy ložnice a odšourá se s použitými ručníky přehozenými přes ruku, potom vytáhl nůž a začal se šťourat v zámku. Bylo to moderní mechanické zařízení velké jako jeho hlava. Snadno odsunul jeden po druhém zamykací zuby a utišil stroje, které spustily chór protestů, jakmile vstoupil do ložnice, i když trvalo celou minutu, než přesvědčil alambik, že jeho přítomnost v žádném případě přesnému seřízení destilačního kotlíku neuškodí.

Rychle prohledal nepořádek na edilově stole, avšak dokumenty, které včera večer přinesl doktor Dismas, tam nebyly. Nenašel je ani v zásuvkách cestovní truhlice ze santalového dřeva. Edil nejspíš listiny uschoval v pokoji ve věži, tam však byl starý zámek, který Yama nikdy nedokázal přimět, aby ho pustil dovnitř.

Zavřel truhlici a dřepl si na paty. V této části domu bylo ticho. Šikmé paprsky ranního slunce pronikaly vysokými úzkými okny a osvětlovaly kusy pestře vzorovaného koberce a rozevřenou knihu, odloženou obálkou nahoru na malém stolku vedle křesla, v němž edil čítával. Zakiel už určitě čekal v knihovně, jenže Yama měl důležitější starosti. Seběhl po schodišti, prošel kuchyní, proplížil se zelinářskou zahradou, uklidnil hlídacího psa a rozběhl se po příkrém svahu kolem obranného valu k městu.

Vysoká věž, v níž přebýval doktor Dismas, stála až za novými městskými hradbami. Kdysi se v ní vyráběly střely, roztavené olovo se na vrcholku věže lilo přes síto a kapky, které se během pádu zaoblily do kuliček, se zchladily v kádi postavené dole. Věž měla místo oken jen úzké štěrbiny, neboť stavitelé nepředpokládali, že by mohla sloužit i jinému účelu. Zubatá zídka nahoře pod střechou měla připomínat cimbuří strážní věže, a když byla slévárna uzavřena, domobrana si tam na nějakou dobu zřídila pozorovatelnu. Jenže pak byly postaveny nové hradby, věž zůstala mimo hranice města a přestala se používat. Do zdiva se zakousl zub času a příčepivé kořínky břečťanu a plošina, z níž se lilo roztavené olovo, se stala útočištěm sov a netopýrů.

Doktor Dismas se do věže nastěhoval krátce poté, co nastoupil službu apatykáře. Jakmile byla vyčištěna a tesaři uvnitř postavili nové schodiště, tři kruhovitá patra a nad cimbuřím vztyčili novou špičatou střechu, kterou pokryli plastovou fólií, kromě doktora už do ní nikdo jiný nevkročil, neboť si pronajal ordinaci ve městě na nábřeží. Šeptalo se, že ve věži provozuje veškeré druhy černých umění, včetně nekromantie a vytváření všelikých přízraků a monster. Šuškalo se, že má homunkula, jehož zplodil s mladou dívenkou, kterou ukradl Rybákům a pak znásilnil, a ten prý žije v bečce se slanou vodou a dokáže věštit budoucnost. V Eolii nebylo člověka, jenž by neodpřisáhl, že je to pravda, přestože nikdo pochopitelně žádného homunkula nikdy neviděl.

Než se Yama k věži dostal, vojáci už započali s obléháním a v uctivé vzdálenosti se stačil shromáždit početný zástup zvědavců. Seržant Rhodean stál u paty věže, přilbici držel v podpaží a hlasitě odříkával zatykač. Edil seděl pod baldachýnem palankýnu, jenž se vznášel mimo dosah případných střel či prudkých slov, obklopen svými vojáky a jednotkou městské domobrany, pestrou družinou v nesourodých kusech brnění, ozbrojenou podomácku vyrobenými mušketami a puškami. Příslušníci domobrany stáli v pozoru ve dvou vyrovnaných řadách, jako by se rozhodli, že předvedou lepší výstup než edilovi vojáci, jejichž koně zneklidňovalo množství lidí a vytrvalé syčení parního kotle náklaďáku.

Yama se vyšplhal na vršek rozpadlých hradeb kousek za zády zvědavců. Shromáždili se tam převážně muži, neboť ženám nebylo dovoleno opouštět harémy. Byli to podsadití chlapi s šedou nebo hnědou kůží a krátkýma zavalitýma nohama, do pasu nazí, jen v kiltech nebo kalhotách pod kolena. Páchli potem, rybinou a bahnem, pošťuchovali se a odstrkovali, aby líp viděli, a bujaře pokřikovali na vojáky, jako by se přišli podívat na potulné kejklíře a nemohli se dočkat, až začne představení. Však už bylo načase, aby ten čaroděj dostal, co zasluhuje, říkali si a shodovali se, že edila čeká těžká práce, než apatykáře vypudí z hnízda.

Davem se prodírali pouliční prodavači a nabízeli šerbet a bonbóny, kobližky z říčních chaluh a plátky melounů, prodejné ženštiny nejrůznějších pokrevních linií postávaly opodál, byly oblečeny v kratičkých, jasně zbarvených nylonových chitonech, tváře měly pod výstředními kuželovitými parukami nalíčené mrtvolnou bělobou a předávaly si z ruky do ruky kukátko, ale víc než přípravy na obléhání je zajímali mužští. Jejich kuplíř, který se těšil, že se mu obchod rozběhne, jakmile tahle podívaná skončí, obcházel příští zákazníky, perlil vtipem a rozdával cigarety s hřebíčkovou vůní. Yama se rozhlížel, zda neuvidí ženštinu, s níž ulehl noc před tím, než Telmon odplul do války, ale nespatřil ji. Zahanbeně uhnul očima, když kuplíř zachytil jeho pohled a mrkl na něj.

Seržant Rhodean zopakoval zvučným hlasem znění zatykače, a když se neozvala odpověď, narazil si přilbici na holou lebku a odpochodoval k palankýnu, odhrnul závěs a chvíli se s edilem radil o dalším postupu.

„Vypalte ho!“ vykřikl někdo z davu, který souhlasně zamručel. „Vypalte toho čaroděje!“

Parní vůz vypustil kotouč černého dýmu a hřmotně popojel k věži. Vojáci sesedli z koní, vybrali z davu dobrovolníky, jimž seržant Rhodean rozdal mince a krátce k nim promluvil. Pak pod jeho dohledem vytáhli z nákladního prostoru sentinelu borovou kládu spirálovitě okutou železným pásem a zakončenou ocelovou hlavicí ve tvaru kozlí hlavy, a zatímco ji odnášeli k věži, vojáci je chránili zvednutými kulatými štíty.

Ve věži se zatím nepohnula ani pavučina. Dobrovolníci obrátili beran proti dveřím a rozhoupali kládu zavěšenou v kolébce z kožených řemenů s držadly pro osm mužů. Dav je začal povzbuzovat: „Raz!“

Při prvním úderu dveře zaduněly jako velký buben a z nejvyššího okna vyrazili netopýři, zmateně slétli dolů a jejich křídla suše zašustila lidem nad hlavami. Muži se smáli, vyskakovali a pokoušeli se je chytit. Jakési prodejné ženštině se zapletli dva netopýři do vlasů, rozběhla se po cestě, ječela a rukama se tloukla do vysoké paruky. Zakopla a upadla tváří do prachu, obejdové na ni hrubě pokřikovali, ale přiskočil k ní příslušník domobrany a rozehnal se po netopýrech nožem. Jeden se uvolnil a uletěl, z druhého vmžiku zbyly jen krvavé cáry. Ostatní netopýři vzlétli do povětří a rozplynuli se v modři oblohy, jako by je odvál vítr.

„A dva!“

Beran udeřil znovu, pak znovu. Dobrovolníci už našli rytmus. Pravidelné bušení dav neobvykle rozjařovalo.

„Taky si myslím, že by se měl vypálit,“ řekl někdo vedle Yamovy nohy.

Byl to Ananda, jako obvykle oblečený do oranžového roucha nařaseného přes pravé rameno, v koženém váčku nesl kadidlo a křižmo. Pověděl Yamovi, že přišel rovněž otec Quine, aby vyhnal z věže zlé duchy a případně očistil mrtvé, kdyby se obléhání vymklo seržantu Rhodeanovi z rukou. Ananda měl poněkud nemístnou radost, že doktoru Dismasovi hrozí vězení. Apatykář nechvalně proslul svým přesvědčením, že životy lidí ovládá náhoda, nikoli Ochránci. Přestože nenavštěvoval bohoslužby, často docházel za otcem Quinem na partii šachů a dlouhé hodiny spolu debatovali o povaze světa. Kněz považoval doktora Dismase za skvělého myslitele a domníval se, že ještě může být spasen, Ananda však prohlásil, že je to marné, neboť doktor je příliš mazaný a také příliš nadutý.

„Pohrává si s lidmi,“ tvrdil Ananda. „Dělá mu radost, že si o něm myslí, že je čaroděj, přestože žádné magické síly nemá. Nikdo je totiž nemá, leda by pocházely od Ochránců, což v doktorově případě nepřichází v úvahu. Je čas, aby byl potrestán, protože si své neblahé proslulosti užíval již příliš dlouho.“

„Něco o mně ví,“ přiznal Yama a seskočil z hradby. „Zjistil to v Ys. Mám dojem, že se pokusil mého otce vydírat.“ A stručně Anandovi popsal, co se předešlého večera odehrálo ve Velké síni.

„Nezoufej, Dismas určitě nic neobjevil,“ řekl Ananda přátelsky. „Ale nemohl se pochopitelně vrátit k edilovi s prázdnýma rukama. Oklamal ho a co nevidět bude jeho lež odhalena, uvidíš. Edil ho podrobí výslechu.“

„Měl doktora Dismase na místě zabít,“ řekl Yama. „Jenže zadržel ruku, a teď má na krku tuhle frašku.“

„Tvůj otec je uvážlivý a spravedlivý muž.“

„Až příliš uvážlivý. Dobrý generál vymyslí plán a udeří dřív, než se nepřítel opevní,“ zabručel Yama.

„Nemohl doktora Dismase zabít u vás doma, dokonce ho ani nemohl zatknout, protože se nejdřív musel poradit s Radou pro noční čas a svatyně – doktor je přece jejich člověk. Ale teď bude spravedlnost vykonána a nakonec budou všichni spokojeni. Proto vybrali na vyražení dveří dobrovolníky, aby v tom byli zapojeni všichni.“

„Máš pravdu, Anando, jako vždy,“ souhlasil Yama, ale nebyl o tom přesvědčen. Na jedné straně ho vzrušovalo, že se kolem jeho původu dělá tolik rozruchu, ale na druhé se cítil zahanben a přál si, aby už bylo po všem. Avšak ta romantická část jeho mysli, jež snila o krvežíznivých pirátech a neuvěřitelných dobrodružstvích, nabývala vrchu. V tuto chvíli byl víc než kdy jindy přesvědčen, že se v žádném případě nemůže stát umolousaným písařem a prosedět život v zaprášeném archivu Cechu domácích záležitostí.

„Dveře jsou pobité železem,“ řekl Ananda, protože beran do nich dál bušil, aniž se zdálo, že by chtěly povolit. „A nejsou pověšeny na pantech, aby se daly snadno vyvrátit, ale roztahují se do stran. To se asi načekáme, než povolí.“

Yama uštěpačně poznamenal, že Ananda je ze všech přítomných dozajista největší odborník na strategii obléhání.

„Už jsem něco podobného viděl, když jsem byl jako kluk v klášteře vysoko v horách nad Ys. Ve vesnici kousek od nás se v jednom domě opevnila banda lupičů. Do Ys to bylo dva dny cesty, než by přišli vojáci, lupiči by uprchli pod rouškou tmy, a tak je chtěla domobrana zajmout sama. Jenže se do toho domu nemohla dostat a několik mužů přišlo o život. Nakonec dům vypálili až do základů i s lupiči. Tady by se to mělo udělat podobně, jinak budou muset vojáci bojovat o každé patro věže, aby Dismase chytili. Může jich mnoho zabít, a jestli má něco takového jako edilův palankýn, nakonec jim ještě uletí.“

„Můj otec by za ním odstartoval a určitě by ho dohonil!“ Yama se rozesmál, když si představil, jak doktor prchá z cimbuří věže, ne nepodobný černému brouku, a jak ho edil ve svém zdobeném palankýnu pronásleduje jako dravý pták.

Dav nečekaně zajásal. Pomocí loktů a kolen se Yama a Ananda protlačili víc dopředu, aby líp viděli. Dveře byly po celé délce rozštípnuté.

Seržant Rhodean zvedl paži a nastalo napjaté ticho, než vykřikl: „Ještě jednou, mládenci! A pořádně se do toho opřete!“

Beran se zhoupl a dveře se roztříštily.

Dav se nahrnul dopředu a lidská vlna vzala oba mládence s sebou, vojáci však utvořili kordon a tlačili zvědavce zpátky.

Jeden voják Yamu poznal. „Tady nemáte co dělat, mladý pane,“ oslovil ho a pokusil se jej chytit. „Buďte přece rozumný a vraťte se domů.“

Yama uskočil a s Anandou za patami se propletl mezi lidmi a vrátil se na původní pozorovatelnu na starém opevnění, odkud mohl všechno sledovat nad hlavami zvědavců i vojáků. Dobrovolníci ještě několikrát kládu krátce zhoupli, vyrazili zbytky dveří a ustoupili stranou. Seržant Rhodean dal pokyn pěti vojákům, aby si připravili pušky a kuše, a odpochodoval s nimi do tmavého přízemku věže. Velitel domobrany je následoval.

Ticho, které se rozhostilo, bylo tak husté, že by se dalo krájet. Yama zahlédl mezi závěsy palankýnu edila, bílá pírka na límci sobolího pláště se mu třepotala v dopoledním vánku, na tváři měl zlověstný výraz.

Ozvala se tlumená rána a z úzkého okna v prvním patře vyrazil hustý oranžový kouř. Dav zabouřil a ustoupil, lidé nevěděli, co se stalo, zda jde o součást útoku či zoufalé obrany. Vzápětí se ozvaly další výbuchy a ze všech oken i otevřeného vchodu se vyvalily husté kotouče oranžového dýmu. Po chvíli se vypotáceli ven vojáci, seržant Rhodean jako poslední, za sebou táhl bezvládného velitele domobrany.

To už z oken vyšlehly plameny a dým změnil barvu z oranžové na tmavě rudou. Mnoho mužů v zástupu zvědavců najednou pokleklo a přitisklo si sevřenou pěst palcem na čelo, což bylo znamení Oka, symbol Ochránců.

„To je dílo démona!“ zvolal Ananda.

„Myslel jsem, že na čáry nevěříš,“ řekl Yama.

„To sice ne, ale věřím na démony. Démoni se přece kdysi pokusili svrhnout řád zavedený Ochránci. Možná je Dismas jedním z nich a jenom předstírá, že je člověk.“

„Ti tví démoni nejsou nadpřirozené bytosti, ale jenom stroje,“ řekl Yama, ale Ananda zíral na hořící věž a nezdálo se, že by ho slyšel.

Plameny už vyšplhaly vnitřkem věže až na dřevěnou špičku a hned ji pohltily. Vzduch zhoustl rudým kouřem, na zem se snášely velké vločky bílého popela, byl cítit zápach síry a něčeho nasládlého. Po dalším výbuchu vyšlehl z dveřního otvoru ohnivý jazyk, současně se špičatá střecha rozprskla na všechny strany a dolů pršely cáry hořícího plastu. Lidé křičeli a snažili se dostat pryč, přední řada se tlačila na zadní, která ustoupila až ke staré zdi, kdo mohl, rychle šplhal na zříceniny, aby nebyl rozmačkán.

V tom zmatku ztratil Yama Anandu z očí. Nějaký kůň se vzepjal a zasáhl kopyty vojáka, který se ho snažil chytit za uzdu. Parní vůz vzplál. Řidič vyskočil z kabiny, uniforma na něm hořela, válel se po zemi, aby oheň udusil, a když se mu to podařilo a vyhrabal se na nohy, výbušniny naložené na náklaďáku explodovaly a kusy železa rozsekaly řidiče na krvavé kusy. Obléhací rakety se rozletěly na všechny strany, křižovaly vzduch jako rozzuření sršni a táhly za sebou planoucí provazy. Když vybuchl soudek napalmu, rozstříkly se široko daleko kapky hořícího oleje. Lidé naříkali a ječeli, vráželi jeden do druhého, šlapali po sobě a pokoušeli se skrýt. Yama si lehl na zem, přitiskl se k základům zdi a rukama si chránil hlavu, zatímco kolem bubnovaly kovové střepiny a pleskaly kapky tekutého ohně.

Potom všechny ty hrozivé zvuky utichly.

Yama se vyhrabal na nohy, v uších mu zvonilo a před očima se mu míhaly mžitky. Náhle mu na rameno dopadla těžká ruka.

„Ještě jsme spolu neskončili, mřenko,“ řekl Lob a otočil si ho čelem k sobě. Za ním stál jeho bratr Lud, chechtal se a cenil na Yamu ostré špičáky.

6 – Dům U Zádušních svítilen

Lud sebral Yamovi nůž a zastrčil si ho za pás vedle své zakřivené dýky.

„Nesnaž se volat o pomoc, mřenko, nebo bych ti musel vyříznout jazyk.“

Lob a Lud popadli Yamu za paže každý z jedné strany a vlekli ho mezi prchajícím davem k bráně v nových městských hradbách. Hustý černý dým z hořící věže, z níž se stal vztekle řvoucí komín, a čoud z dohořívajícího sentinelu a nesčetných malých ohníčků zastřel slunce. Několik splašených koní bez jezdců klopýtalo mezi zříceninami. Seržant Rhodean rázoval kolem věže a organizoval záchranné práce, vojáci a domobrana už utloukali menší ohně v trávě mokrými přikrývkami.

Lidé museli obcházet Anandu a otce Quina, kteří klečeli na cestě nad mužem se zkrvavenou hlavou. Kněz pomazával umírajícímu čelo olejem a uděloval mu požehnání. Yama se ohlédl a snažil se zachytit Anandův pohled, ale Lud zavrčel a uhodil ho pěstí do tváře. A tak táhli Yamu dál.

Těžký kouř visel nízko nad plochými střechami městečka. Na starém nábřeží kramáři spěšně balili zboží do ranců. Hokynáři, hostinští a podomci zavírali okenice, mnozí stáli na stráži u dveří ozbrojení puškami a sekerami. Lůza už plenila dům, v němž měl doktor Dismas ordinaci, z pavlače v prvním patře létal nábytek, knihy padaly jako ptáci se zlomenými křídly, džbánky s rozemletými léčivy se tříštily a rozsévaly po zemi různobarevné prášky. Nějaký muž systematicky rozbíjel okna těžkým kladivem.

Lob a Lud se protlačili srocením, Yamu pořád táhli mezi sebou, a odbočili do chudé uličky, jejímž středem vedla stoka se stojatou zelenou vodou. Přízemní domky se tiskly jeden k druhému jako zimomřiví žebráci a na první pohled se dalo poznat, že byly postaveny z kamene vydrancovaného z mnohem starších a honosnějších budov – překlady nad úzkými okny byly bohatě zdobeny omšelými ornamenty, jinde se zas dala rozeznat stěží čitelná písmena nějakých dávno zapomenutých litanií. Chodníček dlážděný kočičími hlavami přetínaly odpadní žlaby, které odváděly znečištěnou vodu do páchnoucí stoky. V ubytovnách po obou stranách žili převážně námezdní dělníci bez rodin, kteří se museli mýt ve společných umývárnách.

Yamu napadlo, že ho dvojčata zatáhla do téhle špinavé uličky kvůli poustevníkovi, kterého z jejich spárů zachránil, a že teď od nich schytá pořádný výprask. Vzepřel se, ale hrubě s ním zacloumali a vlekli ho dál, až k domu, na němž visel hrozen prastarých zádušních svítilen, jež povrzávaly v mírném, nicméně notně smrdutém vánku. Lob zacouval do dveří a táhl Yamu za košili, Lud ho tlačil zezadu. Spojenými silami se jim ho nakonec podařilo prostrkat dveřmi do krčmy.

Většinu velké místnosti, v níž se dutě rozléhala ozvěna kroků, zabíral mělký čtvercový bazén osvětlený zespodu zelenými lucernami. Na hladině splýval na zádech nesmírně tlustý muž, jehož stín se pohupoval na oslizlých stěnách. Když Lob a Lud vlekli Yamu kolem bazénu, břicháč zafuněl a hekl, vypustil z nosu hustou, téměř mastnou páru a otevřel jedno oko. Lob mu hodil minci. Břicháč ji chytil mezi odulé rty, které připomínaly koňskou podkovu, vtáhl horní ret do úst a mince zmizela. Potom opět zafuněl a oko zavřel.

Lud pobídl Yamu špičkou dýky, aby zabočil kolem řádky sudů do úzké chodby, jež končila maličkým dvorkem. Skleněná střecha byla potřísněna skvrnami zelených řas a černou plísní. Na šířku dlaně od nabílených zdí stála drátěná klec a v ní se nad vratkým stolkem hrbil doktor Dismas, četl knihu a z kostěné špičky kouřil cigaretu s hřebíčkovou vůní.

„Tady ho máte, ctihodnosti,“ řekl Lud. „Dostali jsme ho!“

„Strčte ho dovnitř,“ poručil apatykář a nedočkavě knihu zaklapl.

Yamův strach se změnil v ochromující úžas. Lob mu zkroutil ruce za zády, Lud odemkl dvířka klece, hodili Yamu dovnitř a Lud znovu zamkl.

„Jak vidíš, hochu,“ oslovil ho doktor Dismas, „do smrti mám ještě daleko, přestože jsem za tento odvážný podnik zaplatil opravdu vysokou cenu. Zavři ústa, vypadáš jako ty žáby, které tak rád po nocích lovíš.“

„No tak to řekni,“ pošťouchl Lud Loba. „Řekni to ty!“ odsekl Lob.

Nakonec se Lud přece jen osmělil: „Zaplaťte nám, doktore, udělali jsme, co jste chtěl.“

„Napřed jste však zklamali,“ pravil doktor Dismas, „a na to jsem nezapomněl. Máte před sebou ještě další práci, a kdybych vám zaplatil teď, okamžitě byste se opili. Zatím můžete odejít. Druhý úkol vás čeká hodinu po západu slunce.“

Po delším pošťuchování se vymáčkl Lob: „Mysleli jsme, že byste nám napřed mohl zaplatit za jednu věc a potom za druhou.“

„Řekl jsem, že dostanete zaplaceno, jestliže mi sem tohoto hocha přivedete. A svůj slib splním. Dostanete ještě víc peněz, když mi ho pomůžete dopravit k muži, který mě k této akci zmocnil. Ale nebudou žádné peníze, dokud všechno neuděláte přesně podle mých pokynů.“

„Třeba už tu druhou věc nechcem udělat,“ zabručel Lob.

„Rád bych vás upozornil, že je nebezpečné nechat něco nedokončeného,“ pravil doktor Dismas.

„Nezdá se mi to spravedlivý,“ namítl Lud. „Udělali jsme, co jste chtěl…“

Doktor Dismas ostře vyštěkl: „Kdy máte začít s druhou částí úkolu, jak jsem vám přikázal?“

„Po západu slunce,“ zamumlal Lob mrzutě.

„Hodinu po západu! Pamatujte si to. Budete trpět stejně jako já, nedopadne-li to dobře. Jednou jste zklamali. Opovažte se zklamat znovu.“

Lud zamručel: „Copak jsme ho nepřivedli?“

Lob dodal: „Dostali bysme ho už včera v noci, kdyby se nám nepřipletl do cesty ten starý trhan s čakanem.“

Yama pozoroval dvojčata přes mříže klece. Bratři se vyhýbali jeho pohledu. „Pusťte mě. Řeknu, že jste mě zachránili před rozběsněným davem. Nevím, co vám doktor Dismas slíbil, ale můj otec vám zaplatí dvojnásobek.“

Lud a Lob se začali pochechtávat a pošťuchovali se do žeber.

„To je ale vejtaha, tendle nalezenec,“ řekl Lud. „Hotový urozenec.“ Lob říhl a jeho bratr se zachechtal.

Yama se otočil k doktoru Dismasovi. „Totéž platí i pro vás, doktore.“

„Můj drahý hochu, nemyslím si, že by si edil mohl dovolit zaplatit mou cenu,“ pravil doktor Dismas. „Byl jsem ve svém domě mezi svými výzkumy a knihami šťastný.“ Položil si ruku na úzkou hruď a povzdechl si. Měl šest prstů se špičatými nehty. „Všechno je teď tvou vinou pryč. Jsi mým velikým dlužníkem, Yamamanamo, ale mám v úmyslu získat díky tobě příslušnou protihodnotu. Nepotřebuji edilovu dobročinnost.“

Yama cítil podivnou směs vzrušení a strachu. Napadlo ho, že doktor Dismas objevil jeho pokrevní linii, třeba dokonce vypátral i jeho pokrevníky, bohatý rod, na němž bude vymáhat výkupné. „Vy jste opravdu zjistil, odkud jsem! Našel jste mou rodinu, chci říct, mou skutečnou rodinu…“

„Něco mnohem lepšího,“ prohlásil doktor Dismas, „ale teď není vhodný čas o tom mluvit.“

„Chci to vědět, ať je to cokoli, okamžitě. Mám právo to vědět.“

Doktor Dismas se znenadání rozhněval. „Nejsem tvůj sluha, hochu!“ Vymrštil ruku a stiskl nerv na Yamově lokti, až mu hlavou projela ostrá bolest a padl na kolena na drátěnou podlážku klece. Doktor obešel stůl a uchopil ho za bradu dlouhými, ztuhlými a studenými prsty. „Teď jsi můj. Pamatuj si to. Jsi můj.“ Otočil se k dvojčatům. „Co vy dva tu ještě děláte? Příkazy jste už dostali.“

„Tak jo, vrátíme se večer,“ řekl Lud. „Uvidíme, jestli nám zaplatíte.“

„Samozřejmě.“ Když Lud a Lob odešli, doktor Dismas řekl Yamovi důvěrným tónem: „Upřímně řečeno, raději bych pracoval sám, ale těžko můžu vyjít mezi lidi, když si všichni myslí, že jsem byl ve věži.“ Uchopil Yamu v podpaží a zvedl ho na nohy. „Posaď se, Yamamanamo, jsme přece civilizovaní lidé. Hned ti bude líp.“

Yama opatrně usedl na krajíček rozviklané kovové židle. Chvíli zhluboka dýchal, než bolest ustoupila do pálivého tepání v ramenních svalech. Konečně mohl promluvit: „Věděl jste, že vás edil přijde zatknout.“

Doktor Dismas usedl na protější straně stolku, a zatímco zastrkoval cigaretu do kostěné špičky, pravil: „Tvůj otec je člověk, jenž bere své povinnosti velmi vážně, proto přesně podle předpisů sdělil své záměry Radě pro noční čas a svatyně. Jeden z jejích členů mi dlužil malou laskavost.“

„Jestli je mezi vámi a mým otcem nějaká sporná záležitost, jsem si jistý, že půjde vyřešit, jenže to byste mě nesměl držet v zajetí. Jakmile věž dohoří, budou hledat tělo, a když žádné nenajdou, začnou hledat vás. A tohle je malé městečko.“

Doktor Dismas vyfoukl kouř skrze dráty klece. „Vida, jak dobře tě Zakiel naučil logice. Byl by to skutečně přesvědčivý argument, pokud by to tělo nenašli. Jenže oni je najdou.“

„Znamená to, že jste požár věže naplánoval, takže nemůžete obviňovat mne. Předpokládám, že jste si odnesl i své knihy.“

Doktor Dismas to nepopřel. „Mimochodem, jak se ti ta podívaná líbila?“

„Mnoho lidí je přesvědčeno, že jste čaroděj.“

„Žádní čarodějové nejsou, a pokud to o sobě někdo tvrdí, podvádí nejen své důvěřivé zákaznictvo, ale především sám sebe. Pro mé malé pyrotechnické představení jsem použil trochu uvážlivě namíchaných solí, jež byly zapáleny elektrickými detonátory, jakmile první z těch hlupáků šlápl na destičku skrytou pod kobercem. Byl to jenom malý žertík, který může každý apatykář, hodný svého titulu, kdykoli zinscenovat, ačkoli ne snad v tak velkém měřítku.“ Doktor Dismas namířil dlouhý ukazovák přes stolek a Yama se stěží ovládl, aby neucukl. „A to všechno pro tebe. Měl bys mi být vděčný, Yamamanamo, Synu řeky. Ale které řeky, to bych rád věděl. Mám však jistotu, že rozhodně ne naší staré Velké řeky.“

„Znáte mou rodinu?“ zeptal se Yama dychtivě. Nedokázal potlačit radost, která v něm kypěla, až se mu chtělo smát, zpívat a tančit. „Znáte mou pokrevní linii!“

Doktor Dismas sáhl do kapsy svého dlouhého kabátu a vytáhl hrst plastových slámek. Chvíli je protřepával v bledých dlaních a pak je rozhodil na stůl. Měl ve zvyku řešit sporné otázky podle náhodného rozložení slámek. Yama o tom slyšel od Anandy, který mu to prozradil značně pohoršeným tónem.

„Pokoušíte se zjistit, doktore, zda mi to máte říct?“

„Jsi chytrý hoch, Yamamanamo, a snažíš se přijít na kloub i tomu, co je zakázané, a tak si nějakou odpověď zasloužíš.“ Doktor Dismas odklepl popel z cigarety. „Volci a velbloudi, pštrosi i koně dřou v porobě pod dohledem hochů tvého stáří, možná dokonce mladších, ozbrojených pouze čerstvě uříznutým prutem, jenž naprosto postačí, aby přiměl zvířata k poslušnosti. Je to možné, protože touha po svobodě byla v těchto tvorech zlomena a nahrazena zvykem. A každé další švihnutí prutem ten zvyk utvrzuje. I kdyby byla osvobozena od jha či nákladu, jsou již příliš zlomena, aby dokázala vzdorovat svým pánům a uprchla na svobodu. Většina lidí se od tažných či nákladních zvířat příliš neliší, neboť jejich duše jsou zlomeny strašidly náboženství, jimiž je mrskají kněží a úředníci. Proto se usilovně snažím vystříhat se veškerých zvyků. Pouze nepředvídatelností lze ošálit ty, kteří se cítí být pány lidí.“

„Myslel jsem, že nevěříte na Ochránce, doktore.“

„Nezpochybňuji jejich existenci. Určitě kdysi žili. Tento svět je toho důkazem. Oko Ochránců a celá ta pěkně uspořádaná Galaxie jsou toho důkazem. Zpochybňuji však velikou lež, díky níž kněží ovládají celou populaci, onu lež, že Ochránci nad námi všemi bdí a že se jim musíme zalíbit, abychom si zasloužili spásu a po smrti život věčný. Jako by se bytosti, jež si pohrávaly s hvězdami jako žonglér s míčky, měly ještě starat o to, zda konstábl bije své ženy či jeho synové terorizují malé hochy. Je to jen šidítko, které má udržet lidi na jednou daných místech a zabránit, aby se tato takzvaná civilizace vyvíjela. A proto na to pliji.“

A doktor Dismas si skutečně odplivl, sice delikátně jako kočka, ale přesto Yamu vylekal.

Pak si apatykář opět vložil cigaretovou špičku do úst a stiskl ji velkými plochými zuby. „Ochránci nás stvořili, ale jsou pryč.“ Roztáhl rty do úsměvu a na lících mu vystoupily podkožní puchýře, které vypadaly jako zrnitá buničina, jako reliéfy s ostrými okraji. „Zhynuli vlastní rukou. Stvořili Oko a propadli se vším všudy za horizont událostí. A proč? Protože si zoufali. Přetvořili Galaxii a mohli přetvořit celý Vesmír, ale selhaly jim nervy. Byli to zbabělí blázni a každý, kdo věří, že nad námi stále bdí, přestože do strašlivého strádání na tomto světě nezasahují, je ještě větší blázen.“

Yama nevěděl, co by řekl. Nebyla na to žádná odpověď. Ananda měl pravdu. Apatykář je zrůda, neboť kromě své nehorázné nadutosti neuznává naprosto nic.

„Ochránci jsou pryč, ale stroje nás stále pozorují a řídí svět podle prastarých pravidel,“ pokračoval doktor Dismas. „Stroje pochopitelně nemohou vidět vše najednou, a tak si vytvořily vzory, podle nichž předvídají lidské chování, a sledují pouze odchylky od normy. U většiny lidí to funguje, ale je tady několik mužů, jako jsem já, kteří jim vzdorují tím, že důležitá rozhodnutí činí náhodně. Stroje nemohou vysledovat cesty náhody od okamžiku k okamžiku, a tak se stáváme neviditelnými. A tato klec, v níž sedíme, je svým způsobem skrýš. Je to clona proti slídění strojů. Ze stejného důvodu nosím klobouk vyložený stříbrnou fólií.“

Yama se zasmál, protože doktor Dismas se ke svému směšnému zvyku přiznal s naprosto vážnou tváří. „Takže vy se bojíte strojů.“

„Ale vůbec ne. Hluboce mne zajímají. Mám malou sbírku různých částí mrtvých strojů, vykopaných z trosek v pouštích za středem světa, a jeden téměř neporušený, což je neocenitelný poklad.“ Doktor Dismas najednou zavrtěl hlavou a pak mrkl na Yamu. „Ale o tom teď nebudeme mluvit. Ne tady! Mohly by nás slyšet, dokonce i přes tuto klec. Přišel jsem do Eolie také z toho důvodu, že je zde aktivita strojů vyšší než kdekoli jinde na Konfluenci – ano, dokonce vyšší než v Ys. A tak, můj drahý Yamamanamo, jsem našel tebe.“

Yama ukázal na šestiboké slámky, pokryté rudými a zelenými znaky nějakého neznámého písma, rozhozené po stole. „Odmítáte přiznat nadřazenost Ochránců nad lidmi, a přesto posloucháte příkazy těchto kousků plastu.“

Doktor Dismas se zatvářil prohnaně. „To ano, ale sám si vybírám, jakou otázku položím.“

Yamovu mysl však ovládala jedna jediná otázka. „V Ys jste zjistil něco o mé pokrevní linii. Když už mi nechcete povědět všechno, prozraďte mi aspoň to, co jste řekl mému otci. Našel jste mou rodinu?“

„Musel bys hledat mnohem dál než v Ys, abys svou rodinu našel, můj drahý hochu, a dostaneš k tomu příležitost. Edil je svým způsobem dobrý člověk, ale je třeba dodat, že není víc než úředníček stěží schopný vládnout skomírajícímu městečku, které nikoho nezajímá. Do rukou mu padla výhra, která může rozhodnout osud všech lidí na Konfluenci, dokonce i planety samé, ale nic s tím neudělal, a proto si tu odměnu nezaslouží. A co se týče tebe, Yamamanamo, jsi velmi nebezpečný, protože nevíš, kdo jsi.“

„Strašně rád bych to věděl.“ Yama polovinu slov doktora Dismase nechápal. Napadlo ho, že doktor zešílel, a srdce se mu sevřelo.

„Nevědomost neomlouvá,“ pravil doktor Dismas, ale zdálo se, že to řekl spíš sám sobě. Dlouhými kostnatými prsty chvíli přesouval slámky, jako by chtěl změnit svůj osud. Pak si zapálil další cigaretu a zahleděl se na Yamu, dokud chlapec neuhnul očima.

Doktor Dismas se náhle zasmál, energicky vytáhl nevelké kožené pouzdro a otevřel je. Uvnitř byla elastickými pásky upevněna skleněná stříkačka, lihový kahánek a ohnutá lžíce se zčernalou spodní stranou, dále miniaturní hmoždíř s paličkou a pár skleněných lahviček uzavřených gumovými zátkami. Z jedné lahvičky vytřepal do hmoždíře usušeného brouka, z další přidal několik kapek průzračné tekutiny vonící po meruňkách. Pečlivě brouka rozmačkal na řídkou pastu, kterou seškrábl na lžíci.

„Puchýřník lékařský,“ prohlásil apatykář, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „Jsi mladý a nechápeš, že někdy je život pro někoho tak citlivého, jako jsem já, příliš těžký.“

„Můj otec říkal, že se kvůli tomuhle dostanete do nepříjemností s vaším cechem. Říkal…“

„Že jsem slíbil, že toho nechám? Ano, samozřejmě jsem to slíbil. Kdybych to neudělal, nedovolili by mi vrátit se do Eolie.“

Doktor Dismas zapálil křesadlem lihový kahan a přidržel lžíci nad modravým plamínkem, dokud se hnědá pasta nerozpustila a nezačala bublat. Vůně meruněk zesílila a přimísil se do ní ostrý kovový pach. Doktor Dismas natáhl tekutinu do injekční stříkačky a poklepal na ni nehtem palce, aby se bublinky přilepené ke sklu uvolnily. „Nedoufej, že utečeš, hochu. Nemám klíč.“

Vyhrnul si levý rukáv, opřel paži o stolek a palcem a ukazovákem si prohmatával kůži, až našel žílu. Zapíchl do ní jehlu, nasál do stříkačky trochu krve, jež zavířila v nahnědlé tekutině, a pak zmáčkl píst.

Zprudka se nadechl a prohnul se na židli do oblouku. Stříkačka mu vyklouzla z pravé ruky a klepla o stolek. Chvíli bubnoval patami v nepravidelném rytmu do drátů na zemi, potom se uvolnil a zpod přivřených víček pohlédl na Yamu. Svislé štěrbiny jeho zřítelnic ve žlutých duhovkách se nezávisle jedna na druhé rozšiřovaly a stahovaly. „Kdybych si tě mohl nechat dostatečně dlouho…“ Zachichotal se. „Co všechno bych tě mohl naučit…“

„Doktore?“

Ale doktor Dismas oněměl. Pohled mu ještě chvíli bloudil po kleci, až ustrnul na špinavé skleněné střeše nad dvorkem. Yama opatrně vstal a začal roztahovat dráty, ale podařilo se mu je pouze zdeformovat. Šestiúhelníková oka nebyla dost velká, aby se jimi mohl protáhnout. Mezi dvířka a rám ani nezasunul prsty.

Slunce se pomalu připlížilo nad skleněnou střechu, zalilo dvorek nazlátlým světlem a pak začalo zase ustupovat zpátky.

Yama se osmělil dotknout apatykářovy natažené ruky. Byla lepkavá, puchýře pod kůží jako by dýchaly. Doktor se ani nepohnul. Hlavu měl zvrácenou dozadu, tvář zpola ozářenou nazelenalými slunečními paprsky.

Doktor Dismas měl v dlouhém černém plášti jen jednu velkou kapsu, avšak prázdnou, jak Yama brzy zjistil. Když z ní vytahoval ruku, doktor ho znenadání chytil za zápěstí a prudce mu ji stlačil dolů. „Nedoufej,“ zamumlal. Jeho dech voněl meruňkami a železem. „Seď a čekej, hochu…“

Yama se posadil a čekal. Po chvíli se chodbou přišoural nesmírně otylý muž, jehož viděl v bazénu. Na obrovských nohou měl modré gumové sandály, jinak byl nahý, a nesl tác přikrytý bílým ubrouskem.

„Ustup,“ nařídil břicháč Yamovi. „Ještě dál, až za doktora.“

„Pusťte mě. Slibuju, že dostanete odměnu.“

„Tu jsem už dostal, panáčku.“ Břicháč odemkl dveře, položil tác na stolek a zase za sebou zamkl. „Sněz všecko, doktor nebude mít hlad. Když má drogu, tak nejí. Teda aspoň já ho neviděl.“

„Pusťte mě ven!“ Yama začal lomcovat klecí, ale břicháč se nevzrušeně odšoural pryč.

Po chvíli to vzdal a odhrnul ubrousek. V misce řídké polévky plaval chuchvalec vyvařených rybích očí a kolečka syrové cibule. Na tácu byl ještě skrojek starého chleba tvrdého jako cihla a malá sklenička piva barvy zvětralé moči.

Polévka byla ochucena pálivou paprikou, takže byla téměř poživatelná, ale chléb byl tak přesolený, že se hned prvním soustem málem zadusil a k dalšímu už neměl odvahu. Vypil kyselé pivo a nějak se mu podařilo na rozviklané židli usnout.

Probudil ho doktor Dismas. Yamovi pukala hlava bolestí a v ústech měl odpornou pachuť. Klec byla osvětlena syčící lampou zavěšenou ze stropu, obloha nad skleněnou střechou byla černá.

„Vstávej, hochu.“ Doktor Dismas překypoval bujarou energií, poskakoval z nohy na nohu a tleskal ztuhlýma rukama. Na obílených stěnách dvorku se po něm opičil jeho stín.

„Vy jste mě omámil,“ řekl Yama otupěle.

„Jenom malá špetička do piva, abych tě zbavil starostí.“ Doktor Dismas zatřásl dráty a vykřikl: „Hej hola, krčmáři!“ Otočil se k Yamovi a řekl: „Spal jsi déle, než si myslíš. Ten spánek byl můj dar, aby se mohlo probudit tvé pravé já. Teď mi sice nerozumíš, ale to nevadí. Vstaň! Vyskoč! Trochu života do toho umírání! Vzbuď se, vzbuď se, vzbuď se! Čeká tě setkání s osudem. Hej hola, krčmáři!“

7 – Vojevůdce

Vyšli z krčmy do tmavé uličky a doktor Dismas si spěšně nasadil klobouk s širokou krempou, vyměnil pár slov s krčmářem, jenž apatykáři něco podal, dotkl se sevřenou pěstí čela a zabouchl těžké dveře. Hrozen zádušních svítilen povrzával ve vánku a vydával sinalou záři, která stěží osvětlovala něco víc než samotné lampy. Tmu prořezávaly jen čepele světla, jež pronikaly zavřenými okenicemi na protější straně stoky. Doktor rozžehl kapesní svítilnu a zamířil sporý paprsek na Yamu, jenž polekaně zamrkal. Rozum měl pořád otupělý drogou přimíchanou do piva.

„Když se ti udělá špatně,“ řekl doktor Dismas, „pořádně se předkloň, ať si neušpiníš šaty a boty. Musíš vypadat slušně.“

„Co se mnou uděláte, doktore?“

„Nadechni se, můj drahý hochu. Pomalu a zhluboka. Není krásná noc? Dozvěděl jsem se, že je zákaz vycházení. Nepotkáme nikoho, kdo by se o nás mohl zajímat. Podívej se na tohle – víš, co to je?“

Apatykář ukázal Yamovi laserovou pistoli, kterou mu dal krčmář. Byla stříbřitá, kapkovitého tvaru, měla krátkou hlaveň, baňatou komoru a pažbu z plastu s pamětí. Pažba se dokázala zformovat podle stavby rukou většiny pokrevních linií na Konfluenci. Na boku komory žhnula rudá tečka, což znamenalo, že zbraň je nabitá.

„Už jenom za to by vás mohli upálit,“ řekl Yama. „Takže víš, co to umí.“ Doktor Dismas přitiskl hlaveň Yamovi do levého podpaží. „Nastavil jsem laser na nejnižší výkon, nicméně jediný výstřel ti usmaží srdce. Půjdeme spolu k novému přístavu jako dva staří přátelé.“

Yama poslechl. Byl stále příliš omámený, stěží by utekl. A seržant Rhodean vždycky zdůrazňoval, že kdyby ho někdo unesl, nemá se pokoušet o útěk, pokud by jeho život nebyl v bezprostředním nebezpečí. Yama předpokládal, že ho vojáci z posádky už stejně hledají. Byl přece pryč celý den. Určitě jsou za každým rohem.

Doktor Dismas byl po dávce své oblíbené drogy nezvykle hovorný. Nezdálo se, že by se něčeho bál. Po cestě Yamovi vyprávěl, že krčma byla původně dílna, v níž se za slavných dní Eolie vyráběly zádušní lampy.

„Ty lampy na vývěsním štítu jsou jen neumělou napodobeninou z lakovaného papíru. Skutečné zádušní svítilny byly malé lodičky z plastu se zatíženým kýlem, aby se nepřevrhly, a místo plachty měly nafouknutou kouli z polyamidu napuštěného fosforeskujícími chemikáliemi. Při každém pohřbu plavaly tyhle lampy po Velké řece, aby zmátly nepokojné duchy mrtvých, kteří by chtěli strašit žijící příbuzné. Jak zakrátko zjistíš, můj drahý hochu, je v tom jistá podobnost s tvým osudem.“

„Spolčil jste se s omezenci, doktore. Krčmář bude za spoluúčast na mém únosu upálen – to je trest, který můj otec vyhradil obyčejným lidem. Lud a Lob budou také upáleni, přestože oba jejich hloupost téměř omlouvá.“

Doktor Dismas se zasmál. Jeho nasládlý dech se dotkl Yamovy tváře. „A já budu také upálen?“

„To bude záležet na rozhodnutí mého otce. Spíš budete ponechán na milost a nemilost vašemu cechu. Nikdo z toho nebude mít užitek.“

„Právě v tom se mýlíš. Za prvé jsem tě neodvedl kvůli výkupnému, ale proto, abych tě zachránil před osudem obyčejného pěšáka, jaký pro tebe tvůj pěstoun naplánoval. A za druhé, vidíš snad někoho, kdo tě spěchá zachránit?“ Dlouhé nábřeží, osvětlené oranžovými sodíkovými lucernami, bylo opuštěné. Krčmy, kupecké krámky i oba nevěstince byly zavřené a temné, na dveřích se třepetaly vyhlášky oznamující zákaz vycházení. Na zdech byly obrázkovým písmem, jaké užívají Amnani, načmárány vulgarismy. Smetí a naplavené dříví, navršené a zapálené u ocelových dveří obchodu Derevina otce, už dohořelo, aniž kovu uškodilo, jen ho začoudilo. Několik menších krámů bylo vypleněno a dům, v němž měl ordinaci doktor Dismas, byl do základů vypálen. Čadící spáleniště ostře zapáchalo a vehnalo Yamovi do očí slzy.

Doktor Dismas ho vedl naprosto bezstarostně po molu nového přístavu, které vybíhalo k ústí zátoky mezi lady zarostlými bambusovou trávou a bahnitými mělčinami protkanými sítí mělkých kanálů. Zátoka se doširoka otevírala níž po proudu řeky. Na jedné straně se na ostrohu tyčila edilova tvrz, na druhé komíny továrny na výrobu peoninu.

Dvě ze tří paží Galaxie stály nad krajem světa. Galaktický větrník byl tak obrovský, že když Yama pohlédl na konec jednoho ramene, neviděl konec druhého. Bojovníkova paže se zvedala nad obloukem Honcovy paže, avšak Střelcova paže zůstávala skryta pod horizontem a do příchodu zimy ji nebude vidět. Yama věděl z Puránů, že Modrý diadém je hvězdný oblak obsahující padesát tisíc modrobílých hvězd, z nichž každá je čtyřicetkrát větší než slunce ozařující Konfluenci, ačkoli vypadal jen jako jasný bod za rozvětveným konečkem Honcovy paže a připomínal kapku vody stékající z prstu. Pravidelně rozmístěná ramena Galaxie chladně plála na temném pozadí, zářivé hvězdokupy seřazené do dlouhých řetězců protkávaly jejich mléčnou strukturu, v níž se daly rozeznat přímky a oblouky, koule i celá mračna dalekých sluncí. Husté galaktické jádro, rozpůlené horizontem, bylo obaleno jemnými soustřednými prstenci jako hromádka klenotů ovinutá třpytnými závoji. Tváří v tvář této prastaré vznešenosti Yama cítil, že jeho osud je stejně bezvýznamný jako osud kteréhokoli moskyta, který mu bzučí kolem uší.

Najednou si doktor Dismas přiložil k ústům volnou ruku a zvolal do tiché noci silným hlasem: „Vyplouváme!“

Ozvalo se vzdálené šplouchnutí z mělčin za koncem kamenného prstu přístavu a uslyšeli známý hlas: „Musíš pádlovat zároveň se mnou, pitomče! Vždyť se točíme dokola!“

Ze tmy vyplul člun. Jakmile narazil na široký kamenný schod, Lud a Lob odložili pádla, Lob vyskočil na břeh, přidržel člun a Yama s doktorem Dismasem nastoupili.

„Spěcháme na vaše zavolání, ctihodnosti,“ řekl Lud.

„Práce kvapná, málo platná,“ odsekl doktor Dismas. Pomalu a s přehnanou úzkostlivostí se usadil na prostřední lavici čelem k Yamovi, nedbale na něj namířil pistoli a řekl dvojčatům: „Doufám, že tentokrát jste udělali přesně to, co jsem vám nařídil.“

„Všecičko podle vašeho přání,“ zavrčel Lob. „Nevěděli, že tam jsme, dokud to nevyletělo do vzduchu.“

Člun se trochu zhoupl, když do něho Lob naskočil. Přes své mohutné tělo byl překvapivě mrštný. Usadil se vedle bratra na vyvýšenou lavici na zádi a společně odtlačili loďku od hrubých kvádrů mola.

Yama se díval, jak se řetěz oranžových světel na nábřeží rychle ztrácí ve tmě. Chladný vítr nad řekou mu pročistil hlavu, konečně se probral z omámení a dostal strach. „Kam mě to vezete, doktore?“

Pod střechou klobouku blýskaly doktorovy oči rudými plamínky jako některým nočním živočichům, neboť byly potaženy reflexní blánou. „Vracíš se do míst svého narození, Yamamanamo. Děsí tě to?“

„Mřenka!“ posmíval se Lud. „Mřenka, mřenka!“

„Mřenka vylovená z vody,“ dodal Lob. Oba ztěžka dýchali, jak usilovně pádlovali na otevřenou hladinu Velké řeky.

„Pokud si chcete zasloužit peníze, tak mlčte,“ okřikl je doktor Dismas, pak se otočil k Yamovi: „Musíš jim odpustit. Ve stoce se těžko hledají dobří pomocníci. Chvíli jsem byl v pokušení použít místo nich muže mého nového zaměstnavatele.“

Lud se snažil vyhrožovat: „Mohli bysme vás postrčit přes bok, doktore. To vás nenapadlo?“

„Tahle zbraň zabije tebe a tvého bratra stejně spolehlivě jako Yamamanamu,“ zabručel doktor Dismas.

„Jestli na nás vystřelíte, zapálíte člun a utopíte se, takže to vyjde nastejno, jako když vás tam rovnou hodíme.“

„Přesto bych to mohl udělat. Mám zabíjení v povaze stejně jako ten štír, který přemluvil žábu, aby ho přenesla přes řeku, jenže to nevydržel a bodl ji dřív, než byli v polovině.“

„On to tak nemyslel, ctihodnosti,“ omlouval bratra Lob.

„Já prostě jenom nemám rád přivandrovalce, co pomlouvají naše město,“ řekl Lud vzdorovitě.

Doktor Dismas se zasmál. „Vždyť říkám jenom pravdu. Proč chcete odjet, když se mnou nesouhlasíte? Měl jsem za to, hoši, že vás právě tato pohnutka pozvedá nad ostatní vašeho druhu.“

„Náš otec je mladý, v tom to je,“ řekl Lud. „Jsme silní, ale otec je silnější. Zabil by nás, kdybysme se o něco pokusili, a my nemůžem čekat, až zeslábne. Mohlo by to taky trvat celý roky.“

„Yamamanama chce také odejít,“ pravil doktor Dismas. „Nepopírej to, můj drahý hochu. Brzy se tvé přání splní. Hle! Podívej se tam proti proudu! Podívej, co všechno pro tebe dělám!“

Člun obeplouval bahnitou naplaveninu v zátoce, aby se dostal na řeku. Yama se vyděsil, protože loď, zakotvená u plovoucího přístavu asi dvacet honů daleko, hořela od zádě po příď a vrhala do noci gejzíry jisker, jako by chtěla soupeřit s modrou září Galaxie.

Byla to karaka s širokou palubou, jedna z těch nákladních plachetnic, které dopravovaly vojáky a zásoby armádám bojujícím proti kacířům ve středu světa. V bezpečné vzdálenosti se pohupovaly čtyři malé čluny, temné stíny na hladině zářící jako roztavená měď. Náhle roztrhla trup karaky série tlumených explozí a vysoko nad planoucí stěžně vylétly bílé ohnivé koule. Loď se začala potápět.

Lud a Lob zajásali a vstali, aby lépe viděli. Člun se nebezpečně rozhoupal.

„Sedněte si, hlupáci,“ vyštěkl doktor Dismas.

Lud zavýskl. „Povedlo se to, ctihodnosti! Přesně, jak jste chtěl!“

Doktor Dismas se naklonil k Yamovi. „Vymyslel jsem způsob tak prostinký, že jej dokonce i tihle dva úspěšně zvládli.“

„To vy jste před několika dny zapálil přístav?“ zeptal se Yama.

„Dva soudky palmového oleje, sodná sůl a načasované rozbušky. Jeden soudek na zádi, druhý na přídi,“ řekl doktor Dismas, který ignoroval otázku. „Šikovné odvedení pozornosti, nemyslíš? Vojáci tvého pěstouna teď mají plné ruce práce, aby zachránili lodníky i přístav, takže my zatím můžeme nerušené uspořádat naše záležitosti.“

„Kousek dál kotví pinasa a její posádku bude určitě zajímat, co se stalo.“

„Domnívám se, že nebude,“ řekl doktor Dismas. „Její velitel se už nemůže dočkat, až se s tebou seznámí, Yamamanamo. Je to zkušený vojevůdce, o válečných úskocích ví úplně všechno. Chápe, že se vždy musí něco obětovat. Ze zapálení plachetnice a tvého únosu budou obviněni kacíři. Edil zítra obdrží žádost o výkupné, avšak i když vyhoví, nedostane, ach běda, žádnou odpověď. Zmizíš beze stopy, můj drahý hochu. Takové věci se v téhle hrozné válce stávají.“

„Otec mě bude hledat. Nikdy mě nepřestane hledat.“

„Možná ani nebudeš chtít, aby tě našel, Yamamanamo. Toužil jsi utéct a teď jsi tady, na počátku velkého dobrodružství.“

Yama konečně pochopil, koho předminulé noci hledali lodníci na staré silnici mezi poli.

„Pokoušel jste se mě unést už přede dvěma dny. Zapálil jste plovoucí přístav, aby se vojáci mého otce honili za neexistujícími kacíři, jenže tihle dva mě nechytili, a tak jste to musel zkusit znovu.“

„A teď jsi tady,“ opakoval doktor Dismas. „Laskavě zmlkni. Máme domluvenou schůzku.“

Líný proud unášel člun rovnoběžně s temným břehem. Planoucí stěžně potopeného vraku se vzdalovaly do noci. Lucerny rybářů, jimiž lákali ryby k sítím, se mihotaly na širé pláni Velké řeky jako další hvězdy Galaxie, jež se zrcadlí na hladině.

Doktor Dismas upřeně hleděl do tmy. Kdykoli Lud a Lob ponořili pádla do vody, polohlasně láteřil, že dělají hluk.

„Musíme udržovat směr, ctihodnosti,“ bručel Lud, „nebo se tam nedostanem.“

„Ticho! Co to bylo?“

Yama zaslechl přes šplouchání řeky šelest křídel. „Jenom netopýr,“ zašeptal Lud. „V noci tady loví.“

„Chytáme je do lepkavých sítí natažených nad vodou,“ řekl Lob. „Netopýři nejsou špatný jídlo, ale po zimě jsou jenom kost a kůže, žádný sádlo. Napřed se musí vykrmit…“

„Ticho!“ zasyčel doktor Dismas podrážděně. „Ještě jedno slovo a na místě tě usmažím. Oba máte na sobě tolik sádla, že vzplanete jako svíčky.“

Proud se odkláněl od břehu, o bok člunu se otřely výhonky mladých banyánů vyčnívající na píď nad hladinu. Yama zahlédl nafialovělou jiskru stroje, jenž putoval nocí – zdálo se mu, že poletuje sem a tam, jako by něco hledal. Za jiných okolností by přemýšlel, co si má přát, ale nyní v něm to vzdálené světélko znásobilo pocit beznaděje natolik, že mu celý svět připadal cizí a zrádný a všechny lákavé představy a naděje byly pouze lepkavou pastí nastraženou na neopatrné snílky.

„Tamhle je to!“ zvolal najednou doktor Dismas. „Pádlujte, hlupáci!“

O kus dál na pravoboku zablikala rudá lucerna. Lud a Lob se opřeli do pádel a člun se rozletěl po vodě. Doktor Dismas zapálil křesadlem lampu s modrým stínítkem a přidržel si ji před obličejem. V tom pochmurném světle vypadala jeho ostrá tvář, poznamenaná podkožními puchýři, poněkud mrtvolně.

Rudá lucerna visela ze zádi pinasy. Loď s trojúhelníkovými plachtami, na níž se doktor Dismas vrátil z Ys, se pohupovala vedle osamělého banyánu. V koruně stromu seděli dva lodníci a přes dlouhé hlavně pušek pozorovali připlouvající člun. Lob vstal a hodil na záď pinasy provaz, který nějaký plavčík zachytil a přivázal. Další muž lehce seskočil dolů, a přestože se člun téměř nezhoupl, Yama sebou polekaně trhl.

Muž stiskl Yamovi rameno. „Jen klid, mládenče, nebo všichni skončíme v řece.“ Byl pouze o několik let starší než Yama, do půl těla nahý, nahrbený, ale svalnatý, kolem pasu přiléhavých bílých kalhot měl ovinutou důstojnickou šerpu. Jeho široký drsný obličej, orámovaný hřívou rozčepýřených měděně zlatých vlasů, byl poset jizvami jako hliněná maska, kterou někdo rozbil a špatně slepil, pátravý pohled však měl upřímný, inteligentní a dobrosrdečný.

Důstojník podržel člun, zatímco doktor Dismas nešikovně šplhal po krátkém provazovém žebříku, který lodníci spustili z boku pinasy. Když přišla řada na Yamu, setřásl důstojníkovu ruku, vyskočil a chytil se zábradlí na zádi plachetnice. Narazil břichem na okutá prkna, až si vyrazil dech, ale vytáhl se nahoru, překulil se přes zábradlí a dopadl na kolena vedle bosých nohou jakéhosi překvapeného lodníka.

Mladý důstojník se zasmál, vyšvihl se nahoru, přeskočil zábradlí, zlehka přistál na palubě a řekl: „Má odvahu, doktore.“

Yama vstal. Narazil si pravé koleno a bolestivě mu v něm cukalo. U kormidelní páky postávali dva polonazí lodníci a vysoký muž celý v černém. Jediný stěžeň pinasy byl zasazen do záďové nástavby, na dolní palubě seděly ve dvou řadách tři desítky veslařů jen v bederních rouškách. Ostrá příď s namalovaným jestřábím okem se pyšně zvedala do výše a v zobanu byl upevněn otočný kanón, o jehož potlučenou a zoxidovanou hlaveň se opíral znuděný dělostřelec.

Yama pohlédl na muže v černém. „Kdo tady velí?“ Doktor Dismas zanaříkal: „Strašně nerad uzavírám obchody pod namířenými zbraněmi.“

Mladý důstojník mávl rukou a lodníci v koruně banyánu sklonili pušky. „To byla jen opatrnost, Dismasi, pro případ, že byste přilákal nezvané hosty. Kdybych vás chtěl zastřelit, Dercetas a Diomedes by vás dostali, sotva jste vypluli ze zátoky. Nemusíte se však bát, příteli, neboť já vás potřebuju stejně jako vy mě.“

Yama se zeptal znovu, tentokrát hodně nahlas: „Kdo z vás je velitel?“

„Já,“ řekl mladý důstojník a s úsměvem podal Yamovi ruku.

Yama ji přijal. Důstojníkovo sevření bylo pevné, byl to stisk muže, jenž si je jistý svou silou. Prsty měl zakončeny ostrými drápy, které mu při stisku povyjely z lůžek a zlehka bodly Yamu do dlaně.

„Rád tě poznávám, Yamamanamo.“ Důstojník měl veliké zlaté oči se žlutohnědými zorničkami, jejichž krása podivně kontrastovala se znetvořeným obličejem. Přes levé víčko se mu táhla hluboká křivolaká jizva, jež končila až na bradě.

„Za války se svět rojí hrdiny jako lejno mouchami, ale Enobarbus je vynikající vojevůdce,“ poznamenal doktor Dismas. „Nastoupil do služby minulého léta jako poručík a vedl útočnou loď, mnohem menší než je tato, proti přístavu nepřítele, poslal ke dnu čtyři koráby a těžce poškodil tucet dalších, než se mu vlastní paluba potopila pod nohama.“

„To byla jen šťastná náhoda,“ řekl Enobarbus. „Ale museli jsme pak hodně dlouho plavat, to mi věřte, a ještě déle šlapat pěšky.“

Doktor Dismas řekl: „Pokud má Enobarbus nějakou chybu, pak je to skromnost. Když se jeho loď potopila, provedl celou svoji posádku osm set honů týlem nepřítele a neztratil z patnácti mužů ani jediného. Za odměnu mu byla svěřena divize – právě tam pluje, aby se ujal velení. S tvou pomocí, Yamamanamo, bude brzy významným velitelem.“

Enobarbus se pousmál. „Co se mé skromnosti týče, jste po ruce vy, Dismasi. Pokud mám nějakou vadu, bryskně na ni poukážete. Jaké štěstí, Yamamanamo, že ho oba dobře známe.“

„To vám stačí ke štěstí hodně málo,“ zavrčel Yama.

„Každému hrdinovi je zapotřebí čas od času připomenout, že je jenom člověk,“ prohodil doktor Dismas.

„Společně dokážeme zázraky,“ řekl Enobarbus Yamovi. „My dva budeme vytvářet dějiny, pokud je ovšem pravda, že jsi skutečně takový, jak Dismas tvrdí. Dával si zatraceně dobrý pozor, aby mi neposkytl žádný důkaz, abych ho musel chránit. Je to mazaný chlapík.“

„Mnohokrát v životě jsem lhal,“ řekl doktor Dismas, „ale tentokrát mluvím čistou pravdu, neboť je to pravda natolik ohromující, že před ní jakákoli lež bledne jako plamínek svíce ve slunci. Myslím, že bychom měli vyplout. Můj záškodnický kousek byl vynikající, pokud trval, ale vrak už téměř dohořel, a přestože edil tohoto zpozdilého městečka je slabý muž, rozhodně není hloupý. Když mí pomocníci založili ten první požár, vojáci prohledávali kopce, nyní však budou hledat na vodě.“

„Mohli jsme mít tohoto mladíka už předevčírem, Dismasi, kdybyste víc důvěřoval mně a mým mužům.“

„Vás osobně nesměl nikdo spatřit, Enobarbusi, aby se náš podnik neprozradil. Musíme okamžitě vyplout, než začne edil uvažovat, proč jste nepřispěchal na pomoc hořící lodi.“

„Ne, ještě chvíli se zdržíme,“ prohlásil Enobarbus. „Můj ranhojič se na vašeho mladíka nejprve podívá.“

Enobarbus přivolal muže v černém, jenž se jmenoval Agnitus. Patřili k téže pokrevní linii, ranhojič však byl znatelně starší než mladý velitel. Přestože se pohyboval stejně pružně a lehce, měl už poněkud vystouplé břicho a hříva, jež mu povlávala kolem tváře, byla prokvetlá šedinami.

„Sundej si košili, mladíku,“ poručil Agnitus. „Podíváme se, z čeho vlastně jsi.“

„Radši poslechni, Yamamanamo,“ radil doktor Dismas. „Svázali by tě a stejně by to udělali, ale bylo by to poněkud ponižující, to ti mohu zaručit. Buď silný, můj drahý hochu. Ukaž, že jsi hoden svého dědictví. Všechno bude v pořádku. Ještě mi poděkuješ.“

„To si nemyslím,“ odsekl Yama, ale stáhl si košili přes hlavu. Nyní už věděl, že ho nezabijí, a pocítil záchvěv vzrušení. Tohle bylo dobrodružství, o němž snil, i když na rozdíl od svých fantazií nemohl dost dobře rozhodovat, co se bude dít.

Agnitus posadil Yamu na stolici, vzal ho za pravou paži a začal mu hýbat jednotlivými klouby prstů, zápěstí a lokte, přejížděl mu studenýma tvrdýma rukama po žebrech a prohmatával páteř. Posvítil Yamovi do pravého oka a zblízka do něj hleděl, pak do levého, potom mu nasadil na hlavu jakousi kostěnou přilbici a otáčel různými šrouby, až ji těsně přitáhl k lebce, a zapsal si měření do malého notesu vázaného ve voskovaném plátně.

Doktor Dismas řekl netrpělivě: „Zjistíte, že má velmi zvláštní stavbu kostí, ale skutečný důkaz spočívá v jeho genotypu. Pochybuji, že byste mohl takový test provádět tady.“

„Má pravdu, můj pane,“ pravil Agnitus. „Musím tomuto mládenci odebrat vzorek krve a částečky sliznice z úst. Mohu vám pouze okamžitě sdělit, že tuto pokrevní linii neznám, a to už jsem jich za svůj život viděl spousty. Nejedná se ani o umělý výtvor, leda by byl náš apatykář obratnější než já.“

„To bych se nikdy neodvážil,“ ohradil se doktor Dismas.

„Zkouška vylučovací metodou je méně průkazná než důkaz,“ řekl Enobarbus, „ale pokud se nemíníme vloupat do knihovny Cechu apatykářů a ranhojičů, musíme se spokojit s tím, co máme.“

„Říkám vám pravdu,“ trval na svém doktor Dismas. „Copak jsem nepřísahal? A copak se tím nenaplňuje proroctví, jež vám bylo sděleno?“

Enobarbus přikývl. „Yamamanamo, vždy jsi věřil, že jsi výjimečný. Dostals nějaké jasné znamení o svém osudu?“

Yama si oblékl košili. Líbila se mu Enobarbusova smělá upřímnost, ale nevěřil mu, protože byl spojencem doktora Dismase. Uvědomil si, že se na něj všichni dívají, a tak vzdorovitě pravil: „Řekl bych, že jste hrdý a ctižádostivý muž, veliteli, který touží po větší odměně, než je pouhé povýšení. Domníváte se, že vám mohu pomoci, přestože nevím jak – ledaže by to mělo něco společného s mým narozením. Předpokládám, že doktor Dismas o tom něco ví, ale strašně rád mě napíná.“

Enobarbus se zasmál. „Dobře řečeno! Čte v nás obou stejně snadno jako v knize, Dismasi. Musíme být opatrní.“

„Edil z něho chtěl udělat písaře,“ zatvářil se doktor znechuceně.

„Eolský edil patří k té části našich správních úředníků, která není ceněna pro svoji představivost,“ řekl Enobarbus. „Takovým mužům bývá svěřena správa nedůležitých oblastí. Je na ně naprosté spolehnutí právě proto, že žádnou představivost nemají. Nemůžeme ho za to odsuzovat, v jeho úřadu je to naopak přednost.“

Enobarbus pokročil blíž k Yamovi. „Dobře poslouchej, co ti teď řeknu, Yamamanamo. S mou pomocí ti leží celý svět u nohou. Chápeš to? Vím, že sis vždycky myslel, že jsi díky svému zvláštnímu původu výjimečný. Také doktor Dismas zjistil, že jsi naprosto jedinečný, a přesvědčil mě, že jsi součástí mého osudu.“

A pak mladý vojevůdce udělal něco neobyčejného. Poklekl před Yamou a sklonil hlavu, až se čelem dotkl paluby. Pak na něj pohlédl skrze prameny vlasů a pronesl: „Budu ti dobře sloužit, Yamamanamo. Přísahám na svůj život. Společně zachráníme Konfluenci.“

„Vstaňte, prosím.“ Yama se vylekal, protože velitelovo chování naznačovalo, že jde o jakýsi slavnostní okamžik, jehož význam plně nechápal. „Nevím, proč jsem tady, ani proč říkáte takové věci, ale o nic z toho jsem nežádal, ani to nechci.“

„Vzmuž se,“ zasyčel doktor Dismas a surově stiskl Yamovi paži.

„Nechte ho, Dismasi.“ Enobarbus vstal. „Můj pane Yamamanamo… Chystáme se na těžkou a nebezpečnou cestu, k níž směřuji celý život. Jako mládě jsem byl požehnán zjevením. Stalo se to v chrámu mé pokrevní linie v Ys. Modlil jsem se tehdy za svého staršího bratra, neboť jsem se dozvěděl, že před sto dny padl v boji. Modlil jsem se, abych ho mohl pomstít a abych i já dostal příležitost bojovat proti kacířům a zachránit Konfluenci. Byl jsem velmi mladý a hloupý, to si určitě umíš představit, ale mé modlitby nezůstaly bez odezvy. Modla se rozzářila a objevila se v ní žena v bílém, která mi prozradila, jaký mě čeká osud. Přijal jsem jej a od té chvíle se ze všech sil snažím, abych ho naplnil.“

Enobarbus se odmlčel, pak s chmurnou tváří pokračoval: „Poznat svůj osud, Yamamanamo, je nejen privilegium udílené pouze hrstce lidí, ale také velká odpovědnost. Většina lidí žije své životy prostě tak, jak umí. Já musím ten svůj žít ve snaze o dokonalost. Zbavilo mě to mého člověčenství, jako slib zbavuje poustevníka světských zálib, a zaměřilo to můj život jediným směrem. Nic jiného není důležité. Často jsem si přál, abych byl toho závazku zproštěn, ale nestalo se tak, a nakonec jsem se s tím smířil. A teď jsme tady, jak bylo kdysi předpovězeno.“

Náhle se Enobarbusova poznamenaná tvář proměnila, jako když ohňostroj prozáří noc, neboť se usmál. Spráskl ruce. „Už jsem mluvil dost. Řeknu ti víc, Yamamanamo, slibuji, ale musí to počkat, dokud nebudeme v bezpečí. Vyplaťte své pomocníky, Dismasi. Konečně jsme připraveni na cestu.“

Doktor Dismas vytáhl laserovou pistoli. „Bylo by snad lepší, kdyby se loď od toho ubohého člunu poněkud vzdálila. Nejsem si dvakrát jistý, jakou má tahle zbraň sílu.“

Enobarbus přikývl. „Možná to tak bude nejlepší. Ti dva neudrží jazyk za zuby a mohli si leccos domyslet.“

„To je přeceňujete,“ nesouhlasil doktor Dismas. „Zaslouží si zemřít, protože svou hloupostí ohrozili mé plány. Mimo to nesnáším křupany a byl jsem v exilu mezi těmito necivilizovanými tvory bezmála celý rok. Tohle bude mé očištění.“

„Nechci nic víc slyšet. Zabijte je čistě, ale nesnažte se přede mnou ospravedlnit.“

V té chvíli jeden z dvojice lodníků ve větvích banyánu vykřikl: „Loď! Loď před námi!“

„Třicet stupňů na pravoboku,“ dodal druhý lodník. „Dvacet honů, ale rychle se přibližuje.“

Enobarbus začal neprodleně vydávat příkazy. „Přesekněte lana na zádi! Dercetasi a Diomedesi, okamžitě na svá místa. Veslaři připravit a na rozkaz odrazit! Chci třicet úderů za minutu a žádné flákání, jinak je po vás.“

Na palubě nastal shon. Zatímco se zvedala vesla a lodníci přesekávali lana, Yama se chopil příležitosti. Doktor Dismas po něm sice hrábl ztuhlou levačkou, ale Yama už přeletěl zábradlí a skočil do člunu.

„Pádlujte!“ vykřikl na Loba a Luda. „Jestli je vám život milý, tak pádlujte!“

„Chyťte ho!“ ječel shora doktor Dismas. „Chyťte ho a nepouštějte!“

„Dělám to pro tvý dobro, mřenko,“ řekl Lud a švihl pěstí.

Yama jeho nemotornému úderu uhnul a ustoupil na záď malého člunu. „Chce vás zabít!“

„Chyťte ho, hlupáci!“ křičel doktor Dismas. Yama popadl oběma rukama boky člunu a začal ho rozhoupávat, ale Lud stál pevně. „To ti nepomůže, mřenko,“ zachechtal se. „Nech toho a možná tě nezmlátím.“

„Zmlátíme ho stejně,“ řekl Lob.

Yama zvedl lihovou lampu s modrým stínítkem a rozbil ji o dno člunu, jež okamžitě začaly olizovat modré plameny. Lud uskočil a člun se naklonil. Yama se zhluboka nadechl a vrhl se do řeky.

Plaval pod vodou tak dlouho, až ho začaly pálit plíce. Pak se vynořil nad hladinu, aby se nadechl, zatáhl za řemínky na svých těžkých botách a skopl je z nohou.

Člun se prudce houpal kus od zádě pinasy. Dvojčata se pokoušela utlouct oheň košilemi. Lodníci jim hodili lana a křičeli na ně, aby vyšplhali nahoru. Před pinasou najednou vytryskla záplava světla, v němž všechno vyhlíželo jako šedivé záhrobní stíny. Z přídě plachetnice zaburácel kanón.

Yama usilovně plaval pryč. Když se konečně zastavil, aby se ohlédl, plachetnice odplouvala od banyánu a hořící člun zůstal daleko vzadu. Kanón zahromoval podruhé. Proti pinase se hnala veliká zářící loď, štíhlá fregata s rozvinutými čtvercovými plachtami na trojici stěžňů. Doslova celičká, až po konce ráhen, planula studeným ohněm. Na pinase se znovu ozval kanón, potom práskání pušek. A pak vypálil doktor Dismas z laserové pistole a noc pročísl tenký rudý paprsek.

8 – Rybák

Výstřel doktora Dismase musel zářící fregatu minout, neboť se dál neúprosně hnala na pinasu zježenou vesly, jež byla kvapně spouštěna do vody a brzy začala pravidelně zabírat. Pinasa zamířila proti útočníkovi a Yama pochopil, že Enobarbus má v úmyslu proplout co nejblíž trojstěžníku, aby se dostal pod jeho děla a mohl mu z vlastních zbraní vypálit do boků. Než však mohla pinasa dokončit manévr, fregata se zlehka otočila jako list v prudkém víru a její příď se znenadání klenula nad zaskočenou pinasou. Kanón na přídi malé plachetnice vyzývavě zaburácel a vzápětí Yama uslyšel zděšený křik.

Fregata najela na pinasu a v té chvíli se proměnila v oblak zářivé mlhy. Yama plaval naznak ve studené vodě a viděl, jak je pinasa mlhou pohlcována a jak se ta bílá koule postupně roztahuje, až zakrývá i horní rameno Galaxie. Pak z té kypící mléčné záplavy vylétl vzhůru do noci drobný fialový bod a rychle mu zmizel z očí.

Yama se ani na chvíli nezastavil, aby ten zázrak mohl obdivovat, protože tušil, že ho Enobarbus začne hledat, jakmile se jeho loď dostane z mlhy. Obrátil se na prsa a zamířil k tmavému pruhu vzdáleného břehu, proud ho však zahnal na mělčinu mezi houští banyánů, jež kořenily ve dně pokrytém oblázky, o něž Yama občas lehce zavadil nohou. Kdyby byl vysoký jako edil, mohl by se klidně postavit.

Zpočátku trčely nad hladinu jen trsy dlouze zašpičatělých hladkých listů, ale říční proud Yamu hnal stále hlouběji do bludiště ostrůvků vzrostlých stromů, jejichž mohutné vodorovné větve se rozrůstaly široko daleko. Visely z nich provazce druhotných kořenů, které ve vodě tvořily dlouhé propletené třásně pomocných kořínků, mezi nimiž se hemžily drobné rybky, jež na útěku blikaly rudými a zelenými luminiscenčními tečkami. Yama z posledních sil doplaval k největšímu banyánu, kolem něhož ho řeka unášela. Studená voda mu vzala cit v končetinách a svaly na ramenou a pažích měl ztuhlé únavou. Položil se na plovoucí síť vzdušných kořínků a pak se mezi koloniemi škeblí a slávek vytáhl na hladkou větev skloněnou nad hladinu, lehl si na ni a lapal po dechu jako ryba, která se právě učí dýchat vzduch.

Yama byl příliš promáčený, prochladlý a vystrašený, než aby mohl spát, navíc se v korunách co chvíli ozýval kvílivý vřískot, který mu připomínal nářek nemocného děcka. Posadil se, zády se opřel o pevný sloupovitý kořen a hleděl na Bojovníkovu paži, jež zpola mizela za hradbou bledé mlhy tlustě pokrývající černou hladinu řeky na celé hony daleko. Někde v té vzedmuté mlze, podobné vroucímu mléku, plula Enobarbusova oslepená pinasa. Jaké to mám podivné spojence, říkal si Yama. Nebo to byla jen náhoda? Pozoroval černou oblohu nad sebou, zda nespatří fialovou jiskru stroje. Vyslyšené modlitby, pomyslel si a zachvěl se.

Zadřímal a probudil se, znovu zadřímal a s trhnutím se probral ze sna tak živého, že chvíli nevěděl, kde je. V tom snu stál na můstku přízračné fregaty, která se hnala na pinasu. Posádku trojstěžníku netvořili lidé, dokonce ani duchové či přízraky mrtvých, ale množství neklidných světélek, jež bleskově a s bezvýhradnou poslušností plnila jeho nevyslovené rozkazy. Zakiel ho učil, že sny obvykle bývají slátány z útržků denních prožitků, ale někdy mohou být i něčím víc, třeba předpovědí budoucnosti anebo hádankou, v jejímž řešení se skrývá rada či odpověď na nějakou otázku. Yama netušil, co by ten sen mohl znamenat, ale neurčitá myšlenka, že by všechny jeho činy mohly být jakýmsi záhadným způsobem zveličeny až do hrůzných následků, jež v něm uvízla, ho doslova ochromila.

Galaxie zapadala a hladiny se dotkl popelavý úsvit. Mlha se rozplynula, také po pinase nebylo ani památky. Yama opět zadřímal a probudil se, když ho na tváři zašimralo slunce prodírající se šelestivým listím. Mohutná větev banyánu, na níž zpola seděl a zpola ležel, se pozvolna zvedala z vody a běžela nad řekou, široká a rovná jako silnice, až do hustého listoví v srdci banyánu, křižovaná svislými tlustými kořeny, vyrůstajícími z vyšších pater, a útlými haluzemi, z nichž visely tenké vzdušné kořínky. Lesklé listí, na líci tmavozelené, splývalo jako cáry bohatě zřaseného pláště a z kůry větví, jemně vrásčité jako kůže, povívaly krajkové závěsy šedivých lišejníků, mezi nimiž trůnily zelené soudky bromélií a zářily šarlatové, zlatožluté a bělostné květy orchidejí.

Yamu bolelo celé tělo. Svlékl si vlhkou košili a kalhoty, přehodil je přes větev a dal si rozcvičku seržanta Rhodeana, dokud se mu všechny svaly neuvolnily a klouby nerozhýbaly. Napil se z dlaní studené vody a vystrašil houf drobných ráčků, kteří se rozprchli před jeho stínem na všechny strany, postříkal si obličej a třel si tváře, až ho začaly pálit, jak se mu v nich rozproudila krev.

Větvoví rozložitých banyánu sahalo jako dlouhé paže z jednoho ostrůvku na další. Yama si přehodil šaty přes rameno a nahý se vydal po tlusté větvi, pak přelezl na jinou, s níž se křížila, a když se začala zvedat do hustého baldachýnu kropenatého sluncem, vybral si další a prodíral se houštím ratolestí. Pod propletencem větví a spleteninou kořenů klidně plynula tmavá voda. Maličcí kolibříci, modří a smaragdově zelení, jakoby vymalovaní těmi nejzářivějšími barvami, přelétali z květu na květ. Když rozhrnul oponu listí, zvedl se oblak muchniček, které mu vlétly do očí, nosu i úst, ale konečně zahlédl modrou oblohu a seskočil na pružnou zem.

U svažitého výběžku mokřiska byl přivázaný kulatý korakl, jaký používali Rybáci. Ve zčernalém obráceném želvím krunýři zbyla hrst popela z malého ohníčku, a když ho Yama promnul mezi prsty, zjistil, že je dosud teplý. Oblékl se a zahalekal, ale nikdo neodpověděl. Proslídil břeh, našel stezku mířící do houští a opatrně se po ní pustil. Hned za prvním ohybem uviděl Rybáka lapeného do sítě z černých vláken.

Do takových sítí Amnani chytali netopýry a ptáky. Smolná vlákna byla tenká, ale pevná jako ocel, drobounké puchýřky vylučovaly při doteku lep. Jakmile muž na síť šlápl, vymrštila se do výšky, takže tam visel málem jako oběšenec, jednu ruku přilepenou nad hlavou a druhou pevně přitisknutou k boku.

Rybáka vůbec nepřekvapilo, když Yamu uviděl. „Zab mě rychle,“ žádal ochraptěle. „Buď milosrdný.“

„Mě zas napadlo, že bych tě třeba mohl zachránit,“ řekl Yama.

Muž překvapeně otevřel ústa. Neměl na sobě víc než bederní roušku, žlutou pokožku měl zeleně skvrnitou. Černé vlasy mu visely v mastných pramenech kolem široké žabí tváře bez brady, z velkých úst mu trčely řady trojhranných zubů. Vypoulené vodnaté oči mu kryla průhledná víčka, jimiž třikrát udiveně zamrkal, než řekl: „Ty nejsi Bahnivec.“

„Jsem edilův syn z Eolie.“

„Bahnivci si myslí, že znají řeku. Je sice pravda, že umí trochu plavat, ale jsou nenasytní a znečišťují vodu. Obchodujeme s nimi, abychom získali křemeny a ocílky.“

„Zdá se, že tě jeden chytil.“

„Ne, nechoď blíž, nebo tě síť lapí taky. Je pouze jediný způsob, jak mě vyprostit, ale nezdá se mi, že bys to zvládl.“

„Vím, jak tyhle sítě fungují,“ řekl Yama, „a mrzí mě, že s sebou nic nemám, abych tě mohl osvobodit, dokonce ani nůž.“

„Tohle nepřeřeže ani ocel. Nech mě být. Jsem už mrtvola, dobrá leda tak na zaplnění břich Bahnivců. Co to děláš?“

Yama prozkoumal půdu na stezce a zjistil, že je to vlastně pórovitá spleť houževnatých kořínků, pokrytá spadaným listím a prorostlá pletivem lišejníků. Lehl si na břicho a zavrtal do toho tlustého koberce ruku tak hluboko, až se prsty dotkl vody. „Vídávám vás, Rybáky, jak líčíte na řece vrše. Máš nějakou v koraklu? A taky budu potřebovat kus provazu.“

„Vem si všecko, co chceš, i když nevím, nač ti to bude,“ souhlasil muž odevzdaně.

Yama přinesl z loďky krátký oštěp, vrš a provaz a dal se do práce. Rybák, který se jmenoval Caphis, mu zatím vyprávěl, jak se do lepkavé sítě chytil krátce po svítání, když hledal vejce lysek hnízdících v banyánovém houští. „Vejce jsou dobré jídlo, ale ne zas tak moc dobré, aby stálo za to kvůli nim umřít.“

Caphis připlul na banyánový ostrůvek v noci. Zahlédl požár karaky kotvící v přístavu a řekl si, že by bylo moudré se někde skrýt. „A tak jsem se zachoval dvojnásob hloupě.“

Mezitím Yama vyřízl ze stezky houbovitý koláč, do díry zastrčil vrš a přivázal ji ke kořenům. Když odřezával Caphisovým oštěpem kusy provazu, několikrát se řízl do dlaně a musel si zranění vysát, než stezku zase urovnal. „Co jsi ještě viděl?“ zeptal se Rybáka. „Když loď v přístavu dohořela, potopila se. Potom ta druhá loď, co tři dny kotvila na řece pod městem Bahnivců, začala střílet na nějakého nepřítele.“

„Ale byla tam ještě jedna loď, obrovská a zářící, která se rozplynula do mlhy…“

„Sotva začalo střílení, byl jsem už v úkrytu jako každý, kdo má trochu zdravého rozumu.“ Rybák chvíli přemýšlel, než opatrně dodal: „Pokud jsi viděl třetí loď, tak jsi musel být blíž než já. Myslím, žes viděl víc, než by sis přál.“

„Nejspíš máš pravdu.“

Yama byl konečně hotov, vstal, opřel se o násadu oštěpu a znalecky zhodnotil své dílo. Nastražil léčku přímo v ostrém zákrutu stezky, takže každý, kdo tamtudy půjde, bude muset na to místo šlápnout, aby mohl zabočit.

„Řeka všechno odnese, když jí to přenecháš. Tak se na to díváme my. Co se stalo jednoho dne, je druhého dne už pryč a všechno začíná znovu. Třeba sem nepřijde dnes ani zítra. Nečekej tady tak dlouho. Vezmi si můj korakl a ponech mě osudu, který si pro svou hloupost zasloužím.“

„Můj otec lov lidí zakázal.“

„Tihle Bahnivci jsou bezectní.“ Listím banyánu problesklo slunce a Rybák se směšně zašklebil. „Kdybys mi mohl donést doušek vody, bylo by to hotové požehnání.“

Yama našel v koraklu bandasku na sběr latexu. Zrovna do ní chtěl nabrat vodu, když uviděl připlouvat malou veslici, v níž seděl jediný člověk. Tak tak stačil vyšplhat do rozsochy banyánu a skrýt se mezi neustále šelestícím listím, a veslice už proklouzla mezi hladkými kořeny, jež ostrůvek obklopovaly.

Hned toho chlapa poznal. Jmenoval se Grog nebo Greg. Neměl vlastní rodinu, byl tlustý a těžkopádný a pracoval na sádkách slávek při ústí Breas do zálivu. Měl na sobě jenom špinavý kilt.

Šedou pokožku na ramenou a zádech měl posetou purpurovým ekzémem. Byla to počínající rakovina kůže, kterou trpěli všichni Amnani, kteří pracovali příliš často na přímém slunci.

Yamovi vyschlo v ústech a srdce mu divoce bušilo. Pozoroval Groga nebo Grega, jak přivazuje veslici, prohlíží korakl a zkoumá vychladlý popel v želvím krunýři. Yama byl napětím celý bez sebe, ale chlap se ještě musel vymočit do vody, což mu trvalo velice dlouho, než se vydal po stezce.

Když Yama o chvíli později uslyšel výkřik, nemotorně slezl ze stromu, protože mu překážel oštěp, který nechtěl ztratit. Z nejvyšších větví banyánu poplašeně vzlétl párek bílých volavek. Yama se ostražitě kradl po stezce a oběma rukama pevně svíral oštěp.

V zatáčce, kde nastražil past, se houští zmítalo jako při vichřici. Chlap se jednou nohou propadl až po rozkrok do díry, v níž byla připevněna půl metru dlouhá vrš. Byla spletena z pružných, avšak pevných mladých kořínků a kolem širokého otvoru měla připevněn prstenec bambusových hrotů namířených dovnitř, aby se ryby přilákané návnadou nedostaly ven. Jak se Grog nebo Greg snažil osvobodit, hroty se mu zabodly do stehna a krev stříkala až na stezku. Sténal bolestí a oběma rukama za nohu tahal, jako by ji chtěl vyzout z těsné holínky. Yamy si nevšiml, dokud mu neopřel špičku oštěpu o tučné záhyby šedofialové kůže na zátylku.

Pomocí spreje neutralizujícího lep, který Yama chlapovi sebral, osvobodil Caphise ze sítě. Rybák chtěl Bahnivce, jenž si na něho dělal laskominy, na místě probodnout, ale Yama oštěp nepustil. Caphis se nakonec spokojil s tím, že Amnanovi svázal palce za zády, a tak ho tam nechali, s nohou stále lapenou ve vrši.

Jakmile zmizeli z dohledu, začal chlap křičet: „Copak jste nedostali ten sprej? Nechtěl jsem nikomu ublížit! Pusťte mě! Pusťte mě a nikomu nic neřeknu! Přísahám!“

Ještě křičel, když Caphis a Yama odplouvali od banyánového ostrůvku. Rybákovy šlachovité nohy byly tak dlouhé, že mu pokrčená kolena čněla téměř nad hlavu. Pádloval pomalými a rozvážnými záběry. Vlákna sítě mu zanechala na skvrnité žlutozelené kůži množství rudých pruhů. Slíbil, že až se mu rozehřeje krev, odveze Yamu ke břehu.

„Totiž jestli ti nebude vadit, když mi napřed pomůžeš s udicemi, které jsem večer nahodil.“

„Mohl bys mě vzít do Eolie. Není to daleko.“

„To je sice pravda,“ uznal Caphis, „ale trvalo by mi celý den, než bych se tam proti proudu dostal. Občas tam jezdíme za obchodem, však jsem tam taky vloni získal ten skvělý hrot na oštěp, ale když už tam musíme, nikdy nevystoupíme z člunu, protože je to zkažené město.“

„Ale já tam žiju,“ pravil Yama. „Nemáš se čeho bát. I kdyby se ten Bahnivec osvobodil, byl by za to, že tě chtěl zabít, upálen.“

„Možná, jenže potom by jeho rodina začala vendetu proti mé rodině. Tak to chodí.“ Caphis chvíli mlčky hleděl na Yamu. „Když mi pomůžeš se šňůrami, vezmu tě na břeh. Pěšky se domů dostaneš rychleji než se mnou. Ale než se pustíme do práce, hodila by se malá snídaně.“

Přistáli u osamělého prastarého banyánu dvacet honů níž po proudu. Caphis zapálil v želvím krunýři suchý mech a v bandasce uvařil čaj z kůry oloupané z tenoučkých letorostů, které se dají nasbírat, jak říkal, jenom vysoko v hustých korunách banyánů. Sotva začala voda bublat, přihodil ještě několik plochých semínek a odvar se zpěnil.

Čaj byl hořký, ale už po prvním doušku Yama cítil, jak mu začíná v žilách proudit krev. Potom seděl u ohníčku a žvýkal proužek sušené ryby, Caphis zatím hledal něco na zub, kráčel mechoviskem velkými rozvážnými kroky z jednoho pružného polštářku na druhý, a pro ty dlouhé nohy na krátkém těle vypadal jako volavka. Mezi prsty na nohou měl plovací blány, zahnuté drápy a ostruhy na patách mu pomáhaly při šplhání po hladkých kmenech. Sbíral semínka, lišejníky, mladé lístky a nějaký zvláštní druh mechu, z hnijícího dřeva vydloubával tlusté larvy a mlsně si je strkal do úst, jen hlavičky vyplivoval.

Caphis se chlubil, že Rybáci najdou na banyánových ostrůvcích vše, co je zapotřebí k životu. Z vláken rozdrcených listů soukají provazy a hrubou přízi na oděvy, z mladých vzdušných kořínků splétají vrše a také kostry koraklů, jež pokrývají pruhy kůry, kterou zas napouštějí varem zahuštěnou mízou nasbíranou z naříznutých stromů. Protože banyány plodí po celý rok, rozemílají semínka na mouku. Z kůží žab, které žijí v zelených nádržkách bromélií, získávají jed omračující ryby, jichž se pod hladinou mezi kořeny hemží nepočítané, a nad hladinou zase rostou tisíce rostlin, které lze využít k nejrůznějším účelům. Všechno však mělo své ochranné duchy, které bylo pokaždé zapotřebí přiměřeně usmířit.

„Nic nám nechybí, kromě kovů a tabáku, a jedině proto obchodujeme se suchozemci. Jinak jsme volní jako ryby a vždycky jsme byli. Od chvíle, kdy nám Ochránci dali banyány, jsme se nikdy nepozvedli nad živočišnou přirozenost, a tak se mají Bahnivci na co vymlouvat, když nás loví. Jsme starý národ, hodně jsme toho viděli a máme dlouhou paměť. Říkáme, že všechno přichází po řece, a většinou máme pravdu.“

Caphis měl na levém rameni vytetovaného červenočerného hada zakousnutého do vlastního ocasu. Dotkl se ho drápem na palci a prohlásil: „Dokonce i řeka vstupuje sama do sebe.“

„Jak to myslíš?“

„Kam asi řeka odchází, když přepadne přes konec světa? Zakousne se sama do sebe a vrací se ke svému počátku. Tím se obnovuje. Tak tenhle svět Ochránci stvořili a my, kteří jsme tady byli mezi prvními, si pamatujeme, jak to bylo. Poslední dobou se věci hodně mění. Rok od roku je řeka užší a mělčí. Možná se už nezakusuje do svého ocasu, jenže když ne, tak kam vlastně odchází?“

„Pamatuješ si… pamatujete si vy, Rybáci, Ochránce?“

Caphis zavřel průhledná víčka a začal zpěvavě odříkávat: „Před Ochránci byl Vesmír ledovou plání. Ochránci přinesli světlo, jež rozpustilo led a probudilo semena banyánů, která pod ním spala. První lidé byli vyřezáni ze dřeva banyánu tak velikého, že byl celým světem, a stál ve vesmíru z vody a světla. Ale dřevění lidé se otočili k Ochráncům zády, nevážili si zvířat ani sebe samých a ničili svůj stromový svět tak, že na ně Ochránci museli seslat potopu, aby je potrestali. Pršelo čtyřicet dní a čtyřicet nocí a vody se zvedly nad větve banyánu, až nad hladinou zbyly jen nejmladší větévky. A nakonec se potopily i ty. Všichni tvorové ze stromového světa při potopě zahynuli, kromě žáby a volavky. Žába seděla na posledním lístku, který zbyl nad hladinou, a volala své druhy. Uslyšela ji volavka, vrhla se dolů a spolkla ji.“

Caphis udělal dramatickou pauzu a pak pokračoval: „Když to Ochránci spatřili, začala žába v žaludku volavky růst, až svého věznitele roztrhla a vystoupila ven, avšak už ne jako žába, ani jako volavka, ale jako nový tvor, který měl polovinu z každého rodiče. To byl prapředek našeho druhu, a stejně jako nebyl žába ani volavka, nebyl muž ani žena. Mezitím potopa opadla a nový tvor ulehl na měkký blátivý břeh a usnul. A zatímco spal, Ochránci ho rozdělili a z jeho žeber stvořili padesát dalších tvorů, kteří už byli muži a ženami, a to byli první lidé mého rodu. Ochránci na ně dýchli a zamlžili jejich mysl, aby nemohli znevažovat své stvořitele a odporovat jim, jako to dělali dřevění lidé… Ale to se stalo hodně dávno a na docela jiném místě. Zato ty, pokud se nebudeš zlobit, že to říkám, vypadáš, jako by tví pokrevníci slezli ze stromů.“

„Narodil jsem se na řece jako ty.“

Caphis zaklapal širokou dolní čelistí, neboť tak se Rybáci smáli. „Někdy bych si tvůj příběh docela rád poslechl, ale musíme vyplout. Den už mladší nebude a ještě máme spoustu práce. Ten Bahnivec se nejspíš osvobodí. Měli jsme ho zabít. Klidně si ukousne nohu, když si bude myslet, že mu to pomůže. Bahnivci jsou zrádní a úskoční, a jedině proto mohou chytat oni nás, přestože jsme mnohem chytřejší, jakmile se nám zahřeje krev. Proto nás loví hlavně v noci. Taky jsem se chytil, když jsem měl v krvi noční chlad, pročež jsem byl pomalý a hloupý, ale nyní jsem se zahřál a vím, co musím dělat.“

Caphis se vymočil na oheň, aby ho uhasil, želví krunýř a bandasku zastrčil pod úzkou lavičku obkružující korakl a prohlásil, že je připraven. „Budeme mít štěstí. Měl jsi štěstí, když ses zachránil před tím přízrakem, a když jsi mě našel, přinesl jsi štěstí i mně.“

Yama seděl naproti Caphisovi, který se oháněl pádlem ve tvaru listu, korakl však byl překvapivě stabilní, ačkoli byl tak malý, že se Yama tiskl koleny ke Caphisovým kostnatým holením. Jakmile se člun dostal do proudu, Caphis přestal pádlovat a nacpal si hliněnou dýmku s dlouhou troubelí obyčejným tabákem, pak škrtl křemenem o drsnou ocílku, aby vykřesal jiskru.

Bylo jasné odpoledne, vál vlahý větřík, který téměř ani nečeřil říční hladinu. Po pinase nebylo vidu ani slechu, nikde nepluly žádné velké lodě, pouze malé rybářské korakly jednotlivě roztroušené po široké řece mezi pobřežím a zamlženým obzorem. Jak Caphis pravil, řeka všechno odnesla. Yamovi to připadalo, jako by se tu ani žádné drama neodehrálo, a měl pocit, že život nevybočil ze starých vyšlapaných cest.

Caphis zašilhal do slunce, olízl si prst a podržel ho ve vzduchu, pak rychle poháněl loďku mezi rozčepýřenými vršky mladých banyánů, a Yama si vzpomněl na žábu z Rybákova příběhu, která se při potopě držela právě takového posledního lístku a statečně kvákala. Nalezla pouze smrt. A ve smrti proměnu.

Poslední šňůru s udičkami, napnutou mezi bidly zaraženými do štěrkového dna, společně vytáhli, když se slunce začínalo sklánět k dalekým štítům Mezních hor. Caphis dal Yamovi lepkavou mast, aby si natřel záda a ramena a ochránil se před slunečními paprsky. Celý den pracovali a Yama se brzy poddal bezmyšlenkovité činnosti, vytahoval šňůry, napichoval červy a zase spouštěl udice do vody. Většina háčků byla prázdných, ale nakonec se v louži na dně koraklu přece jen plácala slušná hromádka stříbrných rybek, které se bezmocně topily ve vzduchu a otevíraly a zavíraly skřele, jako by mávaly krvavě rudými květy.

Každou chycenou rybu požádal Caphis o odpuštění, neboť pro Rybáky byl svět plný duchů, kteří všechno hlídali, od počasí až po tu nejmenší rostlinku na banyánových ostrovech, a den za dnem museli ustavičně s těmito duchy vyjednávat, aby se svět nerozpadl na kusy, nýbrž v klidu pokračoval dál.

Konečně Caphis prohlásil, že je se svým denním úlovkem spokojen. Vykuchal pět malých ryb, stáhl je z kůže, vykostil a naporcoval na šťavnaté plátky. Polovinu dal Yamovi a přidal hrst dužnatých listů, které chutnaly jako nasládlé limety a tišily žízeň. Yama podle Caphisova příkladu vyplivoval rozžvýkané listí přes bok koraklu, a jak kousky klesaly čistou vodou do tmavé hloubky, zahemžily se kolem nich drobné rybky.

Po jídle se Caphis chopil pádla a korakl se rozletěl po hladině k bílému skalnatému pobřeží, kde se nad ohybem řeky zvedaly strmé a jakoby uťaté útesy s přilepenými hrobkami.

„Nahoře vede podél břehu stará silnice,“ řekl Caphis. „Odhaduji, že ti to bude do města trvat zbytek dnešního a ještě kus zítřejšího dne.“

„Kdybys mě vzal rovnou do Eolie, dostal bys skvělou odměnu. Byla by to jen nepatrná službička za to, že jsem ti zachránil život.“

„My tam nejezdíme, pokud nemusíme, a nikdy po západu slunce. Právě proto, žes mě zachránil, máš můj život navždycky na starosti. To bys mě chtěl tak rychle zase hodit Bahnivcům do chřtánu? Nevěřím, že bys mohl být tak krutý. Ale především musím za svou rodinou, která se o mě už určitě strachuje.“

Caphis zarazil lehký korakl na mělčině kus od břehu. Prohlásil, že nikdy nepoložil nohu na suchou zem a že s tím ani teď nemá v úmyslu začínat. „Buď opatrný. A hlavně nechoď v noci dál. Najdi si úkryt, než slunce zapadne, a zůstaň schovaný do prvních ranních paprsků. Jenom tak se ti nic nestane. Jsou tam všude ghúlové, a když mají příležitost, hrozně rádi si pochutnají na kousku čerstvého masa.“

Yama o ghúlech věděl. Na jedné výpravě do kopců, kterou kdysi podnikl s Telmonem, se museli před ghúlem skrýt do staré hrobky a dodnes si pamatoval, jak se bál, když ghúl venku pobíhal sem a tam, jak se bílá kůže toho tvora, tolik podobného člověku, v soumraku vlhce leskla a jaký za sebou zanechával pach. „Budu opatrný,“ slíbil.

Caphis dal Yamovi nevelký obsidiánový nůž. „Vem si tohle. Proti ghúlům ti nepomůže, ale slyšel jsem, že na břehu je spousta králíků. Někteří naši je loví, ale já ne.“

Yama poděkoval a hned vyzkoušel, jak mu nůž padne do ruky. Listovitě štípaná čepel byla zasazena do držadla omotaného provázkem a tenké ostří bylo jako břitva.

„Řekl bych, že se umíš postarat sám o sebe, ale možná přijde čas, kdy budeš někoho potřebovat,“ řekl Caphis. „Má rodina nezapomene, žes mi pomohl. Pamatuješ si, co jsem ti povídal o řece?“

„Ze se všechno vrací pořád dokola.“

Caphis přikývl a dotkl se ramene, kde měl vytetovaného hada. „Měls dobrého učitele. Víš, kdy máš dávat pozor.“

Yama vylezl z nahnutého koraklu a zůstal stát po kolena v kalné hnědé vodě. „Nezapomenu.“

„Pečlivě si vyber, kde budeš v noci tábořit. Ghúlové jsou zlí, ale duchové jsou ještě horší. Občas je vidět, jak poblikávají mezi troskami.“

Potom se Caphis pádlem odstrčil od mělčiny a člun odtančil do proudu. Než se Yama dobrodil na souš, byl už z koraklu jen černý bod na lesklé pláni řeky a klikatou stezkou mířil k banyánovým ostrovům daleko od břehu.

9 – Nůž

Břeh byl pokryt vysokou vrstvou úlomků vybělených lastur, které bodaly do chodidel. Sotva začal Yama šplhat po rozdrolených kamenných schodech vytesaných do útesu, zjistil, že každičký krok vysílá páteří až do mozku drobný otřes, a uvědomil si, jak namáhavé je chodit po pevné zemi. Když za jednou zatáčkou schodiště našel ve vyhloubeném žlabu zurčící pramínek, poklekl na skálu zarostlou mechem a napil se čisté sladké vody, až mu břicho žbluňkalo, protože věděl, že ve Městě mrtvých pitnou vodu stěží najde. Teprve když vstal, povšiml si, že tady před ním docela nedávno někdo byl, a podle překrývajících se šlépějí v měkkém rudém mechu poznal, že to byli lidé. A byli dva.

Lud a Lob. Zřejmě také unikli doktoru Dismasovi. Yama měl obsidiánový nůž zastrčený na zádech za opaskem, teď ho zkontroloval a přehodil přes něj podolek košile. Než pokračoval ve výstupu, pro uklidnění se ještě jednou dotkl střenky.

Stará dlážděná silnice běžela po okraji skalisek. Byla pocákaná žlutými a šedými skvrnami lišejníků a tak široká, že vedle sebe mohlo jet na koních dvacet mužů. Na jedné straně silnice příkře spadal útes, na druhé zářila v šikmých paprscích odpoledního slunce bílá vápencová pahorkatina zastavěná hrobkami, jež vrhaly dlouhé stíny směrem k řece – čtvrť ticha. Yama tady byl jen několikrát, neboť s Telmonem dávali přednost mnohem starším a honosnějším, avšak méně zničeným mauzoleím v kopcích nad Breas, kde bylo víc rostlin a zvířat a kde nebyl problém objevit fungující obrazovou desku, kdežto v této části Města mrtvých nad řekou vypadaly hrobky jako ubohé nízké krabice, jen sem tam se našla kupole a velice zřídka nějaká skulptura, pamětní stéla či sloup zdobený květinovým ornamentem. Pouze několik větších staveb stálo na uměle navršených valech a střežily je sochy, jež pozorovaly řeku nehybnýma očima, a jenom jedna hrobka, zpola zarostlá hájkem pokroucených tisů, dosahovala velikosti strážní věže. Celá oblast byla vyprahlá a nic se tam nepohnulo, snad kromě orlosupů vznášejících se s roztaženými křídly ve vzdušných proudech vysoko na modré obloze.

Když se Yama ujistil, že na něho nikdo nečíhá, vykročil po silnici k malé skvrně Eolie, která ležela pořádně daleko, skoro v polovině vzdálenosti od nekropole k místu, kde se Mezní hory sbíhaly s mlhavým horizontem.

Kamenné zahrady Čtvrti ticha byly prázdné, neboť vápenec zvětral do hořkého prachu, v němž dokázalo živořit jen nemnoho rostlin, většinou juky s růžicemi tuhých listů, pryskyřnatá křoviska páchnoucí fenolem, trnité opuncie nebo plané růže, jež se pnuly po zdech kolem zejících černých vchodů; krvavě rudé květy v horkém vzduchu silně voněly. Všechny hroby byly už dávno vypleněny a z jejich obyvatel zbyly s bídou kosti. Pokud nebyla pracně nabalzamovaná těla odvezena jako palivo do tavíren ve staré Eolii, rozsápaly je a sežraly divoké šelmy, jakmile byla vyhozena z rakví. Všude se povalovaly střepy uren, zkamenělé kousky dřeva z rakví a pohřebního nábytku, úlomky vápence a rozbité obrazové desky, do nichž byly nějakým dávno zapomenutým uměním vtištěny podoby zemřelých. Většinou nefungovaly, pár jich však nakrátko ožilo, a jak je Yama míjel, popukané tváře mužů a žen se za ním obracely a bezhlesně pohybovaly rty, jako by ho chtěly přivolat, jedna dívka mu dokonce poslala koketní polibek. Na rozdíl od výjevů na deskách ze starší čtvrti nekropole byly tohle pouhé záznamy bez inteligence, jež přehrávaly pořád dokola stále stejnou nudnou smyčku, ať už pro oko člověka nebo nechápavý pohled ještěrky, která náhodou přeběhla po naleštěném povrchu, v němž byly podoby zachyceny.

Yama oživlé deskové obrazy dobře znal z edilovy rozsáhlé sbírky. Musely být nejprve vystaveny slunečním paprskům, než se na nich něco objevilo, a strašně ho zajímalo proč, když přece v hrobkách žádné slunce nesvítilo. Přestože však věděl, co jsou tyhle faty morgány zač, nečekané zablikání ho pokaždé polekalo. Pořád se ohlížel, protože se bál, že se za ním strašidelně tichými ruinami plíží Lud a Lob.

Nepříjemný pocit, že ho někdo pozoruje, sílil, čím víc se slunce sklánělo k modrým vrcholkům Mezních hor a na zemi bílé jako kosti se prodlužovaly a slévaly stíny hrobek. Něco jiného bylo procházet Městem mrtvých za jasného slunečného dne, ale jak světla ubývalo, Yama se stále častěji ohlížel přes rameno, občas se dokonce otočil a šel pár kroků pozpátku nebo se zastavil a pátravým pohledem prohlížel pahorky a zdi kolem sebe. Často tábořil ve Městě mrtvých s edilem a družinou služebníků a kopáčů, anebo s Telmonem a dvěma či třemi vojáky, ale dosud nikdy sám.

Štíty hor se už zahryzly do zrudlého slunečního kotouče a v dálce zablikala světýlka Eolie jako maličká hromádka cetek. Městečko bylo pořád hodně daleko, nejmíň půl dne cesty a potmě ještě dál. Yama sešel ze silnice a začal hledat hrobku, v níž by se na noc skryl.

Bylo to jako hra na slepou bábu. Věděl, že hrobky, které nyní zavrhne, budou lepší než ta, kterou zvolí z nutnosti, až z oblohy zmizí poslední sluneční paprsek. Ale kvůli tomu nepříjemnému pocitu, že ho někdo pozoruje, zatímco prochází sítí úzkých cestiček, chtěl s vybíráním ještě počkat. Navíc se mu zdálo, že za sebou slyší kroky, které se zastaví, jakmile zůstane stát, a znovu se ozvou, když vykročí dál. Nakonec to už nevydržel a v polovině dlouhého svahu se obrátil a vykřikl jména Luda a Loba, a cítil strach i vzdor, když jeho hlas zazněl ozvěnou, než hluboko dole utichl mezi pobořenými zdmi. Nepřišla žádná odpověď, ale po několika krocích uslyšel z druhé strany kopce zakňučení a šplouchnutí.

Yama vytáhl obsidiánový nůž a kradl se kupředu jako zloděj. Za vrcholkem klesala zem prudce dolů, jako by polovinu svahu něco uhryzlo. Na dně prolákliny prosakovala minerální voda a v jezírku, jež v zapadajícím slunci zářilo jako měď, dováděla rodinka damanů. Yama vykřikl a vrhl se dolů po srázu. Damani se rozprchli na všechny strany, nejmenší vběhl do středu jezírka a pištěl strachy, a když před sebou znenadání uviděl Yamu, zakličkoval tak zprudka, až se překulil. Yama po něm skočil, převrátil drobné chlupaté tělíčko na hřbet a nožíkem podřízl zvířátku krk.

Yama nasbíral kousky vyschlého dřeva, které se zachytily mezi trnitými opunciemi, a zapálil je vrtěním hůlky pomocí luku, který si vyrobil z klacku a šlach zabitého damana. Stáhl mládě z kůže, očistil je, naporcoval a maso upekl v horkém popelu. Když se nasytil, rozbíjel kosti, vysával horký morek a olizoval si mastnotu z prstů. Obloha mezitím potemněla a objevily se první mdlé hvězdy. Galaxie pomalu vycházela, zalila Město mrtvých sinalou září a zaplavila je tajemnými stíny.

Hrobka, kterou si vybral k přenocování, nebyla od jezírka daleko, žulové průčelí měla dosud vyhřáté sluncem. Položil zbytky damana asi o sto kroků dál na plochý kámen a zaslechl cáknutí, jak se nějaké zvíře přišlo napít. Pak se proplazil do hrobky pod trnitou spletí výhonů plané růže a dával pozor, aby je nepolámal. Ulehl na prázdný katafalk, pod hlavu si smotal košili a schoulil se do klubíčka. Když usínal, svíral v ruce obsidiánový nůž.

Ráno se probudil ze zlého snu celý ztuhlý a prokřehlý. Zlaté slunce již viselo na píď nad Mezními horami. Hrobka, v níž přespal, stála v řadě podobných kostek, všechny měly falešná průčelí z růžové žuly a v ranním slunci vypadaly jako šňůrka cukroví. Yama si dal rozcvičku, aby se zahřál, pak si natáhl košili a šel k jezírku.

Jeho obětina byla pryč. Na plochém kameni zbyla jen tmavá skvrna. Kolem vody našel spoustu stop damanů, antilop a nějaké velké kočky, nejspíš skvrnitého leoparda, ale žádné lidské šlápoty.

Vápenatá voda z jezírka byla tak hořká, že ji okamžitě vyplivl. Snědl porci studeného masa, kterou si schoval, a rozžvýkal kus dužnatého stonku mladé opuncie, z něhož olámal ostny, ale přestože šťáva byla chladivá, žízeň mu příliš nezahnala. Vložil si tedy do úst oblázek, aby se mu nahromadily sliny, a zamířil ke kraji útesu, protože ho napadlo, že sleze k řece, aby se mohl napít a vykoupat.

Jenže včera večer se při hledání úkrytu zatoulal mnohem dál, než předpokládal. Úzké cestičky mezi stavbami se klikatily nahoru a dolů po celé pahorkatině, jedna jako druhá, křížily se, spojovaly a zase rozdvojovaly, a tak Yamovi nezbylo, než držet si slunce v zádech, a před polednem konečně znovu narazil na širokou rovnou silnici.

Útesy však byly strmé a natolik vysoké, že kdyby edilova tvrz stála dole u řeky, nedosáhla by nahoru ani nejvyšší věž. Yama si lehl na břicho a nahlédl přes okraj, žádné schody však nespatřil, přestože ve skalní stěně bylo vytesáno mnoho hrobek – jedna přímo pod ním. Po celém útesu, v kdejakém otvoru či štěrbině, hnízdili ptáci, tisíce křídel se třepotaly jako vločky ve vánici ve vzdušném proudu, který stoupal podél srázu. Yama vyplivl oblázek a díval se, jak se odráží od terásky před hrobkou a letí dál, ale zmizel mu z očí dřív, než dopadl na říční břeh.

Za jeho zády někdo řekl: „Hluboko, co?“

A druhý hlas dodal: „Pozor, abys nespadl, mřenko.“

Yama vyskočil. Na bělostném kopci na druhé straně silnice stáli Lud a Lob. Měli na sobě jen kilty, Lob nesl na rameni smotaný provaz, popálená kůže na Ludově hrudi byla zrudlá a plná puchýřů.

„Ať tě ani nenapadne utíkat,“ poradil Yamovi Lud. „Je moc horko a bez vody se stejně daleko nedostaneš.“

„Doktor Dismas vás chtěl zabít,“ řekl Yama. „Nejsme nepřátelé.“

„O tom nic nevíme,“ zavrčel Lud. „Máme za to, že si spolu musíme něco vyřídit.“

„Něco nám totiž dlužíš,“ řekl Lob.

„Nevím co.“

Lud začal trpělivě vysvětlovat: „Doktor by nám zaplatil, jenže tys musel dělat vylomeniny, a tak jsme místo peněz museli plavat, abysme si zachránili holý životy. A taky jsem se popálil.“

„A ztratil dýku,“ dodal Lob. „Měl tu dýku moc rád, ty šmejde, a tvou vinou o ni přišel.“

„A taky nám dlužíš za ten podpálený člun.“

„Ten přece nebyl váš.“

Lud si poškrábal puchýře na hrudi. „Jde o princip.“

„Na každý pád vám nemůžu zaplatit dřív, než se dostanu domů,“ namítl Yama.

„Na každý pád!“ posmíval se Lud. „Jenže my to na každý pád vidíme jinak. Jak můžem vědět, že se ti dá věřit?“

„Pochopitelně mi můžete věřit.“

Lud řekl: „Vždyť ses ani nezeptal, kolik chcem, a tak tě nejspíš napadlo, že všecko vyžvaníš edilovi. Jenže ten nám asi nezaplatí, co, bráško?“

„To pochybuju,“ řekl Lob.

„Já taky moc pochybuju.“

Yama pochopil, že má pouze jedinou možnost úniku. „Tak vy mi nevěříte?“

Lud si všiml, že Yama změnil postoj. Rozběhl se z kopce, až zvedl oblak bílého prachu, a ječel: „Neopovažuj se…“

Yama se opovážil. Otočil se, dva kroky ustoupil, a než si to mohl pořádně rozmyslet, skočil z útesu.

Vzduch mu svištěl kolem uší, a jak padal, zaklonil hlavu a pokrčil kolena. Hlavou mu bleskla slova seržanta Rhodeana: „Prostě se tomu poddej. Musíš se naučit věřit svému tělu, všechno je jen otázkou správného načasování…“ Přistál na terásce před hrobkou a pokrčenými koleny zmírnil dopad.

Plošina nebyla širší než Yamova postel doma na tvrzi a pokrývala ji vrstva ptačího trusu, starého i čerstvého. Kdysi tam sice bývala balustráda, ale už se dávno rozpadla. Yama dostal šílený strach, že by mohl uklouznout a zřítit se dolů, rychle se překulil na záda a pevně se chytil trsu tuhé trávy, přestože mu ostrá stébla otevřela rány na dlani, jež si způsobil Caphisovým oštěpem.

Když se opatrně zvedal na nohy, ťukl do římsy kámen, odskočil a padal dál ke zčeřené hladině řeky. Lob a Lud poskakovali na hraně útesu, dvě tmavé postavy proti jasné obloze, a něco křičeli, ale jejich slova odnášel vítr. Další kámen se roztříštil na píď od Yamových nohou.

Uskočil mezi okřídlené sochy, jimž čas smyl tváře, pod překlad nad vchodem do hrobky. Uvnitř ležely na mozaikové podlaze kamenné bloky, které spadly ze stropu, prázdná rakev se válela na stupínku pod baldachýnem tak dovedně vytesaným, že kámen vypadal jako látka zvlněná vánkem. Zvuk Yamových kroků vyrušil netopýry, poletovali mu nad hlavou a poplašeně pištěli.

Hrobka měla tvar jako dílek koláče, za katafalkem se zužovala do průchodu kdysi zapečetěného kamennou deskou, ale tu rozbili vykrádači hrobů, kteří objevili chodbu vybudovanou ve skále. Yama se pousmál, když si uvědomil, že tady musí být úniková cesta. Překročil kusy kamene, vstoupil do průchodu, jednou rukou se dotýkal studené zdi a prohmatával si cestu tmou.

Nedošel daleko, když narazil na příčnou chodbu. Hodil si pomyslnou mincí a vybral si levou stranu. O sto úderů srdce později mu cestu přehradila hromada suti. Opatrně se na ni začal škrábat, v neproniknutelné tmě lezl výš a výš po kamenech, jež mu rozdíraly nohy, až se uhodil hlavou o strop. Chodba byla zavalená.

Zaslechl vzdálené hlasy. Lud a Lob ho pronásledovali. Měl to čekat. Dají v sázku životy, jen aby neprozradil edilovi, jakou roli sehráli v partii rozehrané doktorem Dismasem.

Sklouzl dolů po hromadě rumu a pod rukou ucítil něco tvrdého a studeného. Byl to kovový nůž, zahnutou čepel měl dlouhou jako předloktí. Na dotek byl ledový, ale najednou začal slabounce zářit, a když Yama zkusmo rozsekl tmu, z ostří jako by odlétly namodralé jiskřičky. S větší odvahou si prohmatával cestu zpátky.

Denní světlo ho bodlo do očí tak zprudka, že stěží rozeznával stíny svých pronásledovatelů, kteří stáli venku před hrobkou, ale Ludův hlas poznal.

„Mřenko, mřenko, čeho se bojíš?“

Yama zvedl nůž. „Tebe ne, Lude.“

„Nech mě, dostanu ho,“ řekl Lob, který nakukoval bratrovi přes rameno.

„Zacláníš, pitomče.“ Lud odstrčil Loba bokem a zašklebil se na Yamu. „Žádný východ tam není, co? Jinak by ses nevrátil. Můžem počkat. Ráno jsme chytili rybu a máme vodu. Budeš mít nejspíš hlad a žízeň, jinak bys šel rovnou do města.“

„Včera večer jsem ulovil damana,“ řekl Yama. „Moc dobře jsem se najedl.“

Lud vstoupil do hrobky. „Ale vsadím se, že voda z jezírka ti nechutnala, že ne? Nám teda vůbec, a to vypijem skoro všecko.“

Yama ucítil na zádech lehký závan průvanu. „Jak jste se sem dostali?“

„Zachránil jsem provaz, co byl v člunu,“ řekl Lob. „Lidi říkají, že jsme hloupí, ale nejsme.“

„Takže po tom provaze můžu vyšplhat zase nahoru,“ řekl Yama, pomalu obcházel katafalk a mával před sebou nožem. Čepel tichounce bzučela a začala se rozsvěcovat modrým plamenem. Rez na ledové rukojeti ho škrábala do dlaně a zápěstím mu stoupal chlad až do paže.

Lud ucouvl do vchodu. „To bys neudělal.“

Lob chtěl bratra odstrčit, aby se mohl protáhnout do hrobky. „Zlom mu nohy!“ křičel vztekle. „Zpřerážej mu ruce! Uvidíme, jak bude plavat!“

„Mřenka má nůž!“

Yama sekl nožem. Lud narazil zády do Loba, a oba upadli.

Yama vykřikl slova, jež ho zabolela v hrdle i na jazyku. Nevěděl, co křičí, ani se nedíval, kam šlape. Klopýtl, protože mu najednou nohy připadaly příliš dlouhé a šlachovité, také ruce měl nějaké divné. Kde mám zbroj a zbytek vojáků? Co dělám na takovém podivném místě, které vypadá jako vyrabovaná hrobka? Pamatoval si pouze příšernou drtivou bolest. Pravděpodobně ztratil vědomí a procitl až nyní, tváří v tvář dvěma tlustým holobrádkům, kteří mu vyhrožují. Zaútočil na nejbližšího tlusťocha, avšak minul, nůž křísl do zdi a prskly jiskry. Vyskočil na katafalk, ano, byla to nepochybně hrobka, ale tělo ho zradilo, a než znovu nabyl rovnováhu, ten druhý tlusťoch ho chytil za kotníky a podtrhl mu nohy. Ztěžka dopadl na kamennou podlahu a udeřil se do lokte a ramene, nůž mu vyklouzl z ruky, zařinčel na dlažbě a vyryl do kamene horkou stopu, až se z ní zakouřilo.

Lud přiskočil a nůž odkopl. Yama nechápal, proč leží na zemi, nepamatoval se, že by spadl. Namáhavě se zvedal na nohy. Pravou ruku měl studenou a bez citu, visela mu z ramenního kloubu jako kus mrtvého masa. Lud na něho skočil, Yama ještě stačil levačkou vytáhnout z opasku obsidiánový nožík, než ho Lud přirazil ke stěně.

Lud zalapal po dechu a chytil se za hruď. „Co to je?“ Nechápavě hleděl na krev, která mu prýštila mezi prsty. „Co to je?“ Zapotácel se, udělal dva kroky pozpátku a zase zachroptěl: „Co to je?“

„Tys ho zabil!“ zaječel Lob.

Yama zavrtěl hlavou. Nemohl popadnout dech. Prastarý zahnutý nůž ležel v prachu přesně uprostřed mezi ním a Lobem, prskal jako vzteklá kočka a stoupal z něj kouř páchnoucí po žhavém kovu.

Lud zaviklal nožíkem, aby si ho mohl vytáhnout, ale obsidián se zlomil, z prsou mu trčel ani ne na prst dlouhý kousek čepele. Potácel se sem a tam, krvácel, krev mu stékala po břichu a vsakovala se do pásu kiltu. Pořád dokola opakoval jako kolovrátek: „Co to je? Co to je?“ Pak klesl na kolena u vchodu do hrobky. Slunce mu zalilo ramena. Vypadalo to, jako by na modré obloze hledal něco, co už nemůže najít.

Lob zíral na Yamu a šedým jazykem si olizoval tesáky. „Tys ho zabil, ty šmejde. Tos neměl.“

Yama se zhluboka nadechl. Ruce se mu třásly. „Vždyť jste chtěli zabít vy mě!“

„Chtěli jsme jenom nějaký peníze. Jenom tolik, abysme se dostali pryč. Nechtěli jsme moc. Jenže tys musel zabít mýho brášku.“

Lob vykročil proti Yamovi. Šlápl na starý nůž. Popadl ho a vykřikl. Z ruky mu stoupal kouř. Vzápětí už nedržel nůž, ale jakéhosi netvora, který se mu pařáty zasekl do paže. Lob zavrávoral, uhodil rukou o zeď, ale netvor jen zavrčel a zesílil sevření. Nebyl větší než batole a vypadal jako kostlivec, podivná hříva suchých bílých vlasů se mu ježila kolem vyzáblého obličeje. Hrůzný zápach spáleného masa naplnil hrobku. Lob tloukl netvora druhou rukou, náhle se modře zablesklo a kostlivec zmizel.

Kovový nůž zazvonil o dlažbu. Yama ho zvedl a rozběhl se dozadu, průchodem a chodbou, sotva si uvědomoval, že tentokrát zatočil doprava, odkud přicházel ten lehký průvan. Narážel do kamení a otloukal se o stěny, ale najednou byly pryč a Yama se propadl do tmy.

10 – Strážci Města mrtvých

Pokojík musel být někde hodně vysoko, protože kolem okna fičel vítr. Čtvercová místnost nebyla moc velká, měla obílené kamenné stěny a na stropě z falcových prken byl namalovaný lovecký výjev. Na druhý den po tom, co se Yama poprvé probral, se mu podařilo vstát z kamenného lůžka vystlaného tenkou matrací a dovrávorat k úzkému oknu v tlusté zdi. Uviděl modrou oblohu a pod ní nedohledné řady skalnatých hřebenů táhnoucí se do dálky, jenže vzápětí bolest přemohla jeho vůli a opět omdlel.

„Je těžce nemocný a neví o tom.“ Stařeček, jenž se nad Yamou skláněl, pootočil hlavu, a jak mluvil k někomu dalšímu v místnosti, špička věchýtku jeho bílého vousu se chvěla na prst od Yamovy brady. „Neví, kolik mu ten nůž vzal.“

Stařeček měl na vrásčitém obličeji hnědé skvrny a kolem holé hlavy jen proužek sněhobílých vlasů. Brýle se skly jako malá zrcátka mu zakrývaly oči. Do levé tváře se mu zařezávaly hluboké staré jizvy a zvedaly mu koutek úst v sardonickém úšklebku.

„Je mladý,“ řekla stařenka a dodala: „Však to zjistí sám, nebo ne? Nesmíme –“

Stařeček si navíjel řídký vous kolem prstu a zase ho odvíjel. Nakonec řekl: „Stejně si nemůžu vzpomenout.“

Yama se jich zeptal, kdo jsou a kde je tenhle chladný bílý pokoj, ale neslyšeli ho. Možná vůbec nepromluvil. Nedokázal pohnout jediným prstem, ale neděsilo ho to. Byl příliš unavený, aby se bál. Oba stařečkové odešli a nechali ho zírat na lovecký výjev na stropě. Hlavou se mu honily zmatené myšlenky. Muž v plastovém kyrysu a jasně zbarvených spodkách pronásledoval bílého jelena listnatým lesem. Kmeny byly vyrovnané jako vojáci a tráva plná květin. Bílý jelen zářil jako kometa. Zdálo se, že na obraze je noc, neboť štíhlé stromy se ztrácely ve tmě. Barvy už místy oprýskaly a pruh nad oknem byl vybledlý. V popředí obrazu odtahoval mladý muž v koženém kabátci smečku honících psů od jezírka. Yamu napadlo, že zná jména těch psů i jejich pána. Ale ten byl mrtvý.

Pak se stařík vrátil s hliněnou miskou a trochu Yamu nadzvedl, aby mohl usrkávat zeleninovou polévku. A potom, ještě později, mu byla zima, taková zima, že se pod tenkou šedou přikrývkou celý třásl, a najednou mu zas bylo takové horko, že by ji ze sebe nejradši strhl, kdyby na to měl dost sil.

Má horečku, říkal stařeček. Má vysokou horečku. To je tím, co má v krvi. „Byl jsi v hrobkách, kde číhá spousta starých nemocí.“

Yama propotil matraci. Napadlo ho, že kdyby dokázal vstát, mohl by uhasit žízeň čistou vodou z lesního jezírka. Telmon by mu pomohl.

Ale Telmon byl mrtvý.

V poledne se slunce na pár krůčků vkradlo do pokojíku a zase stydlivě ustoupilo. V noci se za úzkým vysokým oknem honil vítr a ze svíčky ve skleněném svícnu začal stékat vosk. Když Yamovi horečka opadla, byla tma. Ležel bez hnutí a naslouchal skučení větru. Byl velmi unavený, hlavu měl prázdnou a celé hodiny trávil tím, že se snažil rozpomenout, co se vlastně stalo.

Věž doktora Dismase bouchající jako ohňostroj. Podivná klec a hořící karaka. Lvu podobný mladý vojevůdce Enobarbus, avšak s tváří poznamenanou jako starý bojovník. Přízračná fregata, rozbitá lampa a modré plameny… Celé mé dobrodružství je prostoupeno ohněm, pomyslel si. Vzpomněl si na přívětivého Rybáka Caphise, na putování mezi vyprahlými hrobkami ve Čtvrti ticha, jež skončilo Ludovou smrtí. Potom unikl něčemu hroznému, ale nepamatoval si, co se dělo dál.

„Dopravili tě k nám,“ pravila stařenka, když přinesla snídani. „Nejspíš z nějakého místa na břehu řeky dál po proudu. Je to slušná vzdálenost, jak řekla liška slepici, když jí dávala náskok.“

Stařenčina pokožka byla jemná, téměř průsvitná. Lehoučké bílé vlasy jí sahaly až na záda. Patřila ke stejné pokrevní linii jako Derev, ale byla mnohem starší než Derevini rodiče.

„Jak to víte?“ zeptal se Yama.

Stařeček se usmíval stařence přes rameno. Jako obvykle měl na očích zrcadlové brýle. „Na šatech jsi měl říční bahno, to bylo jednoznačné. Ale máme za to, že jsi také putoval Městem mrtvých.“

Yama se zeptal, proč si to myslí.

„Kvůli tomu noži, drahoušku,“ řekla stařenka.

Stařeček se zatahal za řídký vous. „Mnoho lidí nosí staré zbraně, protože jsou často mocnější než ty, které se vyrábějí dnes.“

Yama si vzpomněl na laserovou pistoli doktora Dismase a přikývl.

„Nůž, který jsi měl u sebe, byl zkorodovaný, což znamená, že ležel bez povšimnutí spoustu let na nějakém tmavém místě. Nebo jsi ho nosil, aniž by ses namáhal jej čistit, ale domnívám se, že jsi odpovědnější. Takže jsi ho našel teprve nedávno a neměls čas ho vyleštit. Přistál jsi u břehu, procházel Městem mrtvých a někde ve staré hrobce jsi ten nůž našel.“

„Odhaduji, že pochází z Věku vzbouření,“ řekla stařenka. „Je to nebezpečná věc.“

„A to už má žena zapomněla mnohem víc, než kolik jsem toho kdy věděl já,“ řekl stařeček laskavě. „Musíš se s ním naučit zacházet, jinak by tě mohl zabít.“

„Mlč!“ nařídila přísně stařenka. „Nic nesmí být změněno!“

„Třeba ani nemůže být změněno,“ nadhodil stařeček.

„Pak bych byla stroj,“ pravila stařenka, „a ta představa se mi vůbec nelíbí.“

„Aspoň by sis nemusela dělat starosti, ale budu opatrný. Příliš si mě nevšímej, mladý muži. Má mysl se poslední dobou toulá, jak ti má žena určitě při každé příležitosti nezapomene připomenout.“

Stařečkové spolu žili už spousty let. Oba nosili stejné dlouhé haleny a vlněné kalhoty, užívali stejná gesta i slova, jako by láska byla jakýmsi druhem hry na vzájemné napodobování, při níž se to nejlepší z obou manželů smísí. Říkali si Osric a Beatrice, ale Yama je podezříval, že to nejsou jejich pravá jména. Přes všechnu péči, kterou mu věnovali, vycítil, že zůstávají ostražití, což napovídalo, že mnoho zamlčují, ačkoli bylo zřejmé, že Osric by rád řekl víc, než kolik mu bylo dovoleno vědět. Beatrice byla na manžela přísná, Yamovi však projevovala náklonnost vlídnými pohledy, a když měl horečku, trávila u něj celé hodiny, otírala mu čelo klůcky napuštěnými nardovým olejem, krmila ho medem smíchaným s bylinkami a broukala mu, jako by byl její dítě. Osric byl sehnutý věkem, ale jeho vysoká štíhlá žena se nosila jako tanečnice.

Později seděli stařečkové na lavici pod úzkým oknem a dívali se, jak Yama vyjídá misku vařené kukuřice. Bylo to jeho první tuhé jídlo od chvíle, kdy se probral z bezvědomí. Prozradili mu, že náležejí k Cechu strážců Města mrtvých, jenže tenhle úřad byl již před staletími rozpuštěn.

„Ale mí předkové tady zůstali, drahoušku,“ vysvětlovala Beatrice. „Věřili, že mrtví si nezaslouží, aby je opustili, a bojovali proti zrušení cechu, až z toho nakonec byla malá válka. Teď už nás pochopitelně mnoho ubylo. Většina lidí si myslí, že jsme dávno zmizeli, pokud o nás vůbec kdy slyšeli, ale my pořád držíme nejdůležitější části Města mrtvých.“

„Dalo by se říct, že jsem čestným členem cechu díky sňatku s mou ženou,“ řekl Osric. „Tady máš, vyčistil jsem ti ten tvůj nůž.“

Stařeček položil dlouhý zakřivený nůž do nohou postele. Jak se Yama na nůž díval, uvědomil si, že se ho bojí, přestože mu zachránil život. Měl pocit, jako by mu Osric položil k nohám živého hada. „Našel jsem ho v hrobce v útesech nad řekou.“

„Tenkrát to bylo asi někde jinde,“ zamumlal Osric a přiložil si kostnatý prst na tvář vedle nosu. Špička prstu mu chyběla. „Použil jsem bílý ocet, abych z kovu sňal nános věků, a zhruba každý měsíc bys měl nůž pořádně otřít hadříkem namočeným v minerálním oleji. Ale nebudeš ho muset nikdy brousit a v rámci svých možností se opraví sám. Do nože byla vtištěna kopie osobnosti předchozího majitele, ale už jsem ho od toho ducha očistil. Měl bys s ním často cvičit a dotýkat se ho alespoň jednou za den, aby se s tebou seznámil.“

„Osriku!“

„Potřebuje to vědět, tím nic nepokazím,“ bránil se Osric své ženě. „Dotýkej se nože co nejčastěji, mladý muži. Čím víc se ho budeš dotýkat, tím líp tě bude znát. A vystavuj ho slunečním paprskům nebo ho uchovávej na nějakém místě s rozdílnými teplotami – dobré je, když vložíš špičku do ohně. Jinak si zase vezme energii z tebe. Ležel hodně dlouho ve tmě, proto ti ponejprv tak ublížil. Řekl bych, že patřil nějakému důstojníkovi kavalerie, teď už celé věky mrtvému, který bojoval v deštných pralesích osmdesát tisíc honů po proudu řeky.“

Yama řekl překvapeně: „Ale ta válka začala před pouhými čtyřiceti lety!“

„To byla jiná válka, drahoušku,“ řekla Beatrice.

„Našel jsem ten nůž v hrobce nad řekou. Ve tmě jsem na něj položil ruku.“

Yama si vzpomněl, jak se nůž roznítil tajuplnou září, když ho uchopil. Jakmile ho však zvedl Lob, stala se ta hrozná věc. Nůž se zřejmě k různým lidem chová různě.

K útesům nad řekou bylo z domova stařečků velmi daleko. Tady, hluboko v předhůří Mezních hor, bylo poslední útočiště zbývajících strážců Města mrtvých. Yama si teprve nyní uvědomil, jak je nekropole ve skutečnosti obrovská.

„Mrtví svými počty převyšují živé,“ potvrdil Osric. „Pahorkatina kolem Eolie byla pohřebním místem obyvatel Ys od časů vybudování Konfluence. Alespoň do té doby, než začalo poslední období, období úpadku.“

Yama pochopil, že potom už nebyli noví strážci zapotřebí a ti staří zestárli a odešli. Minulost tady však zůstala a pořád byla silnější než přítomnost. Kromě střežení a udržování hrobů, hrobek, památníků a obrazových desek měl kdysi Cech strážců Města mrtvých na starosti také přípravu a ukládání ‘klientů’, jak byli zesnulí nazýváni. Bylo to velmi vážené a nesmírně náročné povolání. Yama se dozvěděl, že práce s klienty zahrnovala čtyři různé způsoby: pohřbení do hrobu či hrobky, zpopelnění žehem či kyselinou, vystavení v celku na vysokých márách nebo rozhození v kusech a konečně spuštění na řeku.

„Ta poslední metoda, jak jsem vyrozuměl, je jediná, která se dnes používá,“ řekl Osric. „Má své opodstatnění, i když mnoho lidí umírá daleko od Velké řeky, a krom toho řada obcí leží na břehu velmi blízko sebe, takže těla spuštěná na horní části toku znečistí vodu ostatním. Jen považ, mladý muži, jak málo má Konfluence půdy vhodné pro pěstování rostlin, vždyť většinu povrchu zabírá poušť nebo hory, a proto není divu, že pohřeb do země je zřídkavý. Myriády dní budovali naši předkové hrobky, avšak to si žádá spoustu práce a nákladů, je to tedy způsob vhodný především pro bohaté, neboť chatrné stavby chudých jsou brzy vypleněny; nebo spalovali své mrtvé na hranicích, avšak palivového dříví byl odjakživa nedostatek, protože je nedostatek půdy; nebo rozpouštěli nebožtíky v nádržích s kyselinou, což však bývá všeobecně považováno za esteticky neuspokojivé. Když se to vezme kolem a kolem, je nejpřirozenější nabídnout klienta bratřím v povětří. Přál bych si, aby bylo mé tělo takto vystaveno, až přijde můj čas. Beatrice mi to slíbila. Než však zemřu, nastane konec světa, ale ptáci budou i nadále…“

„Zapomněl jsi na konzervaci,“ řekla přísně a pohlédla na Osrika, pak se otočila k Yamovi: „Vždycky na to zapomíná. Neschvaluje ji.“

„Ale ne, nezapomněl jsem,“ bránil se stařeček, „je to však jen pouhá varianta pohřbu do hrobky, bez níž je zakonzervované tělo pouhou potravou pro zvěř či kuriozitou na poutích.“

„Některá těla jsou zkamenělá,“ řekla Beatrice. „Provádělo se to ponořením klienta do vápenité vody.“

„A pak máme ještě mumifikaci a vysušení, ať už vakuem nebo chemikáliemi, ošetření dehtem či ledem.“ Osric vypočítával na prstech jednotlivé způsoby a nyní se zarazil. „Jistí klienti se nechali zaživa zmrazit v naději, že v budoucnosti znovu tělesně ožijí. Jde o dost prostou, avšak zvrhlou metodu. Jenže jejich hrobky otevřeli lupiči a odnesli vše, co mělo nějakou cenu, a těla předhodili šelmám, nebo je použili místo paliva či rozemleli na hnojivo. Onen statečný důstojník kavalerie, jemuž kdysi patřil tvůj nůž, mladý muži, byl s největší pravděpodobností spálen v jámě či peci, v níž se současně tavily kovy z jeho hrobky.

Bezpochyby mu ten nůž nějaký vykrádač hrobek sebral, jenže na něj zaútočil, a tak ho upustil tam, kdes ho o celý věk později nalezl. Žijeme v chudobných časech. Pamatuju si, jak jsem si jako dítě hrával s obrazovými deskami, jež se vytrvale přimlouvaly za ty, jejichž těla již neměla sebemenší naději opět ožít. Uvádím to jako příklad lidské pošetilosti. Pouze Ochránci mohou překonat čas. Tenkrát, když jsem ty desky škádlil, jsem ovšem neměl ponětí, že se chovám hloupě. Mládí bývá zbytečně nelidské, protože je nevědomé, ale…“

Beatrice zvedla ruku, narovnala si záda a začala recitovat:

„Nechť sláva, za níž každý v životě se pachtí, žije stále v hrobů našich nejpevnějších zdech a obelstí i neúprosné zapomnění smrti. Pak navzdory té nenasytné hltavosti času jsou zralé plody, které vydal žití dech, pevným štítem, jenž ztupí ostré kosy břit, a odměnou nám bude život věčný žít.“

Yama hádal, že cituje z Puránů, ale Beatrice řekla, že ten text je mnohem starší. „Je nás příliš málo, abychom si pamatovali všechno, co tu zůstalo po všech těch mrtvých,“ pravila, „ale děláme, co můžeme. A my jsme dlouhověká linie.“

Strážci nekropole měli mnohem víc úkolů, než jen přípravu klientů, a v příštích dvou dnech se Yama dozvěděl ledacos o údržbě hrobek a ošetřování předmětů, s nimiž byli klienti pohřbeni, každý podle zvyku své pokrevní linie, zatímco ho Osric a Beatrice krmili zeleninovými vývary, pečenými kořínky a šťavnatými výhonky ibišku, kukuřicí a zelenými fazolkami smaženými v křehoučkém těstíčku. A jak sílil, začal pociťovat neklid a zvědavost. Nezlomil si žádnou kost, ale měl ošklivě naražená žebra, pohmožděné svaly na zádech a pažích a spoustu polozahojených škrábanců, z nichž mu Beatrice vymyla prach, aby mu nezůstaly jizvy. A byl slabý, jako by ztratil hodně krve.

Jakmile se mohl trochu pohybovat, začal zkoušet cviky seržanta Rhodeana a také se učil zacházet s nožem, přestože musel zprvu přemáhat instinktivní odpor. Dotýkal se zbraně každý den, jak mu Osric poradil, a nechával ji ležet na lavici pod úzkým oknem, kde na ni svítilo polední slunce. Zpočátku musel mezi jednotlivými cviky odpočívat hodinu i déle, ale spořádal plné mísy jídla, které mu Beatrice s láskou vařila, a cítil, jak se mu navrací zdraví.

Konečně byl schopen vylézt po točitých schodech na vrchol skály, i když se musel často zastavovat, ale nakonec vyšel ze dveří malé přístavby na čerstvý vzduch. Jasná obloha ho bodala do očí, ale čisté a chladné povětří mu po dlouhém pobytu v nevelkém pokojíku připadalo opojné jako víno.

Vrcholek skály byl plochý, jako by ho někdo uťal obrovskou čepelí. Pravděpodobně tam k něčemu takovému při budování Konfluence opravdu došlo, neboť za časů Ochránců, než opustili deset tisíc pokrevních linií, existovaly energie, jimiž se daly přenášet celé hory stejně snadno, jako když zahradník upravuje záhon květin.

Plošina nebyla větší než Velký sál na edilově tvrzi, kamenné zídky ji dělily na malá políčka se záhony tykví a jamů, kukuřice, kapusty a planiky. Mezi záhony vedly uzoučké cestičky, zavlažování rostlin zabezpečoval složitý systém vodních nádrží a stružek. Na jednom konci byl z hrubě opracovaného kamene postaven kulatý holubník a pod ním zrovna Beatrice a Osric sypali holubům.

Skalisko se zvedalo nad propastí tak hlubokou, že se její dno ztrácelo ve stínu. Celý hřeben byl sestaven z podobných tabulových hor, jejichž strmé stěny byly členěny okny a balkony. Na širokých terasách, vytesaných do příkrých útesů kolem propasti, bíle svítily zdi velikých hrobek a mauzoleí se střechami z červených tašek, obklopených udržovanými trávníky a hájky štíhlých stromů. Za horami na protější straně propasti se tyčily další vrcholky a za těmi nejvzdálenějšími sahaly až do oblohy sluncem ozářené štíty Mezních hor, jež jako by plavaly v nachově modrých vlnách.

Yama zamířil po cestičce ke kousku trávníku, kde se kolem Beatrice a Osrika třepotala bílá holubí křídla. Osric zvedl ruku na pozdrav a řekl: „Tohle je Údolí králů prvních dnů. Říká se, že jsou tady někde pohřbeni Stavitelé, ale i kdyby to byla pravda, nevíme kde.“

„To musí dát spoustu práce, starat se o všechny tyhle hrobky.“

V zrcadlových sklech Osrikových brýlí zablýsklo slunce. „Udržují se víceméně samy, navíc jsou kolem nich umístěny mechanismy, které zadrží příchozí v přiměřené vzdálenosti. Kdysi patřilo mezi naše povinnosti nedovolit lidem, aby se k nim přiblížili, aby se jim něco nestalo, ale pokud sem dnes vůbec někdo přijde, tak to zná.“

„A takových je málo,“ dodala Beatrice, natáhla štíhlou, jakkoli vrásčitou paži a na dlaň jí okamžitě usedl holub. Přitiskla si ho k hrudi a hladila ho po hlavičce, dokud nezačal vrkat. „A ještě míň lidí za námi zavítá,“ povzdechla si.

Yama opatrně začal: „Dopravili mě sem z pořádné dálky…“

Osric přikývl. Řídký vous se mu třepetal ve větru jako lišejník povlávající z větve banyánu. „Cech strážců Města mrtvých kdysi spravoval oblast, která se táhla od těchto hor až k Velké řece na vzdálenost denní rychlé jízdy. Ale ať už tě sem dopravil kdokoli, měl k tomu dobrý důvod.“

Beatrice vyhodila holuba do vzduchu a dívala se, jak krouží nad obdélníčky políček. „Myslím, že je čas, abychom mu ten důvod ukázali.“

„Pro začátek by mi stačilo vědět, kdo mě sem dopravil.“

„Dokud nevíš, kdo tě zachránil,“ řekl Osric, „nemáš k němu žádné závazky.“

Yama si vzpomněl na Caphise, který mu řekl, že teď už má navždycky jeho život na starosti. „Tak mi aspoň povězte, jak se to stalo.“

„Zaběhla se nám koza,“ řekla Beatrice. „Byla až na terase tam dole. Šli jsme ji hledat a našli jsme tebe. Bude lepší, uvidíš-li sám, proč jsi tady. Pak to pochopíš. Když jsi vyšplhal tak vysoko, můžeš zase sestoupit. Zdá se, že už jsi na to dost silný.“

Sejít po dlouhé šroubovici schodiště bylo snadnější než vylézt nahoru, ale Yamovi brzy došlo, že bez něho by Beatrice a Osric zvládli schody mnohem rychleji, přestože byli o tolik starší. Asi v polovině skaliska vyústilo schodiště na balkon. Osric zmizel v jednom z klenutých průchodů vytesaných do stěny a Yama ho chtěl následovat, ale Beatrice jej uchopila za paži a zavedla ho ke kamenné lavici pod nízkou zídkou. Kámen byl sluncem pěkně vyhřátý, Yama se s úlevou posadil a natáhl si nohy.

„Kdysi bylo na sto tisíc Strážců Města mrtvých,“ povzdechla si Beatrice, „a zbylo nás tak málo. Tohle je nejstarší část, o niž pečujeme. Nakonec se pochopitelně i ona rozpadne. Celá Konfluence se rozpadne.“

„Mluvíte jako lidé, kteří tvrdí, že válka ve středu světa může být poslední.“ Yama si vzpomněl na seržanta Rhodeana, jak učil jeho i Telmona všechny důležité bitvy a do rudé hlíny cvičebny kreslil postavení armád a trasy tažení. „Poslední válkou, která všechno ukončí.“

„Pokaždé, když dojde k válce, lidé věří, že skončí vítězstvím a že všechny konflikty ustanou, ale z průběhu událostí nelze nijak určit, jak to dopadne.“

Yama řekl rozhodně: „Kacíři budou poraženi, protože se vzepřeli příkazům Ochránců. Předkové dnů sice oživili mnoho dávných technologií, které teď jejich následovníci užívají proti nám, jenže Předkové dnů jsou vzdálenými předky Ochránců, tedy nižší bytosti než Ochránci. Jak by tedy mohla nižší myšlenka porazit tu vyšší?“

„Zapomněla jsem, jak jsi mladý,“ usmála se Beatrice. „Stále doufáš. Osric, přestože je to moudrý muž, také doufá. Ne v to, že by svět nedospěl ke svému konci, protože to je jisté, ale že ten konec bude dobrý. Velká řeka nezadržitelně vysychá a jednoho krásného dne se rozpadne vše, oč jsme se starali.“

„Se vší úctou, ale vy a váš manžel žijete minulostí, zatímco já budoucností.“

Stařenka se zasmála. „To bych ráda věděla, jakou budoucností? Osric se domnívá, že může být více než jedna. Ale pokud jde o nás, je naší povinností zachovávat minulost, aby inspirovala budoucnost, a na tomto místě je minulost nejsilnější. Tady jsou pohřbeny zázraky, které by mohly okamžitě ukončit válku, kdyby je některá strana získala, nebo zničit Konfluenci, kdyby je obě strany použily proti sobě.“

Beatrice se naklonila k Yamovi. „Živí pohřbívají mrtvé, odcházejí a zapomínají. My si pamatujeme. Především to je naše povinnost. V Ys jsou opatrovníci záznamů, kteří prohlašují, že jsou schopni vysledovat všechny pokrevní linie na Konfluenci až k prvopočátku, k nejstarším předkům. Má rodina střeží hrobky těchto předků i s jejich těly a majetkem. Opatrovníci záznamů prohlašují, že slova jsou silnější než věci, jež popisují, a že pouze slova přetrvají, zatímco vše ostatní se rozpadne, ale my víme, že i slova se mění. Nové generace nacházejí ve starých legendách nový smysl, a to nemluvím o tom, že vypravěči příběhy pozměňují, až jsou nakonec úplně o něčem jiném. Z vládce, který pokořil udatného reka přinášejícího lidem spásný oheň, se po mnoha vyprávěních stává bohatýr, jenž spasí lidstvo před požárem, kdežto z reka je ošklivý démon.

Pouze věci zůstávají tím, čím jsou – samy sebou. Slova jsou pouhými představiteli těchto věcí, ale my máme věci samotné. Oč jsou mocnější než jejich vypodobnění!“

Yama si vzpomněl na edila, který tolik důvěřoval předmětům uchovaným v zemi.

„Můj otec se snaží pochopit minulost díky památkám, které po ní zbyly. Možná to nejsou ani tak legendy, co se mění, ale minulost sama, protože všechno, co z minulosti přetrvá, má pouze takový význam, jaký tomu připisujeme.“

„Tebe učil knihovník,“ řekl Osric, jenž právě vyšel z průchodu. „Slyším slova oněch krátkozrakých zabedněných knihomolů, ať jsou zatraceni, každý zvlášť i všichni najednou. Z minulosti zbylo víc, než může být nalezeno v knihách. To je ponaučení, které jsem se musel učit znovu a znovu, mladý muži. Vše obyčejné a lidské pomíjí, aniž to bylo zaznamenáno, kdežto pohádky o kněžích, filozofech a bohatýrech přetrvávají. Hodně se toho ví o chrámových svatyních a modlách, ale nic o místech, kde se scházeli milenci, povídali si přátelé nebo kde si hrály děti. Naučení z historie jsou falešná. Přesto je dobré, můžeme-li nahlédnout do minulosti, i když jde jen o náhodné výjevy, ale je nutné o jejich významu přemýšlet. Něco takového ti chci ukázat.“

Osric držel v podpaží plochý hranatý předmět zabalený do bílé látky. Sňal vyšívanou tkaninu a položil tenký obdélník z mléčného kamene do kaluže slunečního světla na dlažbě balkonu.

Yama řekl: „Můj otec takové obrazové desky sbírá, ale zdá se, že tahle je prázdná.“

„Zřejmě je shromažďuje kvůli nějakému důležitému výzkumu,“ řekl Osric, „ale nerad to slyším. Jejich pravé místo není ve sbírkách, ale v hrobkách, do nichž byly instalovány.“

„Vždycky mě zajímalo, proč se napřed musí vystavit na slunce, aby začaly fungovat, když byly uloženy do temných hrobek.“

„Hrobky také pijí sluneční světlo,“ vysvětlil Osric, „a rozvádějí je mezi své jednotlivé části podle potřeby. Obrazy reagují na teplo živého těla a ve tmě hrobky by se v přítomnosti návštěvníka probudily. Když jsou odříznuty od energetického zdroje, vyžadují sluneční svit.“

„Tiše, probouzí se,“ sykla Beatrice. „Dobře se dívej, drahoušku, a uč se. Tohle je vše, co ti můžeme ukázat.“

Na povrchu desky začaly kroužit barvy, zpočátku jen jako slabé pastelové víření ohraničené pravidelnými okraji, ale postupně nabývaly sytosti, až se náhle s oslnivým zablesknutím slily.

Yamu napadlo, že se deska proměnila v zrcadlo a odráží jeho vlastní dychtivý obličej, jenže z profilu. Když se však naklonil blíž a hlava člověka na obraze se pootočila, jako by mluvil k někomu, kdo stojí před deskou, povšiml si, že ta tvář patří staršímu muži s drobnými vráskami kolem očí a hlubšími rýhami po stranách úst. Avšak tvar obličeje i očí, kulaté modré duhovky, světlá pleť a kštice nepoddajných černých vlasů, to vše se mu natolik podobalo, až úžasem vykřikl.

Muž na desce domluvil a krátce se pousmál. Yamovi se sevřelo srdce. Muž se otočil a na obraze se ukázalo noční nebe. Nebyla to obloha Konfluence, neboť byla plná hvězd, které vypadaly jako diamanty ledabyle rozhozené na černém sametu kolem nehybného kalně rudého víru, a Yamovi připadalo, že nejbližší hvězdy putují k tomu víru, jako by je nasával. Pak se hvězdy opravdu pohnuly, když se obraz přesunul, aby se ustálil na shluku zářících střípků, které visely v hluboké černi, a potom zvolna vybledl.

Osric zase desku zabalil. Yama okamžitě zatoužil látku strhnout, aby se mohl dívat, jak bude obraz na desce rozkvétat, chtěl opět spatřit tvář toho cizince, který patřil k jeho pokrevní linii, chtěl pochopit, co to bylo za zvláštní oblohu, pod níž jeho dávno mrtvý předek stál. Srdce mu hlasitě bušilo a krev mu šuměla v uších.

Když mu Beatrice podala krajkový kapesník, uvědomil si, že pláče.

Osric řekl: „Tady jsou nejstarší hrobky na Konfluenci, ale ten obraz je starší než cokoli zdejšího, protože je starší než Konfluence sama. Ukazuje první stadium konstrukce Oka Ochránců a také světa, po němž Ochránci chodili před tím, než padli do Oka a zmizeli v hluboké minulosti či daleké budoucnosti nebo možná v naprosto jiném vesmíru.“

„Chtěl bych vidět tu hrobku. Chtěl bych vidět místo, kde jste desku našli,“ zašeptal Yama.

„Cech strážců Města mrtvých ji ochraňuje již velmi dlouho,“ řekl Osric, „a pokud kdysi v nějaké hrobce spočívala, je to už tak hrozně dávno, že všechny záznamy jsou ztraceny. Tvá pokrevní linie byla na Konfluenci v jejích počátcích a nyní je zde opět.“

Yama se zamyslel: „To už je podruhé, co se někdo zmiňuje, že mám jakýsi tajuplný osud, ale nikdo mi nechce vysvětlit, proč nebo v čem spočívá.“

Beatrice napomenula svého muže: „Sám na to brzo přijde. Nic víc už neříkej.“

Osric se zatahal za vousy. „Nevím všechno. Například nevím, co říká ten muž na obrazové desce, nebo co je za koncem řeky. Nedokážu si na to vzpomenout, nedokážu!“

Beatrice vzala manžela za ruce. Yamovi řekla: „Byl zraněný a občas se mu plete, co se stalo, s tím, co by se mohlo stát. Ty si zapamatuj, cos viděl. Je to důležité.“

„Vím ještě míň než vy. Dovolte mi podívat se na tu desku znovu. Možná je tam něco –“

Beatrice ho přerušila: „Možná je tvým osudem, abys odhalil svou minulost, drahoušku. Pouze když poznáš minulost, můžeš poznat sám sebe.“

Yama se usmál, protože to byla přesně táž slova, jimiž Zakiel ospravedlňoval své dlouhé lekce. Připadalo mu, že se strážci mrtvých a knihovníci i archiváři stali úhlavními nepřáteli jen proto, že zbytečně kladli důraz na drobné rozdíly svých profesí, a přitom si byli tak neuvěřitelně podobní, jako kdyby to byli rodní bratři, kteří se sváří pro nic za nic, jen aby každý prosadil svou.

„Už jsi viděl vše, co ti můžeme ukázat, mladý muži,“ řekl Osric. „Chráníme minulost, jak nejlépe umíme, ale nepředstíráme, že chápeme vše, co ochraňujeme.“

Yama řekl vážně: „Děkuji vám, že jste mi ten div ukázali.“ Ale pomyslel si, že to nedokazuje nic víc, než že kdysi dávno žili lidé jemu podobní – a jeho mnohem víc zajímalo, zda žijí ještě teď. Určitě ano, vždyť toho byl sám důkazem. Ale kde? Co objevil doktor Dismas v archivech svého cechu?

Beatrice půvabně vstala. „Nemůžeš tu zůstat, drahoušku. Jsi katalyzátor změn, které by v těchto místech byly velmi nebezpečné.“

„Jestli mi ukážete cestu, ihned odejdu,“ řekl s malou nadějí, neboť byl přesvědčen, že ho zde drží jako vězně.

Beatrice se však usmála. „Udělám něco lepšího. Odvedu tě.“

„Zotavil ses,“ pravil Osric, „ale myslím, že ještě nejsi dost silný, a tak dovol mé ženě, mladý muži, aby ti pomohla. A nezapomeň. Sloužili jsme, jak nejlépe jsme mohli, a myslím, že jsme sloužili dobře. Až odhalíš své poslání, vzpomeň si na nás.“

„Už toho ubohého chlapce ničím nezatěžuj, muži,“ pokárala Beatrice stařečka. „Je velmi mladý. Ještě je příliš brzy.“

„Už je dost starý na to, aby věděl, co chce. Pamatuj, mladý muži, že jsme tví přátelé.“

Yama se po pás poklonil, jak ho tomu učil edil, a následoval Beatrici. Osric zůstal sedět na sluníčku, oči ukryté za zrcadlovými brýlemi, zbrázděnou tvář nečitelnou. Na klíně držel obrazovou desku zabalenou v bílé látce, za ním se zvedaly modravé horské hřebeny orámované sloupy balkonu.

Stařenka vedla Yamu dolů po dlouhých točitých schodech a pak obrovitými halami kolem strojů velkých jako domy a zpola ponořených do kamenné podlahy. Vybíhaly z nich úzké kovové trubice, avšak průzračné jako sklo, neboť bylo vidět, jak v nich prší jiskry a prošlehávají dlouhé blesky. Trubice padaly širokými studnami do hloubky padesát honů i více, kde se mu ztrácely z očí, a v chodidlech cítil pomalé pravidelné tepání, hlubší než slyšitelný zvuk.

Rád by se zdržel, aby mohl stroje prozkoumat, ale Beatrice ho popohnala do dlouhé chodby s černými vypouklými stěnami a osvětlené bílými ohnivými koulemi, které se točily pod klenutým stropem. Části podlahy byly průhledné, takže pod nohama viděl rozlehlé prostory, v nichž dřepěly další a další velikánské stroje.

„Nezírej tak na ně,“ napomenula ho Beatrice. „Přece je nechceš probudit, dřív než nastane čas.“

Z černé chodby se rozbíhala spousta úzkých chodbiček, Beatrice do jedné odbočila a zavedla Yamu do malé komory. Když se za nimi zasunuly dveře, místnost se náhle začala chvět a hučet. Yama měl na chvíli pocit, jako by padal z útesu, a chytil se držadla na stěně.

„Projíždíme podpalubím,“ vysvětlila Beatrice. „Nyní žije většina lidí na povrchu, ale v dávných časech se tam scházeli pouze za zábavou, zatímco v podzemí bydleli a pracovali. Tohle je jedna ze starých cest. Vrátím tě do Eolie za slabou hodinku.“

„Jsou takové cesty všude?“

„Teď už ne. Pod nekropolí udržujeme několik cest v provozu, ale mnoho jich nefunguje a za hranicemi Města mrtvých je to ještě horší. Všechno se nakonec rozpadne. Dokonce i vesmír se jednou zhroutí sám do sebe.“

„V Puránech se říká, že proto Ochránci uprchlí do Oka. Jenže pokud konec vesmíru pořád ještě nenastal, nemohl to být důvod, proč zmizeli. Zakiel mi tohle nikdy nedokázal vysvětlit. Říkal, že se nehodí, abych Purány zpochybňoval.“

Když se Beatrice zasmála, její hlas zněl jako cinkání prastarého křehkého zvonku. „Typický knihovník! V Puránech je spousta hádanek a není na škodu připustit, že ne všechny odpovědi jsou jasné. Možná je ani naše malé mozečky pochopit nedovedou, jenže žádný knihovník nikdy nepřizná, že nějakému textu, který mu byl svěřen, nerozumí. Měli by se stydět.“

„Ta deska ukazovala stvoření Oka. V Puránech je sútra, asi čtyřicátá třetí, v níž se říká, že Ochránci donutili hvězdy padat k sobě, až jejich světlo bylo příliš těžké na to, aby mohlo uniknout.“

„Možná. Je mnoho věcí, které o minulosti nevíme, drahoušku. Někteří říkají, že nás sem Ochránci dopravili pro své pobavení, jako se třeba chovají ptáci v klecích, ale já tahle kacířská slova nebudu opakovat. Všichni, kdo tomu věřili, jsou už dávno bezpečně mrtví, ale ta myšlenka je stále nebezpečná.“

„Třeba proto, že je to pravda, nebo je v tom aspoň zrnko pravdy.“

Beatrice Yamu chvíli zkoumala svýma jasnýma očima. Byla o hlavu vyšší. „Nebuď zahořklý. Najdeš, co hledáš, ačkoli to nemusí být tam, kde to očekáváš. Ale jsme už téměř na místě.“

Místnost se prudce zatřásla. Yama padl na kolena. Podlaha byla vyložena kobercem z umělého materiálu, jenž byl hladký a jemný jako satén.

Když se dveře otevřely, Yama šel za stařenkou dlouhou halou vytesanou ve skále. Vysoký strop podpíral celý les tenkých štíhlých sloupů, malými okny se dolů linulo unavené světlo. Bývala to kamenická dílna, neboť Beatrice vedla Yamu mezi mramorovými bloky s nedokončenými reliéfy a pracovními stoly s různými nástroji, opuštěnými už před dlouhým časem a zahalenými tlustou vrstvou prachu. U dveří vytáhla kápi z měkké černé látky a řekla Yamovi, že víc už nesmí vidět.

„Žijeme skrytě, protože nemáme existovat. Náš cech byl dávno rozpuštěn. Přežíváme jen díky tomu, že se umíme dobře skrývat.“

„Chápu. Můj otec –“

„Nebojíme se, že nás někdo najde, ale skrýváme se již tak dlouho, že i nepatrná informace by mohla být pro určité lidi velmi cenná. Nechci tě žádat, abys tohle břemeno nesl. Nechci tě vystavovat zbytečnému nebezpečí. Když nás budeš potřebovat, najdeš nás. Myslím, že tohle ti klidně můžu slíbit. A na oplátku bys mohl slíbit ty mně, že se o nás nezmíníš edilovi.“

„Bude chtít vědět, kde jsem byl.“

„Byl jsi nemocen. Uzdravil ses a vrátil ses domů. Třeba tě ošetřoval nějaký horský kmen. Edil bude rád, že tě zase vidí, a příliš podrobně se vyptávat nebude. Slibuješ tedy?“

„Ano, pokud nebudu muset lhát. Myslím, že už jsem s lhaním skončil.“

Beatrici to potěšilo. „Vždycky jsi byl čestný, drahoušku. Řekni edilovi tolik pravdy, kolik bude nezbytné, ale víc ne. Teď pojď se mnou.“

Oslepen kápí, Yama uchopil Beatrici za křehkou horkou ruku a naposledy jí dovolil, aby ho vedla, neboť té zvláštní stařence důvěřoval. Šli hodně dlouho, takže měl dost času myslet na toho muže své pokrevní linie, celé věky mrtvého.

Konečně mu Beatrice řekla, aby se zastavil. V pravé ruce ucítil něco chladného a těžkého. Po chvíli ticha nadzvedl kápi a zjistil, že stojí v tmavém tunelu zpola zavaleném balvany, mezi nimiž se prodírají tlusté kořeny. Tenký paprsek slunečního světla dopadal na vrcholek úzkého kamenného schodiště, uprostřed vyšlapaného. Yama držel v pravačce zahnutý kovový nůž, který našel v hrobce na útesech nad řekou – nebo který si našel jeho. Podél ostří čepele na okamžik zaprskal rej modrých jiskřiček, než jedna po druhé zmizely.

Yama se rozhlédl, kde je Beatrice, a zdálo se mu, že se v koutě cosi mihlo, ale když se tam rozběhl, narazil na kamennou stěnu. Otočil se ke světlu. Tunel mu připadal povědomý, ale nepoznal, kde je, dokud nevyšel nahoru. Stál v zahradě uprostřed zřícenin a nad tmavě zelenými rododendrony se tyčila edilova tvrz.

11 – Prefekt Corin

Lob a majitel krčmy U Zádušních svítilen byli zatčeni ještě dřív, než Yama stačil edilovi všechna svá dobrodružství dovyprávět. Hned příštího dne byli Lob a krčmář Unprac, jehož jméno Yama až do té chvíle neznal, podrobeni výslechu a odsouzeni na smrt za únos a paličství. Edil rovněž vydal zatykač na doktora Dismase, ačkoli se Yamovi svěřil, že neočekává, že by apatykáře ještě někdy uviděli.

Přestože trvalo velmi dlouho, než Yama svůj příběh dokončil, neřekl edilovi všechno. Nezmínil se o Enobarbusovi, protože ho napadlo, že doktor Dismas mladého vojevůdce nejspíš něčím omámil, zato den, který strávil na řece s Caphisem, popsal do nejmenších detailů. Dodržel rovněž slib, který dal Beatrici, a prohlásil, že poté, co ho Lud a Lob přepadli ve Čtvrti ticha, znenadání tak zeslábl, že se nemohl vrátit domů, dokud se neuzdravil. Nebyla to celá pravda, ale edil se ho na podrobnosti nevyptával.

Yama se nesměl procesu zúčastnit, ani nesměl opustit tvrz, přestože strašně toužil vidět Derev. Edil tvrdil, že by to bylo příliš nebezpečné. Rodina Loba a Luda i příbuzní krčmáře touží po pomstě a ve městě dosud panuje neklid po neúspěšném obléhání věže doktora Dismase. Yama se bezmála celé odpoledne snažil domluvit s Derev pomocí zrcátka, ale z okna nad obchodem na nábřeží nepřišel v odpověď ani jediný záblesk. Yamovi bylo těžko u srdce, a tak se pokusil uprosit seržanta Rhodeana, který mu však odmítl poskytnout doprovod.

„A taky už nebudeš balamutit hlídací psy a utíkat do městečka,“ zabručel seržant Rhodean. „Ale jistě, mladíku, znám všechny tvé triky. Aby bylo jasno, nemysli si, že se těmi podfuky vyhneš malérům. Je pravděpodobnější, že tě do nich naopak dostanou. Nemám v úmyslu riskovat, že některý z mých mužů bude zraněn, až tě bude zachraňovat před tvou vlastní hloupostí, a taky si představ, jak by to vypadalo, kdybys šel do města s četou po zuby ozbrojených vojáků. Začaly by další nepokoje. Moji muži už ztratili dost času, když tě hledali ve Městě mrtvých, a v příštích několika dnech budou mít zase plné ruce práce. Cech k nám sice posílá úředníka, aby se postaral o vězně, ale posily žádné. Od cechu je to naprostá nezodpovědnost, ale když něco zaskřípe, obviní mě.“

Seržant Rhodean byl značně znepokojen. Zatímco řečnil, obcházel cvičebnu kolem dokola a těžkými kroky dusal po rudé hlíně. Byl to malý, ale statný muž, téměř tak široký jako dlouhý, jak rád říkával. Šedou tuniku a modré kalhoty měl vždycky pečlivě vyžehlené, černé holínky nablýskané a oholenou lebku, tvrdou a zbrázděnou šrámy, lesklou olejem. Napadal na pravou nohu, na pravé ruce mu chyběl palec a ukazovák. Byl edilovým osobním strážcem dávno před tím, než celou domácnost vypověděli z Paláce lidské paměti, a přede dvěma lety oslavil sté narozeniny. Žil ve shodě se svou ženou, která se snažila Yamu vykrmit, prý aby se mu dlouhé kosti aspoň trochu obalily masem. Měli dvě provdané dcery a celkem osm synů, kteří všichni bojovali proti kacířům, ale dva už v té válce padli. Seržant Rhodean truchlil pro Telmona téměř tak hluboce jako Yama a edil.

Seržant se náhle zastavil a pohlédl na Yamu, jako by ho spatřil poprvé.

„Vidím, že máš ten nůž, cos našel, mladíku. Ukaž, podívám se na něj.“

Yama měl zahnutý nůž pověšený na opasku v koženém poutku a čepel přivázanou ke stehnu rudou stuhou, kterou teď rozvázal a nůž seržantovi podal.

„Je hodně starý.“ Seržant Rhodean si nasadil brýle, které mu nápadně zvětšovaly žluté oči, a dlouho si nůž zblízka prohlížel. Pak se zakousl do svěšeného mrožího kníru a doplnil: „A vnímavý, alespoň částečně. Bude chytrý asi jako naši hlídací psi. To je dobře, že ho nosíš. Přilne k tobě. Říkal jsi, žes onemocněl, když jsi ho prvně použil?“

„Vydával modré světlo. A když ho potom zvedl Lob, změnil se v hrozného netvora.“

„Je jasné, mladíku, že na takové triky musel někde vzít energii, protože byl dlouho ve tmě. A tak si ji vzal od tebe.“

„Dávám ho na slunce,“ řekl Yama.

„Opravdu?“ Seržant Rhodean na něho zkoumavě pohlédl. „Lepší radu ti dát nemůžu. Čím jsi ho tak vyčistil? Bílým octem? Řekl bych, že ten je nejlepší. A teď mi předveď pár výpadů. Aspoň přestaneš tesknit po své věrné lásce.“

Další hodinu učil seržant Yamu, jak s nožem zacházet proti různým útočníkům. Yama zjistil, že ho to začíná bavit, a když seržant Rhodean prohlásil, že je čas skončit, bylo mu to líto. V téhle cvičebně s vysokými nabílenými zdmi a zelenými okny, v jejichž světle měl vždycky dojem, že je pod vodou, strávil již nepočítané hodin a důvěrně znal pachy hlíny, starého potu a lihu na masírování i všechno nářadí. Byly tam zelené žíněnky, nyní srolované jako zámotky obrovských housenek, bradla o stejných žerdích, dřevěný kůň a za ním narovnané slaměné terče na lukostřelbu, otlučené figuríny soubojových panáků, stojany ověšené kusy plastové a kovové zbroje a v otevřených skříňkách cvičné meče, nože, oštěpy a hole.

„Zítra budeme pokračovat, mladíku. Potřebuješ si procvičit úder zleva doprava. Míříš příliš nízko, na břicho místo na hruď, a každý protivník hodný toho jména to okamžitě zjistí. Tenhle nůž byl určen pro osobní obranu kavaleristů. Pro tebe, když půjdeš do městečka, by se spíš hodil dlouhý meč nebo revolver, protože je navíc docela pravděpodobné, že tak stará zbraň může být zakázaná. Ale teď zas musím chvíli cepovat své muže. Úředník dorazí zítra a tvůj otec pro něho bude určitě vyžadovat čestnou stráž.“

Avšak úředník, kterého poslali z Ys dohlédnout na popravy, proklouzl do tvrze druhého dne brzy ráno, aniž si ho někdo povšiml, a Yama ho uviděl až odpoledne, když si ho edil zavolal ke slyšení.

„Lidé ve městě jsou přesvědčeni, že máš na rukou krev,“ pravil edil. „Nechci tady mít žádné další potíže. A tak jsem dospěl k rozhodnutí.“

Yamovi se sevřelo srdce, přestože se už dovtípil, že to nebude jen obyčejný rozhovor. Do edilova přijímacího pokoje ho totiž odvedl voják v nablýskané přilbici i krunýři a šarlatových kalhotách, který se pak postavil do pozoru s kopím v přehlídkové poloze přeď masivní dvoukřídlové dveře.

Yama seděl na krajíčku nepohodlné vyřezávané stolice bez opěradla před stupínkem, na němž pod baldachýnem stálo edilovo křeslo. Edil však neusedl, nýbrž neklidně přecházel sem a tam. Měl na sobě zlatem a stříbrem vyšívanou tuniku a jeho úřední sobolí plášť visel na věšáku za křeslem.

V místnosti byla ještě čtvrtá osoba, která však stála ve stínu u bočních dvířek na schodiště k edilovým soukromým pokojům. Musel to být ten úředník z Ys, který měl dohlížet na popravy. Yama ho koutkem oka pozoroval. Byl to vysoký štíhlý muž z edilovy pokrevní linie, prostovlasý, v jednoduché tunice z hrubého plátna a šedých kamaších. Nakrátko ostříhaný černý porost mu pokrýval hlavu i tváře, na levé líci měl široký bílý pruh jako jezevec.

Protože Yamovi výjimečně přinesli snídani do jeho pokoje, byla to první příležitost, kdy si toho muže mohl prohlédnout. Od stájníků slyšel, že připlul na obyčejné rybářské plachetnici, ozbrojen pouze pořádnou, železem okovanou holí, a přestože neměl jiná zavazadla než srolovanou přikrývku, edil se mu poklonil až po pás, jako by to byl nějaký vysoký hodnostář.

„Asi nečekal, že z Výboru pro veřejnou bezpečnost pošlou někoho tak vysoce postaveného,“ mínil podkoní Torin.

Jenže úředník vůbec nevypadal jako popravčí, ani jako někdo důležitý. Klidně to mohl být jeden z tisíců obyčejných písařů, kteří celé dny ořezávají pera v celách Paláce lidské paměti a jsou k nerozeznání jako mravenci.

Edil se zastavil před prvním ze čtyř velkých gobelínů, jimiž byla vysoká čtvercová místnost vyzdobena. Bylo na něm zobrazeno osévání Konfluence. Zvířata a rostliny padaly z jasné záře na holou pláň rozdělenou stříbřitými kličkami vody. Ptáci poletovali vzduchem a na nadýchaných obláčcích postávali nazí lidé různých pokrevních linií a rukama si cudně přikrývali genitálie, ženy i ňadra.

Yama měl odjakživa tenhle gobelín rád, ale po dnech strávených u strážců Města mrtvých si byl jistý, že ten obraz lže. Co se vrátil, měl pocit, že je všechno jiné. Tvrz se mu zdála menší a zahrady stěsnanější a zanedbanější. Ale především se změnili lidé. Neustále se zabývali naprosto malichernými zbytečnostmi a hleděli přitom do země se zády ohnutými jako rolníci na rýžových polích, takže nemohli spatřit ani záblesk jasu ze všech těch důležitých událostí, které se děly všude jinde ve světě, ale jim se hnaly bez povšimnutí vysoko nad hlavami jako listí ve větru.

Konečně se edil otočil. „Vždy jsem měl v úmyslu poslat tě do učení k mému cechu, Yamo, a svůj úmysl jsem nezměnil. Možná jsi na to ještě trochu mladý, ale vkládám do tebe velké naděje. Zakiel tvrdí, že jsi nejlepší žák, jakého kdy měl, a seržant Rhodean je přesvědčen, že za pár let ho přemůžeš v lukostřelbě i šermu, přestože vždycky dodává, že tvá jízda na koni stále vyžaduje zlepšení.“

Edil zvedl dlaň, aby Yamu umlčel, neboť ještě nedomluvil. „Znám tvé odhodlání a tvou ctižádost, Yamo, a domnívám se, že budeš cechu velkým přínosem. Nepatříš k mé pokrevní linii, ale jsi můj syn a vždy jím budeš. Přál bych si, abys mohl zůstat doma, dokud nebudeš dostatečně starý, abys mohl nastoupit jako řádný učedník, ale je zřejmé, že tady jsi ve velkém nebezpečí.“

„Nikoho z Eolie se nebojím.“

Yamův protest však nebyl upřímný. Byl již celý vzrušený z vyhlídky, že ze sebe konečně setřese puch tohoto ospalého a zkaženého městečka. V Ys jsou záznamy, které sahají až do časů založení Konfluence. Tak to alespoň tvrdila Beatrice. A Osric mu ukázal desku s podobou muže Yamovy pokrevní linie. Pokud to byl jeho předek, v Ys by se to mohl dozvědět. Třeba tam dokonce jeho pokrevníci žijí! Všechno je možné. Určitě z Ys pocházím, myslel si Yama, a sem mě odnesl říční proud. Proto chtěl jít do Ys, přestože nyní víc než kdykoli dřív věděl, že se nemůže stát písařem, že nedokáže sloužit cechu.

„Jsem na tebe hrdý, Yamo, že můžeš s takovým přesvědčením prohlásit, že se ničeho nebojíš, a domnívám se, že tomu také opravdu věříš,“ pravil edil. „Nemůžeš se však celý život ohlížet přes rameno, a přesně to bys musel dělat, kdybys tady zůstal. Jednoho dne, dříve či později, by si Lobovi a Ludovi bratři našli způsob, jak se pomstít, což je pravděpodobné tím spíše, že jsou syny eolského konstábla. Kdyby tě některý z nich zabil, nejenže by uspokojil touhu rodiny po pomstě, ale zároveň by tím triumfoval nad svým otcem.“

Yama by se rád edilovi svěřil, ale tušil, že mu ze svých myšlenek nemůže prozradit ani jedinou. Pálilo ho to v hrudi jako uhlík.

„Neobávám se však pouze lidí z města,“ pokračoval edil. „Doktor Dismas sice zmizel, ale může svůj pokus zopakovat, nebo se pokusí své informace někomu prodat. V Eolii jsi nápadný. V Ys, která je zaplavena všemi divy tohoto světa, není-li přímo jejich zdrojem, nápadný nebudeš. Zde velím pouze třem desítkám vojáků. Tam budeš přímo v srdci cechu.“

„Kdy půjdu?“

Edil sepnul ruce a svěsil hlavu. Bylo to obzvláště pokorné gesto. „Odejdeš s prefektem Corinem, jakmile bude hotov se svými povinnostmi.“

Muž ve stínu zachytil Yamův pohled. „V případech jako je tento,“ pronesl tichým zpěvným hlasem, „není moudré zůstávat příliš dlouho, jakmile je vše vykonáno. Odcházím zítra.“

Prefekt Corin skutečně nevypadal jako popravčí, vyslechl však již Loba i krčmáře, kteří byli uvězněni na tvrzi. Vpodvečer měli být upáleni za městskou bránou a jejich popel rozmetán do větru, aby rodinám nezůstala žádná vzpomínka a jejich duše nikdy nedošly klidu, dokud nenastane konec světa a Ochránci neprobudí mrtvé. Od začátku procesu cepoval seržant Rhodean své muže, neboť nemohl spoléhat na konstábla a městskou domobranu, kdyby se vyskytly nějaké problémy. Vojáci naleštili každičký kousek zbroje, vyčistili, vycídili a naostřili všechny zbraně. Protože byl parní vůz při obléhání Dismasovy věže zničen, byl na dopravu odsouzených na popraviště zabaven obyčejný povoz. Stájníci ho natřeli nabilo, naolejovali nápravy, vyvážili kola a pár bílých valachů tak vyhřebelcovali, až se jim srst leskla jako hedvábí. Celá tvrz byla zkrátka na nohou, ale co přijel prefekt Corin, všechno se nenápadně točilo kolem něj.

Edil řekl: „Vím, že je to náhlé, synku, ale uvidíme se v Ys, jakmile budu mít jistotu, že tady nevyvstanou další potíže. Doufám, že na mě do té doby budeš vzpomínat s láskou.“

„Otče, vždyť jsi pro mě udělal víc, než si vůbec zasloužím.“ Byla to formální fráze a zněla pořádně otřepaně, Yama však náhle pocítil vůči otci takový příval citu, že by ho byl objal, nebýt zkoumavého pohledu prefekta Corina.

Edil si opět začal prohlížet goblén. „Jistě, jistě,“ řekl zastřeným hlasem. Nejspíš i jeho prefekt Corin znervózňoval. „Jsi právě tak můj syn, Yamo, jako jím byl Telmon.“

Prefekt Corin si zlehka odkašlal. Bylo to tak nečekané, že se otec i syn otočili a pohlédli na něj, jako by vystřelil z pistole.

„Promiňte,“ řekl prefekt Corin, „ale je čas očistit vězně od hříchu.“

Dvě hodiny před západem slunce přišel po klikaté cestě z města otec Quine, kněz eolského chrámu, oděný do oranžového roucha, bosý a prostovlasý. Doprovázel ho Ananda nesoucí křižmo. Edil je formálně uvítal a zavedl je do vězení, aby vyslechli poslední zpověď odsouzených.

Ani tohoto obřadu se Yama nesměl zúčastnit. Seděl jako na jehlách u velkého krbu v kuchyni a cítil, jak se i tady ovzduší změnilo. Už nebyl součástí kuchyňského ruchu a shonu, škádlení a popichování. Pomocníci, kuchtíci a tři kuchaři sice zdvořile odpovídali na jeho poznámky, ale nic víc. Chtěl na ně zakřičet, že je pořád tentýž kluk, co se porval se všemi kuchtíky a od kuchařů slízl pěkných pár facek, protože byl drzý nebo protože kradl dobroty, jenže pravdou bylo, že už tím klukem nebyl.

Po chvíli, celý sklíčený jejich uctivým odstupem, vyšel ven do odpoledního slunce a díval se na výcvik vojáků, a tam ho také našel Ananda, který okamžitě odhadl Yamovu náladu.

Ananda měl pečlivě oholenou hlavu a nad pravým uchem čerstvé říznutí natřené žlutým jodem. Oči měl zvětšené zručným použitím modré barvy a zlatého prášku. Voněl hřebíčkem a skořicí. Byla to vůně oleje, jímž byli odsouzení pomazáni.

Oba přátelé chvíli stáli vedle sebe v družném mlčení a pozorovali vojáky, jak se na prašném nádvoří přeskupují z řad do čtverců a zase do řad. Seržant Rhodean vykřikoval povely, až se odrážely od mohutných zdí tvrze.

Yama konečně řekl: „Zítra musím odejít.“

„Já vím.“

„S tím úředníkem z otcova cechu, s tím starým jezevcem. Bude mým mistrem. Naučí mě ořezávat pera a opisovat oběžníky. Budu pohřbený, Anando, zaživa pohřbený ve starém papíru a naprosto zbytečné práci. Mám jenom jednu jedinou útěchu.“

„Budeš tam hledat svou pokrevní linii.“

Yama se překvapeně zeptal: „Jak to víš?“

„Odjakživa nemluvíš o ničem jiném.“ Ananda na něj bystře pohlédl. „Však už ses něco dozvěděl, ne? Proto ti to straší v hlavě.“

„Má ze mě být písař, Anando. To nejde. Nebudu sloužit cechu. Musím dělat mnohem důležitější věci.“

„Nejenom vojáci pomáhají vyhrát válku. A neměň téma.“

„Přesně takhle by to řekl otec. Jenže já chci být hrdina, Anando. Je to můj osud!“

„Jestli je to tvůj osud, tak se naplní.“ Ananda vytáhl z roucha sáček a nasypal si do masité dlaně vyloupané pistácie. „Chceš?“

Yama zavrtěl hlavou. „Všechno se změnilo tak rychle.“

Ananda řekl s ústy plnými pistáciových semen: „Co kdybys mi konečně pověděl, co se stalo? Víš dobře, že se na rozdíl od tebe odtud nikdy nedostanu. Můj představený umře a já zaujmu jeho místo a začnu učit dalšího novice, který bude úplně stejný kluk jako já teď. A tak to půjde pořád dál.“

„Nedovolili mi podívat se na popravu.“

„Pochopitelně. Bylo by to neslušné.“

„Chtěl jsem dokázat, že jsem dost statečný, abych se na to mohl dívat.“

„Co se stalo, Yamo? Nemohl ses přece na tak dlouho ztratit a nemohli tě zas tak daleko odvézt, jestliže jsi utekl hned té noci, kdy tě unesli.“

„Potom se přihodila spousta věcí. Nerozumím všemu, ale našel jsem něco důležitého.“

Ananda se zasmál. „To se nedělá, trápit své nejlepší přátele, Yamo. Poděl se o to se mnou. Možná bych ti mohl nějak pomoct.“

„Sejdeme se v noci. Až skončí poprava. Přiveď taky Derev. Blikal jsem zrcátkem, ale neodpovídala. Chci, aby si to poslechla taky. Chci…“

„Zařídím to. Jenže mám ještě službu. Budeme muset exkulpovat prefekta Corina poté, co přiloží pochodeň k hranici. Pak bude ceremoniální večeře, ale na tu pochopitelně nejsem pozvaný. Začne dvě hodiny po západu slunce. Teprve pak budu moct přijít. A taky už najdu způsob, jak přivést Derev.“

„Už jsi viděl popravu, Anando?“

Ananda si nasypal do dlaně další pistácie. Zahleděl se na ně a zavrtěl hlavou: „Ne, neviděl. Vím samozřejmě všechno, co se stane, a vím, co mám dělat, ale nejsem si jistý, jak to zvládnu.“

„Ty svému představenému hanbu neuděláš, o tom nepochybuju. Uvidíme se tedy dvě hodiny po západu slunce. A určitě přiveď Derev.“

„Jako kdybych na to mohl zapomenout.“ Ananda vysypal pistácie na zem a očistil si ruce. „Ten krčmář užíval stejnou drogu jako doktor Dismas, věděls to? Doktor mu ji dodával, a tak udělal všechno, oč ho požádal. Pochopitelně to nezmírnilo výrok, ale tímhle se obhajoval.“

Yama si vzpomněl, jak doktor Dismas roztíral usušené brouky s průzračnou tekutinou vonící po meruňkách a jak se mu náhle uvolnila tvář, když si směs píchl. „Puchýřník lékařský,“ řekl. „A Lob s Ludem to dělali pro peníze.“

„No, alespoň Lob tu svou odměnu dostal,“ řekl Ananda. „Když ho zatýkali, byl na mol opilý. Slyšel jsem, že kupoval celé hospodě pití už několik dní před tím. Myslím, že tušil, že se vrátíš.“

Yama věděl, že doktor Dismas Lobovi a Ludovi nezaplatil. Kde tedy vzal Lob na ten svůj flám peníze? A kdo mne zachránil a dopravil od staré hrobky až k Beatrici a Osrikovi? říkal si v duchu a zamrazilo ho, když najednou pochopil, kdo to byl a jak se dověděl, kde ho najde.

Ananda se otočil a díval se na vojáky mašírující kolem. Rozdělili se do dvou řad a pochodovali k hlavní bráně, seržant v čele. Po chvíli Ananda prohodil: „Napadlo tě někdy, že máš s Lobem a Ludem něco společného? Taky se odtud chtěli dostat.“

Yama se chtěl aspoň podívat, jak budou Loba a krčmáře odvážet na popraviště, ale i to mu bylo odepřeno. Zakiel ho našel u okna, z něhož pozoroval stájníky, jak zapřahají koně k bílému vozu, a odvedl ho do knihovny.

„Máme příliš málo času, mladý pane, a ještě bych vám toho tolik měl říct.“

„Tak proč s tím vůbec začínat? Jdete na popravu, Zakieli?“

„To není místo pro mě, mladý pane.“

„Předpokládám, že vám můj otec uložil, abyste mě nějak zaměstnal. Chci to vidět, Zakieli. Snaží se mě z toho všeho vyloučit. Nejspíš chce šetřit mé city, ale jenom si to představovat je horší, než to vidět na vlastní oči.“

„Znamená to tedy, že jsem vás přece jen něco naučil. Už jsem o tom začínal pochybovat.“

Zakiel se zřídkakdy usmíval, ale teď se zasmál. Byl to hubený muž s protáhlou tváří, hustým obočím, holou hlavou a kostnatou šíjí. Ve žlutém světle poblikávajících elektrických lamp na stěnách se mu žlutá pokožka matně leskla, a jak se zasmál, vystoupily mu na masivních čelistech silné svaly. Občas pro pobavení společnosti louskal svými velkými hranatými zuby tvrdé ořechy, jako by to byla dýňová semínka. Oblékal se do šedé tuniky a šedých pletených kalhot, na nohou nosil sandály s gumovou podešví, které na naleštěných parketách mezi regály pěkně vrzaly. Kolem krku nosil obojek otroka, byl však vyroben z lehké slitiny, ne ze železa, a omotaný pruhem ručně paličkované krajky.

„Můžu vám říct, co se stane, jestli chcete, mladý pane. Byl jsem o tom podrobně zpraven, neboť panuje přesvědčení, že když je odsouzený přesně informován, co se s ním bude dít, bude poddajnější. Je to velmi kruté, mnohem krutější než samotný výslech.“

Zakiel byl kdysi, než začal pracovat u edila, odsouzen na smrt. Yama se zastyděl, protože na to zapomněl. „Neuvědomil jsem si to. Mrzí mě to. Ne, nic mi neříkejte.“

„Vy byste to raději viděl. Věříte svým smyslům, nikoli slovům. A přesto všichni ti dávno mrtví muži a ženy, kteří sepsali všechny tyto svazky, jež leží kolem nás, měli stejné touhy jako my, stejné obavy a stejné ambice. Vše, co poznáváme ze světa, prochází našimi smyslovými orgány a je redukováno na elektrické impulzy probíhající určitými nervovými dráhami. Otevřete-li kteroukoli z těchto knih a budete v ní číst o událostech, jež se staly dříve, než jste se narodil, budou některé dráhy stimulovány přesně stejným způsobem, jako byste byl u toho, mladý pane.“

„Chci to vidět na vlastní oči. Jenom o tom číst je něco úplně jiného.“

Zakiel zapraskal vystouplými klouby na prstech. Kvůli těm kloubům jeho ruce vypadaly jako kuličkové počitadlo.

„Zřejmě jsem vás přece jen nic nenaučil. Jistě, je to něco jiného. Knihy vám umožňují sdílet zážitky toho, kdo je napsal. Někteří čarodějové prohlašují, že umí číst v myslích, a jiní šarlatáni zase tvrdí, že objevili prastaré stroje, které dovedou lidské myšlenky vytisknout nebo promítnout do skleněné koule či na kovový krystal, jenže všichni lžou. Pouze knihy nám umožňují sdílet myšlenky někoho druhého. Když je čteme, nevnímáme svět prostřednictvím našich smyslů, ale prostřednictvím jejich autorů. A jsou-li ti autoři moudřejší a citlivější než my, jsme takoví také my, když je čteme. Víc už vám o tom nebudu říkat. Vím, že chcete číst přímo ze světa, a zítra už starému Zakielovi nebudete naslouchat. Rád bych vám však něco dal, jestli mohu. Otrok nevlastní nic, dokonce ani svůj život, takže je to spíš jakási půjčka, ale mám edilovo svolení.“

Zakiel zavedl Yamu hlouběji mezi regály, na nichž stály knihy ve dvou řadách a police se prohýbaly pod jejich tíhou. Vytáhl z kouta žebřík, zavěsil ho na okraj nejvyšší police a vylezl nahoru. Chvíli něco hledal, odfoukával prach z jedné knihy, pak z druhé, až nakonec sestoupil se svazečkem ne větším než jeho dlaň.

„Věděl jsem, že je tady, i když jsem ji měl v ruce naposledy tenkrát, když jsem sestavoval katalog. Dokonce ani edil o ní neví. Zůstala zde po některém z jeho předchůdců, kteří knihovnu sice neustále rozšiřovali, ale většinou bezcennými svazky. Ale i v bahně lze nalézt drahokam a tato kniha je takovým drahokamem. Je vaše, mladý pane.“

Kniha byla vázaná v umělé černé kůži, a přestože měla ošoupané rohy, zasvítila jako nová, sotva ji Zakiel otřel lemem tuniky. Yama obrátil několik stránek. Byly tuhé a hladké, a když je natočil ke světlu, místo ostrého dvousloupcového tisku se objevovaly a mizely ilustrace. Očekával, že to bude nějaká neobyčejná historie Ys nebo bestiář jako ty, které tak rád čítával, když byl mladší, ale byl to jen další výtisk Puránů.

„Jestli vám můj otec dovolil, abyste mi tuhle knihu dal,“ zeptal se Yama, „jak je možné, že neví, že ji má?“

„Zeptal jsem se, zda bych vám mohl dát Purány, což jsem také udělal. Tohle je velmi staré vydání a v jistých detailech se liší od toho, z něhož jsme společně četli. Bylo dávno zakázáno a možná je to jediný výtisk, který dosud existuje.“

„Je jiný?“

„V jistých částech. Musíte však knihu přečíst celou a připamatovat si, co jsem vás učil. Možná bude tímto způsobem má výuka pokračovat. Anebo se prostě jen můžete dívat na obrázky. V nových vydáních pochopitelně žádné ilustrace nejsou.“

Yama listoval knihou a náhle se zarazil. Na jedné z posledních stran byl výjev, který viděl na obrazové desce – hvězdy, jež se sbíhají k rudému víru.

„Přečtu si ji, Zakieli, slibuju.“

Zakiel chvíli beze slova hleděl na Yamu, oči pod huňatým obočím se zdály bez výrazu. Pak se knihovník usmál, již podruhé toho dne, a oprášil si velké kostnaté ruce. „Velmi dobře, mladý pane. Velmi dobře. Nyní si vypijeme trochu čaje a promluvíme si o historii cechu, jehož budete nejnovějším a nejmladším přírůstkem, jakmile se dostanete do Ys.“

„Se vší úctou, Zakieli, ale historie cechu bude dozajista první věc, kterou mě v Ys budou učit, a ten úředník o tom bude nepochybně mluvit už během naší cesty.“

„Neřekl bych, že by prefekt Corin plýtval slovy,“ pravil Zakiel. „A on sám se za učitele nepovažuje.“

„Otec vám uložil, abyste mě přivedl na jiné myšlenky. Když je to tak, rád bych se dozvěděl něco o historii jiného cechu, a sice jednoho, který už byl hodně dávno rozpuštěn. Šlo by to?“

12 – Poprava

Po západu slunce vylezl Yama na plošinu se slunoměrem a dalekohledem na nejvyšší věži tvrze. Sňal z čoček kryt, otočil tubus v těžkých ocelových závěsech plovoucích v uzavřeném olejovém ložisku a nastavil svislou a vodorovnou osu podle kombinace, kterou znal stejně dobře jako své jméno.

Za potemnělým horizontem uviděl horní části věží, které se zvedaly ze středu Ys a zářily v posledních paprscích slunce jako ohnivé šípy. Vznášely se vysoko nad krajinou a převysoko nad světem, výš než holé štíty Mezních hor.

Tam leží Ys!

Yama předtím ve svém pokoji dlouho hleděl na starou mapu a prohlížel si silnice, jež běžely lady podél pobřeží, a horské průsmyky obklopující město jeho snů, než mapu váhavě sroloval a schoval. Nyní si slavnostně přísahal, že za pár dní bude stát u paty těchto věží ne jako učedník, ale jako svobodný člověk.

Vrátil dalekohled do původní polohy a nasadil kryt. Opřel se o zábradlí, teplý vítr mu cuchal kštici. V dálce blikala světýlka světelných signálů. Povětří bylo plné zpráv z bojiště, všechny ty záblesky vyprávěly o válečných taženích i ústupech, o drobných vítězstvích i porážkách ve středu světa.

Yama přešel na druhou stranu věže a zahleděl se na široké údolí Breas, která ústila do zálivu nedaleko Eolie, a s mírným úlekem si uvědomil, že popravčí hranice už hoří. Před hradbami zářil jako neblahá hvězda, která spadla na zem, jasný bod.

„Klidně by mě zabili,“ řekl nahlas, „kdyby za to dostali peníze.“

Díval se na ten vzdálený oheň, dokud nezačal pohasínat, až nebyl silnější než běžná světla městečka. Lob a krčmář Unprac byli mrtví. Edil a ten šedivý úředník, prefekt Corin, právě v důstojném procesí směřují za otcem Quinem k chrámu, chráněni vojáky seržanta Rhodeana v nablýskaných černých brněních.

Večeři měl opět připravenu ve svém pokoji, ale ani se jí nedotkl. Sešel do kuchyně a ozbrojený nově nabytou autoritou uřízl klín z kola sýra, popadl celý meloun, láhev žlutého vína a bochník chleba upečený toho dne ráno. Prošel zelinářskou zahradou, naposledy utišil hlídací psy a pustil se po příkrém svahu a pak dál pěšinami po hrázích, které rozdělovaly zavlažovaná pole.

Mělká Breas šuměla ve tmě, jak spěchala přes omleté kameny, nedaleko skřípal žentour, jako by protestoval proti věčným mukám, k nimž byl odsouzen, a kruhem kolem něj chodil pár volků zapřažených k přitesanému bidlu z mladé borovice, které otáčelo hřídelí, jež zvedala z řeky nekonečný řetěz okovů a vyprazdňovala je do kanálu rýžovišť. Volci se plahočili pod kulatým přístřeškem z palmových listů a plácali se ocasy po pokálených slabinách, tu a tam chňapli po krmivu navršeném po obou stranách vyšlapaného kruhu, ale nezastavovali se, tupě kráčeli pořád dál, odnikud nikam, s hlavami skloněnými.

Ne, pomyslel si Yama, nebudu sloužit.

Sedl si na balvan kousek od cesty, a zatímco čekal, pojídal sladké plátky melounu. Volci funěli, hřídel skřípala a v rýžových polích kuňkaly žáby. Nad zálivem za městem se zvedala mlhovina Bojovníkovy paže. Každé další noci bude vystupovat nad obzor stále níž a níž a vždy trochu dál po proudu řeky, až nevyjde vůbec a na opačné straně Velké řeky se objeví Oko Ochránců, myslil si. Pak nastane léto, jenže to už budu v Ys.

Pěšinou přicházeli dva lidé, v namodralém svitu Galaxie kráčely před nimi jejich stíny. Yama počkal, až přejdou, pak ostře hvízdl.

„Už jsme si mysleli, že tady nejsi,“ bručel Ananda, když se vracel k Yamovi.

„Ráda tě vidím, Yamo,“ řekla Derev a rozběhla se k němu. V rozpuštěných bílých vlasech a ve velkých tmavých očích se jí zatřpytila modrá Galaxie. „Jak ráda tě vidím!“

Objali se, vnímal její dlouhé údy a křehká žebra na své hrudi, cítil její teplo a vůni. Pokaždé ho trošku překvapilo, že Derev je vyšší než on. Avšak tím objetím, navzdory chladné jistotě, kterou v sobě uchovával od chvíle, kdy se Ananda zmínil o tom, jak Lob flámoval, se v něm znovu roznítila láska. Jen s největším úsilím se ani nepohnul a neopětoval Dereviny doteky, a současně se za to nenáviděl, protože mu to najednou připadalo jako mnohem horší zrada než cokoli, co mohla udělat ona.

Derev se trochu odtáhla. „Co se stalo?“

„Jsem rád, žes přišla,“ řekl Yama. „Chci se tě na něco zeptat.“

Derev se usmála, půvabně rozpřáhla paže a široké rukávy jejího bílého šatu se rozevřely jako křídla. „Ptej se na co chceš. Samozřejmě pouze v případě, že mi povíš, co se ti přihodilo. A všechno, ne jenom kousky!“

Ananda mezitím objevil klín sýra a hned ho začal krájet. „Musel jsem se postit,“ vysvětloval. „Na snídani jsem měl vodu a na oběd zase vodu.“

„A pistácie,“ doplnil Yama.

„Nikdy jsem netvrdil, že ze mě bude dobrý kněz. Zrovna teď mám zametat nartex, zatímco si otec Quine večeří s edilem a prefektem Corinem. Tohle je ale divné místo na schůzku, Yamo.“

„Doktor Dismas mi nedávno kázal o tom, jak upadáme do zvyků. Chtěl jsem jít sem, aby se mi to pořád připomínalo.“

„Ale už jsi v pořádku,“ konstatovala Derev. „Už ses ze všech těch zážitků zotavil.“

„Dost jsem se z nich poučil.“

„A teď nám všechno hezky povíš.“ Ananda rozdal krajíce chleba se sýrem a malým želízkem na svém noži vytáhl zátku z láhve vína. „Nespíš bys měl začít pěkně od začátku.“

Celé dobrodružství se teď zdálo mnohem neobyčejnější a napínavější, než když je Yama prožíval na vlastní kůži. Musel být stručný, a tak se vyhnul popisování svého vzrušení i strachu, přestože ho tyto pocity ani na chvíli neopustily, zkrátil noc strávenou v koruně banyánu, jakkoli byly ty dlouhé hodiny v nepohodlné poloze a mokrých šatech k nevydržení, a nezmínil se ani o tom, jak ho sužoval hlad i žízeň, když se trmácel po vyprahlých vápencových pahorcích Města mrtvých.

Zatímco vyprávěl, vzpomněl si na sen, který měl, když spal na katafalku ve staré hrobce ve Čtvrti ticha. Zdálo se mu, že plave ve Velké řece, že ho náhle zachytil proud a žene jej až na konec světa, kde řeka v oblacích vodní tříště a za hromového hřmění přepadá přes okraj. Snažil se plavat proti proudu, jenže byl bezmocný, neboť měl paže připoutány k bokům, a zpěněný proud ho táhl stále rychleji a stále blíž k tomu ohlušujícímu rachotu vodopádu. Po probuzení byl z toho snu celý popletený a sklíčený, jenže když ho pak přepadli Lud s Lobem, na sen zapomněl a nevzpomněl si na něj až do této chvíle. Najednou mu připadal strašně důležitý, protože měl dojem, jako by se sen i skutečnost během vyprávění prolínaly. Pověděl o tom snu přátelům, jako by to byla jedna z mnoha událostí na jeho dobrodružné pouti, a teprve potom se pustil do líčení, jak ho Lob a Lud zaskočili a jak nešťastnou náhodou Luda zabil.

„Našel jsem starý kovový nůž, jenže se ho zmocnil Lob a chystal se mě zabít, protože jsem připravil o život jeho bratra. Ale ten nůž se mu v ruce proměnil v jakéhosi netvora, ghúla nebo obrovského pavouka, a ublížil mu… Stydím se to přiznat, ale vzal jsem do zaječích. Nechal jsem tam Loba s jeho mrtvým bratrem a utekl jsem.“

„Mohl ti ublížit,“ řekla Derev. „Pochopitelnější musel utéct.“

Yama řekl: „Měl jsem ho zabít. Kdybych neutekl, ten nůž by to za mě udělal. Pomáhal mi stejně jako ta přízračná fregata.“

„Když se Lob zase objevil v městečku,“ řekl Ananda, „naléhal na svého otce, aby tě obvinil z Ludovy vraždy. Potom ses vrátil, ten blázen Lob se sám usvědčil a krčmář Unprac se přiznal ke spoluúčasti, jakmile byl zatčen.“

„Tak jako tak jsem nakonec Loba zabil. Měl jsem to udělat rovnou tam v té hrobce. Byla by to aspoň čestná smrt. Nakonec dostal hodně mizernou odměnu.“

„Tak se to říká o tom sedlákovi,“ pravila Derev, „když si lištička, co se s ním vyspala, odnesla jako odměnu jeho dítě.“

Yama pohlédl Derev do tváře a všechno se s ním znenadání zatočilo.

Najednou jako by ty její obrovské tmavé oči, malá ústa a drobný nosík v obličeji orámovaném vodopádem bělostných vlasů, jež čechral lehký vánek, jako by to vše viděl novýma očima. Chodili spolu od loňského léta, kdy se v nich probudily mladické tělesné touhy. Lehávali v suché trávě mezi hrobkami a jeden druhému ochutnávali rty a vychutnávali vzájemné laskání. S potěšením hladil její drobná ňadra, oblé boky, hebké dlouhé paže a nohy. Neoddávali se však fyzické lásce, neboť si přísahali, že se nepomilují, dokud nebudou svoji. Nyní byl rád, že k tomu nedošlo.

„Chováš holuby, Derev?“ zeptal se.

„Víš přece, že je chová můj otec. Pro poutníky. Jako obětiny. Jenže poutníci, kteří se přicházejí pomodlit do chrámové svatyně, většinou nežádají holuby, ale květiny nebo ovoce.“

„Letos tady moc poutníků nebylo,“ namítl Ananda.

„Zase začnou chodit, až bude po válce,“ řekla Derev. „Otec přistřihuje holubům křídla. Bylo by to špatné znamení, kdyby uprostřed obětování uletěli.“

„Máš na mysli, že by to bylo špatné pro jeho obchod,“ poznamenal Ananda.

Derev se zasmála. „Přání Ochránců jsou totožná s přáním mého otce, čemuž jsem ráda.“

„Je tady ještě jedna záhada.“ Yama začal vyprávět, jak v hrobce ztratil vědomí a probudil se daleko od břehu Velké řeky, v pokojíku na vysokém skalisku, kde nad ním bděla stařenka a stařeček, kteří se představili jako strážci Města mrtvých. „Vypadalo to, že na mě čekali. Ukázali mi opravdový div, obrazovou desku, na níž byl muž z mé pokrevní linie. Od té doby nad tím pořád přemýšlím.“

Derev pozvedla láhev vína ke rtům, napila se a řekla: „To je přece báječné! Přímo skvělé! Za necelých deset dní jsi našel hned dva své pokrevníky.“

„Ten muž z desky žil v časech před vybudováním Konfluence, je tedy už celé věky mrtvý. Jenže je zvláštní, že ti stařečkové měli obrazovou desku přichystanou, jako by věděli, že k nim přijdu. A taky měli připravenou cestu z jejich tajného úkrytu až na pozemky tvrze. Tak jsem se vlastně vrátil zpátky. Ta stařenka patří k tvé pokrevní linii, Derev.“

„No, takových je mnoho. My jsme řemeslníci a obchodníci. Najdeš nás široko daleko po celé Konfluenci.“

Derev zpříma pohlédla Yamovi do očí, až se mu sevřelo srdce. Bylo těžké pokračovat, ale musel. „Právě proto jsem si napřed nelámal hlavu ani tím, že ta stařenka užívala podobná pořekadla a bajky o kouzelných liškách. Jako ty, Derev. Jenže pak jsem uviděl ty holuby. Zajímalo by mě, co bych zjistil, kdybych se podíval na holuby tvého otce. Nejspíš nemají přistřižená křídla, aspoň ne všichni. Napadlo mě, že je třeba používáte k posílání zpráv.“

„Co to má znamenat, Yamo?“ zeptal se Ananda. „Vypadá to skoro jako výslech.“

„Nic se neděje, Anando,“ zasáhla Derev. „Víš, Yamo, otec říkal, že to možná prokoukneš, proto mi nedovolil zajít za tebou na návštěvu nebo domluvit se zrcátkem. Ale stejně jsem nakonec přišla. Chtěla jsem tě vidět. Řekni mi, co víš ty, a já ti povím, co víme my. Jak jsi uhodl, že jsem ti pomohla?“

„Předpokládám, že stařenka Beatrice má syna, a to je tvůj otec. Když se Lob vrátil do Eolie, bylas to ty, kdo mu dal peníze, aby se opil a prozradil, co se stalo. Vím, že mu doktor Dismas nezaplatil, takže je musel dostat od někoho jiného. Našlas mě a dopravila ke svým prarodičům, kteří si vymysleli příběh o ztracené koze – jenže jedí jenom zeleninu, Derev, stejně jako celá tvá rodina.“

„Zapomněls, že dělají z kozího mléka sýr,“ řekla Derev. „A vloni skutečně o jednu kozu přišli – sežral ji leopard. Ale víceméně máš pravdu. Nevím, z čeho jsem měla větší strach, jestli z opilého Loba nebo z toho šplhání po provaze, který nechali viset na útesu, a pak jsem tě ještě musela hledat v té temné hrobce.“

„Přišla tvá rodina do Eolie kvůli mně? Jsem opravdu tak důležitý, nebo jsem blázen, že si to myslím? Proč se o mě zajímáte?“

„Protože patříš k pokrevní linii, která zmizela ze světa již velmi dávno. Má rodina zůstala věrná starému cechu, ale z dalších pokrevníků už nikdo. Máme v úctě mrtvé a udržujeme vzpomínky, jak nejlépe umíme, tvoji linii však známe pouze z legend, které se tradují od počátků světa. Beatrice není má babička, přestože žije s Osrikem tam v té věži právě tak dlouho, co mí prarodiče zemřeli –chtěli žít normálním životem, proto založili dál po proudu řeky obchod, který zdědil můj otec. Beatrice a Osric ho však přesvědčili, aby se kvůli tobě přestěhoval sem.“ Na okamžik se odmlčela. „Vím, že tvým osudem jsou velké věci, Yamo, ale to nic nemění na tom, co k tobě cítím.“

Yama si vzpomněl na verše, které mu recitovala Beatrice: „Nechť sláva, za níž každý v životě se pachtí, žije stále v hrobů našich nejpevnějších zdech.“

„Ano, tyhle verše má Beatrice nejradši. Vždycky tvrdila, že jsou mnohem starší než celá Konfluence. Ale my uchováváme při životě vzpomínky na všechny mrtvé, i kdyby to už nikdo jiný nedělal.“

„Patřím tedy k těm mrtvým?“

Derev začala přecházet sem a tam po pěšině a prolamovala sepnuté ruce, jak měla ve zvyku, když byla rozrušená. Její světlé šaty se mihotaly ve světle horní paže Galaxie. „Byl jsi velmi nemocný, když jsem tě našla. Ležel jsi tam celou noc. Dostala jsem tě lodní cestou k Beatrici a Osrikovi, kteří ti zachránili život pomocí starých strojů. Nevěděla jsem, co jiného bych měla udělat. Bála jsem se, že bys mohl umřít, kdybych tě vzala do Eolie nebo kdybych do té hrobky přivedla vojáky, kteří tě hledali. No dobrá, možná je čas, aby ses konečně dozvěděl, že má rodina na tebe dává pozor. Na druhé straně se o tebe zajímá doktor Dismas, který o tobě něco zjistil, a proto tě zatáhl do svého riskantního podniku. Jenže tím to nekončí, protože po tobě půjdou další nepřátelé. Měl bys na to být připraven.“

„Co se nám to snažíš namluvit, Derev?“ zeptal se Ananda. „Že jsi nějaký špion? Na čí straně?“

Yama se zasmál. „Derev není žádný špion. Jenom si přeje, abych převzal své dědictví, ať už je jaké chce.“

„Nejsem v tom zapojená jenom já, ale především můj otec a má matka. Zpočátku jsem vůbec netušila, proč jsme přišli právě sem.“

Ananda mezitím stačil vypít většinu vína. Teď otočil láhev dnem vzhůru, vysál poslední doušek, otřel si cípem roucha ústa a řekl vážně: „Takže tobě se nechce prodávat brak lodníkům a Bahnivcům? To je jenom v pořádku, Derev. Je dobré, že udržuješ staré zvyky vašeho rodu.“

„Cech strážců Města mrtvých byl rozpuštěn strašně dávno,“ řekl Yama s očima upřenýma na Derev.

„Byl poražen,“ odvětila mu, „ale přetrval. Je nás velice málo, většinou žijeme v horách nebo v Ys.“

„Proč se o mě zajímáte?“

„Viděls tu desku.“ Derev se otočila zády k Yamovi i Anandovi a hleděla do dálky přes rýžoviště, až k hornatině na druhé straně údolí Breas. „Nevím, proč jsi tak důležitý, Yamo. Otec se domnívá, že to má něco společného s lodí Předků dnů. Myslím, že Beatrice a Osric vědí víc, ale nic nepoví, dokonce ani mně ne. Mají spoustu tajností.“

„Loď Předků dnů plula po řece mnohem dřív, než se Yama vůbec narodil,“ upozornil Ananda.

Derev se nedala přerušit. „Předkové dnů odletěli do sousední galaxie, aby ji prozkoumali, dávno před tím, než Ochránci dosáhli božství. Odešli před více než pěti miliony let, když se hvězdy naší Galaxie teprve přesouvaly do dnešního postavení. Tenkrát ještě nebylo napsáno ani slovo Puránů, nebylo stvořeno Oko Ochránců ani nebyla vybudována Konfluence.“

„Tak se to říká,“ prohlásil Ananda, „ale v Puránech o tom není ani slůvko.“

„Pochopitelně. Potom se Předkové dnů vrátili a zjistili, že vše, co znali, zmizelo v Oku Ochránců a že jsou poslední svého druhu. Přistáli v Ys, pluli po proudu řeky a nakonec z Konfluence zase odletěli do staré galaxie, kterou už jednou navštívili, ale zanechali zde své myšlenky.“

„A obrátili nevinné pravověrné pokrevníky proti slovu Ochránců,“ protestoval Ananda. „Oživili staré technologie a stvořili armádu zrůd, aby šířila kacířství.“

„O dvacet let později ses narodil ty, Yamo.“

„Stejně jako mnoho dalších,“ řekl Ananda. „Všichni tři jsme se narodili až po začátku války. Derev fantazíruje.“

„Beatrice a Osric si myslí, že Yamovi předkové postavili Konfluenci,“ řekla Derev Anandovi. „Možná že Ochránci stvořili jeho pokrevníky právě pro tento úkol a pak, když je nepotřebovali, je umlčeli. Nebo odešli za odměnu s Ochránci do Oka a zmizeli z Vesmíru. V každém případě už dávno z Konfluence zmizeli. A přece je teď Yama tady, v čase velkého nebezpečí.“

Ananda prohlásil s veškerou autoritou kněžského pomocníka: „Ochránci nepotřebovali při tvoření Konfluence žádnou pomoc. Vyřkli slovo a bylo to.“

„To tedy bylo hodně dlouhé slovo,“ zasmála se Derev, zvedla paže nad hlavu a postavila se na špičky jako tanečnice, zatímco si vzpomínala na něco, co se kdysi učila. „Bylo delší než slova v jádrech našich buněk, která určují, kdo jsme. Kdyby byly všechny instrukce pro rozličné pokrevní linie spojeny dohromady, nebyla by to ani setina délky onoho slova, jež vymezovalo počáteční podmínky nezbytné pro sestrojení Konfluence. To slovo bylo souborem instrukcí a zákonů. Yamovi pokrevníci byli poslušní těchto instrukcí.“

„To je kacířství, Derev,“ zlobil se Ananda. „Jsem sice špatný kněz, ale kacířství poznám. Ochránci žádnou pomoc nepotřebovali.“

„Nech ji, ať to vysvětlí,“ řekl Yama.

Ananda vstal. „Jsou to samé lži, bratře Yamo!“ prohlásil rozhořčeně. „Mýlí se, celá její rodina se mýlí, když si namlouvá, že toho ví o Konfluenci i Ochráncích víc, než co stojí psáno v Puránech. Vymýšlí si komplikované sofistiky a klamné sny o tvém skrytém poslání. A tys jim naletěl, Yamo. Už to neposlouchej a pojď se mnou. Zítra odcházíš do Ys. Nenech se obalamutit, bratře, neboť nejsi víc, než doopravdy jsi.“

„Netvrdíme, že chápeme vše, co si pamatujeme,“ pravila Derev. „Je to prostě naše povinnost, povinnost naší pokrevní linie už od založení Konfluence. Má rodina patří k posledním, kdo tuto službu vykonává. Když byl cech poražen, mí pokrevníci se rozptýlili po celé délce Velké řeky a stali se řemeslníky a obchodníky. Moji prarodiče i můj otec chtěli být jako oni, avšak otec byl povolán zpět.“

„Sedni si, Anando, prosím,“ řekl Yama. „Pomoz mi to pochopit.“

„Nejspíš ještě nejsi docela zdravý, Yamo. Vždyť jsi byl přece těžce nemocný – až do té chvíle tvému příběhu věřím. Vždycky jsi viděl nebo sis přál vidět sám sebe jako střed světa, protože ti chyběl střed života. Derev se k tobě chová příliš krutě, už to nebudu poslouchat. Zapomněls kvůli ní dokonce i na popravu, takže dovol, abych ti aspoň stručně řekl, že Unprac umíral velmi těžce, dovolával se pomoci Ochránců a současně je proklínal i se všemi přihlížejícími. Avšak Lob byl statečný. Přes všechny chyby zemřel jako muž.“

„Ty jsi teď krutý, Anando,“ řekl Yama.

„Ale je to svatosvatá pravda. Loučím se s tebou, bratře Yamo. Když už musíš snít o slávě, sni raději o tom, že budeš obyčejným vojákem, který za věrnost Ochráncům položí život. Všechno ostatní je marnost.“

Yama se ani nepokusil Anandu zastavit. Věděl, že přítel umí být tvrdohlavý. Díval se za ním, jak zprudka kráčí podél šumící řeky, pouhý stín proti modrobílé paži Galaxie. Doufal, že se Ananda přece jen otočí a zamává mu na rozloučenou, ale neudělal to.

„Musíš mi věřit, Yamo,“ zaprosila Derev. „Zpočátku jsem se s tebou spřátelila, protože to byla moje povinnost, ale brzy, velice brzy se to změnilo. Nebyla bych tady, kdyby to nebyla pravda.“

Yama se pousmál. Nedokázal se na ni zlobit. Pokud ho podvedla, bylo to jen proto, že mu tím chtěla pomoci.

Padli si do náručí a dychtivě se líbali. Přes šaty cítil, jak jí srdce buší jako poplašenému ptáčeti. Její vlasy ho šimraly na tváři jako rozvlněný závoj, až v jejich vůni téměř utonul.

Po chvíli se zeptal: „Jestli jsi mě dopravila k Beatrici a Osrikovi, kteří mě vyléčili, jak to bylo s tou přízračnou fregatou? Kdo ji přivolal?“

Dereviny oči zářily jako celé hvězdné soustavy. „Neslyšela jsem o ní, dokud jsi mi to neřekl. Na řece se však děje spousta prapodivných věcí. Neustále se proměňuje.“

„A přesto je pořád stejná.“ Yama si vzpomněl na Caphisovo tetování, na hada požírajícího vlastní ocas. „Ty si myslíš, že ten poustevník, kterého jsme zachránili před Ludem a Lobem, je můj pokrevník?“

„Třeba patří k první generaci narozené po přistání lodi Předků dnů.“

„Jenže to by tady už měly být stovky, tisíce mých pokrevníků!“

„Taky mě to napadlo. Zmínila jsem se o tom poustevníkovi Beatrici a Osrikovi, tvářili se však, jako by je to nezajímalo. Ale určitě je to někdo z tvé pokrevní linie. Dal ti přece ten keramický kotouček. Měl by sis ho na každý pád vzít s sebou.“

„Máš pravdu. Úplně jsem na ten disk zapomněl.“

13 – Poutníci

Zahnutý nůž objevil Yama na dně své brašny večer po prvním dnu cesty do Ys ve společnosti prefekta Corina. Toho rána prefekt prohlásil, že takovou věc nesmí učedník v žádném případě vlastnit, a tak musel nůž odevzdat seržantu Rhodeanovi. Prefekt se vyjádřil naprosto jednoznačně, co si Yama smí a nesmí vzít s sebou, a než vyrazili na cestu, prohlédl mu brašnu a vytáhl z ní nejen nůž, ale k Yamově převeliké lítosti i pečlivě srolovanou mapu Ys. Mohl si vzít pouze šaty na převlečení, peníze, které dostal od edila, nezbytné toaletní potřeby a kapesní nožík se střenkou z rohoviny, jenž kdysi patřil Telmonovi. Pak měl ještě Purány, které dostal od Zakiela, a pod košilí na řemínku kolem krku keramický kotouček od poustevníka, ale protože tyto dvě věci získal teprve nedávno, nepřipadaly mu jako skutečný majetek.

Nůž musel Yamovi vsunout zpátky do brašny seržant Rhodean, když se loučili. Našel ho pod náhradní košilí a kalhotami v nové pochvě z hnědobílé kozí kůže. Potěšilo ho, že nůž zase má, přestože z něho byl dosud trochu nervózní. Byl rozhodnutý stát se hrdinou a věděl, že všichni hrdinové mají zbraně se zvláštními vlastnostmi. Byl dosud velmi mladý.

Prefekt Corin se ho zeptal, co v brašně našel. Yama váhavě vytáhl nůž z pochvy a podržel ho ve světle ohně.

Modrá záře se pomalu rozšířila od rukojeti až ke špičce zahnutého ostří. Nůž začal slabounce bzučet a Yama ucítil ostrý zápach jako při elektrickém výboji.

„Seržant Rhodean to určitě myslel dobře,“ řekl prefekt Corin, „nebudeš však zbraň potřebovat. Kdybychom byli napadeni, jenom by ses kvůli ní mohl dostat do nebezpečné situace. A mimo to je velmi nepravděpodobné, že nás někdo přepadne.“

Prefekt Corin seděl se zkříženýma nohama na protější straně ohniště, měl na sobě tuniku z hrubé látky a šedé kamaše, a přestože od rána urazili pěšky pořádný kus cesty, vypadal jako ze škatulky. Kouřil hliněnou dýmku s dlouhou troubelí, kterou svíral mezi drobnými pravidelnými zuby, a zády se opíral o svou okovanou hůl zapíchnutou do země. Za celý den byl tohle jeho nejdelší proslov.

Yama řekl: „Proto jsem nůž taky odložil, mistře. Ale vrátil se ke mně zpátky.“

„Je to proti pravidlům.“

„Jenže já ještě nejsem učedníkem,“ namítl Yama. „Třeba bych ho mohl přinést cechu jako dar.“

„To by bylo možné,“ souhlasil prefekt. „Dary nejsou zakázány. Tyto zbraně jsou obvykle věrné svému majiteli, ale každá věrnost může být zlomena příslušným způsobem. Tady ji stejně nechat nemůžeme. Můžeš tedy nůž nést, ale nemysli na to, že bys ho použil.“

Jakmile prefekt Corin usnul, Yama nůž vytáhl a vyzkoušel si pár útočných výpadů, jak ho to naučil seržant Rhodean, potom zastrčil špičku nože do teplého popela a spokojeně se uložil ke spánku.

Příštího dne Yama opět poslušně kráčel tři kroky za prefektem Corinem, jenž zase nasadil pravidelné a neměnné tempo. Šli po vyvýšených pěšinách mezi hnědozelenou mozaikou polí, kousek od břehu Velké řeky. Byla doba setí, nazí chlapci poháněli buvoly zapřažené do pluhů, švihali je dlouhými bambusovými pruty a hlasitě na ně pokřikovali.

Ráno vál od řeky chladný vítr, čeřil na rýžovištích bahnitou vodu a ohýbal svěže zelené praporky bambusů a trsy orobince rostoucí v rozích políček. Yama a prefekt Corin vstali za úsvitu a šli tak dlouho, až je horko zahnalo do stínu stromu, kde si odpočali a po krátké modlitbě rázovali dál, dokud nad řekou nezačalo vycházet rameno Galaxie.

Za jiných okolností by Yamu tohle putování bavilo, ale prefekt Corin byl nepřístupný a zamlklý společník. K ničemu, co viděli, se nevyjadřoval, neúnavně kráčel jako stroj sluncem zalitou krajinou a promluvil jen tehdy, když to bylo nezbytně nutné. Když Yama obdivoval flotilu kupeckých korábů plujících pod vzdutými plachtami v dáli na třpytivých vodách, prefekt jenom zavrčel. Zříceniny, jež míjeli, naprosto přehlížel, nezaujal ho dokonce ani mohutný pískovcový útes, do něhož byly kolem otevřeného vchodu vytesány sloupy a sochy mužů a zvířat, nevšímal si vesniček, které zahlédli mezi palmami, kvetoucími magnóliemi a borovicemi či na návrších zvedajících se jako hřbety kajmanů mezi políčky, ani letmým pohledem nezavadil o rybáře, kteří na mělčinách za močály a neúrodnými štěrkovitými písčinami, jež za sebou zanechala ustupující řeka, roztahovali sítě nebo veslovali v maličkých bárkách daleko v proudu a chytali ryby pomocí černých kormoránů přivázaných motouzem za nohu.

Yama si vzpomněl na verše, jež recitovala Beatrice, a napadlo ho, že jejich autor předky těchto prostých rybářů nejspíš nikdy neviděl. Zakiel ho učil, že knihy nejsou jen neprostupné houštiny znaků, ale průzračná okna, jimiž se lze dívat očima někoho jiného na známý svět nebo na svět, který existuje pouze tehdy, když je kniha čtena, a který zmizí, jakmile ji čtenář odloží.

Do zdí chudobných vesnických baráčků s doškovými střechami byly často zabudovány desky uloupené z hrobek, a když je míjeli, barevné obrazy z dávné minulosti, většinou převrácené vzhůru nohama, se mihotavě rozsvítily. Na návsích se mezi kuřaty a černými podsvinčaty popelila nahá batolata, ve stínu za domky mlely ženy zrní, vyvrhovaly ryby nebo spravovaly sítě, zatímco muži posedávali na zápražích nebo pod stromy, kouřili hliněné dýmky a popíjeli zelený čaj z otlučených sklenic.

V jedné vesnici měli kamennou ohradu vysypanou bílým pískem a v ní se na slunci vyhříval malý drak, stočený jako had. Páchl sírou a bahenním plynem, byl celý černý, na hřbetu se mu ježily dvě řady šestihranných plátů, dlouhý šupinatý čumák měl položený na předních tlapách jako pes a kdykoli mrkl ospalými víčky, zabzučely mu kolem očí mouchy. Yama si hned vzpomněl na nevydařený zimní lov, po němž odešel Telmon do války, aby ho už nikdy nespatřil, a tak by se tam rád zdržel a pořádně si draka prohlédl, ale prefekt Corin rázoval dál, aniž by na něj vyplýtval jediný pohled.

Kdykoli vesničané Yamu a prefekta Corina zahlédli, snažili se jim něco prodat, ustavičně kolem nich pobíhali čiperní malí kluci se skrojky melounů, vyleštěnými křemínky či amulety spletenými z trnitých větviček. Prefekt houfy chlapců naprosto ignoroval, dokonce se ani nenamáhal použít hole, aby si uvolnil cestu, prostě se skrze ně prodíral jako houštím a bylo na Yamovi, který šel za ním, aby se omlouval, žádal o prominutí a znovu a znovu opakoval, že nemají peníze. Byla to téměř pravda. Edil dal Yamovi dva zlaté rijály, jenže za jediný by si koupil celou vesnici se vším všudy a menší mince neměl. Prefekt Corin vlastnil jen hůl, klobouk, kamaše, tuniku, sandály, přikrývku a pár drobností, například dýmku a tabák, jež se mu houpaly v koženém váčku u pasu.

„Měj se před ním na pozoru,“ zašeptal Yamovi edil, když se objali na rozloučenou. „Udělej všechno, co ti řekne, ale nic víc. Neprozraď mu, co nebude nezbytné, neboť je schopen použít čehokoli, i sebemenší maličkosti či nesrovnalosti, proti tobě. Tak to v cechu a vůbec v Ys chodí.“

Prefekt Corin byl asketický muž. Pil čaj uvařený z nadrobené kůry, jedl pouze sušené ovoce, které si nesl, a stélky manodárného lišejníku, jež nasbíral na skalách, ačkoli dovolil Yamovi, aby si upekl králíka nebo ještěrku, pokud se chytili do drátěných ok, jež kladl do houští vždy během poledního odpočinku. Cestou Yama pojídal dušinky natrhané z keřů mezi starými hrobkami, ale jejich sezona již končila a nebylo snadné najít je mezi záplavou nových kožovitých listů, navíc mu prefekt Corin přikázal, že se nesmí vzdalovat od silnice víc než dva tři kroky. Varoval Yamu, že mezi hrobkami jsou nejrůznější pasti a ghúlové a v noci ještě něco mnohem horšího. Yama se s ním nepřel, a kromě nezbytného vykonání potřeby se nevzdaloval prefektovi z dohledu. Stokrát už chtěl utéct, ale pokaždé si řekl, že ještě není ta pravá chvíle. Alespoň se naučím trpělivosti, myslel si.

Mezi vesnicemi byly stále rozlehlejší oblasti neobdělávané půdy. Polí ubývalo a hrobek zarostlých popínavými rostlinami a mechem přibývalo. Mezi šumícími bambusy, v hájcích datlovníků a palem olejných či v houštinách tmavě zelených cypřišů, všude se bělaly staré stavby. Když minuli poslední osadu toho dne, stezka přešla v pěšinu, která se posléze rozšířila do rovné dlážděné silnice. Yama si pomyslel, že je stejná jako prastará silnice ve Čtvrti ticha nad Eolií, ale pak si uvědomil, že je to táž cesta.

Třetího dne se na noc utábořili v dolíku pod vysokými borovicemi. Vítr povrzával větvemi a šustil jehličím. Velká řeka se leskla jako zrcadlo a odrážela vršek Bojovníkovy paže i s Modrým diadémem, který se ledově třpytil na konečku hvězdné mlhoviny, jen jen skanout. Obloha s několika mdlými hvězdami připomínala vyhaslé ohniště, pouze tu a tam bylo vidět bezvýrazné skvrnky vzdálených galaxií.

Yama si spolehl nedaleko plápolajícího ohýnku na měkkém koberci suchého jehličí a přemýšlel o Předcích dnů a také o tom, jaké to asi je hnát se prázdnotou mezi galaxiemi tak nepředstavitelně dlouhou dobu, jakou ani sama Konfluence nepamatuje. A to Předci dnů neovládali ani setinu sil Ochránců, svých vzdálených dětí.

Nedalo mu to a zeptal se prefekta Corina, zda náhodou neviděl Předky dnů, když přistáli v Ys. Prefekt dlouho mlčel, až si Yama pomyslel, že ho buď neslyšel, nebo že jeho otázku zkrátka ignoruje, ale konečně prefekt Corin vyklepal dýmku o opatek sandálu a pročistil si hrdlo.

„Kdysi jsem dva viděl. Nebyl jsem o mnoho starší než ty a byl jsem novopečený učedník. Byli vysocí a podobali se jeden druhému jako vejce vejci, vlasy měli černé a tváře bílé jako nový papír. Říkáme, že některé pokrevní linie mají bílou pleť – třeba ta tvá je velmi bledá –, ale myslíme tím, že jenom nemá dostatek pigmentu, avšak je zbarvena sítí podkožních vlásečnic. Ti dva však byli opravdu bílí, jako by si tváře napudrovali křídou a údy natřeli vápnem. Měli na sobě jakýsi přiléhavý bílý oděv, jen dlaně a chodidla měli holé, a z opasků jim visely drobné stroje. Šel jsem zrovna se starším učedníkem z Denního tržiště a nesl jsem v košíku koření, které nakoupil. Oba Předkové dnů kráčeli uličkou, následováni obrovským zástupem lidí, a prošli kolem mne docela blízko, přibližně na vzdálenost, jaká je nyní mezi tebou a mnou.“

Prefekt si opět pročistil hrdlo, tentokrát to však znělo pochmurněji. „Měli je zabít. Všechny Předky dnů měli zabít. Naneštěstí toto rozhodnutí nepříslušelo našemu cechu. Jsem však přesvědčen, že již tehdy bylo zřejmé, jak jsou jejich myšlenky nebezpečné. Konfluence přežívá jen díky tomu, že se nemění. Ochránci nás sjednocují, neboť cechy jsou oddány jim, nikoli pokrevním liniím. Předkové dnů nakazili své přívržence kacířskou myšlenkou, že skutečnou hodnotu mají pokrevní linie, dokonce každý jedinec. Povýšili jednotlivce nad společnost a změnu nad oddanost. Sám bys měl, chlapče, přijít na to, proč je to špatné.“

„Je pravda, že se v Ys vedou boje mezi cechy? Že spolu soupeří dokonce i v Paláci lidské paměti?“

Prefektu Corinovi zablýsklo v očích. „Naslouchal jsi nesprávným řečem.“

Yama si připomněl strážce Města mrtvých, jejichž odpor vůči změnám, jež přinášela budoucnost, se změnil na vzdorovité setrvávání v minulosti. Derev je zcela jistě poslední, další strážci nekropole už nebudou, neboť jich není zapotřebí. Nebyl by to však Yama, aby se nepokusil z prefekta přece jen něco vytáhnout: „Ale určitě se vedou diskuse o tom, jestli se má jeden cech či druhý ujmout nějaké povinnosti. Slyšel jsem, že se zastaralé cechy občas protiví sloučení nebo rozpuštění, a také jsem slyšel, že tyhle spory stále narůstají a že Cech domácích záležitostí učí své učedníky zacházet se zbraněmi.“

„Ještě toho hodně nevíš,“ pravil prefekt Corin. Nacpal si dýmku a zapálil, pak dodal: „Výběr způsobu, jak sloužit cechu, není věcí učedníků, a ty jsi stejně příliš mladý, aby ses jím stal. Měl jsi velmi podivné dětství, vyrůstal jsi bez matky mezi trojicí otců, lze-li to tak říci. Máš v sobě mnoho pýchy a málo vzdělání. Znáš jen záhadné útržky historie, filozofie a kosmologie, příliš času jsi však věnoval vojenskému umění. Než budeš přijat za učedníka, musíš si doplnit všechny oblasti vzdělání, které byly zanedbány.“

„Myslím, že bych byl dobrý voják,“ špitl Yama.

Prefekt Corin potáhl z dýmky, pohlédl na Yamu a přimhouřil malé, blízko u sebe posazené oči, jež zářily v jeho černě zarostlém obličeji. Bílý jezevčí pruh se mu táhl dolů tváří od vnějšího koutku levého oka. Konečně řekl: „Připlul jsem do Eolie, abych popravil dva muže, neboť jejich zločiny se týkaly edilova soukromého života. Tak se to v cechu dělá. Jednak je nutné ukázat, že cech stojí za činy svých lidí, a jednak tu práci nesmí udělat nikdo z místních, aby nebylo proti komu namířit pomstu, s výjimkou edila samotného, ale toho se nikdo neodváží, dokud velí posádce, a protože je představitelem autority Ochránců. Souhlasil jsem, že tě odvedu do Ys, neboť je to má povinnost. Neznamená to, že ti něco dlužím, zejména ne odpovědi na tvé otázky. Teď se prospíme.“

Později, dlouho poté, co se prefekt zabalil do přikrývky a usnul, Yama opatrně vstal a odplížil se od ohniště, v jehož bílém popelu žhnuly jen rudé uhlíky. Silnice se táhla mezi pahorky, zvětralými skalisky a borovými hájky, dlážděný povrch bylo ve světle Galaxie dobře vidět. Yama si hodil brašnu na rameno a vykročil. Chtěl jít do Ys, ale byl rozhodnutý, že se nestane učedníkem ani písařem, navíc měl pocit, že ho prefekt ponižuje, a byl přesvědčen, že už jeho společnost nesnese ani jediný den.

Nedošel však daleko, když ve tmě před sebou uslyšel suché zachrastění. Položil ruku na rukojeť nože, ale nevytáhl jej, aby ho neprozradila jeho zář. Opatrně postupoval kupředu s očima doširoka otevřenýma, celé tělo se mu chvělo, krev mu šuměla v uších. Znenadání na silnici dopadl kámen. Otočil se a další kámen se mu roztříštil u nohou. Úlomek ho zasáhl do holeně a cítil, jak mu krev stéká po noze do boty.

Pevně sevřel nůž a řekl: „Kdo je to? Ukaž se.“ Bylo ticho. Znenadání stanul za Yamou prefekt Corin, stiskl mu zápěstí pravé ruky a zašeptal mu do ucha: „Ještě se musíš hodně učit, chlapče.“

„To byl chytrý kousek,“ přiznal Yama. Cítil podivný klid, jako by to celou dobu očekával.

Prefekt Corin ho pustil a řekl: „Máš štěstí, že jsem ho sehrál já, nikoli někdo jiný.“ Yama ještě neviděl, že by se prefekt Corin smál, teď však prefekt stiskl rty způsobem, který by mohl být začátkem úsměvu. „Slíbil jsem, že se o tebe postarám, a to také udělám. Ale už žádné hlouposti, souhlasíš?“

„Souhlasím,“ hlesl Yama.

„Dobrá. Potřebujeme se vyspat. Ještě máme před sebou dlouhou cestu.“

Časně zrána zase vyrazili a cestou předhonili skupinu poutníků, kteří je však večer došli a utábořili se nedaleko. Poutníků bylo více než dvě desítky a byly mezi nimi i ženy, všichni měli oranžová roucha, už notně zaprášená, a hladce oholené hlavy pomalované spirálami, jež představovaly Oko Ochránců. Byli to útlí lidé s drobnými tvářemi pod nadměrně vypouklými čely uprostřed rozdělenými na dvě polokoule, měli tuhou pokožku s černými a hnědými skvrnami. Stejně jako prefekt Corin nesli pouze hole, přikrývky a na opascích malé váčky. Když padla noc, zpívali kolem svého ohně vysokými jasnými hlasy, které se rozléhaly široko daleko po pahorcích a mezi starými hrobkami na úbočích.

Yama a prefekt Corin tábořili pod fíkovníky vedle cesty. Mezi stromy zurčel malý čistý pramínek, který vytékal z rozšklebených úst vousaté tváře vytesané do kamene a padal do mělké studánky obložené valouny. Silnice se v těchto místech odkláněla od Velké řeky a stoupala a klesala vápencovou vrchovinou většinou jen řídce porostlou pryskyřnatými křovisky a zakrslými palmami s listy zubatými jako pila, a pomalu se zvedala k horskému průsmyku.

Kněz, který poutníky vedl, přišel za prefektem Corinem na kus řeči. Jeho skupina byla z města vzdáleného čtyřicet tisíc honů po proudu řeky. Putovali již půl roku, nejprve na obchodní lodi a pak pěšky, protože je napadli říční piráti a poškozená loď musela zakotvit v přístavu. Poutníci byli archiváři a měli namířeno do Paláce lidské paměti, aby do záznamu odvyprávěli příběhy lidí, kteří v jejich městě za posledních deset let zemřeli, a také chtěli požádat předpovídatele o poučení.

Kněz se jmenoval Belarius, byl to rozložitý muž, nepřetržitě se usmíval a kouskem látky si pořád utíral pot z holé lebky a záhybů tuku na krku. Hladká citronově žlutá kůže se mu leskla jako máslo. Nabídl prefektu Corinovi cigaretu a nijak se ho nedotklo, když byl odmítnut, pak začal rozvláčně vyprávět o potížích pěšího putování. Postěžoval si, že kromě obvyklých banditů řádí na cestách také tlupy zběhů.

„Poblíž fronty možná,“ zabručel prefekt Corin. „Ale ne na horním toku řeky.“ Zabafal z dýmky a uvážlivě na kněze pohlédl. „Jste ozbrojeni?“

Belarius se zeširoka usmál jako žába a Yamu napadlo, že by si klidně mohl najednou strčit do pusy celou čtvrtku melounu. „Jsme poutníci, ne vojáci,“ odpověděl kněz.

„Ale máte snad nože k přípravě jídla a mačety, abyste si mohli nasekat dříví na oheň?“

„Ovšem.“

„Velké skupiny, jako je ta vaše, si nemusí dělat starosti. Zranitelní jsou lidé, kteří cestují sami nebo po dvou či po třech.“

Belarius si otřel lebku a jeho úsměv se ještě rozšířil, ačkoli se to nezdálo možné, a začal vyzvídat: „Vy jste nic neviděli ani neslyšeli?“

„Až na tlachání tohoto chlapce to byla tichá cesta,“ pravil prefekt Corin.

Yama mlčel, přestože ho ta poznámka zabolela.

Belarius kouřil cigaretu silně navoněnou hřebíčkem a nesouvisle vyprávěl, jak loď, která měla jeho svěřence odvézt až do Ys, byla jedné noci přepadena desítkou nevelkých člunů říčních pirátů. Kapitán nařídil vylít do vody dehet a zapálit jej, a tak útok odrazili. „Všichni muži se chopili vesel a díky tomu jsme z plamenů vypluli,“ dodal Belarius, „ale piráti uhořeli.“

Prefekt Corin naslouchal, ale nijak to nekomentoval.

„Piráti však na nás stačili vypálit dvojici dělových koulí spojených řetězem, která poškodila stěžeň i plachtoví a ještě prorazila trup těsně nad hladinou, ale dovlekli jsme se do nejbližšího přístavu, přestože jsme začali nabírat vodu. Moji svěřenci nechtěli čekat, až bude loď opravena, a tak jdeme dál pěšky. Až vyřídíme naše poslání, vrátíme se zase po řece, neboť loď za námi připluje do Ys. Na souši nás sice už týden sleduje ghúl, avšak jiné potíže nemáme. Jsou to ale časy, když je silnice bezpečnější než Velká řeka.“

Když si Belarius naplnil měch vodou z pramínku a odešel, Yama řekl: „Nelíbí se vám.“

Prefekt Corin to chvíli zvažoval a pak odměřeně pravil: „Nelíbí se mi zastřené útoky na práci mého cechu. Pokud není Velká řeka bezpečná, tedy proto, že je válka, a kdokoli se po ní vydá, měl by přijmout patřičná bezpečnostní opatření nebo plout v konvoji. Nejenže nic z toho náš dobře živený kněz neudělal, ale dokonce nenajal ani ozbrojený doprovod pro ochranu na souši, což by bylo moudré, ačkoli mnohem moudřejší by bylo počkat, až bude loď opravena, než pokračovat pěšky. Spíš mám dojem, že nám řekl jenom polovinu pravdy. Buď neměl na opravu peníze, a tudíž si ani nemohl dovolit najmout ozbrojence, nebo je ochoten pro větší zisk riskovat životy svých svěřenců. Navíc si zřejmě vybral nějakého lehkovážného kapitána, což jeho úsudku příliš nelichotí. Pokud ta loď dokázala vyplout z ohně, mohla také bez problémů uniknout pirátům. Stále totiž platí, že kdo uteče, ten vyhraje.“

„Ale je to méně čestné.“

„Ve zbytečném boji žádnou čest nenalezneš, chlapče. Kapitán mohl tím svým kouskem zničit loď stejně spolehlivě jako piráti.“

„Zůstaneme s těmi lidmi?“

„Jejich zpěv probudí všechny bandity na pět set honů daleko,“ řekl prefekt Corin. „Pokud tady nějací bandité jsou, budou je zajímat spíš větší skupiny než my dva.“

14 – Bandité

Příštího dne Yama a prefekt Corin skupinu poutníků pořádně předběhli, ale nikdy se jim nevzdálili natolik, aby ztratili z očí oblak prachu, který archiváři zvedali. Večer je poutníci opět dohonili a utábořili se opodál, Belarius si zase přišel za prefektem popovídat o uplynulém dni a během rozvláčné řeči vykouřil dvě cigarety s hřebíčkovou vůní. Mnohohlasé písně poutníků zněly jasně a pronikavě do tiché noci.

Když prefekt Corin probudil Yamu z hlubokého spánku, bylo teprve po půlnoci a v ohništi dosud žířily uhlíky. Nocovali u krychlové hrobky zarostlé trnitými šlahouny popínavých růží, z vrcholku srázu byl výhled na Velkou řeku. Prefekt Corin se opíral o hůl. Za ním jako duchové svítily bílé růže a omamně voněly.

„Něco není v pořádku,“ řekl prefekt Corin tiše. Světlo Galaxie mu zajiskřilo v blízko posazených očích. „Vezmi si ten svůj nůž a pojď se mnou.“

Yama zašeptal:

„O co jde?“

„Možná o nic. Uvidíme.“

Přešli silnici a obešli poutníky rozložené v hájku blahovičníků. Nad ním se zvedala nízká skaliska, vchody do hrobek vytesaných do skal vypadaly jako řady prázdných očních důlků a mohly poskytnout útočiště celé armádě padouchů. Yama slyšel jen šumění listí a kdesi daleko houkání sovy, která se chystala na lov. V táboře někdo zasténal ze spánku. Pak se vítr otočil a přes apatykářskou vůni eukalyptů ucítil nepříjemný pach.

Prefekt Corin ukázal holí k táboru, pod nohama mu zašustilo suché listí. Yama zahlédl mezi stromy něco bledého, bylo to velké jako člověk a stálo to na všech čtyřech, a když se to rozběhlo, pohupovalo se to ze strany na stranu. Vytáhl nůž a pustil se do pronásledování, ale prefekt Corin byl rychlejší, nadběhl si a vyskočil na skálu, zvedl hůl nad hlavu a znehybněl. Chvíli tam stál, pak zase seskočil.

„Je pryč,“ pošeptal Yamovi. „Aspoň v jednom měl ten kněz pravdu. Jde za nimi ghúl.“

Yama zastrčil nůž do pochvy. Ruka se mu chvěla. Sotva popadal dech a zvonilo mu v uších. Vzpomněl si, jak jednou s Telmonem lovili antilopy, ozbrojeni pouze kamennými sekyrami jako muži z horských kmenů. „Viděl jsem ho,“ vydechl.

„Řeknu jim, aby zakopávali odpadky a hlavně aby jídlo na noc zavěšovali na větve.“

„Ghúlové dovedou šplhat,“ řekl Yama, potom dodal: „Omlouvám se, neměl jsem za ním tak bezhlavě vyrazit.“

„Bylo to odvážné. Možná právě proto jsme ho zastrašili.“

Následujícího dne dorazili k průsmyku. Byl jen o trochu širší než silnice a zařezával se do šedivých žulových stěn, jež se prudce zvedaly do výšky z mírného úbočí, po němž stoupali celé dopoledne. Před průsmykem stála mohyla navršená z plochých kamenů, do mramorové desky byla vyryta jména. Prefekt Corin poznamenal, že je to památník na velkou bitvu, k níž došlo za Věku vzbouření. Hrstka mužů, jejichž jména stála na desce, udržela průsmyk proti obrovské přesile. Do posledního padli, zadrželi však nepřítele, dokud z Ys nepřichvátaly posily a útok neodrazily.

Prefekt Corin prohlásil, že počkají na poutníky, než se vydají do průsmyku, a usadil se na druhé straně silnice do stínu rudé skály, velké jako dům s rovnou střechou. Přesně uprostřed byla rozštípnutá svislou puklinou.

„V síle je bezpečí,“ řekl Yama schválně, aby prefekta vyprovokoval.

„Přesně naopak, ale zdá se, žes to ještě nepochopil.“ Prefekt Corin sledoval štěrbinami víček Yamu, jak se neklidně potlouká sem a tam, a po chvíli řekl: „Na vrcholu této skály by měly být po obou stranách pukliny otisky nohou. Říká se, že v minulém věku z tohoto místa vystoupil jeden osvícený člověk přímo do Oka Ochránců. Energie toho vzestupu rozštípla skálu a vypálila do ní jeho šlépěje.“

„Je to pravda?“

„Energie, která by dokázala někoho vymrštit tak, aby překonal gravitační pole Konfluence, by byla jistě více než dostatečná k roztavení skály. Při té rychlosti by však odpor vzduchu proměnil lidské tělo v obláček páry. Nemám ti za zlé, chlapče, že to nevíš, neboť tvé vzdělání není ani zdaleka takové, jaké by mělo být.“

Yama neviděl důvod, proč by měl na prefektovo popichování odpovídat, a dál se bezcílně potuloval kolem. Další možnost byla usednout vedle prefekta Corina. To raději pozoroval drobné ještěrky, jak sebou mrskají po vyhřátých kamenech, a kovově lesklé šarlatové a zlaté kolibříky, jak vždycky na chvilku zůstanou viset ve vzduchu, než popoletí jinam. Nakonec mu byla tak dlouhá chvíle, že vylezl po sesutých kamenech na vršek rudé skály. Puklina byla rovná a úzká, v hloubce se blýskaly jakési střípky, které vypadaly jako roztavené sklo. Ty bájné otisky byly přesně takové, jak mu je prefekt Corin popsal, dvě oválné prohlubně velikosti lidských chodidel, každá po jedné straně trhliny.

Yama si lehl na drsnou skálu a hleděl do prázdné modré oblohy. Myšlenky se mu líně převalovaly v hlavě. Začal číst Purány, ale nenašel nic, co by se lišilo od toho, co znal, a tak knížku zase schoval. Bylo příliš jasno a příliš horko, než aby se dalo číst, a stejně si spíš jenom prohlížel obrázky. Kromě toho jednoho, na němž bylo zobrazeno stvoření Oka Ochránců, byly téměř stejné jako výjevy z dávné minulosti, které znal z obrazových desek, ale na rozdíl od nich se ilustrace v knize nepohybovaly.

Napadlo ho, proč vlastně ghúl sleduje poutníky, a dumal nad tím, proč Ochránci vůbec ghúly stvořili. Jestliže Ochránci stvořili svět a všechno v něm, jak se píše v Puránech, a zušlechtili deset tisíc pokrevních linií ze zvířat deseti tisíc světů, co jsou tedy zač ghúlové, kteří stojí mezi zvířaty a těmi nejnižšími nedotčenými rasami?

Podle základního rozčlenění, které Yamu a Telmona naučil Zakiel, ghúlové existovali, aby napomáhali procesu rozkladu, ale byla přece spousta dalších druhů, jež se živily mršinami. Ghúlům zvlášť chutnalo lidské maso a pokud mohli, kradli malé děti. Říkalo se také, že ghúlové byli jen nedokonale zušlechtění, že jejich přirozenost obsahuje to nejhorší z lidí i zvířat, anebo že jejich rasa nepokročila tolik jako jiné, nebo že vůbec nebyli proměněni – podobně jako některé kmeny nedotčených –, anebo se jejich vývoj zvrátil a nic z darů Ochránců jim už nezbylo, kromě schopnosti páchat zlo. Všechny tyto názory ovšem předpokládaly, že svět stvořený Ochránci je nedokonalý, ačkoli žádný nepopíral možnost zdokonalování. Někteří filozofové prohlašovali, že Ochránci se záměrně rozhodli stvořit nedokonalý svět, protože jinak by se nemohl vyvíjet a nebylo by v něm zlo, jehož přemáhání přináší spásu. Ochránci sami již ze své podstaty činili pouze dobro, a proto ani nemohli zlo stvořit, jeho přítomnost však byla nevyhnutelným důsledkem tvoření, stejně jako světlo vytváří stíny. Jiní mudrci zas tvrdili, že světlo Ochránců přece dopadá stejnoměrně na celý svět, takže žádné stíny vzniknout nemohou, zlo je tedy důsledkem vzpoury lidí a strojů proti Ochráncům a jedině návrat k původním hodnotám, jaké existovaly před touto vzpourou, může zlo vymýtit, a teprve pak člověk dojde spásy.

Potom tu byly ještě další hypotézy, podle nichž má zlo ve velkém plánu Ochránců účel, který kromě Ochránců nemůže nikdo jiný pochopit. Tento plán, v němž je minulost, současnost i přítomnost přesně určena, je jedním z důvodů, proč by se nemělo spoléhat na zázraky. Jak by řekl Ananda, nemá smysl v modlitbách něco žádat, když všechno je od počátku stanoveno. Kdyby Ochránci chtěli, aby se něco událo jinak, udělali by to tak rovnou, aniž by čekali na modlitby, aniž by museli bdít nad každou duší. Všechno bylo předurčeno v tom jediném dlouhém slově, jež Ochránci vyřkli, když tvořili svět.

Yamova mysl se proti této představě vzpírala tak silně jako zaživa pohřbený člověk, který se snaží vyprostit z rubáše. Jestliže je všechno součástí předem určeného plánu, proč by měl vůbec kdokoli cokoli dělat, zejména proč by se měli uctívat Ochránci? Pokud však i to bylo součástí plánu, jsou všichni lidé jen natahovacími loutkami na péro a celý život poskakují podle toho, jak v nich byly nastaveny převody.

Bylo nepochybné, že Ochránci svět rozhýbali, jenže Yama nevěřil, že ho opustili ze zklamání či beznaděje nebo snad proto, že znali dopodrobna jeho osud. Raději si představoval, že odešli a nechali svět, aby se sám rozvíjel, jako milující rodič ponechá dítě, aby se naučilo samostatnosti. Jen tímto způsobem se mohly pokrevní linie, pozvednuté ze zvířat, dále vyvíjet a stát se rovnocennými Ochráncům, kteří proto nemohou zasahovat do jejich osudů, neboť stejně jako člověk nemůže stvořit jiného člověka, nemohou bohové stvořit jiné bohy. Z tohoto důvodu je nezbytné, aby jednotlivci mohli sami volit mezi dobrem a zlem, jako si doktor Dismas zvolil uspokojování vlastních choutek na úkor služby dobru. Bez možnosti páchat zlo by nikdo z žádné pokrevní linie nemohl poznat dobro. Přítomnost zla umožňuje pokrevníkům selhat a padnout, nebo vlastním úsilím proměnit svou zvířecí podstatu.

Yama by rád věděl, zda si ghúlové svůj pád sami zvolili, protože se poddali zvířecí přirozenosti, podobně jako se doktor Dismas cele oddal vzpouře proti lidské společnosti. Zvířata si samozřejmě svou přirozenost nevybírají. Jaguár nemá žádný požitek z bolesti, kterou způsobí kořisti, potřebuje se pouze nasytit. Kočky si hrají s myší, protože je to jejich způsob lovu. Pouze člověk má svobodnou vůli a může si vybrat, zda se nechá ovládnout nízkými pudy, nebo je silou vůle překoná. Lidé se tedy od ghúlů liší jen tím, že bojují proti svým temným stránkám, zatímco ghúlové se jimi nechávají unášet jako ryba proudem. Když se lidé modlí k Ochráncům, možná se ve skutečnosti obracejí k vlastnímu, dosud neuskutečněnému vyššímu stavu, stejně jako cestovatel sní o vrcholcích, které jednou zdolá.

Pokud Ochránci ponechali svět, aby se sám vyvíjel, a kromě svobodné vůle žádné zázraky neexistují, co tedy byla ta přízračná fregata? Yama o ni nežádal, alespoň si toho nebyl vědom, a přesto se ukázala přesně v okamžiku, kdy chtěl únoscům uprchnout a potřeboval odvrátit jejich pozornost. Něco nade mnou bdí? napadlo ho. A pokud ano, proč? Možná to byla jen souhra okolností, třeba se jenom náhodou probudil nějaký stroj a on toho využil. Možná že v nějakém jiném světě se ta fregata vůbec neobjevila, nebo se zjevila buď příliš brzy, nebo naopak pozdě, a Yama zůstal s doktorem Dismasem a velitelem Enobarbusem na pinase a v této chvíli s nimi třeba pluje po proudu řeky vstříc smrti nebo osudu mnohem slavnějšímu, než k jakému směřuje nyní…

A Yamovy myšlenky překročily hranici, kdy je mohl ovládat, samy ho unášely jako proud Velké řeky, až usnul. Probudil se, když na něj dopadl stín prefekta Corina, který se nad ním tyčil jako černá socha proti oslnivě modré obloze.

„Potíže,“ řekl prefekt a ukázal na stuhu kouře rozechvěnou horkem, jež stoupala odněkud ze svahu pod nimi, a v tom okamžiku si Yama uvědomil, že prefekt Corin celou cestu poutníky sledoval.

Nejprve uviděli mrtvoly. Těla byla odtažena ze silnice, naházena na hromadu a zapálena. Zbyl z nich pouze těžký popel a ohořelé kosti, až na pár nohou dosud vězících v sandálech, který jako zázrakem trčel zespodu této strašlivé hranice. Prefekt Corin prohrabal horký popel holí a napočítal čtrnáct lebek. Chybělo devět lidí. Začal prohledávat okolí a v předklonu zkoumal propletence stop. Yama se vydal opačným směrem, přestože ho o to nepožádal, a objevil krvavé krůpěje. Zavedly ho k hrobce, v níž Belarius kolébal na klíně mrtvou ženu. Roucho měl zmáčené krví.

„Stříleli na nás z úkrytů mezi hrobkami,“ řekl Belarius. „Mám dojem, že Vril zabili nešťastnou náhodou, protože na ženy nestříleli, ale přišli si pro ně, jakmile byli muži mrtví nebo těžce zranění. Byli to malí divoši s jasně rudou kůží, dlouhýma rukama a nohama, někteří šli pěšky, jiní jeli na koních, mohlo jich být třicet nebo čtyřicet. Vypadali jako pavouci. Měli ostré zuby a drápy jako trny. Všiml jsem si, že ani nedokázali pořádně sevřít prsty kolem zbraní.“

„Ten horský kmen znám,“ pravil prefekt Corin. „Je hodně daleko od domova.“

„Přišli ke mně, ale jen se mi posmívali, a zase odešli,“ řekl Belarius.

„Kněze nezabíjí,“ vysvětlil prefekt Corin, „to přináší smůlu.“

„Nechtěl jsem, aby je spálili. Snažil jsem se jim v tom zabránit,“ blekotal Belarius. „Píchali mě noži, plivali na mě a vysmívali se mi, ale udělali to. Svlékli těla a rozčtvrtili je. Někteří muži dosud žili, když jim cosi uřezávali z hlav. Potom mrtvé zapálili. Chtěl jsem je očistit, ale odehnali mě.“

„A ženy?“

Belarius se rozplakal. „Nechtěl jsem nikomu ublížit. Nikomu jsem nechtěl ublížit.“

„Ženy vzali s sebou,“ řekl prefekt Corin. „Aby je zneuctili nebo prodali. Přestaň blábolit, chlape! Kudy odešli?“

„Do hor. Musíte mi věřit, že jsem nechtěl nikomu ublížit. Kdybyste zůstal s námi, místo abyste nám utekl – ne, promiňte mi, to jste si nezasloužil.“

„Zabili by nás taky,“ řekl prefekt Corin. „Tihle bandité útočí rychle a nebojácně. Klidně přepadnou i větší a lépe ozbrojené skupiny, mohou-li protivníka nečekaně zaskočit. Co se stalo, nelze odčinit, ale můžeme se pokusit zachránit ženy. Nyní běžte a očistěte vaše mrtvé. Pak se musíte rozhodnout, zda půjdete s námi, nebo zůstanete tady.“

Sotva byl Belarius z doslechu, obrátil se prefekt k Yamovi: „Poslouchej mě pozorně, chlapče. Vezmu tě s sebou, ale pouze když mi odpřisáhneš, že neuděláš nic, co ti neřeknu.“

Yama bez váhání souhlasil. V této chvíli by slíbil cokoli.

Nebylo těžké bandity a zajaté ženy vystopovat. Stopy obešly průsmyk a vedly podél žulového masivu přes řadu holých solných pánví. Prefekt Corin nasadil ostré tempo, ale kněz Belarius se držel překvapivě dobře. Byl sice tlustý, ale také vytrvalý. Yama si pomyslel, že tohle je pro Belariuse příležitost, jak znovu získat tvář. Kněz se už stačil trochu vzpamatovat z otřesu a začal o masakru mluvit, jako by šlo o nešťastnou náhodu či přírodní katastrofu, po níž musí zachránit ty, co přežili.

„Jako by tu pohromu sám nepřivolal,“ řekl prefekt Corin Yamovi, když se zastavili ve stínu hrobky a Belarius se na chvíli vzdálil. „Vést skupinu poutníků po souši do Ys bez příslušného doprovodu by i v těch nejlepších časech bylo totéž, jako hnát stádo ovcí lovištěm hladových vlků. A tohle byli navíc archiváři! Nebyli to pochopitelně skuteční archiváři, ti jsou jen v sídle cechu a mají speciální výcvik paměti, kdežto naši poutníci užívali k záznamům lidských životů stroje. Kdyby ses lépe podíval na jejich lebky, všiml by sis, že byly rozpolcené. Bandité občas pojídají mozky svých obětí, ale tentokrát chtěli stroje, které měli poutníci v hlavách.“

Yama se nevěřícně zasmál. „Nikdy jsem o něčem takovém neslyšel.“

Prefekt Corin si přejel rukou po černém porostu na tváři, jako když se myje kočka. „Je to ohavnost provozovaná zkaženými a nečistými příslušníky cechu, kteří primitivním způsobem napodobují práci skutečných archivářů, ale ti se dlouho učí ovládat paměť složitým cvičením. Poutníci se však stali archiváři během několika dnů. Stačí spolknout semeno stroje, který se přesune do určité oblasti mozku a stane se jakýmsi druhem knihovny. Není to ovšem bez rizika. V jedné pětině případů rostou stroje zcela nekontrolované a zničí hostiteli mozek.“

„Ale archiváře přece potřebují jen neproměnění. Všechny proměněné si pamatují Ochránci.“

„Mnoho lidí tomu už nevěří, a protože cech neposkytuje archiváře městům proměněných, tihle kejklíři tahají právě z takových nevěrců peníze. Přijdou si na pěkné jmění, když naslouchají příběhům umírajících, jako by byli skutečnými archiváři, a naslibují jim, že je přenesou do svatyní v Paláci lidské paměti.“

Yama řekl: „Není divu, že je Belarius tak rozrušený, jestliže je přesvědčený, že zemřelo mnohonásobně víc lidí, než kolik jsme jich napočítali.“

„V každém případě si všechny pamatují Ochránci,“ řekl prefekt Corin. „Svatý nebo hříšník, nese-li znamení Ochránců, nebude zapomenut. Skuteční archiváři si pamatují jen životy neproměněných. Kněz je rozrušený, protože je ohrožena nejen jeho pověst, ale především obchod. Tiše. Už přichází.“

Belarius si odtrhl část oranžového roucha ztmavlého krví, takže mu zůstala jen zástěrka kolem pasu. Hladká žlutá pokožka mu na ramenou a tučné hrudi na slunci ztmavla do barvy přezrálých pomerančů, a zatímco vysvětloval, kde našel čerstvé koňské výkaly, škrábal si spálenou kůži.

„Mají před námi asi tak hodinový náskok. Jestli si pospíšíme, můžeme je dohonit, než dojedou k horám.“

„Ženy jdou pěšky,“ řekl prefekt Corin. „To je zpomalí.“

„Jejich krutost nemůže být nikdy odčiněna.“ Belarius sevřel pravou ruku v pěst a uhodil jí do dlaně levé ruky. „Dohoníme je a rozdrtíme.“

Prefekt Corin pravil nevzrušeně: „Jsou krutí, ale nejsou hloupí. Mohli ženy přivázat na koně, kdyby chtěli uniknout, ale neudělali to. Mám za to, že se nám vysmívají. Chtějí se pobavit. Musíme postupovat opatrně. Počkáme do soumraku. Pak zjistíme, kde jsou.“

„Ale ve tmě je ztratíme!“

„Něco o nich vím. Jakmile se vzduch ochladí, krev se jim zpomalí, proto se na noc zastaví. Do té doby budeme odpočívat. Ty se za nás modli, Belariusi. Posílí to naše srdce pro boj, který nás čeká.“

Vyrazili, jakmile slunce zapadlo za Mezní hory a nad řekou začal vycházet vršek horní paže Galaxie. Stopy banditů vedly přímo přes bílou pláň do vrchoviny, která se pozvolna zvedala k okrajům hor. Yama se snažil napodobit prefektův lehký krok, jak nejlépe dovedl, a naplocho našlapoval na viklavé kameny, jak ho to naučil Telmon. Belarius byl méně mrštný, co chvíli zakopl a po svahu zachrastily kamínky. Na úbočích pahorků byly tu a tam roztroušeny hrobky, nezdobené a strohé, vysoké úzké vchody dávno vyražené. Protože však na nich mohly být umístěny obrazové desky, jež by se probudily, museli je obcházet po hřebenech, aby je blikající výjevy neprozradily. Belarius se zlobil, že ztratí stopu, ale to už Yama zpozoroval zřetelnou zář a tasil nůž.

Na dně hlubokého údolí hořel uschlý strom, oslnivé plameny šlehaly do výše, kmen ostře praskal a z kotliny stoupal štiplavý bílý kouř. Yamovi to něco připomnělo. V ohnivém sloupu vypadala koruna soušky jako černá pavučina.

Prefekt Corin řekl: „Takže vědí, že je sledujeme. Dej pozor na kněze, chlapče. Za chvíli se vrátím.“

Než Yama stačil odpovědět, prefekt zmizel, jako stín se mihl po svahu, zpovzdálí obešel planoucí strom a rozplynul se ve tmě.

Belarius usedl na zem a zašeptal: „Kvůli mně se nesmíte nechat zabít.“

„Nemluvte o smrti.“ Yama pohlédl na nůž, který držel v ruce, ale nejiskřil, proto ho zase zastrčil do pochvy. „Chci se na něco zeptat. Nedávno jsem byl unesen na jednu pinasu, ale objevila se fregata zářící bílým studeným světlem a zaútočila na loď únosců, a tak se mi podařilo utéct. Jenže ta zářící fregata nebyla skutečná. Když se měla s pinasou srazit, rozplynula se a zbyla z ní jen mlha. Byl to zázrak? A pokud ano, stal se pro mé dobro? Chtěl bych vědět, co si o tom myslíte.“

„Neměli bychom zkoumat úmysly Ochránců. Jedině oni mohou rozhodnout, co je zázrak a co ne.“

Byla to rutinní odpověď. Kněz třeštil oči na hořící strom a Yamovo vyprávění mu šlo jedním uchem tam a druhým ven. Zapálil si cigaretu a dychtivě vdechoval dým vonící hřebíčkem. Yama tu vůni nesnášel. Světlo plamenů Belariusovi příliš nelichotilo. V hlubokých očních důlcích mu spočinuly tmavé stíny a jeho obličej připomínal lebku.

Prefekt Corin se vrátil asi za hodinu. Ze stromu zbyl jen žhnoucí pahýl. Prefekt znenadání vystoupil ze tmy, poklekl mezi Belariuse a Yamu a řekl: „Cesta je volná.“

Yama se zeptal: „Viděl jste je?“

Prefekt Corin chvíli mlčel. Yama si pomyslel, že se ten starý jezevec tváří náramně samolibě. Konečně prefekt odpověděl: „Viděl jsem našeho nočního přítele.“

„Toho ghúla?“

„Sleduje nás. Dnes v noci se pořádně nakrmí, ať tak nebo tak. Teď mě pozorně poslouchejte. Tento skalní hřeben se zvedá až nad kaňon. Na dně jsou veliké hrobky a tam bandité táboří. Ženy svlékli a přivázali ke kůlům, ale nedomnívám se, že je zneužili.“ Prefekt se zadíval na Belariuse. „Tyto kmeny mívají říji jako psi nebo jeleni a teď není jejich čas. Ty ženy vystavili, aby nás vyprovokovali. Sedí kolem velkého ohně, jakmile se však od něho vzdálí, noční chlad je zpomalí. Vy dva musíte odvrátit jejich pozornost. Já zatím osvobodím ženy.“

Belarius řekl: „To není příliš dobrý plán.“

„Taky tam ty ženy můžeme nechat,“ pravil prefekt Corin takovým tónem, že Yama nepochyboval, že by to také udělal, kdyby Belarius couvl.

„Počkáme, až bandité usnou,“ navrhl kněz, „a pak ženy odvedeme.“

„Nikdy nespí,“ prefekt zavrtěl hlavou. „Jenom jsou v noci méně aktivní. Čekají na nás. Proto je musíte odlákat co nejdál od ohně. Mám paprskomet.“

Zbraň vypadala jako oblázek ohlazený vodou, v chladné záři Bojovníkovy paže se na prefektově dlani modře leskla. Yama byl ohromen. Cech domácích záležitostí byl určitě významnější, než si představoval, jestliže prefekt mohl nosit zbraň nejen vysloveně zakázanou, ale především tak cennou, že by si za ni mohl koupit celou Eolii, neboť tajemství výroby bylo už před věky ztraceno. Laserová pistole doktora Dismase, která byla pouhým zesilovačem světla, byla směšnou napodobeninou paprskometu prefekta Corina.

Belarius prohlásil: „Užívat takovou zbraň je hřích.“

„Už mi zachránila život. Musí ležet celý den na slunci, než se z ní dá vypálit, avšak pouze třikrát. Proto musíte bandity vylákat na místo, kde mi nic nebude překážet v palbě.“

Yama se zeptal: „A jak to máme udělat?“

„Jsem přesvědčen, že na něco přijdeš.“ Prefekt pevně sevřel rty, jako by se snažil potlačit úsměv. „Postupujte po hřebenu, dávejte však pozor, ať vás bandité nespatří proti obloze.“

Yama z toho nepatrného pousmání pochopil, oč tady vlastně jde. „A co hlídky?“

„Už tam žádné nejsou,“ odpověděl prefekt Corin.

A byl pryč.

Kaňon se klikatil mezi skalami, až nakonec vyústil do hluboké rokliny zaříznuté do hor. Táhlý hřeben končil plochým temenem. Yama si lehl na břicho a podíval se přes okraj srázu. Hluboko na dně rokle plál táborový oheň, jehož rudá záře se odrážela od bílých portálů hrobek vytesaných do skal. V ohradě z košatiny přešlapovalo asi deset koní, opodál byly ke kůlům přivázány nahé ženy.

Yama řekl: „Zkouší mě.“

Belarius si dřepl na paty kus od strže a civěl na Yamu.

„Musím něco vymyslet,“ dumal Yama. „Jestli nic neudělám, prefekt se ty ženy ani nepokusí zachránit.“

Neřekl však, že je to rovněž trest. Trest za to, že má s sebou nůž, že chce být vojákem a že se pokusil utéct. Věděl, že nesmí zklamat, ale nevěděl, co má udělat, aby uspěl.

„To je pýcha,“ řekl Belarius nevrle. Zdálo se, že dospěl do stavu, kdy mu už na ničem nezáleží. „Má se za bůžka, který jediný rozhodne, zda mé svěřenkyně přežijí nebo zemřou.“

„Mám ten dojem, že to záleží jenom na nás. Je to chladný muž, ale chce vám pomoct.“

Belarius ukázal stranou do tmy. „Je tam mrtvola. Cítím ji.“

V kopajvovém křoví ležel na břichu bandita. Krční páteř měl zlomenou, takže vypadal, jako by se před smrtí ještě ohlédl, aby viděl, kdo ho zabil.

Belarius zamumlal krátkou modlitbu, načež banditovi odebral krátký pevný luk a toulec s opeřenými šípy. Zdálo se, že se už cítí o něco lépe, a Yama se ho zeptal, zda umí střílet.

„Nejsem zastáncem násilí.“

„Chcete ty ženy zachránit?“

„Většina mých svěřenců už je stejně mrtvá,“ řekl Belarius ponuře. „Teď toho ubohého člověka očistím.“

Yama zanechal kněze nad mrtvolou a začal prozkoumávat okraje srázu. Přestože byl unavený, cítil v sobě jakousi zvláštní bdělost a neklidnou ostražitost, kterou v něm rovným dílem probudil vztek na bandity a vzrušení z nadcházejícího boje. Ať je to třeba zkouška, ale závisí na ní životy těch žen, říkal si, a to bylo důležitější než zalíbit se prefektu Corinovi či dokázat sám sobě, že je schopen uskutečnit své sny.

Na samém okraji plochého hřebene ležel přímo nad roklí balvan. Nebyl nijak zvlášť velký ani těžký, měl zhruba polovinu Yamovy váhy, byl však zabořený do země, a když se o něj opřel zády, ani se nehnul. Yama zavolal na Belariuse, aby mu pomohl, ale kněz klečel nad mrtvým banditou, drmolil modlitby a buď Yamovi nerozuměl, nebo nechtěl rozumět. Yama vztekle zavrčel, znovu se zkusil do balvanu opřít, avšak opět bezvýsledně. Poklekl a začal malým nožíkem se střenkou z rohoviny odhrabávat hlínu. Netrvalo dlouho a narazil na něco kovového. Nožík se mu zachvěl v ruce a špička se ulomila, jako by ji odřízl.

Našel stroj.

Sklonil se a začal stroji šeptat, prosil ho, aby k němu přišel. Dělal to spíš bezděčně než s nějakým záměrem, a proto ho překvapilo, když se půda pod jeho koleny pohnula a stroj náhle vyletěl ven stejně prudce jako melounové jadérko vystřelené prsty. Zastavil se ve vzduchu jako kolibřík, visel Yamovi přímo před očima a trochu se pohupoval. Vypadal jako stříbřité vejce a klidně by se mu vešel do dlaně, kdyby se ho odvážil dotknout. Zdálo se, že je kovový, ale současně jako by byl tekutý jako velká kapka rtuti. Tu a tam na něm prskly drobounké jiskřičky a byl cítit ozonem.

Yama pomalu tvořil v mysli slova a současně je pečlivě vyslovoval, jako kdyby mluvil s edilovým hlídacím psem: „Potřebuju, aby tady ten kus skály spadl dolů. Pomoz mi.“

Stroj se okamžitě snesl dolů a v gejzíru hlíny se zavrtal do země. Yama si dřepl a napětím téměř nedýchal. Připadalo mu, že už čeká hodně dlouho. Pořád se nic nedělo, a tak začal znovu rýpat kolem balvanu.

Belarius mezitím skončil s očišťováním mrtvoly, vytrhl několik pryskyřnatých keříků a přinesl je ukázat Yamovi. „Zapálíme je a hodíme na ty zločince.“

„Kdybyste mi raději pomohl s tím balvanem,“ zabručel Yama.

Belarius si odtrhl ze zbytku roucha pruh látky a snažil se keříky svázat do otýpky. „Předpokládám, že máš v brašně křesadlo.“

„Mám, ale jestli to klestí zapálíte, uděláte z nás skvělý terč.“

Ze dna rokliny se ozvalo divoké ržání. Yama opatrně vykoukl přes okraj. Splašení koně řehtali, tlačili se jeden na druhého, švihali ocasy, pohazovali hlavami a přelévali se ohradou jako říční vlna hnaná vichřicí. Yamu nejprve napadlo, že zvířata tak vyděsil prefekt Corin, ale pak si v mihotání plamenů všiml, že jednomu vraníkovi visí na krku cosi bílého. Ghúl našel potravu.

Bandité vyskočili od ohně a podivnými krabími přískoky chvátali ke koním, po stěnách rokle poskakovaly jejich dlouhé křivé stíny. Yama se vší silou zapřel do balvanu, neboť mu bylo jasné, že lepší příležitost mít nebude.

Zem se mu pod nohama zhoupla, ztratil rovnováhu a padl na záda, hlavou se uhodil o kámen. Rána ho málem omráčila, takže nebyl schopen zadržet Belariuse, jenž mu prohrabával brašnu a hledal křesadlo. Země se znovu pohnula, balvan se zakymácel a zapadl o píď do země. Yama pochopil, co se děje, a začal se plazit pryč. Pak se okraj hřebene utrhl.

Balvan padal rovnou dolů. Do vzduchu vytryskla hlína a za okamžik se ozval tupý úder, když balvan dopadl na dno rokliny. Na okamžik se rozhostilo ticho. Zem se stále chvěla. Yama se snažil postavit na nohy, ale bylo to jako vstávat v loďce zmítané vlnobitím. Belarius klečel na otýpce kopajvových větví a škrtal křesadlem. Za jeho zády se v zemi rozšklebila křivolaká puklina a v ní se rojila drobná světýlka. Sotva je Yama zahlédl, sebral brašnu a trhlinu přeskočil. Přestože dopadl na ruce a na kolena, nové zhoupnutí skály ho srazilo na bok.

Puklina se stále rozšiřovala. Belarius stál na druhé straně a mával hořící otýpkou nad hlavou. Potom se celý kus hřebene odlomil a s příšerným rachotem se zřítil do rokle. O chvíli později se vzhůru vyvalilo hromové zaburácení následované obrovským oblakem prachu a kaňonem prošlehly v pravidelných intervalech oslnivé blesky. Jeden, dva, tři.

15 – Městský komisař

Vesničky na svazích strmin, táhnoucích se za původními břehy Velké řeky, nebyly zpočátku než hrobky, do nichž se nastěhovali lidé. Vesničané byli hubení, hodně vysocí, měli malé hlavy, dlouhé černé vlasy a pokožku barvy rzi. Muži si zdobili hrudníky spirálovými jizvami, ženy si vtíraly do vlasů červený jíl. Lovili ještěrky, hady a králíky, sbírali šťavnaté mladé výhonky opuncií a na suchopárné náhorní planině vykopávali hlízovité kořeny, v mokřinách pod starými břehy sbírali slanorožce a řeřichu, brodili se mělčinami a do kruhových sítí chytali ryby, které pak udili nad ohníčky z keřovitých akácií a borového klestí. Byli to srdeční a pohostinní lidé a ochotně poskytovali prefektu Corinovi a Yamovi potravu i nocleh.

Potom se mezi hrobkami začaly objevovat opravdové domky, modré nebo růžové kostky s malými zahrádkami na plochých střechách, naskládané na návrších jako krabice a oddělené strmými úzkými uličkami. V chudobných vesničkách na bahnitých pobřežinách a nad kalnými kanály, které tam zůstaly, když řeka ustoupila, stály chatrče na kůlech a teprve za nimi, někdy dvacet, jindy až sto honů od silnice, plynula Velká řeka, kolem přístavišť sestavených z prámů se hemžily lehké loďky a bárky, ale mnohdy tam kotvily i vyzbrojené šalupy a trojstěžňové šebeky. Podél silnice nabízeli obchodníci jeden přes druhého čerstvě chycené ryby, ústřice a slávky z kádí, vařené raky a ostnaté kraby, slanorožce a lotosové kořínky, pražené kaštany, bambusové výhonky a trsy malých červených banánů, několik druhů chaluh, právě nadojené kozí mléko, všeliké koření, nakládané ořechy, ovoce a vymačkanou šťávu, led, šperky z leštěných lastur a černých perel, ptáky v klecích, štůčky sukna s pestrými vzory, gumové sandály z ojetých pneumatik parních vozů, laciné plastové hračky, magnetofonové nahrávky populárních písní nebo modliteb a tisíce dalších věcí. Jednotlivé krámky a boudy se postupně spojily do hlučného tržiště, které se jako pentle táhlo napřed po jedné krajnici a pak po obou. Ze všech stran se ozývaly výkřiky prodavačů, vyhrávaly magnetofony, prozpěvovali potulní muzikanti a nepřetržitě bzučel hovor, jak lidé smlouvali a brebentili. Když kolem plula válečná loď, asi čtyřicet honů za dehtovými střechami namačkaných nuzných domků a za jeřáby na pontonových docích, všichni se zastavili a hovor na okamžik utichl. Jakoby na pozdrav pozvedli veslaři sedící na lavicích po třech rudé a zlaté listy vesel, z děla s prásknutím vyletěl bílý obláček a přihlížející zajásali.

V té chvíli si Yama uvědomil, že poprvé v životě vidí z jednoho břehu řeky na druhý a že ta tmavá linka na protější straně, připomínající bouřková mračna na horizontu, je přístaviště a nábřežní budovy. Řeka byla hluboká a prudká, u pobřeží kalně hnědá, ale dál tmavě modrá. A tak se dostal do Ys, aniž by si toho všiml. Město se k němu připlížilo jako armáda za noci, obydlené hrobky jako zvědové a barevné domky a ubohé vesničky jako první šiky pěšáků. Připadalo mu, že se po nezdařené záchraně poutníků konečně probudil z dlouhého spánku.

Prefekt Corin o zřícení skaliska, při němž zahynuli bandité, unesené ženy i kněz Belarius, mnoho nemluvil.

„Udělal jsi, cos mohl,“ řekl Yamovi. „Kdybychom se o nic nepokusili, byly by ty ženy tak jako tak mrtvé.“

O stroji se však Yama nezmínil. Ať si prefekt myslí co chce, říkal si, jenže zatímco se za prefektem Corinem trmácel celou tu dlouhou cestu do Ys, nemohl se zbavit myšlenek na to, co se stalo. Chvílemi cítil obrovskou vinu, protože ve své hloupé pýše požádal ten stroj o pomoc a zavinil smrt mnoha lidí, a chvílemi zas nenáviděl prefekta Corina, protože na něj vložil tak velikou odpovědnost. Nepochyboval o tom, že prefekt mohl všechny bandity v táboře pozabíjet a ženy osvobodit úplně sám a vůbec ho na to nepotřeboval. Jenže musel Yamu podrobit zkoušce, v níž zklamal, a proto se cítil provinile, což ho opět naladilo proti prefektovi, až vůči němu cítil strašný vztek, protože mu uložil nesplnitelný úkol, jímž ho ponížil.

Pokoření nebo vztek. Jak tak hleděl prefektu Corinovi na záda, převládlo v něm to druhé a začal si představovat, jak vytáhne nůž a usekne mu jediným švihem hlavu anebo ho praští kamenem jako kladivem a potom uprchne. Než se stačil ze svého zasnění probrat, válečná loď odplula.

Najedli se u stánku, jehož majitel jim bez říkání přinesl vařené slávky, hlávkový salát dokřupava osmažený v sezamovém oleji a ochucený zázvorem a čaj z kůry kakavy. Na pultu stála červená plastová miska, do níž se kousky kůry vyplivovaly. Prefekt Corin za jídlo neplatil, naopak, když odcházeli, prodavač, který měl ochablou bledou pleť a mezi prsty pružné plovací blány, se ještě podlézavě usmíval a hluboce se klaněl.

„Je rád, že může posloužit někomu z cechu,“ vysvětlil prefekt zvědavému Yamovi.

„Ale proč?“

Prefekt Corin jen mávl rukou před tváří, jako by odháněl dotěrnou mouchu. Tak se Yama zeptal znovu.

„Protože jsme ve válce,“ řekl prefekt Corin. „Protože náš cech tu válku vede. Viděl jsi přece, jak lidé zdravili válečnou loď. Musíš mi pořád klást tolik otázek?“

Yama se ohradil: „A jak se mám něco naučit, když se nesmím na nic zeptat?“

Prefekt Corin se zastavil, opřel se o svou dlouhou hůl a zahleděl se na Yamu. Lidé je museli obcházet. Po obou stranách silnice stály bloky jednopatrových i dvoupatrových domů a ulice byla přecpaná. Kolem zrovna kráčela karavana velbloudů, jeden za druhým měli na ohrnutých pyscích povýšený výraz, stříbrné zvonečky na kožených postrojích pronikavě cinkaly.

„Nejdřív se musíš naučit, kdy se můžeš ptát a kdy máš být zticha,“ řekl prefekt Corin, otočil se a rázoval dál.

Yama pokorně pospíchal za ním. Připadal si jako štěně, které věrně poskakuje za patami svého přísného pána. Vzpomněl si, co říkal doktor Dismas o volcích donekonečna otáčejících žentourem, a opět se v něm probudil vzdor.

Řeka se nyní úplně ztratila z dohledu za řadami domů a obchodů, nad jejichž plochými střechami se zvedaly další a další budovy, které Yama zprvu považoval za vršky hor. Ve výšce zářily věže, které tak rád vyhlížel dalekohledem, jako stříbrná lana spojující zem s oblohou.

Po všechny dny jejich putování se věže zdály stále stejně daleko.

Na silnici přibývalo lidí i zvířat, kromě velbloudů tam dusala dobytčata, drkotaly vozy tažené koňmi nebo poháněné párou a ověšené náboženskými hesly a ve výšce pasu klouzaly sáně s kabinkami zdobenými bohatě vyřezávanými mřížkami natřenými rudou a zlatou barvou. A také tam byly stroje. Zpočátku je Yama považoval za velké brouky či kolibříky poletující nad tou tlačenicí, poněvadž v Eolii nevlastnil stroje ani edil a hlídací psi se nepočítali, protože to byla chirurgicky upravená zvířata, a kdyby se do ulic městečka nějaký stroj zatoulal, Amnani by se pěkně rychle snažili dostat co nejdál. Tady si té spousty strojů ve vzduchu nikdo nevšímal. Proti Yamovi a prefektu Corinovi dokonce kráčel jakýsi muž v rudém plášti, kterému nad hlavou kroužila dobrá desítka strojů, a přesto se tvářil, že mu to nevadí.

Ten muž se zastavil před prefektem a tyčil se nad ním jako socha, přestože prefekt Corin nebyl nejmenší. Muž v rudém plášti byl nejvyšší člověk, jakého kdy Yama viděl. Na hlavě měl nasazenou kapuci, pod pláštěm bylo vidět černou tuniku a černé kalhoty zastrčené do vysokých holínek z měkké černé kůže. Za pasem měl karabáč jako poháněč volů, jenže ten jeho končil snad stovkou řemínků s kovovými kosočtverečnými hroty na konečcích.

„Jste hodně daleko od místa, kde byste měl být,“ řekl muž v rudém plášti.

Prefekt Corin se opřel o hůl a vzhlédl. Yama stál za ním a povšiml si, že lidé kolem nich vytvářejí v uctivé vzdálenosti kruh.

Muž v rudém plášti řekl: „Nevím o tom, že byste tady měl nějakou práci.“

Prefektu Corinovi přistál na krku stroj, ale ignoroval ho. „Také není důvod, proč byste o tom měl vědět.“

„Důvodů je spousta.“ Muž v rudém plášti se rozhlédl po zvědavcích a práskl důtkami. Drobné lesklé stroje nad jeho hlavou rozšířily své oběžné dráhy, jeden se spustil níž, zastavil se mu před ústy a hlas zesílený strojem zaburácel ulicí: „Rozejděte se! Tady není nic k vidění!“

Dav o krok dva ucouvl a stroj se zase připojil k ostatním nad hlavou muže v rudém plášti, který řekl prefektu Corinovi normálním hlasem: „Narušujete veřejný pořádek.“

Prefekt Corin odpověděl: „Žádné narušování tady nebylo, dokud jste mě nezastavil. Rád bych se zeptal, proč.“

„Tohle je silnice, ne řeka.“

Prefekt Corin si odplivl do prachu před svýma nohama. „Všiml jsem si.“

„Máte u sebe paprskomet.“

„Mám k tomu oprávnění mého cechu.“

„To si zjistíme. Co tady děláte? Špehujete nás?“

„Pokud konáte jen svou povinnost, není důvod k obavám. Ale nemějte strach, komisaři, neslídím. Vracím se z jednoho městečka, kde jsem měl jisté povinnosti.“

„Ale vracíte se po silnici.“

„Chtěl jsem tomuto chlapci ukázat krajinu. Dosud žil v ústraní.“

Jeden stroj vystřelil z roje a roztočil se Yamovi před nosem. Do očí mu zablýsklo rudé světýlko, pak se stroj vrátil nad hlavu komisaře v rudém plášti, jenž řekl: „To je váš milec? S válkou to vypadá asi hodně špatně, když jste si nedokázal najít nic lepšího. Má kůži jako mrtvola a nosí zakázanou zbraň.“

„Opakuji, že máme cechovní oprávnění,“ řekl prefekt Corin.

„Tuhle pokrevní linii neznám, ale stejně je na učedníka příliš mladý. Budete muset ta vaše oprávnění ukázat vrchnímu komisaři.“

Komisař luskl prsty, stroje se slétly k prefektovi a zavířily mu kolem hlavy jako vzteklé stříbrné vosy. Komisař se k němu otočil zády, pročísl vzduch důtkami, až lidé, kteří stáli nejblíž, málem porazili zadní řady, jak se snažili uskočit.

„Uvolněte cestu!“ křičel komisař, a díky tomu, jak se oháněl důtkami, se před ním opravdu otevřela ulička. „Uvolněte cestu! Uvolněte cestu!“

Když prefekt Corin vykročil za komisařem v rudém plášti, Yama se k prefektovi přitočil a řekl: „Teď se můžu na něco zeptat?“

„To je komisař pro občanské záležitosti, chlapče. Je členem samosprávy města Ys. Mezi jeho úřadem a mým cechem je trochu zlé krve. Chce nám ukázat, kdo to tady řídí, a pak zas půjdeme po svých.“

„Jak ví o vašem paprskometu a mém noži?“

„Stroje mu to řekly.“

Oblak droboučkých strojů nyní poletoval kolem prefektovy hlavy. Ten první stroj mu pořád seděl na krku, vypadal jako brouček se čtyřmi páry nožek tenkých jako drátky, slídově průsvitná křídla měl složená na zádech. Yama cítil jejich jednoduché myšlenky a uvažoval, zda by je dokázal přimět, aby zapomněly na své příkazy, nevěřil si však, že by nalezl správná slova, a mimoto nechtěl své schopnosti prozradit tím, že by pomohl prefektovi.

Ulice vyústila na náměstí lemované alejí sapanů, na nichž právě rašilo listí. Za korunami stromů se zvedala vysoká zeď postavená z kvádrů černé leštěné žuly. Byla mnohem vyšší než okolní domy, nahoře měla střílny a strážní věžičky a dole klenutou bránu, v níž postávali vojáci a pozorovali davy proudící ve stínu mohutné stavby. Komisař pro občanské záležitosti vedl prefekta Corina a Yamu přes náměstí právě tam, a když procházeli bránou, vojáci komisaři zasalutovali. Potom dlouho vystupovali po příkrém levotočivém schodišti, až se dostali na široký ochoz, na němž se ve slunečních paprscích třpytily skleněné bubliny. O kousek dál se zeď v pravém úhlu lomila a táhla se podél starého břehu řeky.

Vešli do jedné bubliny. Bylo tam teplo a plno světla. U zvláštních oken zavěšených ve vzduchu postávali další úředníci v rudých pláštích a kapucích a hleděli na obrazy, které z ptačí perspektivy ukazovaly silnici, řeku a lodě zakotvené v přístavu či plující oběma směry, střechy z červených tašek a lidi, kteří se tlačili v přeplněných ulicích. Nad hlavami úředníků poletovaly roje strojů. Uprostřed bubliny seděl prostovlasý muž, nohy měl položené na stole z průsvitného plastu, a když s ním komisař pro občanské záležitosti promluvil, kývnutím přivolal prefekta Corina.

„Je to jen formalita,“ řekl vrchní komisař ospale a malátně pozvedl ruku. Osminohý stroj opustil prefektův krk a přelétl k vrchnímu komisaři, jenž ho nakrátko sevřel v dlani. Když ji znovu otevřel, stroj se připojil k ostatním nad hlavou komisaře pro občanské záležitosti.

Vrchní komisař zívl a řekl: „Vaše doklady, prefekte Corine, smím-li prosit.“ Přejel nehtem po vyražené pečeti na plastové kartičce, kterou mu prefekt podal. „Nevrátil jste se po řece, jak vám bylo přikázáno.“

„Nebylo mi to přikázáno. Mohl jsem plout po řece, kdybych si takovou cestu zvolil, volba však byla ponechána mému uvážení. Tento chlapec se má stát učedníkem našeho cechu. Chtěl jsem mu ukázat část kraje. Žil dosud v ústraní.“

„To je ale dlouhá a namáhavá cesta.“ Vrchní komisař se zahleděl na Yamu, který jeho pohled pevně opětoval, až vrchní komisař mrkl. „Nic tady nestojí o nějakém chlapci, ani o jeho noži. Pro takového kluka to není vhodný tesák.“

„Rodinné dědictví. Je synem edila z Eolie.“ Tón, jakým to prefekt řekl, naznačoval, že k tomu už nemá co dodat.

Vrchní komisař položil kartičku na stůl a oslovil komisaře pro občanské záležitosti: „Nyme, přines prefektu Corinovi židli.“

Prefekt Corin odmítl. „Nevidím důvod k dalším průtahům.“

Vrchní komisař znovu zívl. Dásně i zuby mu zbarvila červená šťáva ze smotku omamného listí, který měl nacpaný za lící. Jazyk měl černý, dlouhý a špičatý. „Chvíli potrvá, než si to u vašeho cechu ověříme. Mohu vám nabídnout nějaké občerstvení?“

Komisař Nym postavil vedle prefekta židli. Vrchní komisař na ni ukázal, prefekt Corin se po chvíli posadil a řekl: „Nic nechci.“

Vrchní komisař vytáhl balíček cigaret, jednu si vložil do úst a zapálil si ji zápalkou, kterou rozškrtl o stolní desku. Všechno to dělal línými, ospalými pohyby, ale ani na okamžik nespustil oči z prefektovy tváře. Vyfoukl kouř a obrátil se na komisaře Nyma: „Nějaké ovoce. A ledový šerbet.“ Pak řekl prefektu Corinovi: „Zatímco budeme čekat, můžete mi vyprávět o vašem dlouhém putování z –“ Pohlédl na destičku. „Z Eolie. Mám dojem, že na té cestě někde zmizela skupina poutníků. Možná o tom něco víte. Až si Nym promluví s chlapcem, uvidíme, zda budou oba příběhy stejné. Není to prosté?“

Prefekt Corin řekl: „Chlapec musí zůstat se mnou. Je pod mým dohledem.“

„S Nymem bude v bezpečí, nemyslíte?“

„Mám své příkazy,“ odporoval.

„Nějak moc na těch vašich příkazech lpíte.“ Vrchní komisař uhasil zpola dokouřenou cigaretu. „Uděláme to, jak jsem řekl. Vy povíte svůj příběh mně, chlapec ten svůj zase Nymovi, a uvidíme. Není to prosté?“

Prefekt Corin řekl: „Nemůžete vědět…“

Vrchní komisař pozvedl obočí.

„Je pod mým dohledem,“ zopakoval prefekt Corin. „Myslím, že půjdeme.“

Jakmile začal prefekt vstávat, stroje se k němu slétly, zakroužily mu kolem hlavy a zajiskřily. Yama ucítil pach spáleniny. Prefekt dopadl ztěžka zpět na židli. Stroje přestaly jiskřit, ale kroužily kolem něj dál.

„Odveď si toho chlapce, Nyme.“ Vrchní komisař se tvářil, jako by k ničemu nedošlo. „Zjisti, kde všude byl a kam má namířeno.“

Prefekt Corin se otočil a temným zrakem pohlédl na Yamu. Ramena měl shrbená, ruce svíral mezi koleny. V černém porostu měl kolem hlavy tenký spálený proužek. „Udělej, co ti řekne. Nic víc.“

Komisař Nym vzal Yamu za paži a odváděl ho kolem těch oken zavěšených ve vzduchu. Stroje přestaly kroužit nad prefektem Corinem, seskupily se do obláčku a následovaly komisaře Nyma. Když vyšli z bubliny do ostrého slunečního světla, komisař Nym prohlédl Yamovu brašnu a vytáhl z ní nůž v pochvě.

„To je dar od mého otce,“ řekl Yama. Zpola doufal, že nůž komisaři něco provede, ale nic se nestalo. „Můj otec je edilem Eolie a nařídil mi, že se mám o ten nůž dobře starat.“

„Já ti ho přece neukradnu, chlapče.“ Komisař povytáhl čepel z pochvy. „Je dobře vyvážený. A také věrný.“ Hodil ho zpátky do brašny. „Chtěl po mně chňapnout, jenže o strojích něco vím. Předpokládám, že ho používáš, když potřebuješ naštípat dříví na oheň. Zatím se tady posaď a počkej na mě. Ani se nehni. Pokud se pokusíš utéct, stroje tě srazí k zemi stejně jako tvého mistra. Kdybys chtěl použít ten tvůj nůž, uškvaří tě tak, že z tebe zbude jen mastný flek. Až se vrátím, promluvíme si.“

Yama se podíval na komisaře Nyma a snažil se nemrkat, když mu stroje začaly kroužit kolem hlavy. „Až ponesete občerstvení mému mistrovi, nezapomeňte, že bych si taky docela rád dal kapku šerbetu.“

„A pak si spolu hezky popovídáme. Tvůj mistr pro tebe nemá propustku a já se vsadím, že ty na ten nůž nemáš povolení. Zamysli se nad tím.“

Yama počkal, až Nym zmizí na schodišti, a pak řekl strojům, aby ho nechaly být. Chtěly vědět, co mají dělat, a tak se jich zeptal, zda dovedou přeletět řeku. Když odpověděly, že dovedou, nařídil jim, aby letěly na protější břeh a čekaly tam.

Stroje se seřadily jeden za druhý a přelétly zeď. Yama se za nimi díval, jak se třpytí nad střechami domů a nad stožáry lodí zakotvených u plovoucích doků, až mu zmizely v modři oblohy. Pak seběhl ze schodů a nebojácně prošel kolem vojáků. Nevěnovali mu jediný pohled, a tak vyšel ze stínu brány na rušné náměstí.

16 – Žoldnéř

Hostinský odmítl Yamu ubytovat, protože právě začal Vodní bazar a hostinec byl plný. Když mu však Yama ukázal dva zlaté rijály, okamžitě roztál a prohlásil, že přece jen něco najde, ale že za obtíže s tím spojené bude muset počítat dvojnásobnou cenu. A hned váženému hostu nabídl, ať se nejprve nají, než mu pokoj připraví. Hostinský byl tlouštík s hladkou hnědou pokožkou, měl krátké bílé vlasy, tuhé jako štětiny, byl energický a šel přímo k věci. Vzal si jeden rijál a slíbil, že drobné vrátí ráno, protože dnes už mají penězoměnci zavřeno.

Yama si sedl ve výčepu do kouta a za chvíli mu podomek přinesl talíř raků, uvařených a pak narychlo osmažených na ibišku a pepři, s arašídy a palčivou paprikovou omáčkou, tenké placky nekvašeného chleba a pohár řídkého rýžového piva. Yama se do jídla s chutí pustil, protože měl hlad. Chodil po městě celý den, až slunce zapadlo za střechy domů, a přestože míjel spousty stánků a pouličních prodavačů, nemohl si nic koupit, protože nevěděl, že v Ys jsou lidé, jejichž zaměstnáním je měnit velké mince, jako byly ty jeho. Ale teď už byl z nejhoršího venku. Ráno, jakmile mu hostinský rijál promění, začne hledat své pokrevníky.

Zatím spokojeně seděl na lavici, měl plný žaludek, pivo mu polehoučku stoupalo do hlavy, a tak v příjemně povznesené náladě pozoroval lidi, kteří se sešli ve výčepu.

Na první pohled se dali hosté rozdělit do dvou skupin. U nálevního pultu tiše postávali a popíjeli obyčejní pracující různých pokrevních linií, oblečení do podomácku tkaných a šitých šatů a obutí v dřevácích, zatímco u dlouhého stolu pod barevným oknem se znakem hostince – dvěma zkříženými sekerami – hodovala společnost mužů a jedné rusovlasé ženy. Byli velmi hluční, bavili se vymýšlením krkolomných přípitků a pokřikovali na sebe z jednoho konce stolu na druhý. Yamu napadlo, že to budou vojáci, lupiči nebo žoldnéři, protože na sobě měli různé kusy brnění, převážně kovové nebo plastové a všelijak pomalované kyrysy, chrániče zápěstí a náholenice. Většinou byli zjizvení a mnohým chyběly prsty, jeden velký muž s holou hrudí měl přes oko stříbrnou destičku, další byl jednoruký, ale cpal se stejně rychle a šikovně jako jeho kumpáni. Vypadalo to, že ta rusovláska je spíš jednou z nich než nějaká konkubína, kterou někde sebrali, ačkoli na sobě měla koženou halenu bez rukávů a koženou suknici tak krátkou, že jí byly vidět téměř celé nohy.

Zdálo se, že hostinský ty ozbrojence dobře zná, a pokud neměl příliš napilno, posadil se k nim, smál se jejich žertům a naléval víno a pivo všem dokola. Pošeptal něco tomu jednookému muži do ucha a oba se zasmáli, a když hostinský vstal, aby obsloužil jiné zákazníky, jednooký žoldnéř se přes celou místnost na Yamu usmál.

Za chvíli podomek Yamovi oznámil, že má připravený pokoj, a vedl ho za nálevní pult, přes vyhřátou kuchyni na dvůr, který osvětlovaly elektrické lampy připevněné na sloupu. Ze dvou stran stály obílené stáje a na třetí široká hranatá brána stíněná mohutným avokádem, v jehož koruně šelestili a vřískali zelení papoušci. Pokoj byl v podkroví nad jednou stájí. Byl dlouhý, nízký a tmavý, z jediného okna byl výhled na ulici a na střechy stupňovitě klesající k Velké řece. Podomek zapálil lampičku naplněnou rybím tukem, na podlahu postavil džbán s horkou vodou, odhodil přikrývku a natřásl polštář, pak chvíli okouněl a bylo jasné, že nemíní jen tak odejít.

„Nemám žádné drobné,“ řekl Yama, „ale zítra ti za tvou námahu něco dám.“

Chlapec pootevřel dveře, vykoukl ven, zase je zavřel a otočil se k Yamovi. „Neznám tě, pane, ale měl bych ti to asi říct, nebo tě budu mít na svědomí. Nezůstávej tady přes noc.“

„Poctivě jsem za tenhle pokoj zaplatil a nedostal jsem zpátky,“ namítl Yama.

Podomek přikývl. Měl čistou, mnohokrát zalátanou košili a krátké kalhoty. Byl hubený a malý, neměl ani polovinu Yamovy výšky. Černé vlasy měl ulízané dozadu, tvář úzkou a špičatou. Ve velkých očích se zlatými duhovkami se mu zrcadlil plamínek lampičky. „Viděl jsem ten peníz, cos dal do zástavy. Nebudu se ptát, odkud ho máš, ale mohl by sis za něj koupit celý tenhle dům. Můj pán není zlý člověk, ale není ani dobrý, jestli chceš vědět, co si myslím, a spousta mnohem lepších lidí by byla v takové situaci v náramném pokušení.“

„Budu opatrný,“ řekl Yama. Pravdou však bylo, že byl unavený a trochu omámený pivem.

„Kdybys měl nějaké potíže, vylez oknem na střechu,“ poradil mu chlapec. „Na konci stáje se po zdi pne réva. Není těžké sešplhat dolů. Už jsem to dělal mockrát.“

Když podomek odešel, zastrčil Yama závoru na dveřích, opřel se lokty o parapet otevřeného okna, hleděl na střechy a tmavnoucí oblohu a naslouchal večerním zvukům města. Doléhal k němu neutuchající vzdálený hukot, směsice zvuků, jež vydávaly miliony lidí při své obyčejné každodenní činnosti. O něco zřetelněji zaslechl hlasy z nedalekého sousedství: vyvolávání pouličního prodavače, populární píseň z magnetofonu, rychlé bušení kladiva a ženu svolávající děti k večeři. Teprve nyní si naplno uvědomil, že je konečně tady, v tomhle báječném městě, po němž toužil, a že má před sebou tolik skvělých příležitostí jako toulec plný šípů, z nichž žádný nesmí promarnit.

Svlékl si košili a opláchl se, pak si stáhl boty a umyl si nohy. Slamník byl samá hrouda, ale prostěradla byla vypraná a vlněná přikrývka čistá. Pomyslel si, že ho podomek chtěl vystrašit, aby odtud co nejrychleji zmizel, protože je to jeho postel.

Myslel si, že si na pár minut odpočine, než zavře okenice, ale probudil se mnohem později. Na podlaze leželo chladné světlo Galaxie a v krovech nad postelí se ozývaly škrábavé zvuky. Myš nebo ještěrka, pomyslel si Yama ospale, ale pak v mysli ucítil lehký dotek a poznal, že oknem, které nechal tak neopatrně otevřené, vlétl do místnosti stroj.

Chvíli rozespale uvažoval, zda ho probudil ten stroj nebo něco jiného, ale najednou uslyšel za dveřmi zařinčení kovu. Posadil se a zatápal rukou po lampičce. Dveře zaduněly, jak do nich někdo z druhé strany narazil, a Yama, dosud obluzený spánkem, vykřikl.

Dveře se s příšerným zapraštěním rozlétly, zlomená závora přeletěla celou místnost a tmavý obdélník zárubně na okamžik vyplnila černá silueta muže. Yama se bleskurychle skulil na podlahu a natáhl se pro svou brašnu, když něco zasvištělo vzduchem a dopadlo na postel, až se dřevo rozštíplo a sláma lítala na všechny strany. Yama se odkulil od postele, brašnu vlekl za sebou. Když vytahoval nůž, řízl se, ale nevšiml si toho. Zahnuté ostří plálo divokým modrým světlem a na špičce vztekle prskaly jiskry.

„Vzdej to, holobrádku,“ řekl muž, který stál nad postelí a v modravém šeru vypadal jako temná hora. Yama po něm hodil džbán se zbytkem vody, muž však uhnul a pozvedl dlouhý meč. „Vzdej to, a možná tě nechám naživu.“

Yama zaváhal. Chlap se na něho nečekaně vrhl, ale Yama se přikrčil, meč mu neškodně prosvištěl nad hlavou, a vzápětí ťal nožem chlapovi po nohou, takže útočník musel o krok ustoupit. Nůž zanaříkal a Yama náhle ucítil, jak se mu paží rozlézá chlad.

„Bojuješ jako žena,“ zavrčel muž a znovu zaútočil.

Yama přestal myslet, reflexy, které si vštípil za dlouhých hodin ve cvičebně pod přísným dozorem seržanta Rhodeana, získaly navrch. Yamův nůž byl pro boj zblízka lepší než dlouhý meč, chlap však měl výhodu delšího dosahu a větší síly. Yamovi se dařilo odrážet prudké rány, jež na něho dopadaly, ale zápěstí mu sláblo. Kdykoli se zbraně střetly, vytryskly spršky jisker. Při dalším úderu meč sklouzl po čepeli nože, odskočil od ochranné příčky a sekl Yamu do předloktí. Rána sice nebolela, avšak hojně krvácela.

Yama převrhl útočníkovi do cesty židli, a než ji muž odkopl, podařilo se mu vyklouznout z rohu, kam ho zatlačil. Chlap však pořád stál mezi Yamou a dveřmi, a když opět zaútočil, musel Yama ustupovat ke zdi, až se o ni opřel zády. Vtom z nože vyšlehla modrá záře a na útočníka se sápal bílý kostnatý netvor, ale muž se jen zasmál: „Tenhle trik znám!“ A kopl Yamu špičkou boty do lokte. Yamovi ochabla paže a nůž břinkl o podlahu. Netvor s ostrým prásknutím zmizel.

Muž zvedl meč ke smrtícímu úderu. Na chvíli jako by se čas zastavil. Jenže najednou chlap zachroptěl. Dech mu páchl vínem a cibulí. Klesl na kolena, meč mu vypadl z ruky, chytil se za ucho a svalil se Yamovi k nohám.

Yama necítil pravou paži od lokte k zápěstí a levačka se mu tak třásla, že mu chvíli trvalo, než křesadlem zažehl lampičku. Potom roztrhal prostěradlo a ovázal si ránu na předloktí a menší šrám na dlani, který si způsobil sám. Potom tiše naslouchal, ale zvenčí se ozývalo jen přešlapování koní ve stájích. Pokud někdo zaslechl třeskot rozbíjených dveří a zvuky boje, což bylo nepravděpodobné, protože ostatní hosté spali na protější straně dvora, nikdo se nešel podívat, co se děje.

Mrtvý muž byl ten jednooký žoldnéř, který se na Yamu usmál ve výčepu. Z pravého ucha mu sice vytékala stružka tmavé krve, ale jinak nebyl zraněn. Yama nechápal, co se stalo. Pak mrtvole vyklouzl z otevřených úst stroj ve tvaru kapky a přistál na podlaze.

Stroj byl pokrytý krví. Začal vibrovat a bzučet, dokud se neočistil a nezářil jako stříbro. Yama natáhl ruku, stroj se vznesl a zlehka mu dosedl na dlaň.

„Nevzpomínám si, že bych tě žádal o pomoc,“ řekl Yama, „ale jsem ti vděčný.“

Stroj mu sdělil, že jej hledal. Město pročesávalo množství strojů. Yama ho požádal, aby letěl hledat někam jinam a aby to oznámil svým druhům, potom zanesl stroj k oknu a vystrčil ruku ven. Stroj se vznesl, zakroužil mu kolem hlavy a odletěl do noci.

Yama si oblékl košili a obul boty, pak ho čekal nepříjemný úkol prohledat mrtvého lupiče. Našel jen dýku s tenkou čepelí a kostěnou střenkou a stočený drát opatřený na koncích dřevěnými kolíky jako držadly, ale žádné peníze. Usoudil, že lupič měl dostat zaplaceno, až svůj čin vykoná. Podomek měl přece jen pravdu. Hostinský chtěl obě mince.

Zastrčil svůj nůž do pochvy a tu si zavěsil na opasek. Zvedl brašnu, ale náhle mu připadalo naprosto nemožné otočit se zády k mrtvole, která jako by ho pozorovala, a tak vylezl z okna bokem.

Nad oknem trčel silný trám, na nějž zřejmě upevňovali kladku, když vykládali zboží. Yama se chytil břevna oběma rukama a rozhoupal se, na třetí zhoupnutí se mu podařilo přehodit přes trám nohy, vytáhl se nahoru a posadil se na něj. Rána na předloktí mu zase začala krvácet, a tak obvaz utáhl. Postavit se na trám a přejít po něm na střechu byla hotová hračka.

17 – Vodní bazar

Divoká réva se pnula po zdi přesně na tom místě, o němž se podomek zmínil. Byla velmi rozrostlá a také velmi stará – možná ji tam zasadili, když byl hostinec postaven. Yama sešplhal po silném révoví stejně snadno jako po žebříku. Nejraději by co nejrychleji zmizel, ale řekl si, že Telmon by nikdy neutekl. Získat rijál zpátky bylo věcí cti. Když si Yama nyní, v tmavé úzké uličce za hostincem, připomněl neupřímný úsměv hostinského, vzkypěl v něm vztek.

Zamířil k oranžovému světlu lucerny na konci uličky, když vtom za sebou uslyšel kroky. Lekl se, že už objevili mrtvolu a teď hledají vraha. Zatím však nenastal žádný povyk, mohli to být tedy jedině kumpáni mrtvého lupiče. Bez ohlédnutí zabočil za roh a skočil do stínu rozložité koruny avokáda. Vytáhl nůž z pochvy a čekal.

Z uličky vyšel podomek. Yama ho přitiskl k bráně hostince a nasadil mu nůž na krk. „Neubližuj mi, nejsem ničema,“ zakňoural chlapec a nad hlavami jim jako ozvěna zaskřehotal papoušek: „Ničema!“

Yama odtáhl nůž. Napadlo ho, jaké měl štěstí, že jednooký žoldnéř vyrazil dveře. Kdyby se vkradl do pokoje pěkně potichu, mohl by bez problémů použít škrtidlo nebo dýku. A teď by byl po smrti Yama, nikoli lupič. „Šel po tobě,“ řekl podomek. „Viděl jsem ho.“

„Je mrtvý.“ Yama zastrčil nůž do pochvy. „Měl jsem tě poslechnout. V tuhle chvíli se mají věci tak, že jsem sice zabil člověka, ale tvůj pán má pořád mou minci.“

Chlapec si rychle urovnal odřený kožený kabátec. Znovu nabyl své důstojnosti a směle pohlédl na Yamu. „Můžeš zavolat komisaře.“

„Nechci, abys měl nějaké potíže, ale třeba bys mi mohl ukázat, kde tvůj pán spí. Když dostanu tu minci zpátky, polovina je tvá.“

Chlapec řekl: „Jsem Pandaras, k tvým službám, pane. Za pouhou desetinu mu klidně probodnu srdce. Tluče mě, okrádá hosty, šidí dodavatele a taky obchodníky s vínem. Ty jsi statečný muž, pane, ale neumíš si vybrat hospodu. Jsi na útěku, že? Proto nechceš zavolat komisaře.“

„Z komisařů strach nemám,“ řekl Yama, vzpomněl si však na prefekta Corina.

Pandaras přikývl. „Rodina je kolikrát horší než vězení, jestli se nepletu. Sám to moc dobře znám.“

„Abych pravdu řekl, jsem tady proto, že svou rodinu hledám.“

„Myslel jsem si, že jsi přišel z té špatné strany hradeb, pane. Nikdo, kdo se narodil v tomhle městě, by tak okázale nenosil takový starý a cenný nůž, jako je ten tvůj. Vsadím se, že ten mrtvý chlap nahoře v pokoji se zajímal víc o tenhle nůž než o mince. Možná jsem jenom kluk z ulice, ale vím, jak to tady chodí. Jestli chceš sehnat svou rodinu, můžu ti pomoct na sto způsobů. Strašně rád z tohohle místa zmizím. Stejně to nebyla žádná pořádná práce a navíc jsem na ni už trochu starý.“

Yama si pomyslel, že Pandaras má možná zálusk i na druhou půlku rijálu, ale v podstatě byl rád, že mu chce pomoct.

„Můj pán spí vždycky tvrdě jako přecpaný tuleň,“ řekl Pandaras. „Neprobudí se, dokud mu nepoložíš nůž na krk.“

Pandaras pustil Yamu do hostince kuchyňskými dveřmi a zavedl ho po schodech do patra. Přiložil si prst na tmavé rty a pak zlehka nadzvedl závoru. Yamův nůž slabounce svítil, pozvedl ho tedy před sebe jako svíci a vstoupil do zatuchlé ložnice.

Hostinský chrápal na obrovské posteli s nebesy, která zabírala většinu místnosti. Jiný nábytek tam nebyl. Yama tlouštíkem třásl, dokud se neprobudil. Najednou se hostinský posadil a odstrčil Yamovi ruku. Zmuchlané prostěradlo mu sklouzlo z hnědé hrudi na obrovské břicho. Yama namířil špičku nože hostinskému do tváře, ale ten se jen zasmál a řekl: „Dělej, zabij mě! Protože když to neuděláš, zavolám komisaře.“

„Abyste jim mohl vysvětlit, proč byl váš host přepaden? Mimochodem, máte tam nahoře mrtvolu.“

Tlouštík vychytrale pohlédl na Yamu, modravé světlo nože se mu odrazilo v kulatých černých očích a přibarvilo mu bílé štětiny. „Pochopitelně tam je mrtvola, protože jinak bys nebyl tady. Jenže Cyg pro mě nikdy nepracoval a ty nedokážeš, že to není pravda.“

„Jak to, že znáte jeho jméno?“

Hostinský pokrčil masitými rameny. Vypadalo to, jako by se pohnula hora.

„Cyga zná každý.“

„Takže taky každý ví o té dohodě, kterou jste spolu uzavřeli. Vraťte mi mou minci a já hned odejdu.“

„A když ne, tak co? Jestli mě zabiješ, nenajdeš ji. Proč si nesedneme u skleničky pálenky a rozumně si o tom nepromluvíme?“ zeptal se hostinský a nenápadně si omotával pěst cípem prostěradla. „Takový ostrý mladý chlapík, jako jsi ty, by se mi mohl hodit. Je mnoho způsobů, jak tu minci znásobit, a já většinu z nich znám.“

„Slyšel jsem, že šidíte hosty. Každý, kdo šidí, se sám nejvíc bojí, že někdo ošidí jeho, a tak bych řekl, že jste tu minci skryl někde tady, nejspíš přímo pod polštářem.“

Hostinský švihl paží a pěstí zasáhl nůž. Vzplálo oslnivé světlo a tlouštík zaječel.

Potom se hostinský krčil u čela postele, třásl se a vyhýbal se pohledu na Yamův nůž. I přes to prostěradlo hodně krvácel, takže se asi zle poranil, ale nereagoval ani na bolest, ani na otázky. Jako by zíral na něco, co sice dávno zmizelo, ale co pořád před sebou viděl, a opakovaně blekotal: „Žádné oči… Vlasy jako pavučina a žádné oči…“

Yama prohledal postel, obrátil i matraci, než si vzpomněl, kde ve svém pokoji na tvrzi schovával mapu, a začal rukojetí nože proklepávat podlahu, až našel uvolněné prkno. Pod ním byl zlatý rijál a pěkná hromádka dalších mincí. Musel tlouštíkovi strčit nůž až před nos a pohrozit mu, že se netvor opět objeví, aby ho donutil lehnout si na břicho, pak mu svázal ruce a nohy pruhem odříznutým z prostěradla a nasadil mu roubík.

„Beru si zpátky jenom svůj majetek,“ řekl Yama. „Za vaši báječnou pohostinnost si žádnou odměnu nezasloužíte. Buďte rád, že nejste mrtvý jako ten hlupák, kterého jste poslal, aby mě zabil a okradl.“

Pandaras čekal před bránou. „Seženeme si něco k snídani v rybářském přístavu,“ prohlásil. „Krámky otvírají brzy, protože lodě vyplouvají před rozedněním.“

Yama ukázal Pandarasovi zlatý rijál. „Nemám drobné.“ Zjistil, že se mu chvěje ruka. Když minci hledal, byl ledově klidný, a teprve teď z něho spadlo napětí. Zasmál se. „Nemám čím zaplatit.“

Pandaras si sáhl pod zalátanou košili, vytáhl dva ohmatané železné penízky pověšené na tkanici kolem krku a mrkl na Yamu. „Snídani platím já, pane, a ty pak můžeš zaplatit mně.“

„Jenom když mi přestaneš říkat pane. Nejsi zas o tolik mladší.“

„V mnoha směrech jsem dokonce starší. Promiň, pane, ale zjevně pocházíš ze vznešeného rodu. Takoví lidé žijí déle než většina ostatních, takže tě, prakticky vzato, kojná sotva odstavila od prsu.“ Procházeli pod sodíkovými lucernami a Pandaras úkradkem pošilhával na Yamu. „Tvou pokrevní linii neznám, ale níž po proudu řeky žije spousta podivných lidí, ačkoli ještě víc jich najdeš v ulicích Ys. Říká se, že tady se dá najít všechno, po čem srdce zatouží, ale i kdybys hledal tisíc let, ještě to neznamená, že to najdeš, protože i kdybys to třeba našel, změnilo by se za tu dobu, co bys hledal, tolik věcí, že bys klidně mohl začít hledat zase od začátku.“

„Doufám, že je to pravda,“ řekl Yama, kterého Pandarasovo tlachání bavilo, „protože jsem do Ys přišel hledat mou pokrevní linii, ale naštěstí vím, kde začít.“

Sestupovali k nábřeží úzkými a tak příkrými uličkami, že chodník musel být dělen dlouhými schodišťovými stupni.

Domy se k sobě tiskly, jako by se navzájem podpíraly. Yama pověděl Pandarasovi něco málo o svém narození a také o tom, co podle jeho názoru doktor Dismas asi objevil.

„Cech apatykářů a ranhojičů znám,“ řekl Pandaras. „Není to nijak důležitý úřad, protože je zastrčený na spodní terase Paláce lidské paměti.“

„Takže tam přece jenom musím,“ povzdechl si Yama. „Myslel jsem, že jsem tomu unikl.“

„To místo, které hledáš, pane, je na střeše. Vůbec nemusíme dovnitř, jestli se toho obáváš.“

Obloha už začínala jasnět, když konečně dorazili na široké staré nábřeží. Potkali ospalého chlapce, jenž vedl karavanu velbloudů naložených štůčky látek, první obchodníci již vytahovali rolety na krámcích a rozdělávali ohně v kuchyňských ohništích. Mezi domy vybíhala nad rozlehlé mokřiny mola, postavená na lese pilot, ale byla tak dlouhá, že dosahovala až k řece, a rybáři už byli v pilné práci, smotávali lana a skládali sítě, které se přes noc sušily na bidlech.

Yamu překvapilo, jak je tato chudinská čtvrť veliká, doslova napěchovaná chatrčemi, táhla se od starého nábřeží až k plovoucím dokům deset honů daleko a zabírala celou šíři břehu, kam až oko dohlédlo. Baráčky byly většinou postaveny z plastových desek, jež vybledly sluncem a zešedly prachem a kouřem do neurčitých odstínů, střechy měly z dehtové lepenky nebo stanové plachtoviny. Strouhy byly po okraj naplněné kalnými splašky, na kouscích sušší půdy zarostlých plevelem zobaly slepice přivázané provázky za nohy ke kolíkům. Celá čtvrť zrovna ožívala ruchem a shonem, lidé tloukli a máchali prádlo, myli se, rozdělávali ohně, vařili jídlo a hlavně brebentili. Nahá děcka, snad z deseti i více pokrevních linií, se honila po rozhoupaných provazových lávkách.

Pandaras Yamovi vysvětlil, že předměstí je domovem utečenců z válečné oblasti. „Lodě plují po proudu plné vojáků a vracejí se naložené těmihle nešťastníky. Odvážejí je z ohrožených oblastí, než je kacíři stačí nakazit bludy.“

„Proč žijí v takové špíně?“

„Neznají nic lepšího, pane. Jsou to neproměnění divoši.“

„Doma se určitě živili lovem, rybařením nebo zemědělstvím. Copak se do města nevejdou? Tak to musí být Ys mnohem menší než kdysi.“

„Kdyby část těch lidiček umístili do neobydlených čtvrtí, nejspíš by je hned pozabíjeli banditi, navíc se tam nedá nic pěstovat, kam kopneš, narazíš na kámen a pod tím kamenem na další kámen. Cech domácích záležitostí má rád utečence na jednom místě, kde nad nimi může bdít. Vymezí jim kousíček životního prostoru a dostávají příděl jídla.“

„Předpokládám, že jim nezbývá než žebrat.“ Pandaras energicky zavrtěl hlavou. „Ale kdepak, pane! Kdyby to zkusili, zabili by je naši profesionální žebráci. Tihle utečenci jsou míň než vzduch, pane. Nejsou to dokonce ani lidské bytosti. Jen se podívej, jak žijí!“

Pod chatrčí, kterou míjeli, ležely dosud na stojaté zelené hladině noční stíny, dva nazí muži tam zrovna vyvrhovali mladého aligátora a prali jeho bledé vnitřnosti, o kus dál močil do tůně chlapec a na druhé straně nějaká žena nabírala vodu do plastové láhve. Na plošině nad nimi seděla matka s nahým děckem v náručí a drolila šedé kousky jedlého plastu do zčernalého kotlíku zavěšeného nad malým ohníčkem, vedle ní dítě neurčitého věku i pohlaví apaticky přebíralo shnilé zelné listy.

Yama řekl: „Připadají mi jako armáda utábořená před městem.“

„Jaká armáda, pane? Jsou míň než nic. To my jsme síla města, jak brzy uvidíš.“

Pandaras vybral krámek u jedné široké lávky, která vedla k plovoucím dokům, hladově se pustil do omelety s račím masem a dojedl i zbytek po Yamovi, jenž si už ohříval prsty o hrnek čaje. Když se úplně rozednilo, spatřil Yama o sto až sto padesát honů dál po proudu řeky černou hradbu zdi, která se zvedala nad rudé tašky střech jako hřbet spícího draka – tam ho včera odvedl komisař Nym. Rád by věděl, co zrovna dělá prefekt Corin a zda se komisaři vydají na výzvědy i do chudinské čtvrti. Ne, poslali stroje, aby se po mně poohlédly, ale s těmi jsem se už domluvil, pomyslel si. Prozatím jsem v bezpečí.

Pandaras si poručil další hrnek čaje. „Penězoměnci neotevřou krámy dřív jak za hodinu, pane.“

„O své peníze se neboj, vyrovnám se s tebou. Kam potom půjdeš?“

„Přece s tebou, pane!“ zasmál se Pandaras. „Pomůžu ti hledat tvou rodinu. Je to zajímavé, protože zatímco ty své rodiče neznáš, a tak je hledáš, já se od nich zas snažím dostat co nejdál, protože je znám až moc dobře.“

Pandaras měl malé ostré zuby, jeden jako druhý, černé špičaté nehty vypadaly spíš jako drápy, na dlaních měl tuhé polštářky a krátké neohrabané palce až u zápěstí, takže jeho ruce připomínaly zvířecí packy. I za tu krátkou dobu, co byl Yama v Ys, viděl mnoho Pandarasových pokrevníků pohánět a obstarávat dobytek a provádět stovky dalších nádenických prací. To byla ta ‘síla města’.

Yama se zeptal na žoldnéře, kteří včera hodovali v hostinci, ale Pandaras pokrčil rameny. „Neznám je. Přišli tak hodinu před tebou a dnes ráno mají namířeno na Vodní bazar u Černého chrámu. Budou tam hledat práci. Než jsi mému bývalému pánovi ukázal tu minci, myslel jsem, že jsi jeden z nich.“

„Třeba se k nim dám, ještě nevím,“ pokračoval Yama a vzpomněl si na svůj slib. Byl příliš mladý, aby mohl řádně narukovat k vojsku, ale kdyby se chtěl stát žoldnéřem, nebude jeho věk nikoho zajímat. Prefekt Corin ho možná považuje za nezkušeného chlapečka, už však zabil dva muže a za posledních dvacet dní prožil víc dobrodružství než většina lidí za celý život. „Než se někam vydáme, Pandarasi, zaveď mě nejprve na Vodní bazar. Chci vidět, jak to tam chodí.“

„Jestli mě vezmeš do služby, budu tvým panošem. Máš dost peněz, aby sis mohl koupit dobrou pušku, nebo raději pistoli, a taky potřebuješ brnění. Mezi bitvami je budu leštit a budu ti čistit zbraně.“

Yama se zasmál. „Mlč! Z jediné poznámky hned vymyslíš celou historii. Chci se podívat na žoldnéře, ale to ještě nic neznamená. Mám v úmyslu přihlásit se do války, abych ji pomohl vyhrát, teprve až se dozvím něco o svém původu. Můj nevlastní bratr padl v boji proti kacířům. Slíbil jsem, že nastoupím na jeho místo.“

Pandaras dopil čaj a vyplivl na zem kousky kůry. „Tvé první přání stihneme, než kastelán od Dvanácti oddaných zazvoní poledne, a zbytek do východu Galaxie. S mou pomocí je všechno možné. Musíš mi ale prominout mé žvanění, pane. Moje pokrevní linie ze všeho nejraději mluví, vypráví příběhy a vymýšlí si hodně dlouhé historky. Ty v nás nejspíš vidíš jenom dělníky o málo lepší než tažná dobytčata. Opravdu si tak vyděláváme na chleba a pivo, a přestože jsme většinou chudí na pozemské statky, máme bohatou fantazii. Naše příběhy a písně zná a zpívá celé město, někteří naši pokrevníci dokonce zazářili co bardi ve vznešených domech bohatých obchodníků nebo jako pěvci, muzikanti a vypravěči na magnetofonových nahrávkách.“

„Zdálo by se, že s tolika schopnostmi si tví lidé zaslouží lepší postavení, než jaké mají.“

„Jenže nežijeme dost dlouho, abychom ty schopnosti dokázali využít. Obvykle se dožíváme dvaceti let, pětadvacet už je téměř neslýchaných. Tváříš se překvapeně, pane, ale přesně tak to je. Je to naše prokletí, ale i dar. V nejrychlejším proudu se brousí nejhladší oblázky, jak říkal můj dědeček, a tak je to i s námi. Žijeme krátce, ale intenzivně, a z tempa našeho života vycházejí naše písně a příběhy.“

„Můžu se tě zeptat, kolik je ti let?“ Pandaras se zasmál, až vycenil všechny své ostré zuby. „Nejspíš si myslíš, že jsem stejně starý jako ty, ale jsou mi čtyři a příští rok se ožením. Samozřejmě, pokud se s tebou nevydám za dobrodružstvím.“

„Pokud mi pomůžeš najít to, co hledám, už dnes, budu nejšťastnější člověk na Konfluenci, ale spíš mám dojem, že tu ženitbu nestihneš.“

„Bílá loďka, stříbřitá žena a obrazová deska tvého předka starší než samotná Konfluence. Bude to jednoduché, pane. Jen počkej, až o tom složím píseň. Zmínil ses, že chceš začít hledat v záznamech Cechu apatykářů a ranhojičů.“

„Pokud doktor Dismas mluvil pravdu. Ve všem ostatním totiž lhal.“

Obloha nad střechami už byla modrá a provoz na silnici zhoustl. Rybářské bárky mířily až daleko za plovoucí doky, prodíraly se vlnami zvedanými ranním větrem, červenohnědé a žlutohnědé plachty se vzdouvaly a bílí ptáci sledovali zpěněné brázdy. Yama kráčel vedle Pandarase a žasl, když hleděl na stovky a stovky honů dlouhý přístav a tisíce lodí rybářské flotily, která den co den vyplouvala na řeku, aby nasytila myriády obyvatel města, a konečně si začínal uvědomovat skutečnou obrovitost Ys.

Jak ho vůbec mohlo napadnout, že mezi tolika lidmi zjistí něco o svém původu? Jak vůbec mohl doufat, že objeví údaje o minulosti jednoho bezvýznamného člověka v tak chaotické tlačenici? Doktor Dismas však v záznamech svého cechu něco našel, musí se tedy pokusit najít to také, možná i víc. Unikl šedivému osudu, který mu přichystal edil a prefekt Corin, a vyvázl ze spárů jednookého žoldnéře, a když si to připomněl, srdce mu vzlétlo až do oblak. Veškeré chmurné myšlenky, že by snad v něčem neuspěl, z něho spadly. Byl pevně přesvědčen, že pátrání, které si sám uložil, dovede ke zdárnému cíli. Jak poznamenal Pandaras, byl sotva odstavené mládě, a všechna těžká zklamání měl teprve před sebou.

První penězoměnec Yamovy rijály odmítl, jakmile je uviděl. Krámek druhého se nacházel v malé sklepní místnosti, podlaha byla špinavá a růžová omítka na stěnách oloupaná. Směnárník byl malý vychrtlý stařík, který se doslova ztrácel v záhybech černého hedvábného roucha. Dlouho si mince prohlížel pod zvětšovacím sklem, pak z jedné odškrábl šupinku a zkusil ji rozpustit na sklíčku v kapce lučavky královské, dokonce sklíčko i zahřál. Spokojeně zakvokal sám pro sebe a pokynul osobnímu strážci, který opustil své místo u paty schůdků vedoucích na ulici a s přehnaně chladnokrevným výrazem přinesl mísu koláčků, tři hrnky a otlučenou hliníkovou konvici s čajem. Pandaras smlouval dobrou hodinu a vypil skoro všechen čaj a snědl většinu malých medových koláčků. Yama jeden ochutnal, ale byl tak přeslazený, až ho rozbolely zuby. Nad hlavami jim duněly kroky a té trošce světla, stékající po schůdcích, stínil směnárníkův strážce, a tak se tam cítil dost stísněně. Ulevilo se mu, když si Pandaras konečně se staříkem plácl a prohlásil, že je dohoda uzavřena.

„Do měsíce umřeme hlady, ale tenhle starý pán má místo srdce kámen,“ pravil a troufale pohlédl na penězoměnce.

„Klidně můžete věnovat přízeň někomu jinému,“ řekl směnárník, vystrčil ze záhybu černého hedvábí zahnutý nos jako zoban a zapíchl do Pandarase ostrý jestřábí pohled. „Hádám, že tyhle rijály jsou kradené, proto je cena, kterou nabízím, velmi dobrá, i když riskuji svou pověst.“

„Aspoň rok nebudete muset pracovat,“ odsekl Pandaras.

Navzdory směnárníkově netrpělivosti trval na tom, že si hromádku stříbrných a železných mincí dvakrát přepočítá. Železné penízky měly dírku, aby se daly navléct na šňůrku a pověsit na krk, a Pandaras to Yamovi hned se svým podílem předvedl, než si potřásl rukou s penězoměncem, který se najednou začal usmívat a přál jim všemožná požehnání Ochránců.

Venku bylo proti temnému krámku jasno a horko. Ulice mezitím zaplavil neuvěřitelně hustý dav, který se šinul po asfaltovém chodníku co noha nohu mine. Vzduch se doslova chvěl přemírou zvuků, klapáním kopyt a řinčením kol, výkřiky a kletbami vozků, vyvoláváním pouličních prodavačů a kramářů, stříbrnými tóny píšťalek a mosazným klinkáním zvonků. Malí kluci se proplétali mezi nohama zvířat i lidí a sbírali trus koní, volů a velbloudů, který vytvarují do bochánků, usuší na stěnách chatrčí a potom prodají na topení. Byli tam žebráci a zloději, téměř nazí žebraví mniši, poutníci z nejrůznějších koutů Konfluence, kejklíři a hadí muži, mastičkáři, kouzelníci a tisíce dalších podivínů, kterých bylo dohromady tolik, že je Yama v té tlačenici brzy přestal vnímat a jeho pozornost dokázali upoutat jen ti nejpodivnější, protože jinak by se musel co nevidět zbláznit.

Mezi stožáry lodí a nad rovnými střechami domů na břehu řeky se zvedala černá báň. Yama na ni ukázal. „Ráno tady nebyla.“

„To je přistávací modul,“ řekl Pandaras lhostejně a překvapilo ho, když Yama trval na tom. že se na něj půjdou podívat. „Opravdu je to jenom nákladní modul vesmírné lodi. Ta loď je příliš velká, než aby tady mohla přistát. Visí nad Konfluencí už rok a vykládá rudu. Nákladní modul přiletěl pro zásoby potravin. Není to nic zvláštního.“

Nemohli se však k modulu dostat blíž, protože dok byl uzavřený a střežený četou vojáků ozbrojených puškami, které se hodily spíš ke zboření citadely než k zadržení zvědavců.

Yama si prohlížel hladký černý povrch modulu nahoře zakončený plochou stříbrnou kapslí, která plála na slunci jako bílý oheň, a dumal nad tím, jaká cizí slunce na něj asi zářila. Cítil, jak ho naplňuje jakási zvláštní touha, a mohl by tam tak stát celé dny, ale Pandaras ho chytil za paži a odtáhl pryč.

„Není dvakrát bezpečné tady postávat, pane. Říká se, že hvězdoplavci kradou děti, protože nemohou plodit vlastní. Kdybys jednoho uviděl, pochopil bys to. Většinou ani nevypadají jako lidé.“

Cestou se Yama zeptal na loď Předků dnů a Pandaras se nejprve dotkl sevřenou pěstí hrdla, než spustil: „Můj pradědeček dva Předky dnů viděl, když jednou procházeli naší čtvrtí, ale to tvrdí všichni Ysané.“ Znovu se dotkl pěstí hrdla a dodal: „Pradědeček říkal, že svítili jako hladina řeky za letních nocí a že pak vystoupili do vzduchu a kráčeli nad střechami. Složil o tom dlouhou píseň, ale když ji potom předložil zastupitelům, zatkli ho pro kacířství a zemřel při výslechu.“

Slunce už vyšplhalo do poloviny dráhy k nadhlavníku, když Yama a Pandaras dorazili k Černému chrámu nedaleko Vodního bazaru. Chrám stál na plochém skalnatém ostrůvku, či spíše poklopu lodního pláště, uprostřed široké nádherné zátoky, jenže jak řeka ustoupila, zbyla z ní jen blátivá louže uzavřená palmami. Také chrám musel být obrovský a skvělý, za válek Věku vzbouření však byl zničen a již nikdy nebyl obnoven. Mezi korunami sapanů trčely z vydutiny pláště jen kusy vnitřních zdí a řada zpola rozpadlých sloupů, tři černé kupole svatyní však zůstaly zachovány a blýskaly vedle zelených mokřadů bývalých chrámových předsíní, neboť svatyně nemohlo nic zničit, dokonce ani energie použitá při dobývání Ys na vzbouřencích, protože patřily do materiálního světa jen částečně. Yama se od Pandarase dozvěděl, že se v Černém chrámu na Nový rok stále slouží mše, a před svatyněmi si povšiml hromádek obětin, čerstvých květin i ovoce. Ačkoli většina avatárů zmizela za Věku vzbouření a zbylé umlčeli kacíři, lidé sem stále se svými prosbami přicházeli.

V ústí zálivu, až za ostrůvkem s chrámem a za bahnitými mokřinami, kde si na křehkých nohách důstojně vykračovala hejna bílých ibisů, se na vorech, pontonech a bárkách odehrával Vodní bazar. Už byl v plném proudu, na stovkách kůlů vlály standarty různých kondotiérů a uprostřed kruhů zvědavých diváků probíhaly tucty soubojů. V boudách se prodávaly všemožné zbraně, zpocení polonazí zbrojíři u kovářských výhní opravovali a překovávali meče a dodavatelé velebili přednosti konzervovaných potravin. Nějaký kramář skákal po plastové nádobě s vodou, aby předvedl odolnost materiálu. Za dražebním pódiem seděli zasmušilí trestanci, většinou poznamenaní ještě nezhojenými zraněními.

O kus dál kotvily na řece galéry, pinasy a hlídkové čluny, stěžně ověšené pestrými praporky pleskajícími v horkém větru.

Yama nadšeně vstřebával všechen ten ruch a hluk, mohl nechat oči na neobvyklém odění žoldnéřů, obdivoval strohou holubí šeď uniforem vojáků, naslouchal řinčení zbraní zápasníků a zhluboka vdechoval pach horkého kovu a plastu z kováren zbrojířů. Chtěl vidět a prozkoumat všechno, co mu město mohlo nabídnout, od velkých chrámů až po ty nejšpinavější uličky a dvorky, aby našel každičkou, byť sebemenší stopu své pokrevní linie.

Když následoval Pandarase po vratké lávce mezi dvěma vory, někdo vystoupil z davu a zavolal na něj. Srdce se mu sevřelo, neboť to byla rusovláska, kterou viděl včera večer v hostinci U Zkřížených seker s mužem, jehož zabil. Jakmile zjistila, že si jí všiml, znovu vykřikla a pozvedla nad hlavu obnažený meč.

18 – Květ v lahvici

„Podle práva vítěze náleží tobě,“ řekla rusovlasá žoldnéřka Tamora. „Meč je pro tebe příliš dlouhý, ale znám zbrojíře, který ti ho zkrátí a natolik dokonale vyváží, že budeš přísahat, že byl právě tak ukován. Kyrys a náholenice se dají rovněž upravit, aby ti seděly, a zbytek můžeš prodat, abys měl na opravy. Stará zbroj je drahá, protože je nejlepší. Především plastové brnění. Nikdo neví, jak je vyrobit. Ten kyrys vypadá jako nový, ale to jenom proto, že jsem ho dneska ráno vyleštila. Je aspoň tisíc let starý, a přestože je lepší než většina plátování, co se vyrábí dneska, pořád je to jenom ocel. A podívej se na tyhle náholenice, ty jsou opravdu staré. Mohla jsem si je nechat, ale to by nebylo správné. Říká se o nás, že jsme vagabundi a zloději, ale i když nepatříme k žádnému cechu, ctíme staré zvyky. Vezmi si to. Podle práva vítěze je to všechno tvoje. Můžeš si s tím dělat co chceš. Hoď to třeba do řeky, ale byla by to zatracená škoda.“

„Prostě chce, abys jí to všechno daroval za to, že ti to přinesla,“ řekl Pandaras.

„Mluvím s pánem,“ odsekla Tamora, „ne s jeho bláznem.“

Pandaras vypjal prsa. „Jsem jeho panoš.“

„Jako blázen jsem se choval já,“ řekl Yama rudovlásce, „a proto je tvůj přítel mrtvý. Nemůžu si ty věci vzít.“

Tamora pokrčila rameny. „Cyg nebyl můj přítel, a jestli se nechal zabít takovým ušákem, tak největší blázen byl on. Nejspíš máš ještě na zadku přilepenou skořápku.“

„Pokud se chceš dát na tohle povolání, pane,“ zasáhl Pandaras, „musíš se náležitě vyzbrojit. Jako tvůj panoš ti to velice důrazně doporučuji.“

„Tohle že má být panoš?“ Tamora otevřela silnými nehty další ústřici, vysrkla ji a otřela si ústa hřbetem ruky. Rusé vlasy, nejspíš nabarvené, jak se Yama domníval, měla nakrátko ostříhané, až na dlouhé prameny na zátylku, které jí spadaly na ramena. Na drátěnou košili bez rukávů si nasadila ocelový kyrys, suknici měla spletenou z kožených pásků. Opálenou svalnatou paži jí v nadloktí krášlil vytetovaný pták na hořícím hnízdě, plameny byly provedeny rudým inkoustem a modrý pták roztahoval křídla, jako by si je sušil.

Polední slunce bičovalo nábřeží. Seděli u stolku pod slunečníkem nedaleko lávky na ostrůvek s Černým chrámem. Prodavač občerstvení dřepěl pod plátěnou stříškou vedle lednice, měl zavřené oči a naslouchal brebentění dlouhé antifonátní modlitby z kazetového magnetofonu, který měl postavený pod židlí.

Tamora mhouřila víčka proti prudkému třpytu hladiny. Měla drobný trojúhelníkový šelmí obličej, zelené oči a široká ústa málem od ucha k uchu. Srostlé cihlově červené obočí se jí uprostřed nakrčilo, když řekla: „Žoldnéři nemají pucfleky. Na to bys musel být řádný důstojník, jenže ti si zas vybírají slouhy z řadových vojáků. Tenhle kluk se k tobě přisál jako pijavice, Yamo. Zbavím tě ho, jestli chceš.“

Yama řekl: „Je to jen takový žert.“

Pandaras trval na svém: „Ale já jsem tvůj panoš!“ A slavnostně pravil Tamoře: „Můj pán je ze vznešeného rodu. Zasloužil by si celý průvod služebníků, kdybych nebyl tak dobrý, že už nikoho dalšího nepotřebuje.“

Yama se zasmál.

Tamora úkosem hleděla na Pandarase. „Tvoji lidé mi sice připadají jeden jako druhý, jako ty zatracené krysy, co se nám hemží pod nohama, ale vsadila bych se, že jsi podomek z toho hampejzu, kde jsem přespala.“ Pak se otočila k Yamovi: „Kdybych byla podezřívavější, řekla bych, že jde o nějaké spiknutí.“

„Pokud nějaké spiknutí existovalo, tak mezi tvým přítelem Cygem a tím hostinským.“

„Pchá, to jsem tušila! Jestli přežiju příští prácičku, a není důvod, proč bych neměla, tak si s tím lotrem promluvím. A nezůstane jenom u slov.“

Obvykle měla Tamora mrzoutsky stisknuté rty, ale když se usmála, tvář jí ožila, jako by z mraků vykouklo slunce. Teď se zasmála, nejspíš při pomyšlení na tu pomstu. Horní špičáky měla dlouhé, silné a ostré.

„Neměl ze své proradnosti žádný prospěch,“ řekl Yama.

Pandaras ho pod stolem kopl a zamračil se. Tamora pokrčila rameny: „Mě nezajímají tvoje zatracené peníze, jinak bych si je už dávno vzala. Právě jsem dostala práci, takže si rychle rozmysli, jak naložíš s tímhle vším, co ti připadlo podle práva vítěze. Jak jsem řekla, můžeš to hodit do řeky nebo nechat metařům, ale je to dobrá výzbroj.“

Yama zvedl meč. Na široké železné čepeli bylo znát časté užívání. Ostří bylo zubaté, ale nabroušené jako břitva. Jílec byl ovinutý bronzovým drátem, hrušku tvořila plastová koule, otlučená a samý vrub. Zvedl meč před obličej a zkusil jím párkrát mávnout. Rána pod obvazem na předloktí ho zabolela, a tak zbraň zase odložil. U okolních stolků si jeho produkce nikdo nevšímal, přestože v to doufal.

„Mám nůž, který mi dost dobře slouží, a tenhle meč je vyrobený pro silného a statného muže uvyklého spíš sekat dřevo, než řádně bojovat. Dej ho nějakému dřevorubci, ačkoli si myslím, že stejně raději zůstane u své sekery. Nechám si však brnění. Jak jsi řekla, staré brnění je nejlepší.“

„Aspoň že víš něco o zbraních,“ zabručela Tamora rozmrzele. „Chceš se nechat najmout? Jestli ano, dám ti zadarmo pár rad. Přijď sem zítra časně ráno. To jsou k maní ty nejlepší prácičky. Kondotiéři mají rádi žoldnéře, co vstávají brzy.“

„Chtěl jsem se jen podívat na pár zápasů,“ řekl Yama.

„Pchá! Tihle pouťoví zápasníci jsou jenom naolejovaná vypasená nemehla, ve skutečném boji by nevydrželi ani minutu. Myslíš, že proti těm zatraceným kacířům bojujeme meči? Tyhle zápasy mají jenom přilákat lidi, kteří by sem jinak nepřišli. Opijí se s verbíři a ráno zjistí, že mají kocovinu a v ústech pachuť, jako by cumlali měďák, a že jsou v armádě.“

„Nechci vstoupit do armády. Možná se jednou stanu žoldnéřem, ale ještě ne.“

„Hledá své příbuzné,“ řekl Pandaras.

Nyní pod stolem kopl Yama jeho. Stolek byl ze zeleně natřeného plechu, slunečník z bambusu a papíru. „Hledám jisté záznamy v jedné cechovní knihovně,“ přiznal Yama.

Tamora spolkla poslední ústřici a říhla. „Tak se přihlas do cechu. Anebo ještě líp, dej se do učení k archivářům. Po deseti letech tě možná pustí do Paláce lidské paměti, ale spíš tě pošlou do nějaké blátivé díry, kde budeš muset poslouchat příběhy neproměněných ropuch. Ale pořád je to lepší, než si nějakého archiváře získat úplatkem. Jsou strašně lakomí, a mimo to, pokud by některého přistihli, že se zpronevěřil cechovním zásadám, byl by na místě popraven. Stejný trest stihne i toho, kdo uplácí. Tyhle záznamy jsou všecko, co zbude po mrtvých, a musí se chránit, než budou na konci času vzkříšeni. Můžeš si nadělat zatracené problémy už jenom tím, že se na nějakého archiváře křivě podíváš.“

„V Puránech se praví, že Ochránci žádné záznamy nepotřebují, protože na konci času budou mít k dispozici nekonečné množství energie. V posledním okamžiku, než se vesmír dočista zhroutí sám do sebe, každý, kdo kdy žil, znovu ožije a bude žít na věky v nekonečné přítomnosti. Kromě toho nejsou záznamy, které hledám, v Paláci lidské paměti, ale v archivu Cechu apatykářů a ranhojičů.“

„To je totéž místo, jenže na střeše.“

„Vždyť jsem ti to říkal, pane,“ ozval se Pandaras. „Nepotřebuješ ji, aby ti říkala věci, které dávno vím!“

Tamora ho ignorovala. „O jejich záznamy se taky starají archiváři. Jestli nejsi felčar nebo felčarův učedník, tak na to klidně zapomeň. V každém cechu je to stejné. Pravda je drahá a je těžké ji udržet čistou. Pátrat po ní bez řádného oprávnění je nebezpečné.“ Tamora se pousmála. „Ale to ještě neznamená, že nejsou způsoby, jak se k ní dostat.“

Pandaras řekl: „Hodila ti návnadu, pane. Buď opatrný.“

Yama řekl Tamoře: „Něco mi pověz. Bojovalas proti kacířům – alespoň tak soudím podle tetování na tvé paži. Viděla jsi během svého putování nějakého muže nebo ženu, jako jsem já?“

„Bojovala jsem ve dvou taženích a v tom posledním jsem byla tak těžce zraněna, že mi trvalo celý rok, než jsem se uzdravila. Až budu úplně v pořádku, zase se tam vrátím. Je to líp placené, než dělat tělesnou stráž nebo shánět náhodné prácičky, a mnohem poctivější, ačkoli když už jsi tam, má to se ctí málo společného. Ne, neviděla jsem nikoho, jako jsi ty, ale to nic neznamená, protože na Konfluenci je deset tisíc pokrevních linií.“

„Tak vidíš, jak usilovně musím hledat.“

Tamora se zasmála. Široká ústa jako by jí rozdělila tvář na dvě poloviny. „Kolik zaplatíš?“

„Pane…“

„Všechno, co mám. Dnes ráno jsem proměnil na drobné dva zlaté rijály a mám přibližně půl druhého. Jestli mi pomůžeš, všechno je tvoje.“

Pandaras hvízdl a zahleděl se do modré oblohy.

„Pchá! Na takový pakatel si ceníš můj život?“

Yama se zeptal: „Záznamy hlídají lidé nebo stroje?“

„Pochopitelně stroje. Jak jsem řekla, záznamy jsou důležité, proto je i ty nejchudší cechy střeží jako oko v hlavě – mnohdy je totiž archiv to jediné, co jim zbylo.“

„Mohlo by to být jednodušší, než si myslíš.“

Tamora pohlédla na Yamu. Když se setkal s jejíma průzračnýma zelenýma očima, na dlouhý okamžik se zbytek světa rozplynul. Svislé štěrbiny zřítelnic měla olemované zlatými, na okrajích bronzovými tečkami. Yamovi připadalo, že se v tom zelenozlatém pohledu topí jako nešťastný rybář ve vlnách Velké řeky. Byl to pohled, při němž se zastavuje srdce, pohled, jaký upírá dravec na kořist.

Odkudsi z dálky se ozval Tamořin hlas: „Než ti pomůžu, jestli ti vůbec pomůžu, musíš se osvědčit.“

Yama zašeptal: „Jak?“

„Nevěř jí,“ zasáhl Pandaras. „Kdyby opravdu tu práci chtěla, hned by shrábla všechny tvé peníze, pane. Takových jako ona jsou hromady. Ať hodíš kamenem kterýmkoli směrem, zasáhneš nejmíň dvě.“

Tamora řekla: „Jistým způsobem mi to dlužíš.“

Yama stále hleděl Tamoře do očí. „Už vím, proč jsi sem přišla. Měl s tebou jít Cyg. Nehledalas mne, ale nějakého náhradníka. Oč jde?“

Tamora ukázala nad Yamovou hlavou na černou báň vesmírného modulu, která se zvedala za korunami sapanů. „Máme dostat hvězdoplavce, který utekl z lodi.“

Meč prodali zbrojíři za lepší cenu, než Yama čekal, a nechali u něj zároveň i kyrys a náholenice, aby mu je zkrátil. Tamora trvala na tom, že si Yama musí nechat ošetřit zranění od ranhojičů, kteří rozložili stánky nedaleko zápasnické arény. Zatímco mu felčar ránu na předloktí sešíval, natíral modrým gelem a úhledně obvazoval, Yama pozoroval dva muže, kteří proti sobě bojovali ručními motorovými pilami.

„Jen se tak předvádějí,“ ušklíbla se Tamora.

Ranhojič prohlásil, že řezná rána na dlani je mělká a že se zahojí sama, ale Tamora ho přiměla, ať ji odborně ováže, aby Yama mohl pevně držet zbraň. Potom koupila Pandarasovi zvláštní nůž s dlouhým tenkým bodcem místo čepele a s květem chryzantémy vyrytým na rukojeti. Říkalo se mu ledvinové šídlo.

„Je k nezaplacení, zvlášť v noci, když se můžeš připlížit k protivníkovi zezadu.“ Tamora si pochybovačně Pandarase změřila. „Jestli se postavíš na špičky, krysáčku, možná dosáhneš na důležité orgány.“

Pandaras prohnul bodec mezi neohrabanými palci, olízl jej dlouhým růžovým jazykem a spokojeně si zastrčil ledvinové šídlo za opasek.

„Nemusíš jít se mnou,“ řekl mu Yama. „Zabil jsem Tamořina společníka, proto je správné, jestliže nastoupím na jeho místo, ale není zapotřebí, abys šel i ty.“

„Správný postoj,“ zabručela Tamora.

Pandaras vycenil ostré zoubky. „A kdo ti bude krýt záda, pane? A krom toho jsem ještě nebyl na palubě vesmírného modulu.“

Pod dozorem jednoho vojáka kráčeli po přístavní hrázi. Slunce pražilo. Na zemi ležely kabely propletené s plastovými hadicemi jako klubka hadů na vyhřáté skále. Zpocení polonazí dělníci táhli obrovskou trubici k otvoru v boku modulu. K malému vchodu se zvedala obyčejná lávka z bambusu a plachtoviny.

Když Yama vešel za Tamorou dovnitř, ucítil slabý průvan. Chodba zatáčela doleva a stoupala, takže nebylo vidět konec. Yama předpokládal, že se ovíjí pod pláštěm modulu jako cestička larvy v ovoci. Chodba měla v průřezu tvar kruhu a tlumeně ji osvětlovalo nepřímé červené světlo, které viselo ve vzduchu jako kouř. Přestože zvenčí sálal z černého pláště modulu žár, uvnitř bylo chladno jako na horské zahrádce strážců Města mrtvých.

Čekal na ně malý podsaditý strážný se širokými, ale shrbenými rameny. Měl hladkou tvář a na vyholené hlavě množství ošklivých rudých jizev. Měl oblečené široké kalhoty a blůzu se spoustou kapes, nezdálo se však, že je ozbrojen. Nařídil jim, ať jdou středem chodby, ničeho se nedotýkají a nevšímají si hlasů, které by případně mohli zaslechnout.

„Už jsem tady byla,“ řekla Tamora tiše, jako by červené světlo a chladný vzduch ztlumily její divokost.

„Vzpomínám si na tebe.“ Strážný se zastavil. „Pamatuji si také muže s jedním okem, ale tyhle dva neznám.“

„Můj parťák se dostal do nezáviděníhodné situace, ale jsem tady, jak jsem řekla, a za ty dva ručím. Pojďme dál. Tohle místo je jako hrobka.“

„Je starší než kterákoli hrobka,“ řekl strážný.

Vystoupali dva závity chodby. V černých stěnách tu a tam blikala barevná světélka. Podlaha pod nohama mírně pružila. Yama cítil ve vzduchu jemné vibrace tak nízké frekvence, že je vnímal spíš v kostech než ušima.

Strážný se konečně zastavil a přitiskl dlaň na stěnu, která se s nepříjemným zvukem složila do záhybů a odsunula. Z otvoru proniklo do chodby denní světlo. Vstoupili do kruhové místnosti o průměru asi dvaceti kroků, kolem dokola bylo úzké okno, z něhož byl na jedné straně výhled na střechy města a na protější na třpytivou hladinu Velké řeky. Ze stropu splývaly jako stalaktity v jeskyni nestejnoměrné svazky barevných světel, uprostřed visela lahvice z tlustého skla naplněná probublávající kapalinou a v ní plaval červenobílý květ.

Yama zašeptal Tamoře: „Kde je kapitán?“

Kdysi si přečetl několik starých dobrodružných románů, které našel v Zakielově knihovně, a očekával vysokého muže ve starobylé uniformě, s ostrýma jasnýma očima zahleděnýma do obrovských mezihvězdných dálek a s pletí sežehlou divokými cizími slunci.

Pandaras se zahihňal, ale strážný po něm šlehl pohledem, a tak rychle zmlkl.

„Žádný kapitán tady není, pouze posádka, ale pilot tohoto plavidla s vámi promluví,“ řekl strážný.

Tamora se zeptala: „Tentýž, s nímž jsem mluvila přede dvěma dny?“

„Záleží na tom?“ Strážný vytáhl z kapsy zlatý pásek spojený do kroužku a nasadil si ho na zjizvenou hlavu. Ztuhl jako solný sloup, jen oči mu pomrkávaly každé v jiném rytmu a ústa se mu naprázdno otevírala a zavírala.

Tamora se ho zeptala: „Víte, kdo jsem?“

Strážnému stekla ze rtu slina. Jazyk se mu svíjel mezi zuby jako zraněný had. V hrdle mu zasyčel dech a pomalu se proměnil ve slovo: „Jissstě.“

Pandaras šťouchl do Yamy a ukázal drápkem na lahvici. „Tam je hvězdoplavec. Mluví prostřednictvím strážného.“

Yama upřel pozornost na květ. Masité.plátky, které vypadaly jako nějaká exotická květina, byly ve skutečnosti chlopně pláště, jenž chránil jádro utkané z růžových a šedých vláken. Jemné žábry plné rudé krve zvolna pulzovaly v husté tekutině, v níž se hvězdoplavec vznášel. Trochu připomínal oliheň, jen místo chapadel měl bílá rozvětvená vlákna, která mizela ve dně lahvice.

„Je to čistě jenom nervový systém,“ zašeptal Pandaras. „Proto potřebují loutky.“

Strážný otočil hlavu a pohlédl na Yamu a Pandarase. Víčka mu už nepomrkávala, ale levou zornici měl mnohem větší než pravou. Promluvil s velkým úsilím, jako by musel slova protlačovat skrz oblázky: „Řekla jsi, že přivedeš jenom jednoho.“

„Ano, toho vyššího,“ přisvědčila Tamora. „Jenže ten přivedl svého… sluhu.“

Pandaras pokročil kupředu a poklonil se až po pás. „Jsem Yamův panoš. Můj pán je skvělý bojovník. Zrovna dnes v noci zabil mnohem většího a mnohem lépe ozbrojeného bojovníka, který ho chtěl ve spánku okrást.“

Hvězdoplavec řekl prostřednictvím své loutky: „Tuhle pokrevní linii jsem už hodně dlouho neviděl, ale vybrala sis dobře. Jeho schopnosti budou užitečné.“

Yama, otřesen až do morku kostí, zíral na květ v lahvici.

Tamora se zeptala: „Opravdu?“

„Sledoval jsem vás od chvíle, kdy jste vstoupili na loď. Tento muž,“ a strážný se udeřil do hrudi, „dohlédne, aby smlouva odpovídala vašim zvyklostem. Uděláte nejlépe, dopravíte-li sem hvězdoplavce celého, bude-li však jeho tělo hodně poškozeno, musíte odebrat vzorek tkáně. Bude stačit kousek velký jako tvůj malíček. Pamatuješ si příkazy?“

Yama vykřikl: „Počkat! Vy znáte mou pokrevní linii?“

Tamora zavřela oči a začala odříkávat: „Najdeme ho blízko páteře. Hostitel musí být zohaven tak, aby nikdo nepoznal, že v něm něco bylo. Pokud možno spálit…“ Otevřela oči. „A co když nás chytí? Co máme povědět komisařům?“

„Chytí-li vás i s kořistí, nebudete žít dost dlouho, abyste mohli o čemkoli mluvit.“

„Jestli se něco zvrtne, dovtípí se, kdo nás za ním poslal.“

„Nevadí. Pokud neuspěješ, pošleme další. Věřím však, že se to nestane.“

„Znáte mou pokrevní linii,“ divil se Yama. „Jak to, že znáte mou pokrevní linii?“

„Nejspíš nejsme první, kdo to má zkusit, že?“ zeptal se Pandaras.

„Jeden pokus už byl,“ řekla Tamora. „Nepovedl se. Proto dostaneme tak dobře zaplaceno.“

Strážný pravil: „Pokud uspějete.“

„Pchá! Sám jste říkal, že mám schopného společníka. Samozřejmě že uspějeme.“

Strážný zvedl ruku, šmátral si po hlavě a hledal zlatý pásek. Yama rychle vykřikl: „Počkejte! Řekněte mi, jak to, že znáte mou pokrevní linii!“

Strážný škubl hlavou. „Mysleli jsme, že jste všichni mrtví.“ Strhl si pásek, padl na kolena a z úst mu vytryskl proud zelené žluči, která hned vsákla do černé podlahy. Potom vstal, utřel si ústa do rukávu a zeptal se normálním hlasem: „Všechno je dojednáno?“

„Vy sepíšete smlouvu a my na ni otiskneme palce,“ potvrdila Tamora.

„Venku,“ řekl strážný.

Yama vykřikl: „Ví, kdo jsem! Musím s ním mluvit!“

Strážný se postavil mezi Yamu a lahvici. „Možná, až se vrátíš.“

„Měli bychom rovnou vyrazit,“ naléhala Tamora. „Na usedlost je to pořádný kus cesty.“

Dveře se otevřely. Yama se ještě ohlédl na hvězdoplavce v lahvici. „Vrátím se. A budu mít spoustu otázek.“

19 – Iachimo

Když obrovitý vrátný přešel potřetí za bránou, Tamora řekla: „Trvá mu to pokaždé čtyři sta úderů srdce. Mohl by sis podle něho uvařit vajíčko.“

Leželi ve stínu trnitých keřů, ukryti před ostrou září elektrických obloukových lamp prskajících na vršku vysoké zdi nad bránou, kterou uzavírala čtvercová mříž z ocelových prutů. Zeď byla postavena z černých kamenů, lesklých a hladkých jako sklo, a nalevo i napravo mizela ve tmě. Mezi zdí a kravinami se táhl široký pruh holé písčiny.

Yama řekl: „Pořád si myslím, že bychom se přes tu zeď měli dostat někde jinde. Nemůže být přece po celém obvodu tak důkladně střežená jako tady.“

„Brána je nejslabší místo zdi, protože ten vrátný je člověk. Sice na to nevypadá, ale je. Na něm záleží, jestli se někdo dostane dovnitř nebo ne. Je to člověk a musí se rozhodovat. A právě proto to musíme zkusit tady. Jinde budou hlídat stroje nebo psi, kteří tě zabijí bez přemýšlení a tak rychle, že to zjistíš, teprve až se ocitneš v rukou Ochránců. Dávej pozor. Až znovu projde kolem, přelezu zeď, zabiju ho a otevřu bránu.“

„Jestli spustí poplach –“

„Na to nebude mít čas,“ přerušila ho Tamora a vycenila zuby.

„Zuby ti proti tomu jeho brnění nepomůžou,“ zabručel Pandaras.

„Ale ukousnou ti hlavu, pokud si okamžitě nespolkneš jazyk. Mlč. Tohle je práce pro bojovníky.“

Všichni tři byli unavení a nervózní. Většinu cesty sice urazili v nájemné kolesce, ale posledních sto dvacet honů museli jít pěšky. Usedlost stála na jednom z pahorků, které se jako vykotlané zuby zvedaly nad rozsáhlou vodní nádrží. Hluboká údolí vrchoviny zarůstaly husté křoviny. V minulém věku však tato oblast ještě patřila k městu.

V jednom borovém hájku, hořce vonícím v rozpáleném vzduchu, narazili na prastarou dlážděnou ulici a trosky starých budov. Odpočinuli si tam, dokud slunce nezapadlo. Yama a Pandaras snědli koláčky s hrozinkami, které si koupili před několika hodinami v Ys, zatímco Tamora neklidně přecházela mezi zříceninami, zuby trhala kusy sušeného masa a mečem usekávala ochmýřené hlavičky býlí a bodláčí.

Obchodník, jemuž usedlost patřila, byl hvězdoplavec, který zhruba před čtyřiceti lety uprchl z vesmírné lodi, když posledně připlula ke Konfluenci. Nashromáždil bohatství neoprávněným používáním technologií, jež byly mimo vesmírné lodi zakázány. Už jen kvůli tomu byl ostatními členy posádky odsouzen k smrti, navíc se provinil zločinem dezerce. Mimo loď však neměla posádka žádnou pravomoc a podle týchž pravidel, jež obchodník porušil, nemohla použít síly, jimiž vládla, aby ho zajala.

První najatý žoldnéř, který měl vykonat rozsudek, se nevrátil, předpokládalo se, že byl zabit obchodníkovými strážemi. Skutečnost, že přicházejí jako druzí, považoval Yama za značnou nevýhodu, protože obchodník byl varován a očekává další útočníky. Tamora však tvrdila, že je to úplně jedno.

„Stejně útok čeká, co se jeho loď vrátila. Proto se ukryl v kopcích, kde se může bránit líp než ve městě. Můžeme být rádi, že nemá hlídky i před zdí.“

V tom se mýlila, protože Yama musel již během výstupu borovým hájem požádat stroje, aby si jich nevšímaly, ale nezmínil se o tom. Tato schopnost mu už zachránila život, proto ji nechtěl předčasně prozradit. Navíc mu dělalo dobře, jestliže se Tamora domnívala, že Cyga zabil silou svých paží.

A jak se teď krčil mezi Tamorou a Pandarasem v trnitém křoví, cítil za vysokou černou zdí další stroje, ale jen slabě. Byly natolik daleko, že je ani nemohl spočítat, natož ovlivnit. Měl sucho v ústech a ruce se mu bezděčně chvěly. Všechna dobrodružství, která kdy zažil s Telmonem, byla jen dětskými hrami, při nichž nešlo o život, kdežto tady hrozilo skutečné nebezpečí, na něž nebyl připraven. Proto navrhl, aby zkusili jinou část zdi, neboť chtěl začátek akce pozdržet, i když si dobře uvědomoval, že jen oddaluje nevyhnutelné.

Pandaras řekl: „Mám nápad, pane. Půjč mi brašnu a tu knihu, kterou pořád čteš.“

Tamora vztekle zavrčela: „Ani se nehni, dokud ti neřeknu.“

„Přiměju vrátného, aby otevřel bránu,“ řekl Pandaras. „Nebo si chceš raději na těch ocelových mřížích vylámat zuby?“

„Jestli trváš na tom, že se tam musíme dostat bránou,“ řekl Yama Tamoře a vyprázdnil brašnu, „alespoň bychom si měli jeho nápad poslechnout.“

„Pchá! Jestli trvám? Já rozhodnu, co má kdo udělat, a taky se to tak udělá. Tady nemáme žádnou demokracii. Počkej, krysáčku!“

Ale Pandaras už vstal a s Yamovou brašnou přes rameno vykročil na asfaltovou silnici. Když ho ozářily obloukovky, Tamora vztekle zasyčela, ale Yama ji uklidňoval: „Je chytřejší, než si myslíš.“

„Už je mrtvý, ať je chytrý jak chce.“

Pandaras zabušil na bránu. V dálce zatrylkoval zvonek, o něco blíž se rozštěkali psi. Yama se zeptal: „Vědělas, že tam jsou psi?“

„Pchá! Psi nejsou nic. Zabít psa je snadné.“ Yama si tím nebyl tak jistý. Hlídací psi doma na tvrzi by klidně zabili volka jediným rafnutím silných čelistí –a podle vzteklého štěkání byl za zdí nejméně tucet psů.

Za mříží se konečně objevil vrátný. V obrovitém brnění tak červeném, jako by bylo zbroceno čerstvou krví, byl třikrát větší než Pandaras. Pod zobanem mohutné přilbice mu zářily oči jako žhavé uhlíky. Hlavně paprskometů na jeho ramenou zacílily na Pandarase a zaburácel zesílený basový hlas.

Pandaras zůstal stát na místě. Pozvedl brašnu, otevřel ji a nastrčil vrátnému, pak vytáhl knihu, naslinil si prst a začal přehnanými gesty listovat, jako by hrál v pantomimě. Vrátný prostrčil ruku ocelovou mříží a natáhl ji dál, než kam by měla obyčejná lidská paže dosáhnout, ale Pandaras uskočil, zastrčil knihu zpátky do brašny a odmítavě zavrtěl hlavou.

Vrátný se s někým mumlavě domlouval. Náhle mu oči rudě zaplály a dva kužely červeného světla přejely nahoru a dolů po Pandarasovi, načež zhasly, brána zařinčela a pootevřela se. Pandaras se protáhl škvírou dovnitř, brána za ním zabouchla a Pandaras zmizel ve tmě.

„Je statečný, ten tvůj blázen,“ poznamenala Tamora, „ale je ještě větší blázen, než vypadá.“

„Počkáme a uvidíme,“ řekl Yama, přestože ve skutečnosti nevěřil, že by takový mrňavý podomek mohl proti obru v brnění cokoli podniknout, byl proto notně překvapen, když po několika minutách začali psi opět štěkat, brána se otevřela a v ní se objevil Pandaras.

Obrovitý vrátný ležel na zemi tváří dolů, přilbici měl na stranu a jednu ruku za zády, jako by si chtěl sáhnout mezi lopatky. Yama věděl, že muž je mrtvý, ale cítil skomírající záblesky strojové inteligence, jež v jeho lebce dosud žila a vztekle se pokoušela něco uvidět mrtvýma očima svého hostitele.

Pandaras pyšně vrátil brašnu Yamovi, který do ní nacpal své věci, zatímco Tamora kopala vrátného do kyrysu, aby se přesvědčila, že je opravdu po něm.

„Potom mi prozradíš, krysáčku, jak jsi to udělal,“ řekla. „Teď musíme utišit psy. Máš štěstí, že je na tebe nepoštval.“

Pandaras překvapeně vykulil oči. „Na mě? Na takového roztomilého malého poslíčka?“

„Tak sladký zajda zase nejsi,“ zavrčela Tamora.

Yama řekl: „Psy si beru na starost já.“

„Musíš si s nimi poradit rychle, pane, protože vrátný ještě stačil zavolat do domu, aby si pro mě přišli.“

Psi zuřivě štěkali a z dálky jim odpovídali další. Psinec byl vestavěn do zdi nalevo od brány. Velcí hafani skákali proti mřížím tak prudce, až z nich jejich kovové pláty na hlavách a ramenou vykřesávaly jiskry. Yama je začal uklidňovat, ale vyli, kňučeli a divoce po něm chňapali. Trvalo mu několik minut, než je uchlácholil a mohl je požádat, aby oznámili svým druhům, že se nic neděje.

„A teď spěte,“ nařídil psům, jakmile vzkaz předali.

Tamora s Pandarasem zatím odvlekli mrtvolu mezi křovité povijnice vedle příjezdové cesty. Tamora vytáhla z objímek na ramenou vrátného těžké paprskomety, jeden podala Yamovi a ukázala mu, jak má stisknout kontaktní destičky spouště, kdyby chtěl vystřelit.

„A co já?“ zeptal se Pandaras. „Podle práva vítěze, jak jsi říkala, patří mně!“

Tamora se ušklíbla. „Zabil jsi muže ve zbroji, třikrát většího a těžšího, a navíc vybaveného dvěma paprskomety. Řekla bych, že jsi dost nebezpečný už jen s tím ledvinovým šídlem, které jsem ti vybrala. Poběžte za mnou, jestli si troufáte.“

Vběhla do křoví s Pandarasem za patami. Yama se pustil za nimi a prodíral se svěšenými větvemi obtěžkanými bílými voskovými květy. Oba se mu po chvíli ztratili z očí, ale Pandaras neměl výdrž, a tak ho Yama brzy dohonil.

„Ta ale má horkou krev.“ Pandaras sotva dokázal promluvit. Opíral se o kmen korkového dubu a snažil se popadnout dech. „Nemá smysl se za ní štvát.“

Před nimi se prostíral široký zatravněný pozemek a kdesi v dálce za korunami stromů blikala řádka světel. Yama k nim zamířil a Pandaras klusal vedle něj.

„Povíš mi, jak jsi zabil toho vrátného?“ zeptal se Yama. „Třeba by se mi ten trik mohl hodit.“

„A jak tys uklidnil hlídací psy, pane?“

„To vždycky odpovídáš na otázku otázkou?“

„U nás se říká, že čím víc víš, tím víc máš. Není radno trousit zbůhdarma rozumy, pane, nebo brzo zjistíš, že je cizí posbírali a tobě nezbylo zhola nic.“

„V tomhle městě není nic zadarmo, jak se zdá.“

„Jenom Ochránci ví všechno, pane. Ostatní to něco stojí. Jak jsi uklidnil psy?“

„Měli jsme takové doma. Vím, jak s nimi promluvit.“

„Mohl bys mě to naučit, až bude trocha času.“

„Nevím, jestli to půjde, Pandarasi, ale můžu to zkusit. Jak ses dostal přes bránu a zabil vrátného?“

„Ukázal jsem mu tvou knížku. Viděl jsem tě, jak si v ní čteš, když jsme odpočívali v těch zříceninách. Určitě je velmi stará, a proto i cenná. Můj bývalý pán,“ a Pandaras si odplivl do pokosené trávy, „nebo ten hloupý žoldnéř, kterého jsi zabil, by sebrali zlaté rijály, ale tuhle knížku by nechali bez povšimnutí. Jenže rodina mé matky s knihami obchodovala, a tak tomu trochu rozumím. Dost na to, abych poznal, že je cennější než všechny tvé peníze. Vysvětlil jsem to vrátnému, ten s někým promluvil a pustil mě dovnitř. Boháči často sbírají knihy. Skrývá se v nich síla.“

„Skrývá se ve vědění, které obsahují.“

„Pochopils to, pane. A co se týče toho vrátného, nebyl v tom žádný trik. Ale když ti to povím, musíš mi prozradit, jak to bylo s těmi psy. Ten vrátný vypadal jako obr, který by si klidně hodil koně na ramena a klusal s ním jako jelen, jenže v tom brnění byl docela obyčejný člověk, který bez elektřiny neudělá ani krok. Vyskočil jsem mu na záda, kam na mě nedosáhl, a rozpojil konektor, který přivádí proud do motorků ve zbroji. Do zásuvky jsem zastrčil šídlo a propíchl tomu chlapovi míchu. Naučil mě to jeden z mých nevlastních bratrů. Rodina třetího manžela mé matky pracuje v dílně, kde se taková zbroj opravuje. Jako mládě jsem tam pomáhal a zapamatoval si, že slabá místa jsou právě ta, která se nejčastěji opravují. Musíme jít tak rychle?“

„Kde je ten dům, Pandarasi?“

„Tenhle boháč není ze starých obchodnických rodů, co mají sídla nad Ys proti proudu řeky. Vlastní domy u doků, kde obchoduje, a tuhle usedlost za městem. Vyzbrojil stráže, že by přemohly celou kohortu, a nechal postavit vysokou zeď, protože se kromě své bývalé posádky určité taky bojí lupičů.“

„Tento kraj přece patřil k Ys.“

„Ale hodně dávno. Obyčejný člověk tady nenajde slušné živobytí. Skrývají se zde lupiči, když je ve městě pálí půda pod nohama.“

„Chceš říct, že tady už zákony Ys neplatí?“

„Platí tu mnohem přísnější zákony, pane, a jenom doufám, že jim unikneme. Obyčejným lidem určují komisaři, co je správné a co špatné. Bohatí mají vlastní zákony. Copak to tam, odkud pocházíš, bylo jinak?“

„Bylo to víceméně podobné.“ Yama si vzpomněl na edila a domobranu. „Dům tedy bude pořádně opevněný. Zbraně nám dovnitř nejspíš nepomůžou.“

„Bude nejen opevněný, ale taky ukrytý. To je dneska v módě. Můžeme tu prochodit celý den a nenajdeme ho.“ Pandaras se zastavil, aby si vypletl rukáv z trní, a pak ukázal na světla, která byla pořád hodně daleko. „Najdeme tam buďto příbytky služebnictva, nebo strážnici. Mezi námi dvěma, pane, ty pichláky jsou velice nepříjemnou součástí obrany.“

„Tamhle je cesta,“ ukázal Yama. „Třeba nás zavede k domu.“

„Kdyby to bylo tak prosté, proč nejsme taky bohatí a nemáme taková krásná sídla? Jestli se nepletu, tak ta cesta končí v jámě plné kajmanů nebo hadů.“

„Slyším koně. Podrž mi to,“ zašeptal Yama a podal těžký paprskomet Pandarasovi, který ho musel popadnout oběma rukama.

„Kam jdeš, pane?“

Ale Yama už běžel vstříc dusotu kopyt. Je lepší něco dělat, než se skrývat, pomyslel si rozjařeně a v té chvíli pochopil, proč jim Tamora tak bezohledně utekla. Vytáhl z brašny knihu, a když si ho našly tři jasné paprsky, zastavil se a zvedl ji nad hlavu. Trojice strojů mu visela nad hlavou a zalévala ho jasným světlem. Yama přimhouřil oči a spatřil tři koně a na nich tři jezdce.

Dva strážní v plastové zbroji přitáhli otěže válečným ořům a mířili na něj ostrými kopími. Třetí muž na šedém jezdeckém koni byl postarší a na sobě měl jen prostou černou tuniku. Dlouhé bílé vlasy měl zčesané z vrásčitého čela dozadu, tvář měl úzkou a žlutou pokožku hladkou a pevně napjatou na lícních kostech.

Yama pozvedl knihu výš. Bělovlasý muž se zeptal:

„Proč nečekáš u brány?“

„Vrátného přepadli lupiči, tak jsem utekl. Po téhle knížce pasou od chvíle, co jsem přišel do Ys. Zrovna včera v noci jsem musel zabít zloděje, který mi ji chtěl ukrást.“ Bělovlasý muž pobídl koně, popojel k Yamovi a sehnul se, aby se na knihu podíval. „Chápu, proč ti ji chtěli ukrást.“

„Myslím, že je velmi cenná.“

„To jistě.“ Bělovlasý muž zkoumavě pohlédl na Yamu, který klidně stál ve světle strojů, přestože strážní na něho nepřestávali mířit kopími. Nakonec se muž zeptal: „Odkud jsi, mládenče?“

„Přišel jsem proti proudu řeky.“

Poznal mě, napadlo Yamu. Kdo další mě ještě pozná?

„Byl jsi v hrobkách, že?“

„Jste velmi moudrý, ctěný pane.“

Zřejmě to věděl i edil. Proto mě chtěl pohřbít co nejdál od světa v nějaké zaprášené písárně, uvědomil si Yama. Ale jestli to věděl edil, věděl to také prefekt Corin.

Jeden strážný řekl: „Seberte mu tu knihu a my to s ním vyřídíme. Nikomu nebude chybět.“

„Dovolil jsem mu vstoupit, i když měl počkat u brány. Přebírám za něho zodpovědnost,“ pronesl bělovlasý muž. „Odkud máš tu knihu, mládenče? Z hrobky dole na řece? Našel jsi tam ještě něco jiného?“

Než mohl Yama odpovědět, druhý strážný řekl: „Má bledou kůži jako vykrádači hrobek.“

Bělovlasý muž pozvedl ruku s velmi dlouhými prsty. Nehty měl opilované do špiček a nalakované načerno. „Nejedná se jen o knihu. Ten mládenec mě rovněž zajímá.“

První strážný řekl: „Má v brašně nebezpečný nůž.“

„Další kořist,“ poznamenal bělovlasý muž. „Nemáš v úmyslu ho použít, mládenče, že ne?“

„Nepřišel jsem vás zabít,“ ubezpečil ho Yama. Druhý strážný řekl: „Pro vás je trochu starý, Iachimo.“

„Zmlkni,“ okřikl ho bělovlasý muž, „nebo ti vyříznu jazyk a před tvýma očima ho sním.“ Potom mírně řekl Yamovi: „Poslouchají mě, protože vědí, že nikdy nevyhrožuji naplano. Rád bych, aby tomu bylo jinak, ale věrnost se nedá koupit. Lze ji získat jedině hrozbou nebo láskou. Ze zkušenosti vím, že strach je mnohem účinnější.“

Druhý strážný řekl: „Musíme zkontrolovat bránu.“

Iachimo pravil:“Vrátný ani psi nespustili poplach.“

„Když se tady potuluje tenhle kluk,“ namítl první strážný, „mohli by tady být i další.“

„Tak se na to podívejte, ale rychle,“ souhlasil Iachimo, seskočil z koně a poručil Yamovi: „Ty půjdeš se mnou.“ Položil mu paži na rameno a svedl ho z cesty mezi borovice. „Ta kniha je z Města mrtvých? Odpověz pravdivě, mládenče. Ucítím každou lež a na výmluvy nemám trpělivost.“

Yama o tom nepochyboval, řekl si však, že Iachimo je natolik přesvědčený o vlastní inteligenci, že ostatními pohrdá, a proto jim nevěnuje dostatečnou pozornost. „Není přímo z Města mrtvých, ctěný pane, ale z jednoho městečka poblíž.“

„Hra. Pokud si vzpomínám, v domě eolského edila je velká knihovna.“ Iachimo se na Yamu usmál. „Vidím, že jsem trefil do černého. Pochybuji, že ji edil postrádá. V každé knihovně se najde spousta braku, ale jak říkají tamní Rybáci, světlo Oka Ochránců někdy dokáže udělat rubín i z bláta. Je to samozřejmě nesmysl, a přesto je v něm zrnko pravdy. Rybáci tím myslí perly, které se tvoří v jistém druhu měkkýšů, když je podráždí zrnko písku. Takový měkkýš začne vylučovat vrstvičky slizu, aby to dráždivé zrnko zabalil, sliz ztvrdne a vytvoří černou nebo rudou perlu. Urozené dámy a urození pánové, kteří po nich tolik touží, bohužel o původu svých oblíbených klenotů nic netuší. Tvá kniha je nepochybně perla. Poznal jsem to na první pohled, ačkoli mám dojem, žes ji k bráně nepřinesl ty.“

„Můj přítel dostal strach a utekl.“

„Stráže ho chytí. Nebo psi, když bude mít smůlu.“

„Je to jenom podomek z jednoho hostince na nábřeží. Trochu jsme se spřátelili.“

Iachimo se zastavil a otočil se k Yamovi. „Předpokládám, že z toho přátelství chtěl mít také prospěch.“

Vzápětí prořízl tmu mezi korunami stromů šíp bílého světla a ozvalo se vzdálené zahřmění. Yama ucítil, jak se mu pod nohama zachvěla zem.

Iachimo mu pevně stiskl rameno. „To vystřelil vrátný, pokud se nemýlím. A já se nikdy nemýlím. Zdá se, že našli tvého přítele. Ať tě ani nenapadne utíkat, mládenče, jinak tě potká stejný osud.“

Yama se nevzpíral. Tamora i Pandaras jsou ozbrojeni ukořistěnými paprskomety a Iachimo ještě neví, že vrátný je mrtvý, myslil si. Důležité je, že mě vede na místo, které hledáme.

Sestupovali do hluboké skalní soutěsky, příkré stěny byly osázeny kapradinami a orchidejemi. Pruh oblohy nad nimi prořízl další bílý záblesk. Skály se zatřásly a sypaly se z nich kamínky.

„Trvá jim to déle, než se mi líbí,“ zabručel Iachimo, zaťal nehty Yamovi do ramene a postrkoval ho před sebou.

„Vám podléhají strážní? Nezdá se, že by byli zrovna šikovní.“

„Mám na starosti celý dům. Nenamlouvej si, že se tady honím kvůli tobě, mládenče. To kvůli té knize. Přesto připouštím, že jsi kuriozita. Což pro tebe může znamenat určitou výhodu.“

Yama se nebojácně zeptal: „Co víte o mé pokrevní linii? Poznal jste mě, a proto jste nedovolil, aby mě zabili.“

„Vidím, že nic nevíš. Zajímalo by mě, jestli vůbec znáš své rodiče.“

„Vím jen to, že má matka je mrtvá.“ Stříbřitá žena v bílé loďce. Starý konstábl Thaw řekl, že ležel na jejím mrtvém těle, ale jako malý chlapec snil Yama o tom, že pouze hluboce spala a že ho teď hledá v pustině mezi hrobkami kolem Eolie. Někdy ji tam dokonce sám hledal – a bude ji hledat stále.

Iachimo řekl: „Ano, mrtvá. Je mrtvá už celé věky. Jsi zřejmě první generace oživená podle uskladněné předlohy.“

Úzká soutěska se rozšířila do velkého dvora tlumeně osvětleného drobnými lampičkami, které poletovaly nocí jako světlušky. Na dlažbě stály v nepřirozených pózách sochy lidí a zvířat v životní velikosti. Iachimo Yamu postrčil na nádvoří. Skulptury se začaly pohybovat, opadával z nich šedý prach a zapraskaly výboje statické elektřiny. Některé sochy otevřely oči, ale bulvy, jež se obracely k Yamovi, vypadaly jako z bílého mramoru.

Iachimo mu pošeptal do ucha: „Tady by se ti mohlo stát něco horšího, než vrátit se do skladiště. Rozumíme si?“

Yama byl rád, že má svůj nůž. Uvědomil si, že by mohly nastat situace, kdy by bylo milosrdnější obrátit ho proti sobě než proti nepříteli. „Vedete mě ke svému pánovi?“ zeptal se.

„Zajímá se o tu knihu. Ty jsi překvapení. Uvidíme, jak to dopadne, a pak si promluvíme.“

Iachimo se na Yamu usmál, ale byl to jen mechanický pohyb několika mimických svalů kolem úst, jinak se v jeho protáhlé žluté tváři nic nepohnulo. Yama pochopil, že zatímco s ním mluví, myslí na něco jiného, nejspíš kuje nějaké pikle. Iachimův bystrý mozek zřejmě spřádá intriky stejně přirozeně, jako ostatní lidé dýchají.

Yama se opět zeptal: „Odkud znáte mou pokrevní linii?“

„Pokrevní linie mého pána patří k dlouhověkým, on sám je jedním z nejstarších. Naučil mě mnoho o historii světa a je mi jasné, že se o tebe bude zajímat. Samozřejmě tě může nechat zabít, ale budu se snažit tomu zabránit. A tak mi budeš vděčit za život hned dvakrát. Mysli na to, až s ním budeš mluvit. Můžeme si být navzájem prospěšní.“

Yama si vzpomněl, že pilot vesmírného modulu také znal jeho pokrevní linii, a napadlo ho, že Iachimo očekává nějakou odměnu, když jej obchodníkovi předhodí. „Zdá se mi to jako jednostranně výhodná dohoda. Co získám já?“

„Pro začátek život. Můj pán tě může kdykoli usmrtit. Pouze já ti mohu pomoci.“

Iachimo zrovna míjel sochu nahého chlapce – ačkoli to zřejmě kdysi byl živý hoch, nyní nějakým způsobem zapouzdřený nebo přetvořený – a skulptuře se podařilo uchopit lem jeho oděvu. „Pitomé hračky,“ zabručel Iachimo a netrpělivě trhl tunikou, ale socha držela pevně, tak jí odlámal prsty, jeden po druhém. Praskaly jako suché klacíky a sotva se dotkly země, rozpadly se v prach. Iachimo si hbitě oprášil ruce. „Můj pán vzkřísil jisté dávno zapomenuté technologie. Díky nim se domohl majetku i moci. Určitě chápeš, proč by se o tebe mohl zajímat.“

Yama si uvědomoval, že to byla spíš otázka, ale nevěděl, jak na ni odpovědět, proto řekl: „Tenhle výtisk Puránů je velmi starý.“

„Ach ano, ta kniha. Není to originál, stejně jako ty, ale příliš se od něj neliší. Četl jsi ji?“

„Četl.“

„Mému pánovi se o tom raději nezmiňuj. Řekni, žes ji ukradl. Když budeš muset, tak lži. Jinak by tě na místě zabil, čemuž bych mohl jen velmi těžko zabránit. Ovládá všechny stráže. Tak pojďme. Čeká nás.“

Pod klenutým průchodem na protější straně nádvoří začínalo široké mramorové schodiště a klesalo do hlubiny zalité teplým bílým světlem. Iachimo zaryl špičaté nehty Yamovi do ramene, až se mu přes košili zabodly do kůže. „Narovnej se,“ napomenul ho. „Používej svou páteř k tomu, k čemu byla určena. Vzpomeň si, žes byl vytvořen podle představ Ochránců, a zapomeň, že tvými předky byla zvířata, která běhala po čtyřech. Výborně. Teď jdi a neohlížej se napravo ani nalevo. Především nezírej na mého pána. Je mnohem vnímavější, než se zdá. Nebyl vždycky takový, jaký je teď.“

20 – Obchodník

Ještě než Yama sešel na konec schodiště, věděl, že dole je množství strojů, přesto ho velikost prostoru překvapila. Ze smaragdově zeleného trávníku se zvedaly zlacené sloupy podivných tvarů a propůjčovaly sálu dobře tisíc kroků dlouhému a tři sta kroků širokému velice zvláštní perspektivu. Na trávě stály pohovky potažené nádherným hedvábím, šuměly tam fontány s růžovou vodou, ovocné zákrsky byly obalené květy a porůznu byly rozmístěny další sochy, tentokrát však nešlo o zkamenělá těla, ale opravdový kámen, narudlý pískovec nebo sněhobílý mramor. Vzduch byl prosycen sladce nahořklou vůní. Pod vysokým skleněným stropem se vznášely hotové konstelace jasných bílých světélek, jenže nad sklem nebyl vzduch, nýbrž voda, v níž lenivě plavali zlatí a černí kapři a ostrůvky leknínů se nad nimi vznášely jako oblaka.

Tisíce drobounkých strojů se plazily mezi nakrátko přistřiženými stébly trávy nebo poletovaly vzduchem jako stříbrní broučci či dráčci se slídovými křidélky a Yama cítil jednotnou harmonii jejich myšlení. Strážní v červenobílých uniformách a stříbrných přilbicích stáli ve výklencích mramorové stěny. Byli nepřirozeně tiší, avšak stejně jako mrtvý vrátný u brány vysílali jemné záblesky strojové inteligence, jako by jejich lebky obývaly stroje.

Když Yama kráčel přes trávník s Iachimem těsně za zády, přilétla k němu z dálky zprvu slabá melodie. Stříbřité akordy tambury zvonily jako dívčí smích a slavnostní údery na tabla duněly jako pochodující vojsko. Mířili ke světelné plastice, jež vířila v prostoru jako sloupec svinutých barevných šátků a mihotala se, jako by se kolem ní tetelil horký vzduch.

Dva hudebníci seděli na vyšívaných hedvábných polštářích vedle pohovky, na níž v hromadě podušek spočíval ten nejtlustší muž, jakého kdy Yama viděl. Až na bederní roušku byl nahý, avšak holý jako tuleň. Na oholené hlavě měl jako obruč na sudu pevně nasazený zlatý kroužek. Záhyby špeku se mu rozlévaly z břicha až na mohutná stehna, černou pokožku měl lesklou oleji a mastmi, zář roztančené plastiky na ní pableskovala duhovými barvami. Před pohovkou klečela nahá žena a současně tlusťocha laskala a krmila cukrovím z pyramidy naskládané na stříbrném tácu. Tohle byl nepochybně pán domu, obchodník a zběhlý hvězdoplavec.

Yama se zastavil několik kroků před ním a poklonil se až po pás, ale tlusťoch ho nebral na vědomí. Iachimo stál vedle Yamy a svorně se potili, zatímco hudebníci přehrávali nejrůznější variace rágy a obchodník pojídal cukrovinky a tučnými prsty obtíženými prsteny hladil ženiny obrovské prsy. Žena byla stejně jako její pán bez jediného chloupku. Ve rtech měla zasazeny zlaté kroužky a z jednoho vedl řetízek k náramku na obchodníkově zápěstí.

Jakmile dozněly závěrečné akordy rágy, obchodník na chvíli zavřel oči, zhluboka si povzdechl, pak mávl rukou a hudebníky propustil. „Pít,“ vypískl sípavým hláskem.

Žena vyskočila, nalila do číše rudé víno a přidržela mu ji u rtů. Příšerně bryndal, víno mu teklo po bradě a hrudi až na trávník. Yama si povšiml, že podušky jsou plné starých skvrn a drobtů. Pod silnou nardovou a jasmínovou vůní a nasládlým kouřem svící, plovoucích v míse s vodou, ucítil žluklý pach starého potu a zkaženého jídla.

Obchodník říhl a pohlédl na Yamu. Měl tak tlusté tváře, že rty vypadaly jako rozmačkané růžové poupě a oči těkaly nad sádelnatými valy sem a tam jako hlídky vyhlížející nepřítele. „Kdo je to, Iachimo,“ pravil nedůtklivě. „Trochu starý na tvůj vkus, ne?“

Iachimo sklonil hlavu. „Velmi zábavné, pane, ale víte dobře, že bych vás nikdy svými spolunocležníky neobtěžoval. Možná byste se měl na tohoto mládence podívat poněkud důkladněji. Dozajista zjistíte, že je to zřídkavý typ, který z Konfluence zmizel již před mnoha věky.“

Obchodník si máchl těstovitou rukou před obličejem, jako by odháněl mouchu. „Jsi pořád samý úskok, Iachimo. Jednou na to doplatíš. Řekni mi rovnou, oč jde, a hotovo.“

„Domnívám se, že je z pokrevní linie Stavitelů.“

Obchodník se zasmál, ale znělo to jako prasečí zachrochtání, a jeho obrovské sádelnaté tělo se zazmítalo, jako když bouře udeří do hladiny řeky. Konečně řekl: „Tvá vynalézavost mě nikdy nepřestane překvapovat, Iachimo. Připouštím, že má podobnou stavbu těla, ale je to jen obyčejná říční krysa, kterou dovedně upravil nějaký kejklíř, nepochybně inspirován starou sochou nebo pamětní deskou. Možná jsi to byl ty sám.“

„Přišel sem dobrovolně a přinesl velmi starobylou knihu. Zde je, pane.“

Obchodník převzal od Iachima Purány, listoval v nich a něco si bzučel sám pro sebe, než je lhostejně odhodil. Kniha dopadla na polštáře a rozevřela se. Yama se pohnul, aby si ji vzal, ale Iachimo ho chytil za paži.

„Už jsem viděl lepší,“ řekl obchodník. „Jestli ti tenhle padělek tvrdí, že přinesl originál Puránů, tak je to také padělek. Nezajímá mě to. Odveď toho zmetka pryč, Iachimo. Zbav se ho obvyklým způsobem, i jeho společníků, až je konečně chytíte. Nebo mám snad sám převzít nad strážemi velení a udělat to za tebe?“

„To není nezbytné, pane. Ten druhý mládenec skutečně není víc než říční krysa. Nikdo ho nebude postrádat. Tento však je něco vzácnějšího.“ Iachimo dloubl Yamu špičkami nehtů jako ostrými dýkami do zad a zašeptal: „Ukaž mu, co umíš.“

„Nechápu, co ode mě chcete.“

„Ale ano, chápeš,“ zasyčel Iachimo. „Vím, co umíš se stroji. Prošel jsi kolem vrátného. Tak ukaž, kolik jsi toho zdědil.“

Obchodník řekl: „Mám shovívavou náladu, Iachimo. Dopřeji ti jeden pokus. Nařídím svým vojákům, aby tě zabili, chlapče, rozumíš? Když je zastavíš, promluvíme si. V opačném případě se prostě jen zbavím podvodníka.“

Čtyři strážní vystoupili z výklenků za pohovkou. Yama bezděčně ustoupil. Vojáci s bezvýraznými tvářemi pod zobany stříbrných přilbic pozvedli krátké šavle a toporně mašírovali přes trávník, dva zprava a dva zleva.

Iachimo pronesl podlézavým tónem: „Ale pane, tohle snad není nutné.“

„Chci se trochu pobavit,“ řekl obchodník. „Proč ti na něm záleží?“

Yama vsunul ruku do brašny a nahmatal rukojeť nože, ale strážní už byli téměř u něj. Věděl, že nedokáže bojovat se všemi čtyřmi najednou. Náhle měl pocit, jako by se mu vědomí rozšířilo a vykřiklo jeho hlasem: „Stůjte! Okamžitě stůjte!“

Strážní se zarazili, poklekli, položili šavle na zem a sklonili se, až se zobany přilbic dotkli trávy. Obchodník se nadzvedl v poduškách a zapištěl: „Co to znamená! Tys mě zradil, Iachimo?“

„Právě naopak, pane. Stačí jediné slovo a hned ho zabiju. Na vlastní oči však vidíte, že to není žádný pouťový padělek.“

Obchodník civěl na Yamu. Ozvalo se vysoké bzučení, jako když včela uvízne v láhvi, před Yamu se snesl stroj a blýskl mu do očí rudým paprskem. Yama požádal stroj, aby odletěl, ale rudé světlo zablýsklo znovu a oslepilo ho. Krom rudé mlhy nic neviděl, a přestože se mu srdce v hrudi zazmítalo strachem jako holub lapený v síti, zůstal klidně stát. Cítil jasně každičký kousek maličké mysli toho stroje, ale náhlým zvratem, který neuměl zvládnout, byl do ní uzavřen, jako kdyby se květina zmenšila zpátky do semene, z něhož vyrostla.

Někde v té rudé mlze promluvil obchodník: „Nedávno narozený. Není to navrátilec. Odkud je, Iachimo?“

Iachimo řekl vedle Yamova ucha: „Odněkud níž po proudu řeky. Není to však daleko. Mezi starými hrobkami stojí městečko Eolie. Alespoň ta kniha pochází odtamtud.“

Obchodník řekl: „Město mrtvých. Jsou tam hrobky starší než kdekoli jinde na Konfluenci, ale předpokládám, že tohle jsi nevěděl. Chlapče, přestaň se snažit ovládnout mé stroje. Nařídil jsem jim, aby si tě nevšímaly, a naštěstí pro tebe neznáš pravý rozsah svých schopností. Také naštěstí pro tebe, Iachimo. Velmi jsi riskoval, když jsi ho sem přivedl. Nezapomenu na to.“

„Jsem vám zcela oddán, pane, ať mě potrestáte či odměníte,“ pravil Iachimo. „Tak jako vždy. Buďte však ujištěn, že tento mládenec neví, kdo je, jinak bych ho nemohl zajmout.“

„I tak už nadělal dost škody. Prohlédl jsem bezpečnostní systém, což ty ses neobtěžoval udělat. Uspal hlídací psy a stroje střežící pozemky, a proto se po nich mohl i se svým společníkem beztrestně potulovat. Už jsem to napravil. Jeho společník zabil vrátného a je ozbrojen. Okamžik… Jsou dva, oba jsou ozbrojení a zcela volně se pohybují po usedlosti. Bezpečnostní systém je měl ignorovat, ale jsem jim na stopě. Vymklo se ti to z rukou, Iachimo.“

„Neměl jsem důvod předpokládat, že bezpečnostní systém nepracuje řádně, pane, potvrzuje to však moji domněnku. Máme tady vzácný poklad.“

Yama otáčel hlavou, ale neviděl nic než rudou mlhu.

V očích ho bolestně bodalo. Zeptal se: „Jsem slepý?“ Hlas měl tišší a slabší, než se mu líbilo.

„Dejme tomu, že už to není nutné,“ řekl obchodník a rudá mlha zmizela.

Yama si protíral pálící oči a pomrkával v příliš jasném světle. Za obchodníkovou pohovkou stáli v pozoru dva strážní v červenobílých uniformách a krátké šavle drželi před obličeji jako při přehlídce.

„Mých hraček si nevšímej. Neublíží ti, pokud budeš rozumný,“ pravil obchodník hedvábně vemlouvavým hlasem. „Jez a pij. Mám tady jenom to nejlepší. Mohu ti nabídnout nejsladší víno, nejjemnější maso a nejkřehčí zeleninu.“

„Možná trochu vína. Děkuji.“

Nahá žena nalila víno husté a rudé jako čerstvá krev do zlatého poháru a podala ho Yamovi, druhý naplnila pro obchodníka, ten však pohár vychlemtal dřív, než Yama stačil vůbec upít. Očekával, že to bude nějaké vzácné víno, jenže ho zklamalo, neboť nebylo o nic lepší než to, které měl ve sklepech edil.

Obchodník mlaskl odulými rty a zeptal se: „Víš, kdo jsem? A přestaň ovlivňovat mé sluhy. Začíná mě z tebe bolet hlava.“

Yama chtěl přesvědčit jeden stroj, který osvětloval místnost, aby slétl k němu, ale navzdory tomu pocitu rozšířené mysli, který se mu vrátil, sotva obchodník odvolal rudě zářící stroj, to bylo stejně marné, jako by se pokoušel přikázat orlu, aby přestal plachtit nad ledovými vrcholky Mezních hor. Nenápadně mrkl na zlatý kroužek na obchodníkově holé hlavě a řekl: „Jste opravdu jeden z těch, kteří ovládají vesmírné lodě. Předpokládám, že tohle tělo jste někomu ukradl.“

„Spíš jsem si je vypěstoval. Líbí se ti?“

Yama se napil vína. Byl teď klidnější. „Naplňuje mě úžasem.“

„Vychovali tě ke zdvořilosti. To je dobře. Všechno bude jednodušší, že, Iachimo?“

„Domnívám se, že by mu trocha zušlechtění jenom prospěla, pane.“

„Ještě jsem nenalezl tělo, které by vydrželo všechny mé choutky,“ chlubil se obchodník, „ale to není důležité, protože jsou i další těla. Tohle je mé – kolikáté, Iachimo? Desáté?“

„Deváté, pane.“

„Nu, brzy budu potřebovat desáté a pak další a další, celou řadu. Jak jsi starý, chlapče? Řekl bych, že ti není víc než dvacet let. Mému tělu je polovina.“

Obchodník přejel macatou dlaní ženě po bujných prsech a otevřel ústa. Začala ho krmit mandlemi v cukru. Mechanicky žvýkal a nevšímal si stružky slin a žmolků, která mu stékala po bradě. „Mnohokrát jsem byl muž i žena. Většinou muž, vzhledem k současnému stavu civilizace, ale nyní, když jsem se domohl jmění a už nemám zapotřebí opouštět svou usedlost, budu příště možná ženou. Jsou i další takoví jako ty?“

„To právě chci zjistit,“ řekl Yama. „Znáte mou pokrevní linii. Určitě víte víc než já. Nazvali jste mě Stavitelem. Stavitelem čeho?“

Už to však věděl. Četl o tom v Puránech a pamatoval si muže z obrazové desky, kterou mu ukázali Osric a Beatrice. Iachimo začal deklamovat: „‘I stvořili Ochránci muže a vložili mu na čelo své znamení, a stvořili ženu téhož druhu a rovněž jí vložili znamení na čelo. Z nejjemnější bílé hlíny vytvořili tuto rasu a oživili ji svými znameními. A všichni byli služebníky Ochránců. Bylo jich mnoho a dali tvar světu podle představ Ochránců.’ Je toho ještě víc, ale základní myšlenku jsi pochopil. To byli tví lidé, chlapče. Jsou tak dlouho mrtví, že si je už téměř nikdo nepamatuje.“

Náhle stropem pronikl záblesk bílého světla. Tmavé ostrůvky leknínů se prudce rozhoupaly a ozvala se hluboká, přitlumená rána, jako by se na konci světa zabouchly těžké dveře.

Obchodník řekl: „Nedělej si naděje, chlapče. Mé psy a pár strojů jsi uspal, ale mám je znovu pod kontrolou a tví společníci mi neuniknou. Zapomněl ses zmínit, Iachimo, že jeden z nich je žoldnéř.“

„Byli pouze dva, pane. Tento mládenec a ještě jeden. O nikom jiném nevím.“

Obchodník zavřel oči. Yama na chvíli ucítil, jak mu v mozku ožívá na tisíc inteligencí. Pak byl ten pocit pryč a obchodník upřesnil: „Ten žoldnéř je žena z Nezkrotného lidu. Je ozbrojena paprskometem vrátného. Zabila několik strážných, ale jeden ji zahlédl.“

„Pořád máme dost stráží a mnoho strojů, pane,“ bránil se Iachimo. „A pokud jde o ten paprskomet, jezero absorbuje jakýkoli energetický výboj.“

Obchodník si omotal řetízek kolem ruky a přitáhl ženu blíž k sobě. „Tenhle chlapec je nástrojem v rukou úkladných vrahů, ty idiote! Proč by se tu jinak ta žoldnéřka objevila? Dobře víš, že na tohle čekám od chvíle, co se má stará loď vrátila.“

„Jeden žoldnéř se již na váš pozemek vloupal, pane,“ řekl Iachimo, „ale s tím jsme se rychle vypořádali.“

„To byl jen počátek. Nenechají toho…“

Znovu se oslnivě zablýsklo. Na jednom místě nad skleněným stropem začala bublat voda a sklo zařinčelo jako zvon.

Obchodník na chvíli zavřel oči, pak se uvolnil a přitáhl si nahou ženu ještě blíž. „Nu dobrá, už na tom nezáleží, Iachimo. Chlapec má v torně zbraň, podej mi ji.“

Iachimo odstrčil Yamovi ruku a sáhl do brašny. „Je to jen nůž, pane.“

„Vím, co to je. Dej to sem.“

Iachimo přistoupil k pohovce a podával mu nůž rukojetí napřed. Yama se v duchu modlil, aby se zjevil netvor, jenž vyděsil Loba i hostinského U Zkřížených seker, ale měl pocit, jako by na něho padla tlustá houně.

Obchodník chvíli pošilhával na pochvu z kozí kůže. Náhle žena nůž vytáhla a bodla Iachima do břicha.

Iachimo zachroptěl a klesl na kolena. Nůž modře zablýskl, žena ho pustila a začala ječet. Nůž se zapíchl do trávy, jemně syčel a sršel modrými jiskrami. Ženě se kouřilo z dlaně, stiskla si ji mezi stehny a stále ječela. Iachimo se držel oběma rukama za břicho. Krev se mu řinula mezi prsty a stékala po černé tunice.

Obchodník pohlédl na ženu. Zmlkla, jako když utne. Pak řekl Yamovi: „Tak zemře každý, kdo se domnívá, že mne může zradit. A teď mi odpovíš pravdivě na všechny otázky, chlapče, jinak se připojíš ke svým společníkům. Již jsme je zajali, pochopitelně. Ještě nejsou mrtví. Nejprve si spolu promluvíme, pak rozhodnu o jejich osudu.“

Iachimo klečel v kaluži vlastní krve a blábolil něco o kroužku. Dva červenobílí strážní ho popadli, trhnutím ho zvedli na nohy a jeden mu podřízl hrdlo. Potom mrtvolu odtáhli pod světelnou plastiku, hodili ji na úhledně posekaný trávník a vrátili se na svá místa za obchodníkovou pohovkou.

„Představuješ vážný problém, chlapče,“ hlesl obchodník. Žena mu vložila mezi tlusté rty náústek hliněné dýmky a zapálila v ní žmolek lepkavé pryskyřice. Ruce se jí třásly. Obchodník zhluboka nasál kouř a mezi dalšími slovy jej pomalu vypouštěl. „Tví lidé byli první. Ostatní přišli později. První jste byli vy. Nikdy by mě nenapadlo, že znovu uvidím tvůj druh, ale tento věk je plný překvapení. Poslouchej mě, chlapče, nebo tě taky budu muset zabít. Viděls, jak je to snadné.“

Yama svíral pohár tak pevně, že se mu opět otevřela rána na dlani. Odhodil ho a zeptal se natolik srdnatě, jak jen dokázal: „Ušetříte mé přátele?“

„Copak jste sem nepřišli, abyste mě zabili? Poslali vás moji staří druhové z posádky, protože mi závidí.“

Yama to nepopřel. Tvrdohlavě mlčel a hleděl na tlusťocha, jak klidně bafá z dýmky a vyfukuje obláčky kouře. Konečně obchodník řekl: „Věrnost té žoldnéřky lze snadno koupit. Mohla by se mi hodit. Ten chlapec se však ničím neliší od jiných říčních krys, a že jich jsou v Ys miliony. Když ho zabiju, jako by se ani nikdy nenarodil. Vidím však, že chceš, aby žil. Jsi velice útlocitný. Tak dobrá. Musíš mi však dokázat, že pro mě máš cenu. Víš přesně, co jsi?“

„Tvrdíte, že jsem z pokrevní linie Stavitelů. Viděl jsem prastarý obraz, na němž byl muž mé pokrevní linie zachycen před tím, než byl stvořen svět. Bylo mi rovněž řečeno, že bych mohl být dítětem Předků dnů.“

„Je možné, že s tím měli Předkové dnů něco společného. I když tady pobyli jen krátce, stačili se zamíchat do mnoha věcí, které se jich netýkaly, ničeho však nedosáhli. Přestože se mohli současné degenerované populaci Konfluence jevit jako bohové, jsou o několik milionů let starší než Ochránci, což jsou jejich potomci. Jejich vzájemný vztah je však asi takový, jako vztah nemyslících požíračů planktonu vůči mně, byť z nich vzešel můj druh. Loď Předků dnů se posunula v čase, když letěla do sousední galaxie a zpět rychlostí blízkou světlu, a proto se tady objevili s takovým zpožděním a naprosto nevhodně, jako kdyby herec, jenž usnul v krčmě, vběhl na jeviště a spustil verše ze začátku druhého jednání, zatímco již zní epilog. Jsme na konci času, mladý Staviteli. Celý tento nesmírně veliký, úžasně slavný a neuvěřitelně hloupý experiment dobíhá k závěru. Ta nesmyslná válka uprostřed světa, kterou Předkové dnů zapříčinili, je jenom bezvýznamná epizoda.“ Obchodník se lačně napil vína, jako by mu z mluvení vyschlo v hrdle, a pokračoval: „Víš, už jsem o podobných věcech hodně dlouho nepřemýšlel. Iachimo byl chytrý muž, ale vzdorovitý. Přidělil jsem mu roli služebníka, což nesl velmi nelibě, proto jsem se domníval, že jsi součástí jeho intrik, a dosud jsem se této myšlenky tak docela nevzdal. Nevěřím, že z obyčejné nepozornosti dopustil, aby na mých pozemcích pobíhala žoldnéřka a střílela mé vojáky, a nevěřím, že jen z pouhé neobezřetnosti tě pustil i s tímhle nožem až ke mně.“

„Dnes v noci jsem ho viděl poprvé v životě. Nikdy jsem žádnému člověku nesloužil a sloužit nebudu.“

„Nenaparuj se, chlapče,“ usadil ho obchodník. „I tvá pokrevní linie byla stvořena z pouhého rozmaru Ochránců, stejně jako ostatní.“

Yama automaticky vyhrkl: „Všichni sloužíme Ochráncům, jak nejlíp umíme.“

„Tebe učil kněz!“ Obchodník na něho bystře pohlédl. „Papouškuješ zbožné fráze, ale věříš jim doopravdy?“

Yama nedokázal odpovědět. Svou víru dosud nikdy nezpochybnil, avšak nebyl poslušen edilova přání, čímž se vzbouřil nejen proti společenské hierarchii, ale vlastně i proti Ochráncům, neboť tak ho to učil otec Quine, že veškerá soustava hodnot povstala z Ochránců. Nyní si tím už nebyl tolik jistý, protože kněží sice rovněž hlásali, že je přáním Ochránců, aby se jejich výtvory vyvíjely od nízkých stavů k vyšším, jenže k tomu nikdy nemohlo dojít, pokud společnost zůstane ustrnulá jako stojatá voda v bažině a právě tak zatuchlá – a nezavánělo to už kacířstvím?

Obchodník vypustil s obláčkem kouře i žaludeční plyny. „Jsi prostě jen kuriozita, chlapče. Přízrak, oživlá vzpomínka či náhodný omyl – všechno to vyjde nastejno. Ale i tak můžeš být užitečný. Společně můžeme dokázat velké věci. Možná bys rád věděl, proč jsem tady. Pamatuji si totiž všechno, co ostatní mého druhu dávno zapomněli, neboť setrvávají v asketickém rozjímání o matematických mnohotvárnostech neznámého počátku a konce kosmu. Já si však zapamatoval, jaká potěšení jsou možná ve skutečném světě, zapamatoval jsem si všechny vůně, příchutě a taky sex, prostě celou tu báječnou směs, z níž se skládá život. Moji bývalí druhové tvrdí, že podstatou všeho je matematika, ale já tvrdím, že matematika je pouhou abstrakcí skutečného světa, plytký stín.“ Opět se mu říhlo. „Tohle je má vzpoura proti algebře.“

Yama intuitivně změnil téma: „Určitě jste se setkal s Předky dnů.“

„Má loď se spojila s jejich, když propadli prázdnotou poblíž Oka Ochránců. Ve vzdálenosti mnoha statisíců let zachytili prastaré světlo a spatřili vznik Oka, proto je udivilo, že dosud existuje inteligentní organický život. Propojili jsme se tykadly myslí a dlouho jsme rozmlouvali, pak jsem je následoval na tento svět. A zůstal jsem tady. V těchto zpozdilých časech je pozoruhodně snadné vydělat jmění, ale zjišťuji, že pouhé uspokojení smyslových choutek nestačí. Jestli jsi opravdu Stavitel, ačkoli o tom ještě nejsem zcela přesvědčen, pak bys mi možná mohl pomoci. Mám jisté plány.“

„Nejsem sluhou žádného člověka. Nemohu vám sloužit jako Iachimo.“

„V to doufám!“ Obchodník se zasmál. „Pro začátek se musíš odnaučit aroganci. Můžu tě naučit spoustě věcí, chlapče. Dokážu využít tvé schopnosti. Na světě je nepočítané takových lidí jako Iachimo, inteligentních a učených, ale také neschopných jednat z vlastního přesvědčení. Ty jsi něco víc. Musím si důkladně rozmyslet, co by se z tebe dalo udělat. A ty se zatím zamysli sám nad sebou. Buď mi budeš sloužit, nebo zemřeš. A s tebou i tvoji společníci.“ Roztočené různobarevné pruhy světelné plastiky se srazily do ocelově šedé skvrny a pak se rozšířily do jakéhosi okna.

Yamovi se zatajil dech, neboť uviděl malé klece a v nich klečeli Tamora a Pandaras.

„Pusťte je,“ požádal Yama po chvíli. „Budu vám sloužit.“

Obchodník se zavrtěl a přesunul své obrovské naolejované tělo do pohodlnější polohy. „Nevěřím ti. Než se rozhodnu, co s tebou, vychutnáš si jejich záhubu. Teprve až mi svou oddanost přislíbíš z celého srdce, znovu si promluvíme.“

Dva strážní se otočili k Yamovi. Zděšeně zíral do jejich prázdných, slepých tváří a jeho hrůza rostla, až se stala velikým divokým ptákem, jenž zoufale tloukl křídly, a z té čiré beznaděje mu náhle vytrysklo z jeho mysli volání o pomoc.

Obchodník se chytil za hlavu. Něco bouchlo do stropu a sklo zařinčelo. Na zlomek času všechno znehybnělo. Pak vytryskl tenký pramínek, sklo s třeskotem pukalo, z pramínku se stal potůček a potom bystřina, až najednou do země udeřil prudký vodopád, jenž pěnil, stříkal a bouřil, žlutohnědý příboj se valil sálem, lámal stromky, srážel sloupy a sochy a hnal před sebou stolky a hedvábné polštáře.

Pohovka se zhoupla na vlně, ale obchodník se na ní udržel. Žena zaječela a pověsila se na svého pána jako trosečník na převrácený člun. Yama se prodíral proti proudu. Iachimovy bezvládné paže mu na okamžik objaly kotníky, ale vzápětí mrtvolu strhl příval. Voda pořád stoupala. Yama ze všech sil skočil, dopadl napříč na konec pohovky a tak ji rozhoupal, že chvíli visel hlavou dolů, ale při dalším zhoupnutí se vysoukal tlusťochovi na břicho a chytil ho za hlavu.

Obchodník vykřikl. Žena sekla Yamu dlouhými nehty a rozčísla mu kůži na čele. Pohovka se zatočila ve víru, jenž strhával strážné, kteří se pokoušeli stát v pozoru. Yamovi tekla do očí krev. Obchodník se mu snažil ruce odtáhnout, ale byl slabý. Zpola oslepený Yama vrazil prsty pod zlatý kroužek a zatáhl.

Na okamžik to vypadalo, že pásek nepovolí. Pak praskl jako hedvábná stužka. Všechna světla zhasla. Pohovka se převrhla a Yama spadl do vody. Potopil se, do úst mu vniklo bláto, ale hned se vynořil, postavil se na nohy, prskal a lapal po dechu.

Vyslovil prosbu a vzápětí se pod kalnou hladinou rozzářila ostrá bílá světla. Vytřel si vodu a krev z očí. Proud mu šplíchal kolem pasu. V ruce svíral zlatá vlákna se zbytky kůže.

Rozhlédl se. Strážní padli. Stejně tak všechny létající stroje. Na protějším konci obrovského sálu se na píď nad hladinou vznášel černý stroj a pomalu se otáčel. Byl velký asi jako obchodníkova hlava a posetý ostny různé délky a tloušťky, některé nebyly větší než trny na růžovém keři, jiné byly dlouhé a protažené do ostrých špiček. Stroj prohledával okolí nečitelnou inteligencí. Vyzařovala z něj temná ledová hrozba, která popírala nejen život, ale přímo realitu světa. Yama na něj ochromeně hleděl. Pak se černý stroj vznesl vzhůru a prosvištěl stropem, přičemž roztříštil zbylé sklo. Yama cítil, jak letí výš a výš, a současně vnímal, jak veškeré stroje v celé Ys obracejí k tomu černému přízraku pozornost – a pak byl náhle pryč.

Příval opadával. Obchodník se svíjel na převrácené pohovce jako vypasený kytovec na mělčině. Kolem lebky měl zubatou ránu zalitou krví. Z nosu mu vytékal krvavý hlen. Žena ležela zpola pod tlusťochem, zpola pod vodou, hlavu měla zvrácenou a nevidoucíma očima zírala do hnědého proudu, jenž odtékal do nižších pater. Všechny stráže byly také mrtvé.

Yama podržel přetržený pásek obchodníkovi před očima.

„Iachimo se mě na ten kroužek pokoušel upozornit do posledního vydechnutí, ale pro mě to nebylo žádné tajemství. Už jsem to viděl na nákladním modulu.“

„Ochránci odešli,“ zašeptal obchodník.

Yama se k němu sklonil. „Proč jsem tady?“

Obchodník ztěžka vydechl. Z nosu a úst mu vytryskla krev. V hrdle mu zabublalo. „Nikomu nesluž.“

„Jestliže jsou Ochránci pryč, proč jsem byl přiveden zpět?“

Obchodník se pokusil něco říct, ale mezi rty se mu pouze nafoukla krvavá bublina, víc nic. Yama se od něj odvrátil a vydal se hledat Tamoru a Pandarase.

21 – Nezkrotný lid

Tamora lehkými dlouhými kroky přiběhla k ohni. Zeširoka se usmívala, kolem úst měla krev. Hodila Yamovi k nohám několik králíků a hrdě prohlásila: „Takhle žijeme my, Nezkrotný lid, Memsh Tek!“

Pandaras řekl: „Jenže všichni se nemůžou živit jenom masem.“

„Tvůj druh živoří na listí a odpadcích smetených do městských stok,“ odsekla Tamora, „proto jste tak slabí. Bojovníci potřebují maso a krev, tak buď rád, že na tebe zbudou střeva. Ta tě aspoň posílí.“

Rozpárala hlodavcům břicha ostrým nehtem na palci, vyvrhla je a mlsně zhltla kouřící tmavě rudá játra. Potom stáhla z králíků kůže právě tak lehce jako rukavičku z ruky a začala je čtvrtit.

Yama si vzpomněl, jak se vrhla se stejnou řeznickou zručností na obchodníkovo tělo, šavlí utopeného strážce je otevřela od rozkroku až ke krku a vytáhla tvora, který se ukrýval v sádle jako nějaká cizopasná sliznatka. Květu či spíše hvězdoplavci v lahvici, kterého viděli v nákladním modulu, se moc nepodobal. Plášť měl scvrklý a bílá vlákna se ovíjela kolem hostitelovy páteře jako houba prorůstající shnilým dřevem.

Většinu masa si Tamora ponechala a hltala je syrové, zatímco si Yama a Pandaras pekli králičí stehýnka ve žhavých uhlících. Nesolené maso bylo zpola spálené a zpola syrové, ale hladově je trhali od kostí.

„Takové oškvarky jsou na zažívání hotový jed,“ smála se jim přes plameny. Měla na sobě jen koženou suknici. Ňadra měla malá a bradavky jako zašlé mince přilepené bezmála rovnou na žebra. Kromě hořícího ptáka na nadloktí měla na zádech černým inkoustem vytetované trojúhelníky postavené na špičky. Kolem pasu si omotala obvaz, protože ji popálil zpětný výšleh záření, když poprvé vystřelila z paprskometu vrátného.

Tamora si pořádně lokla kořalky a podala láhev Yamovi. Kořalku koupil cestou v jakési nálevně a trochu jí použil na zakonzervování vláken, jež Tamora vyřízla z obchodníkovy mrtvoly. Vzorek hvězdoplavcovy tkáně uložili do krásné malé fioly vyřezané z krystalu růženínu, kterou Yama našel, když ve spoušti způsobené záplavou hledal své Purány. Napil se a nabídl láhev Pandarasovi, jenž ostrými zoubky křoupal králičí kosti.

„Pij,“ pobídla ho Tamora. „Zvítězili jsme dnes ve velikém boji.“

Pandaras vyplivl do ohně kousek chrupavky. Byl celý nešťastný, že se ocitl v divoké krajině na území Nezkrotného lidu, a několikrát to již dal jasně najevo. Seděl u ohně jako na jehlách, ledvinové šídlo měl připravené na klíně a špicoval pohyblivé uši, jestli něco nezaslechne. „Raději si zachovám čistou hlavu,“ zabručel.

„Neboj se, s králíkem si tě nikdo nesplete,“ zasmála se Tamora. „Nejsi sice o moc větší, ale neumíš běhat dost rychle, aby byl lov zajímavý.“

Pandaras upil nejmenší možný doušek a podal kořalku zpátky Yamovi. „Zato tys pelášila, jen se ti za patami prášilo, sotva se tam objevili vojáci.“

„Pchá! Honila jsem se za vámi horem dolem, div jsem si plíce neztrhala, jak jste oba pádili hlava nehlava, kopec nekopec.“

„Bylo tam toho tolik, že by z toho člověk nadosmrti vyžil,“ zasnil se Pandaras. „Jenže jsme to tam museli nechat, aby si mohla zaplenit městská domobrana.“

„Jsem žoldnéřka, ne lupička. Udělali jsme, nač nás najali, a jsme naživu. Máme důvod k oslavě.“ Tamora se drsně zasmála a růžovým jazykem si olízla velké ostré zuby. „Nacpi se spálenými kostmi. Napij se a spi. Tady jsme v bezpečí a zítra dostaneme zaplaceno.“

Yama si uvědomil, že je opilá. Koupil nejmenší láhev kořalky, kterou v nálevně měli, ale jak prohlásil Pandaras, pořád byla dost velká, aby se v ní utopilo děcko. Na naplnění křišťálové fioly spotřebovali pouze pár kapek a sám si dal jen několik hltů, v láhvi však zbývala sotva polovina. „V bezpečí?“ zabručel Pandaras. „Uprostřed smečky krvežíznivých vlčáků? Celou noc nezamhouřím oka.“

„Zazpívám velkou píseň o našem vítězství a ty budeš pěkně poslouchat. Podej mi tu láhev, Yamo. Není to tvoje děťátko.“

Yama polkl pálivý doušek, podal Tamoře láhev a poodešel od ohně na okraj hřebene. Z písčitých pahorků, jež byly lovištěm Nezkrotného lidu, přehlédl celou širokou mísu, v níž ležela Ys, až k Velké řece. Hvězdná mlhovina Bojovníkovy paže se zvedala nad horizontem, bylo po půlnoci. Město bylo povětšinou temné, na území Nezkrotného lidu však mezi křovinami, trsy kapradin, borovicemi a blahovičníky plápolaly ohně a ze všech stran se nesly písně.

Yama usedl do suché trávy a naslouchal nočním zpěvům Memsh Tek. Vzpomínka na černý stroj se k němu vracela jako ozvěna a pronásledovala ho jako zvonění v uších či oslnění bleskem. Ten pocit byl tak silný, že téměř překrýval vzrušenou aktivitu myriády strojů, která vyzařovala z města jako chvění obrovské sítě, neboť byly rovněž znepokojeny zdivočelým strojem a poplach, který vyvolaly, stále přeskakoval od jednoho roje k druhému, plynul podél doků, běžel k obrovskému masivu Paláce lidské paměti, sléval se u základů vysokých věží a letěl vzhůru po celé jejich délce, až ven z atmosféry.

Yama dosud netušil, jak zdivočelý stroj přivolal, a přestože ho zachránil, bál se, že by to náhodou mohl udělat znovu, navíc se obával, že ho odhalí stroje komisařů nebo prefekt Corin, který ho určitě pořád hledá. Sestup zdivočelého stroje byl ze všech dobrodružství, jež zažil, nejděsivější. A taky se teď strašně styděl za to, jak tam proti němu stál, doslova paralyzován strachem, a měl pocit, že si ho stroj jakýmsi záhadným způsobem poznamenal, protože malou částí svého nitra po něm toužil, neboť tušil, že mu chce něco sdělit. Možná mě stále pozoruje, třeba se může kdykoli vrátit, říkal si, jenže kdyby přiletěl, nevěděl bych, co mám dělat.

Vzpomněl si na obchodníka, na něhož dosud nedokázal myslet jako na cizopasný organismus zavrtaný nervovými vlákny do toho neuvěřitelně tlustého těla, vzpomněl si i na bělovlasého Iachima. Oba už byli mrtví. Tvrdili mu, že je Stavitelem, že jeho pokrevní linie tady byla první. Pilot vesmírného modulu naznačil něco podobného a deska, kterou mu ukázali Beatrice a Osric, zobrazovala v podstatě totéž. Znamenalo to, že jeho předkové kráčeli po Konfluenci na samém počátku a vytvářeli ji podle představ Ochránců. Buď vymřeli, nebo se v průběhu minulých věků někam přesunuli, ale bylo to tak dávno, že už na ně většina lidí zapomněla. A přesto byl tady, nevěděl proč, ani neznal plný rozsah svých sil.

Obchodník se snažil vzbudit dojem, že ví, čeho je Yama schopen, ale mohl také docela klidně lhát, aby ho snáze využil pro své záměry. Od něj se už nic nedozví. Mohli by to vědět ostatní hvězdoplavci – Iachimo přece řekl, že žijí velmi dlouho. Nebo jsou někde v Ys záznamy, které všechno vysvětlí, jak doufal, když se vydával na cestu z Eolie, nebo ho alespoň přivedou na stopu jeho pokrevníků. Pořád se nic nedozvěděl. Nevěděl, jak se dostal na svět, ani proč ho našli na Velké řece na hrudi mrtvé ženy, která mohla být jeho matkou nebo chůvou. Určitě se však narodil, aby sloužil Ochráncům, neboť i když propadli do Oka za horizont událostí, pořád mohou pozorovat svět, který stvořili, nemohou však už do něj zasahovat, neboť nic nemůže letět rychleji než světlo. Třeba právě Ochránci stanovili okamžik jeho narození do této doby, kterou obchodník označil jako konec času, dávno před tím, než se stáhli z Vesmíru. Derev věřila, že dnes po světě chodí lidé Yamova druhu stejně jako na jeho počátku. Ale proč? Celé dětství se modlil o nějaké zjevení či znamení, aspoň náznak, ale žádnou odpověď nedostal. Možná by už neměl nic dalšího očekávat. Možná je běh jeho života tím znamením, které hledá, jen kdyby mu dokázal porozumět. Nemohl však uvěřit, že by mohl být sluhou zdivočelých strojů. To bylo to nejhorší pomyšlení ze všech.

Seděl na suchém drnu, naslouchal zpěvům Nezkrotného lidu, jež se nesly nocí, a cvrkání cvrčků v trávě, a začal listovat v Puránech. Kniha už uschla, horní roh předních desek však byl nesmazatelně potřísněn obchodníkovou krví. Stránky slabě světélkovaly, v jejich měkkém světle písmenka vypadala jako stíny na skle. Yama našel sútru, kterou citoval Iachimo, a přečetl si ji od začátku do konce.

Svět se zprvu projevil jako zlatý zárodek zvuku. Jakmile se myšlenky Ochránců upřely ke stvoření světa, dlouhá samohláska, jež vyjadřovala podobu světa, se rozechvěla v čisté říši myšlenky a opakovala se sama v sobě. Z tohoto zauzlení vibrujících vln se srazila prvotní hmota světa. Na počátku byl jen koulí vzduchu a vody s malým ostrůvkem bláta uprostřed.

I stvořili Ochránci muže a vložili mu na čelo své znamení, a stvořili ženu téhož druhu a rovněž jí vložili znamení na čelo. Z nejjemnější bílé hlíny vytvořili tuto rasu a oživili ji svými znameními. A všichni byli služebníky Ochránců. Bylo jich mnoho a dali tvar světu podle představ Ochránců.

Yama četl dál, přestože následující sútra byla jen vyčerpávajícím popisem rozměrů světa a způsobu, jakým byl sestaven, přestože věděl, že už tam není žádná další zmínka o Stavitelích ani o jejich osudu. Ta byla až na konci Puránů. Celý svět, poslední velký čin na konci historie Galaxie, byl vytvořen okamžik před tím, než Ochránci propadli do Oka. Pak už o nich nikdo v celičkém Vesmíru nikdy víc neslyšel. V Puránech však nebylo ani slůvko o deseti tisících pokrevních liniích, jež žily na Konfluenci, a z toho pramenily nekonečné disputace mezi kněžími a filozofy, jaký mělo stvoření světa vlastně smysl.

Tamora ho vyrušila. „Čteš? V knihách není nic, co by ses stokrát líp nenaučil ze života. Nic než fantastické nesmysly o zrůdách a podobných hloupostech. A zkazíš si hlavu i oči, když do toho budeš pořád zírat.“

„No, dnes jsme jednu opravdovou zrůdu skutečně potkali.“

„Naštěstí je mrtvá a my máme naši vítěznou trofej naloženou v kořalce jako důkaz. Dost už o tom.“

Yama svým přátelům o zdivočelém stroji neřekl. Tamora se vychloubala, že výstřelem z paprskometu prorazila strop a způsobila potopu, která je zachránila, a Yama jí to nevyvracel, i když se trochu hanbil, že ji tím mlčením podvádí. „Ten obchodník byl zrůda,“ pravil tiše. „Snažil se uniknout před svým pravým já, ale dopustil, že jeho život ovládla nenasytnost. Byl tak žravý, že by nejspíš snědl celý svět, kdyby mohl.“

„Chceš být vojákem, tak ti dám radu. Nad rozkazem nepřemýšlej, a když je po všem, tak na to rychle zapomeň.“

„Copak dokážeš tak snadno zapomenout?“

„Samozřejmě že ne, ale snažím se. Zajali nás, hodili do klecí, ale tys na tom byl asi hůř, protože se tě ten obchodník pokoušel zlomit, chtěl ti vnutit svou vůli. Slova takových lidí jsou jako trny a mnohé se ti zapíchnou hluboko pod kůži, ale časem zapomeneš.“

Yama se usmál. „Možná by to nebylo tak špatné, stát se vládcem světa.“

Tamora usedla vedle něj. Sotva ji ve tmě viděl. „Rozpustil bys cechy a vládl místo nich?“ zeptala se. „Myslíš, že by to změnilo svět k lepšímu?“

Yama cítil její teplo, pach potu, pižma a syrového masa v jejím dechu. „Samozřejmě že ne, ale obchodník mi řekl něco o mé pokrevní linii. Je možné, že jsem na světě sám. Asi jsem něco jako chyba, která se projevila na konci dnů. Nebo jsem naopak něco jiného. Něco zamýšleného.“

„Ten zatracený tlusťoch lhal. Jak by tě mohl líp přimět, abys ho poslouchal, než ti namluvit, že jsi jediný svého druhu a že o tobě ví všechno?“

„Nejsem si jistý, že lhal, Tamoro. Přinejmenším kousek pravdy v jeho slovech byl.“

„Nezapomněla jsem na tebe, a když jsem se vypravila na králíky, trochu jsem se poptávala kolem. Teď mě dobře poslouchej. Zjistila jsem, jak můžeš dostat, co chceš. Byla by tu prácička pro pár žoldnéřů. Nějaký zatracený cech, který sídlí v Paláci lidské paměti, totiž potřebuje někoho, kdo by jim zorganizoval obranu území. Mezi cechy je spousta rozepří, slabé jsou utlačovány silnějšími, které na jejich úkor ještě víc sílí. Tak to zkrátka na světě chodí, a vůbec mi nevadí bránit slabé, když mi za to zaplatí.“

„Takže tím pádem zas nejsou tak slabí.“

„Pchá! Když se u nás narodí vrh mláďat, odloží je na celý den na pahorek. Slabá umřou nebo je odnesou ptáci či lišky. My jsme Nezkrotný lid, víš? Pořád udržujeme naši pokrevní linii silnou. Umaštěnci, přivandrovalci, křiváci a všechen ten odpad tam dole ve městě je dobrý jen na to, abychom ho oškubali. Oni potřebují nás, nikdy naopak.“ Tamora si odplivla. „Na jedné straně je kořist a na druhé lovec. Musíš se rozhodnout, kam patříš. Jestli to nevíš, je načase, abys to zjistil. Jdeš do toho se mnou?“

„Vypadá to jako dobrý plán.“

„Někde cestou ses naučil nemluvit jasně. Jestli chceš říct ano, tak to řekni.“

„Ano, jdu s tebou. Pokud to znamená, že se dostanu do Paláce lidské paměti.“

„Musíš mi zaplatit, protože jsem tu práci sehnala a budu ji muset udělat i za tebe.“

„Taky vím něco o boji.“

Tamora si opět odplivla. Opravdu už vypila hodně kořalky. „Poslyš, je to nebezpečná práce. Ten malý cech dozajista někdo přepadne. Určitě nemají žádné vojáky, jinak by si nenajímali někoho zvenčí. Asi prohrají, ale když se to udělá správně, tak na to doplatí jenom jejich lidi. Buď se nám podaří uniknout, v horším případě přijdeme o plat, protože nás budou muset vykoupit ze zajetí, ale nebudu ti zapírat, že je tady taky možnost, že nás zabijí. Pořád o to stojíš?“

„Je to způsob, jak se dostat dovnitř.“

„Přesně tak. Jde o Cech věštců, který zabírá v Paláci lidské paměti celkem slušné místo, jenže to jejich věštění už není, co bývalo, a jiný cech, mnohem silnější, je chce o ty prostory připravit. Máme za úkol vycepovat jejich sloužící, aby dovedli mávat meči, a zabezpečit obranu, ale budeš mít dost času pátrat po tom, co chceš najít. O penězích se domluvíme hned. Z odměny za zabití hvězdoplavce i za tuhle novou prácičku mně připadne polovina. Ty zaplatíš všechny výdaje, které budeme mít, a přidáš půlku ze všeho, co ti z obou podílů zůstane.“

„Zdá se ti to poctivé?“

„Pchá, to jsem tušila! Musíš přece smlouvat, hlupáku! Nechápeš, že žádám dvakrát tolik, než za kolik to riziko stojí?“

„Stejně ti to dám. Pokud zjistím, co chci vědět, nebudu už peníze potřebovat.“

„Jestli se míníš dostat do armády jako důstojník, budeš jich potřebovat pořádnou hromadu, mnohem víc, než kolik máš. Brnění, koňský postroj a zbraně, to všechno něco stojí. A pokud sháníš informace, musíš mít na úplatky. Vezmu si z obou tvých odměn čtvrtinu a podělím se s tebou o výdaje. Zatraceně! Smlouvám sama proti sobě jako blázen, ale ten zbytek budeš potřebovat, věř mi.“

„Jsi laskavá, Tamoro, jenom bys občas mohla být tolerantnější. Žádná pokrevní linie se nemá vyvyšovat nad jiné.“

„Jde to i bez toho. A ještě něco. Nebudeme o tom říkat tomu krysáčkovi. Provedeme to bez něj.“

„Bojíš se ho snad, protože zabil vrátného?“

„Kdybych se bála takových jako on, v životě bych se neodvážila plivnout do stoky, abych některého z nich netrefila do oka. Když jinak nedáš, tak ať jde s námi, ale nebudu předstírat, že jsem z toho nadšená, a jestli bude chtít nějaké peníze, tak ode mě neuvidí ani chlup.“

„Je stejný jako já, Tamoro. Taky chce změnit svůj osud.“

„Tak jste oba blázni.“ Tamora podala Yamovi láhev, z níž opět pořádně ubylo. „Napij se a pak si poslechneš mou píseň o našem velikém vítězství. Ten krysáček se bojí usednout s mými bratry a sestrami, ale já vím, že ty ne.“

Přestože se Yama snažil nedat to najevo, Tamořini divocí příbuzní mu přece jen naháněli strach. Kolem ohně dřepělo asi deset mužů i žen, všichni byli svalnatí a na zádech měli vytetované trojúhelníky. Největší respekt měl před statnou matkou rodu, která seděla na protější straně ohniště. Měla bílou hřívu a na obnažených ňadrech krajkoví jemných jizev, a zatímco Tamora zpívala, nespustila z něho oči zářící jako žhavé uhlíky.

Tamořina vítězná píseň byla jedno dlouhé, nepřetržité disharmonické hrdelní vytí, které bodalo do noci jako ostrý stříbrný meč. Když skončila, zhluboka se napila z koženého měchu. Všichni pochvalně mumlali, přikyvovali a spokojeně cenili tesáky, jen jeden muž si hlasitě postěžoval, že ta píseň byla míň o Tamoře a víc o tom cizinci s kůží jako syrovátka.

„Bylo to hlavně jeho vítězství,“ řekla Tamora.

„Tak ať si tu píseň zazpívá sám,“ bručel muž.

Matka rodu se Tamory zeptala, odkud Yama pochází, protože takový druh dosud neviděla. „Přišel proti proudu řeky, pramáti.“

„Tím se to vysvětluje. Říká se, že dole na řece žije spousta divných lidí, ale nikdy jsem se neobtěžovala jít se na ně podívat a teď už jsem příliš stará, abych se tak namáhala. Pověz mi něco, chlapče, pověz, jak přišli tví lidé na svět.“

„To je tajemství dokonce i pro mě. Četl jsem o nich něco málo v Puránech a viděl jsem obraz na jedné staré desce, ale to je všechno, co vím.“

„Tak to jsou tví lidé opravdu divní,“ usoudila matka rodu. „Každá pokrevní linie má svou legendu, své tajemství a svá tři jména. Ochránci stvořili každou rasu jinak a z jiného důvodu a v těch příbězích se vysvětluje, proč se tak stalo. V té knize, kterou máš u sebe, žádnou pověst o svých lidech nenajdeš, ta vypráví o mnohem starších záhadách, ne však o tomto světě.“ Dala políček jedné ženě a vytrhla jí měch. „Dej to sem!“ Potom řekla Yamovi: „Bojí se, že se znevážím, když se opiju.“

„Ty se přece nemůžeš opít, pramáti,“ řekl nějaký muž. „Kdyby ses o to pokoušela, jedině by ses otrávila. Proto to neradi vidíme.“

Matka rodu plivla do ohně. „Tohle je takový utrejch, že jsem otrávená už po prvním doušku. Copak tady nikdo nemá lepší pití? Za starých časů bych to nenalila ani do lampy.“

Yama vytáhl zbytek kořalky s meruňkovou vůní. „Napijte se, pramáti.“

Stařena obrátila láhev dnem vzhůru, pak si blaženě olízla rty. „Víš, jak jsme přišli na svět my, chlapče? Povím ti to.“

Několik lidí kolem ohně zasténalo, ale matka rodu je okřikla. „Jenom vám prospěje, když to znovu uslyšíte. Ani jeden z mladých nezná staré legendy tak dobře, jak by měl. Tak nastražte uši a dobře poslouchejte:

Když byl stvořen svět, postavili někteří Ochránci na jeho povrch zvířata a zažehli v nich rozum. A tak jsou kupříkladu lidé, kteří pocházejí z kojotů, jejichž předky Ochránci naučili pohřbívat své mrtvé. Tenhle starý zvyk kojoty změnil, protože museli vysedávat u hrobů, aby mohli řádně oplakávat mrtvé, jenže při tom sezení na studených kamenech přišli o své chlupaté ocasy, a tak vstali, protože pro jejich zadky byl kámen nepohodlný. A když se tak stalo, přední tlapy se jim prodloužily do lidských rukou a špičaté čenichy se kousek po kousku zkracovaly, až se z nich staly lidské tváře. Tohle je jedna pověst. A je tolik pověstí, kolik je různých zvířat, z nichž se stali lidé. Ale Nezkrotný lid má jiný původ.

Dva Ochránci se dostali do hádky o to, jak správně vytvářet lidské bytosti. Ochránci nemají takové pohlaví, jak je známe my, ani se nežení, ale bude snazší ten příběh pochopit, když si je představíme jako manželku a manžela. Enki byl Ochránce, který měl dozor nad vodami světa, a tak měl plno práce, protože v těch raných dobách byla na celém světě pouze Velká řeka, která tekla odnikud nikam. Stěžoval si na tu těžkou práci manželce Ninmah, která byla Ochránkyní země, a ta mu navrhla, aby si stvořili tvory, kteří za ně budou všechnu práci vykonávat. A tak to také udělali, vytvořili je z malého množství bílého bláta naplaveného Velkou řekou – a vidím, že dál tuhle část pověsti znáš.“

„Už mi to někdo vyprávěl. Píše se o tom také v Puránech.“

„Mé vyprávění je pravdivější, protože bylo předáváno od úst k ústům po deset tisíc generací, a tak jsou ta slova stále živá, a ne jako ty mrtvé věci z plastu nebo ze dřeva. Takže když byla tahle nová rasa z říční naplaveniny stvořena, konala se veliká oslava, protože Ochránci už nemuseli pracovat. Vypili mnoho piva, zvlášť Ninmah, která začala být rozverná a řekla Enkimu: ‘Jaké je vlastně lidské tělo, dobré či špatné? Mohu je přetvořit, jakýmkoli způsobem se mi zlíbí, ale dokážeš pak pro ně najít práci?’ Enki odpověděl, že dokáže, a tak Ninmah stvořila neplodnou ženu a eunucha a ještě pár nedochůdčat.

Avšak Enki našel úkol pro každého z nich. Z neplodné ženy udělal konkubínu, z eunucha poslušného sluhu a tak dál. A potom, protože byl ve stejně rozverné náladě, vyzval Ninmah, že teď zas on vytvoří různé nepodařené tvory, pro něž ona musí najít uplatnění. Souhlasila, a tak Enki stvořil muže, jenž pozbyl všech sil, i uviděla Ninmah poprvé starce. Podala mu chléb, ale byl příliš slabý, aby ho mohl uchopit, a když mu vložila sousto do úst, nedokázal je rozkousat, protože neměl zuby, a tak Ninmah pro tohoto nešťastníka nenašla žádné upotřebení. Pak Enki stvořil další mrzáky a zrůdy, ale Ninmah nedokázala pro nikoho najít uplatnění.

Potom oba upadli do opileckého spánku, a když se probudili, byl všude zmatek, protože mrzáci stvoření Enkim se rozutekli po celém světě. Enki a Ninmah byli předvoláni před ostatní Ochránce, aby se za to zodpovídali. Aby Enki a Ninmah unikli trestu, stvořili společně poslední rasu, která dostala za úkol lovit chromé a staré, aby ze všech lidí na světě zůstali jen silní a zdraví.

Tak jsme přišli na svět my. A říká se, že když nás Enki a Ninmah tvořili, trpěli ze všeho toho piva, které vypili, strašlivou kocovinou, a proto máme tak vznětlivou a hrubou náturu, protože ji do nás vtiskli, jako když hrnčíř otiskne svůj palec do hlíny.“

„Slyšel jsem jenom začátek toho příběhu,“ řekl Yama, „a jsem rád, že znám i konec.“

„Teď musíš vyprávět příběh ty,“ naléhal muž, který si stěžoval již prve. Byl menší než ostatní, ale přesto o hlavu větší než Yama. Byl oblečený do černé kůže a vestu měl pobitou měděnými cvoky.

„Zmlkni, Gorgo,“ pravila matka rodu. „Tenhle mladík je naším hostem.“

Gorgo se skrze plameny vyzývavě podíval na Yamu. Hleděli na sebe a ani jeden nechtěl uhnout očima jako první, ale pak v ohni pukla větev a vystřelila žhavé uhlíky Gorgovi do klína. Zaklel, smetl oharky na zem a ostatní se rozesmáli.

Gorgo se zamračil. „Vyslechli jsme o něm Tamořinu oslavnou píseň. Prostě mě jen zajímalo, jestli má dost odvahy, aby promluvil sám. Myslím, že nám tuhle zdvořilost dluží.“

„Ty nejlíp víš, kdo komu co dluží,“ řekl někdo.

Gorgo se otočil. „Domáhám se jenom svého a moc dobře to víš. Byli byste chudí jako říční krysy, kdybych pro vás nesháněl práci! Všichni jste mými dlužníky.“

Matka rodu řekla: „O tomhle nebudeme mluvit. Copak nejsme Nezkrotný lid, jehož počestnost je stejně proslulá jako jeho síla a bojovnost?“

„Některým lidem se musí počestnost připomínat,“ zavrčel Gorgo.

Nějaká žena ho obvinila: „My bojujeme, ale odměnu shrábneš ty.“

„Tak mě příště nežádejte o práci,“ vrčel Gorgo nedůtklivě. „Najděte si ji sami. Nikoho nenutím, jak dobře víte, ale pořád žadoníte, abych vám pomohl, takže nemám čas se vyspat ani si ulovit něco k snědku. Ale nezapomínejme, že tady máme hosta. Slyšeli jsme o něm od Tamory veliké věci. Tak buďte zticha a nechte ho, ať promluví sám.“

Yama si pomyslel, že Gorgo dokáže mluvit vlídně, když se mu zachce, ale med v jeho slovech jen zastírá závist a podezíravost. Gorgo se očividně domníval, že Yama patří mezi pokrevní linie, které Nezkrotný lid považuje za odpad.

„Povím vám tedy jeden příběh,“ začal Yama, „ale obávám se, že vás bude nudit. Bude o tom, jak mi jeden nedotčený zachránil život.“

Gorgo zabručel, že to skutečně na nějaký pořádný příběh nevypadá. „Radši nám místo toho vyprávěj o svém lidu. Nesnaž se mi namluvit, že takový skvělý hrdina jako ty, pokud máme věřit slovům naší sestry, se stydí za své vlastní lidi a musí si vymýšlet příběhy o nějakých polozvířatech, která ani nemají znamení Ochránců.“

Yama se ušklíbl. Alespoň na tohle bylo snadné odpovědět. „Přál bych si znát takové příběhy, ale byl jsem vychován jako sirotek.“

„Třeba se tvůj lid za tebe styděl,“ řekl Gorgo, byl však jediný, kdo se té poznámce zasmál.

„Tak už spusť,“ pobídla Yamu Tamora, „a nedovol Gorgovi, aby tě přerušoval. Závidí, protože žádné vlastní příběhy nemá.“

Sotva Yama začal vyprávět, uvědomil si, že je opilý víc, než si myslel, ale už nemohl couvnout. Vylíčil, jak ho jeden apatykář unesl, jak uprchl z pinasy a jak se seznámil s Caphisem, ale naštěstí ještě měl dost jasného rozumu, aby se o přízračné fregatě nezmínil ani slůvkem.

„Našel jsem toho Rybáka lapeného do pasti, kterou na banyánovém ostrůvku nastražil člověk z města, jež spravuje můj nevlastní otec. Lidé z toho města kdysi tyhle Rybáky naprosto běžně lovili, protože je kvůli tomu, že nemají znamení Ochránců, považovali za zvířata, ale můj otec to zakázal. A tenhle nešťastný Rybák byl přilepený do lepkavé sítě na chytání netopýrů, jenže jsem ho nemohl uvolnit, aniž bych se sám nepřilepil, a tak jsem nastražil vlastní past. Lovec si bezstarostně připlul pro kořist jako pavouk, který přiběhne k mouše chycené do pavučiny, ale padl do mé léčky a sám se stal kořistí. Vzal jsem mu sprej, kterým se dá neutralizovat lepidlo na síti, a osvobodil Rybáka. Pak jsme my dva odpluli a zanechali toho hloupého velkého lovce napospas jiným lovcům, mrňavým a pořádně žravým, jejichž výhoda spočívá v tom, že počtem vždycky převyšují kořist – tedy moskytům a muchničkám. Za to, že jsem mu zachránil život, mě ten Rybák nakrmil a dovezl na břeh. A tak jsme zachránili jeden druhého.“

„Neuvěřitelná pohádka,“ řekl Gorgo a znovu se podíval Yamovi do očí.

„Hodně jsem vynechal,“ pravil Yama, „ale kdybych měl vypovědět všechno, trvalo by to celou noc. Řeknu už jenom jedno. Kdyby nebylo laskavosti toho Rybáka, nebyl bych teď tady, a tak jsem se naučil nedělat ukvapené úsudky o žádném člověku, ať se zdá jakkoli nízký.“

„Nejspíš tě máme obdivovat za to, jaké poučení jsi ukryl ve své báchorce,“ prohlásil Gorgo. „Na to odpovídám, že jsi blázen! Každý rozumný člověk by toho Rybáka snědl, vzal si jeho korakl a sám odplul s plným břichem.“

„Vyprávěl jsem jenom to, co se stalo.“ Yama se zahleděl Gorgovi do žlutých očí. „Vidíte-li v mých slovech něco jiného, pak jenom to, co jste si tam vložil sám. Kdybyste se snažil ukrást lovci kořist, uvízl byste v síti také a skončili byste oba v jeho břiše.“

Gorgo vyskočil. „Něco o lovu vím. A taky vím, že nejsi tak chytrý, jak si o sobě myslíš. Zastáváš se kořisti, proto nejsi žádný lovec.“

Yama rovněž vstal, protože nechtěl vzhlížet na Gorga zdola. Možná by to neudělal, kdyby byl méně opilý, ale pobídlo ho žihadlo zraněné pýchy. Mimo to byl přesvědčen, že Gorgo není tak hrozný, jak vypadá, a že užívá místo zbraní pouhých slov. Byl vyšší a rozložitější, měl silnou čelist a ostré zuby, ale seržant Rhodean naučil Yamu několik způsobů, jak takové rozdíly změnit ve výhodu.

„Popsal jsem, co se stalo, nic víc a nic míň,“ řekl Yama. „Musím snad dokazovat pravdivost svých slov?“

Tamora chytila Yamu za ruku. „Gorga si nevšímej. Chtěl by se mnou spát, ale já ho vždycky odmítla. Je to vztekloun a žárlivec.“

Gorgo se zasmál. „Myslím, žes mě špatně pochopila, sestro. Nejsou to tvoje lži, proti nimž mám námitky, ale jeho. Vzpomeň si, co mi dlužíš, než proti mně znovu vystoupíš.“

„Oba dva se okamžitě posaďte,“ nařídila matka rodu. „Yama je náš host. Znectil jsi nás všechny, Gorgo. Sedni si a napij se. Vždycky se snadno rozhněváme, a tak z toho nebudeme dělat záležitost cti.“

„Všichni jste mými dlužníky,“ prohlásil Gorgo, „ať tak nebo onak.“ Zlobně pohlédl na kruh lidí, pak plivl do ohně, odvrátil se a odkráčel do noci.

V nastalém tichu se Yama posadil a omluvil se, že příliš mnoho pil a ztratil soudnost.

„Gorgo se vztekne pokaždé, když ho dostatečně nevychvalujeme,“ řekla nějaká žena.

„Je spíš vzteklý než nezkrotný,“ doplnil někdo a ostatní se zasmáli.

„Je to zatracený hanebník,“ prohlásila Tamora. „A navíc patolízal a zbabělec. Nikdy neloví, ale nakrmí se úlovky nás všech. Zastřelil jednoho muže kuší, místo aby bojoval poctivě…“

„To stačí,“ zarazila ji matka rodu. „Nebudeme mluvit o druhých za jejich zády.“

„Klidně mu to řeknu do očí,“ ohradila se Tamora, Jestli se mi do nich někdy odváží podívat.“

„Už o tom nemluvme,“ navrhl Yama, „a já slibuju, že nebudu mluvit ani o sobě.“

Pak následovaly další pijácké příběhy a písně, až nakonec Yama požádal o svolení, zda může odejít, protože Nezkrotný lid nejspíš nepotřebuje spát, ale on už je unavený.

Klopýtal zpátky ve slabém světle Bojovníkovy paže, a přestože několikrát upadl, nakonec nezraněn dorazil do jejich tábora. Pandaxas pochrupoval stočený do klubíčka u teplého popela a ledvinové šídlo svíral oběma rukama. Yama ulehl o kus dál na pahorku, z něhož byl výhled na potemnělé město. Sotva se zamotal do přikrývky, okamžitě usnul. Probudil se, když z něj Tamora přikrývku stahovala. Její nahé tělo se ve tmě slabounce lesklo. Neodporoval, když mu začala rozvazovat tkanice na košili, ani když se mu přisála ke rtům.

22 – Krajina mysli

Příštího rána sledoval Pandaxas s neskrývaným pobavením, jak Tamora ošetřuje Yamovi škrábance na stehnech a kousnutí na ramenou a krku. Pandaras si plivl do dlaní a ulízal si vlasy, vytřepal odřený kožený kabátec a prohlásil, že je připraven vyrazit.

„Snídani si můžeme koupit v přístavu. S těmi penězi, které jsme si vydělali, nemusíme žít jako neproměnění venkovánci.“

„V noci jsi spal pořádně tvrdě,“ řekl Yama.

„Nespal jsem vůbec. Když jsem zrovna neomdlíval strachy, naslouchal jsem každičkému zašramocení a představoval si, jak se ke mně plíží nějaký hladový masožravec. My odjakživa žijeme ve městě. Nejsme stvořeni pro venkov.“

Yama zvedl svou košili. Po záplavě v obchodníkově domě byla samé bláto a taky plná suché trávy, protože ji Tamora použila jako polštář. „Měl bych si vyprat šaty,“ povzdechl si. „Takhle neudělám na naše nové zaměstnavatele ten správný dojem.“

„Copak tady míníš zůstat věčně, pane? Měli bychom si rychle vyzvednout odměnu a pak se vydat rovnou do Paláce lidské paměti a najít tvou rodinu, dřív než hory spolknou slunce. Už jsme tam mohli být, pane, kdybys nespal tak dlouho.“

„Jen žádný spěch,“ zasmál se Yama.

„Zakrátko budu starý a už mě nebudeš potřebovat. Tak ti aspoň vyperu šaty. Jsem přece tvůj panoš a budu to mít hned.“

Tamora si poškrábala zarudlou kůži na žebrech nad okrajem obvazu. „Pchá! Co ty jsi za panoše? Máš seno ve vlasech a špinavý čumák. Pojď se mnou, Yamo, kousek dál je místo na praní.“

Pandaras zamával ledvinovým sídlem, vypjal hruď, culil se a čekal na projev Yamovy přízně. „Budu tedy hlídat tvou brašnu, pane,“ prohlásil, jako by svět byl jeviště, na němž hraje hlavní roli, „ale nenechávej mě dlouho samotného. Dva nebo tři tyhle krvežíznivé vlčáky přemůžu, ale ne celou smečku.“

Pod vrcholkem pahorku prýštil horký pramen a stékal do kaskády přírodních jezírek, která vznikla ve vápencových prohlubeninách. Každé jezírko bylo o něco chladnější než to nad ním, a Yama si vybral takové, jehož teplotu snesl, usadil se na mělkém okraji a vydrhl si košili a kalhoty bílým pískem. Rozložil šaty na plochou skálu, kterou už vyhřálo slunce, a pak dovolil Tamoře, aby mu umyla záda. Drobné rybky se stříbrnými a černými pruhy kmitaly v průzračné vodě kolem jeho nohou a oďobávaly mu špínu mezi prsty. Další lidé se cákali v pářící vodě nad nimi a jejich veselé hlasy se zvučně nesly pod modrou oblohou.

„Voda přitéká do Ys podzemními řekami z Mezních hor,“ vysvětlila Yamovi Tamora. „Každý, kdo si to může ve městě dovolit, používá vodu z hor, pouze chudáci a běženci pijí tu říční břečku.“

„Takže to musí být nejsvatější lidé v Ys, protože voda Velké řeky je posvátná.“

„Pchá! Žádná svatost nevyčistí všechno to svinstvo, které v řece plave. Většina lidí se v ní koupe pouze jednou za rok ve sváteční den, když oslavují svou pokrevní linii, jinak se jí na sto honů vyhnou. Jedna podzemní řeka teče nedaleko, a tak jsou zde tůně, kam chodí pít zvěř, a proto tady máme loviště. Na tomhle místě jsou skryté stroje, které vodu ohřívají.“

„Je to krásné místo.“ Yama ukázal na oblohu. „Podívej, jestřáb.“

Tamora zatáhla za šňůrku, kterou měl Yama kolem krku, a vzala do ruky keramický kotouček, jenž na ní visel. „Copak to máš? Dárek na památku?“

„Někdo mi to daroval, než jsem odešel z Eolie.“

„Taková kolečka jsou všude kolem, kdyby se ti chtělo chvíli kopat. Jako mládě jsem si s nimi hrávala. Tohle je ale pořádně ošuntělé. Kdo ti je dal? Nějaká tvá milá?“

Derev.

To bylo už podruhé, kdy Yama zradil její důvěru. Přestože byl v noci opilý a přestože nevěděl, zda Derev ještě někdy uvidí, cítil se náhle zahanben, že Tamoře dovolil, aby s ním ležela.

Na tváři ucítil její dech vonící po mátě peprné, jejíž listí žvýkala. Přejela prstem Yamovi po bradě a řekla: „Rostou ti vousy.“

„Mám v brašně skleněnou břitvu. Měl jsem si ji vzít s sebou a oholit se. Anebo si nechám narůst plnovous.“

„To bylo poprvé, že? Nestyď se. Každý si zažije své poprvé.“

„Ne. Chci říct, že to nebylo poprvé.“

Vzpomněl si na Telmonův vysoký vzrušený hlas, když otevíral dveře do vyhřátého salonku nevěstince osvětleného lampami a prosyceného těžkými vůněmi. Odhalené ženy se k nim otáčely jako cizokrajné orchideje. Yama doprovázel Telmona, který ho o to požádal, protože byl zvědavý a protože Telmon měl už brzy odejít do války. Potom měl pocit, že Derev o tom ví, a doufal, že to pochopí, přestože mu to nejspíš nikdy neodpustí. Proto té poslední noci v Eolii tak ochotně pronášel své vroucí sliby, které však příliš brzy a příliš snadno porušil. Když jsem takový, řekl si zahanbeně, jak vůbec můžu pomyslet na to, že bych se mohl stát hrdinou?

„Ale byla jsem tvá první z Nezkrotného lidu, že?“ řekla Tamora. „To spálí všechny vzpomínky na ty ostatní.“ Štípla ho do ramene. „Máš jemnou kůži. Chutná slaně.“

„Potím se všude kromě dlaní a chodidel.“

„Opravdu? To je divné. Ale mám tu chuť ráda. Proto jsem tě v noci tak kousala.“

„To se rychle zahojí.“

„Poslouchej, Yamo. Už se to nebude opakovat. Rozhodně ne, dokud budeme společně pracovat. Stůj klidně. Nemůžu ti pořádně umýt záda, když se pořád vrtíš. Minulou noc jsme společně oslavovali, takže to bylo v pořádku. Nedovolím však, aby nám to překáželo v práci. Jestli se ti to nelíbí a připadáš si zneužitý, najdi si jiného žoldnéře. Jsou jich tady spousty a na Vodním bazaru ještě víc. Máš dost peněz, aby sis najal toho nejlepšího.“

„Byl jsem stejně opilý jako ty, jestli ne víc.“

„Doufám, žes se mnou nespal jen proto, že ti pití zatemnilo mozek!“

Yama se začervenal. „Chtěl jsem jen říct, že jsem ztratil zábrany. Tamoro…“

„Nezačínej se sladkými řečičkami. Nevyprávěj mi ani o své milence, kterou jsi nechal doma, ani o tom, jak je ti to všechno líto. Tam bylo tam. Tady je tady. Jsme druhové ve zbrani. Vyspali jsme se spolu. Konec téhle části příběhu.“

„Vždycky mluvíš tak zpříma?“

„Mluvíme, jak se nám chce, jinak by to znamenalo slabost. Mám tě ráda a v noci jsem si užila. Některé pokrevní linie mají říji jen jednou za rok – představ si, jací to jsou chudáci! U nás dvou navíc nehrozí nebezpečí, že bychom spolu měli mládě, což se ženám Nezkrotného lidu stává pokaždé, když se s někým vyspí, leda by už byly těhotné. Nejsem na to připravená, ještě ne. Za pár let si najdu nějakého muže, dám se s ním dohromady a pořídíme si rodinu, ale to má ještě čas. Hodně našich žen si užívá s metoiky.“

Yamu to zaujalo. „Proč nepoužíváte ochranu?“

Tamora se zasmála. „Pchá, to neznáš naše muže! K něčemu takovému by se nesnížili. Některé ženy si vaří bylinky, aby neotěhotněly, ale většinou to stejně nepomůže.“

„Vaše ženy jsou silnější než muži.“

„Většinou to platí u všech pokrevních linií, i když to tak nevypadá. My jsme jenom otevřenější. Teď mi umyj záda ty, pak si zajdu na záchod a můžeme jít pro toho tvého krysáčka. Jestli budeme mít štěstí, tak mezitím utekl tam, kam patří.“

Když scházeli z pahorku pěšinou v šalvěji a vysoké ostřici, Yama zahlédl černě oděnou postavu, jak je pozoruje z úkrytu v dubovém hájku. Napadlo ho, že by to mohl být Gorgo, ale ať už to byl kdokoli, ustoupil do stínu a zmizel dřív, než na něho mohl upozornit Tamoru.

Město bylo dosud rozrušeno příletem zdivočelého stroje. Komisaři s nezbytnými oblaky strojů hlídkovali na ulicích, a přestože Yama všechny stroje neustále žádal, aby je ignorovali, bál se, že některý vycítí příliš pozdě, nebo že se z davu vynoří prefekt Corin. Otáčel se ze strany na stranu, až ho Tamora napomenula, ať toho nechá, nebo je určitě zatknou. Na každé větší křižovatce postávaly skupinky příslušníků městské domobrany s mušketami a karabinami, v širokých červených kalhotách a plastových kyrysech hladkých a mléčně průhledných jako led. Sledovali davy tvrdým povýšeným pohledem, ale nikoho nekontrolovali. Pandaras řekl, že se toho neodváží, a Yama se zeptal, jak je to možné, když přece hájí autoritu Ochránců.

„Nás je mnohem víc,“ řekl Pandaras a udělal znamení, kterého si Yama už povšiml – dotkl se pěstí krku.

Zdálo se, že se chlapec vůbec nebojí a naopak dává otevřeně najevo pohrdání. Mnoho dalších lidí dělalo totéž znamení jako Pandaras. Někteří si dokonce odplivli a zakleli, ale teprve až kolem domobrany prošli a splynuli s davem.

„Dole na řece se válčí a ve městě je málo vojáků, tak musí udržovat pořádek terorem. Proto je lidi nenávidí. Vidíš tamhle toho náfuku?“ Pandaras ukázal na důstojníka ve zlatavém kyrysu, který se vznášel na kovovém disku nad zaprášenými korunami jinanů lemujících širokou hlučnou třídu. „Jediným výstřelem by srovnal se zemí celou ulici, kdyby chtěl. Ale neudělá to, pokud nebude zbytí, protože by nastaly nepokoje a mnohem větší části města by byly vypáleny a vypleněny. Kdyby někdo ukradl laserovou pistoli a chtěl ji použít proti domobrancům nebo komisařům, pak by to mohl udělat.“

„Nebylo by to trochu přehnané?“

„Energetické zbraně jsou zakázané, což je smůla,“ zalitovala Tamora. „Právě teď by se mi taková pistole hodila. Než bys stačil mrknout, vyčistila bych nám cestu od tohohle stáda trhanů.“

„Jednoho mého strýce z matčiny strany dostali před několika lety, když protestoval proti daním,“ řekl Pandaras. „Stalo se to v jiné čtvrti, pár desítek honů proti proudu. Nějaký boháč koupil blok domů, zboural ho a vysázel tam park, a zastupitelé rozhodli, že každý řemeslník a obchodník v okolí bude platit vyšší daně. Díky tomu parku přece byla ta oblast mnohem atraktivnější, ne? Zastupitelé tvrdili, že na čerstvý vzduch přijde víc lidí a tím pádem tam taky víc utratí. Jenže obchodníci a řemeslníci ten dojem neměli, spojili se a vyhlásili protestní stávku. Zastupitelé povolali komisaře, ti celou oblast obklíčili a vyslali stroje, aby nikoho nepustily tam ani ven. Trvalo to sto dní a říká se, že ke konci obklíčení lidé neměli co jíst, a tak pojídali mrtvoly. Několik řemeslníků se pokusilo vykopat tunely, ale komisaři do nich poslali stroje a ty je zabily.“

Yama se zeptal: „Proč stávku neukončili?“

„Ukončili. Už po dvaceti dnech. Drželi by ji déle, ale byly tam děti a taky lidé odjinud, kteří se tam ocitli náhodou. Sepsali tedy petici, že se vzdávají, ale komisaři pokračovali v obléhání, aby je potrestali. Tenhle případ měl ostatní vyděsit natolik, aby se bez povolení už neodvážili ani odplivnout.“

Tamora řekla: „Jinak to nejde. V tomhle městě žije příliš mnoho lidí, většinou samí blázni a trhani. Hádka mezi sousedy se klidně může změnit v krevní mstu mezi dvěma pokrevními liniemi s tisícovkami mrtvých. Pokud namísto toho komisaři nebo domobrana zabijí dva, tři či sto, když je to nutné, celá záležitost se uklidní dřív, než se stačí pořádně rozběhnout. Je tady alespoň tucet pokrevních linií, kterých se můžou zbavit, aniž by si toho někdo všiml.“

„My jsme síla Ys,“ řekl Pandaras vzdorovitě a Tamora mu výjimečně neodpověděla.

Do doků přišli pozdě odpoledne. Tentýž podsaditý strážný s vyholenou lebkou se s nimi setkal ve stínu modulu. Podíval se na fiolu, v níž plavala vlákna nervové tkáně, a prohlásil, že už o obchodníkově smrti ví.

Tamora řekla: „Tak si vezmeme naše peníze a půjdeme.“

„Řekl jste, že si to budete muset prověřit,“ namítl Yama.

„Celé město ví, že byl v noci zabit,“ prohlásil strážný. „Upřímně řečeno, byli bychom raději, kdybyste nevyvolali tolik rozruchu, ale jsme rádi, že je ta záležitost vyřízena. Nebojte se, zaplatíme vám.“

„Tak to udělejte rovnou,“ pobídla ho Tamora, „ať si můžeme jít po svých.“

Yama rychle řekl: „Uzavřeli jsme smlouvu. Musíme ji dodržet do posledního písmene. Váš pán chtěl vzorek prověřit, proto žádám, aby to tak proběhlo, aby nebyly žádné pochyby.“

Strážný chvíli na Yamu upřeně hleděl. „Nechci vás urazit, a tak dodržím vše, co bylo ujednáno. Pojďte se mnou.“ Když následovali strážného po bambusové lávce, Tamora popadla Yamu za paži a vztekle zasyčela: „Proč tak bláznivě riskuješ! Uděláme práci, vezmeme peníze a jdeme. Koho to zajímá, co si o nás myslí? Komplikace jsou nebezpečné, zvlášť s hvězdoplavci, a my máme schůzku na Vodním bazaru.“

„Mám své důvody,“ řekl Yama tvrdohlavě. „Můžeš s Pandarasem počkat venku nebo jít rovnou na Vodní bazar, jestli chceš.“

Promyslel si to už cestou k přístavní hrázi, u níž nákladní modul kotvil. Hvězdoplavec přece tvrdil, že ví něco o jeho pokrevní linii. I kdyby věděl jen desetinu toho, co naznačoval obchodník, pořád to stálo za pokus. Byl připraven na problémy, ale myslel si, že zná způsob, jak se k těm informacím dostat, kdyby mu hvězdoplavec odmítl odpovědět.

V kulaté místnosti na vrcholu lodi otevřel strážný křišťálovou fiolu a vylil její obsah na černou podlahu, která okamžitě pohltila kořalku i vlákna nervové tkáně. Nasadil si zlatý pásek na zjizvenou lebku a ztuhl. Ústa se mu začala pohybovat, pak řekl cizím hlasem: „Tento muž vám zaplatí. Co víc ode mě chcete?“

Yama se otočil k dužnatému květu v lahvici. „Mluvil jsem s tím obchodníkem, bývalým členem vaší posádky, než zemřel. Tvrdil, že ví něco o mých pokrevnících.“ Hvězdoplavec pronesl ústy strážného: „Nepochybně řekl spoustu věcí, aby si zachránil život.“

„Bylo to ve chvíli, kdy se o svůj život nebál, protože jsem byl jeho zajatcem a mí přátelé také.“

„Tak se nejspíš jen vychloubal. Musíš si uvědomit, že byl šílený. Zničil se tělesnými choutkami.“

„Vzpomínám si, že jste mluvil o mých schopnostech, které by mohly být užitečné.“

„Zmýlil jsem se. Ukázaly se být… nevýhodné. Neovládáš to, co umíš.“

Tamora řekla: „Měli bychom toho nechat, Yamo. Sama ti pomůžu najít, co chceš vědět, ale ne tady. Už jsme se přece dohodli, že jdeme do Paláce lidské paměti.“

Yama pravil tvrdohlavě: „Nezapomněl jsem na to. Těch pár otázek, na něž se chci zeptat, mé pátrání neukončí, ale mohou mi pomoct.“ Otočil se opět k lahvici. „Zřeknu se svého dílu odměny za vraždu toho obchodníka, pomůžete-li mi pochopit, co mi řekl.“

„Neposlouchejte ho, ctěný pane!“ vykřikla Tamora. „Nemá právo takhle smlouvat!“

Ústa strážného se otevřela a zavřela. Bradu měl vlhkou slinami.

„Zešílel kvůli touhám svého těla. Avšak já nejsem šílený. Nemám ti co říct, dokud neprokážeš, že víš, kdo jsi. Pak se vrať a promluvíme si.“

„Kdybych to věděl, nemusel bych se vás na nic ptát.“

Tamora chytila Yamu za paži. „Riskuješ všechno, ty blázne, pojď!“

Yama se snažil vytrhnout, ale Tamořino sevření bylo pevné jako kleště a její ostré nehty se mu zaryly do masa, až vystříkla krev. Zkusil ji odrazit bokem, jenže ten trik znala a udeřila ho čelem do kořene nosu, až mu oslepivá bolest vehnala do očí slzy. Pak mu zkroutila ruku za zády a táhla ho k rozevřeným dveřím, ale Pandaras se jí pověsil na nohu a zahryzl se jí zuby do stehna. Tamora zavyla, Yama se jí vyškubl, vrhl se na strážného, serval mu zlatý pásek a narazil si ho na hlavu.

Bílé světlo.

Bílý šum.

Něco měl v hlavě. Jakmile se na to soustředil, začalo to unikat směrem, kterého si dosud nepovšiml, a tak se tam vydal také. Byla to žena, spanilá nahá žena s bledou pokožkou a dlouhými černými vlasy, jež za ní vlály, jak letěla křížícími se světelnými proudy. Ohlížela se přes rameno a oči jí zoufale zářily.

Yama ji rozjařeně sledoval. Zdálo se mu, že je s ní spojen jakousi šňůrou, která se stále zkracuje, a bez rozmyslu se za ní vrhal a nořil se do propletených pramenů světla.

Vůkol se míhaly neviditelné bytosti, jejichž přítomnost jen cítil, a za nimi tušil další a další nesmírná shromáždění, stejně vzdálená a mlhavá jako hvězdný svit. Byly to posádky vesmírných lodí, které se stýkaly v této krajině mysli, v níž plavaly právě tak snadno jako ryby ve vodě. Kdykoli obrátil pozornost ke kterémukoli shluku, ucítil prostorové rozšíření a letmý záblesk spojeného světla jiných myslí, jako kdyby náhle otevřel okenice a pohlédl do vycházejícího slunce. Avšak pokaždé ucukly, sotva se jich svou myslí dotkl, okenice se jedna po druhé zavíraly a záře pohasínala.

Dál se zuřivě hnal za tou ženou a zanechával za sebou narůstající brázdu zmatených a pohoršených obyvatel krajiny mysli. Tu přivolali jakéhosi strážce či hlídacího psa, jenž se proti Yamovi vyřítil jako tlaková vlna, klikatil se a vlnil nevídanými rozměry a zaútočil jako dravá štika, když mrštně prořízne hladinu. Yama zvýšil úsilí, aby tu ženu dostihl, a byl již téměř u ní, když ho oslepilo bílé světlo, v uších mu zaburácel bílý šum a černá podlaha se vznesla a udeřila ho tíhou celého světa.

23 – Chrám Černé studny

Když se Yama probral, uviděl Pandarase, jak sedí na zkřížených nohou na okraji postele a zašívá díru v jeho druhé nejlepší košili. Yama byl pod naškrobeným prostěradlem nahý, na kůži mu zasychal lepkavý pot. Hlava ho bolela a měl pocit, že se mu do vyprahlých úst vkradlo nějaké malé zvíře, netrefilo ven a zcepenělo. Mohl to být blízký příbuzný jasně zelené ještěrky, která seděla hlavou dolů v pruhu světla na protější stěně a šarlatové hrdélko jí vzrušeně pulzovalo, třeba její oblíbený bratranec.

Yama pootočil hlavu. Ležel v malé místnosti, okrová omítka na stěnách byla pomalovaná vzorkem dvou vzájemně se ovíjejících révových úponků, šikmý strop podpíraly zaprášené trámy. Párem vysokých oken dovnitř proudilo odpolední světlo a spolu s ním zvuky, prach a pachy hlučné ulice.

Pandaras ho nadzvedl, podložil mu záda podhlavníkem a podal mu pohár vody. „Dal jsem do ní sůl a cukr, pane. Vypij to, posílí tě.“

Yama poslechl. Ukázalo se, že prospal noc a téměř celý následující den. Pandaras a Tamora ho sem museli dopravit z přístavu v nosítkách.

„Šla si promluvit s tím chlapíkem, s nímž jsme se měli setkat včera. A taky jsme nedostali zaplaceno od toho hvězdoplavce, a proto je na tebe vzteklá.“

„Vzpomínám si, žes mi chtěl pomoct.“ Yama zjistil, že má pokousaný jazyk a sliznici tváří. „Zabil jsi vrátného ledvinovým sídlem, které ti koupila…“

„To bylo předtím, pane, na usedlosti toho obchodníka. Pak jsme spolu byli na nákladním modulu, tys vzal strážnému zlatý kroužek a nasadil sis ho na hlavu.“

„Ne, zlatý pásek měl obchodník. Tak přece všechny v domě ovládal. Ale praskl, když jsem mu ho strhl.“

„Jenže já myslím jiný zlatý kroužek, cos vzal strážnému na vesmírném modulu. Prosím tě, vzpomeň si přece, pane! Nasadil sis ten kroužek na hlavu a okamžitě ses zhroutil s pěnou na rtech a s očima v sloup. Jedna z mých nevlastních sester má padoucnici, a jestli se nepletu, přesně tak to vypadalo.“

„Žena… Viděl jsem nějakou ženu… Ale utekla mi.“

„Stáhl jsem ti ten kroužek z hlavy, ale neprobral ses. Přišli další strážní a vyhnali nás ven. Ten první se s Tamorou pohádal kvůli odměně. Myslel jsem, že ho zabije, ale ostatní vytáhli pistole, a bylo po hádce. Vzal jsem něco z tvých peněz, pane, protože jsem musel zaplatit za palankýn a za tenhle pokoj, tak aby ses nedivil. Doufám, že jsem udělal správně.“

„Tamora musí být pořádně naštvaná i na tebe.“

„Už jsme se spolu srovnali a je to v pořádku. Pořádně jsem se do ní zahryzl, když se tě snažila odtáhnout, ale sotva si tu nohu obvázala, přestala o tom mluvit. Nikdy by nepřiznala, že jsem ji zrovna já dokázal tak parádně zranit, ne? Teď už se jí nebojím, protože vím, že na ni mám, a udělám to zas, když bude potřeba. Nechtěl jsem s ní bojovat, pane, ale neměla ti bránit. Neměla na to právo.“

Yama zavřel oči. Krápníkovitá světla pod stropem kruhového sálu na vrcholu vesmírného modulu… Tvor v lahvici, žábra červená jako růže a liliově bílé plátky kolem mohutného pletence nervové tkáně. „Vzpomínám si. Snažil jsem se zjistit něco o své pokrevní linii. Krajina mysli…“

Pandaras živě přikyvoval. „Vzal jsi strážnému ten kroužek a nasadil sis ho na hlavu.“

„Možná by bylo lepší, kdyby mě Tamora zastavila. Bála se, že ji nebudu potřebovat.“

Pandaras odnesl prázdný pohár a zeptal se: „A potřebuješ ji, pane? Mluvil jsi s tím pilotem mezi čtyřma očima, jestli se to tak dá říct. Pověděl ti, cos chtěl vědět?“

Bylo to jako sen, který se rozplyne a na jehož detaily si už člověk nedokáže vzpomenout. Prchající žena… Nezřetelná seskupení jiných myslí. „Viděl jsem něco úžasného, ale o sobě jsem se nedozvěděl nic, snad jen, že se mě posádky vesmírných lodí bojí.“

„Mě jsi taky vyděsil, pane. Myslel jsem, žes navždycky opustil tělo a odešel na místo, kde hvězdoplavci přebývají. Objednám nějaké jídlo. Nejedl jsi dva dny.“

„Jsi na mě hodný, Pandarasi.“

„Ale ne, pane, je to jen příjemná změna, když teď můžu sekýrovat podomky. Ještě nedávno jsem to byl já, kdo musel přiběhnout na zavolání kdejakého náfuky, čímž pochopitelně nemyslím tebe, pane, a ještě jsem nezapomněl, jaké to je.“

„Není to tak dávno. Teprve pár dní.“

„Déle pro mě než pro tebe. Odpočiň si, pane, za chvíli jsem zpátky.“

Pandaras však byl pryč dlouho, zřejmě se mu jeho nová role zalíbila. V pokojíku bylo horko a dusno, a tak se Yama posadil k oknu, zabalený jenom do prostěradla, protože se mu zdálo, že venku je přece jen o něco čerstvější vzduch. Byl dosud slabý, ale cítil se odpočatý a čilý. Obvaz z předloktí měl pryč a jizvu kolem zčernalých stehů vrásčitou. Zranění na dlani, které si způsobil sám, už bylo jen nezřetelnou bělavou linkou. Všechny odřeniny a drobné šrámy z nedávných dobrodružství se rovněž zahojily, a zatímco spal, někdo ho oholil, pravděpodobně Pandaras.

Z okna hostince měl výhled na širokou třídu uprostřed rozdělenou palmovou alejí. Po prašném bílém chodníku se hemžilo víc lidí, než kdy viděl, byly jich tisíce a tisíce, stovky nejrůznějších pokrevních linií. Byli tam pouliční prodavači, polonazí poutníci, kněží, úředníci, písaři, hudebníci, kejklíři, prodejné ženštiny a mastičkáři. Po laně napnutém z jedné strany ulice na druhou kráčel nad hlavami lidí provazochodec. Pod ním se činili kramáři, na železných plátech pekli banány a jamy, v obrovských mísách pražili ořechy. Otrhaní výrostci pobíhali mezi lidmi, prodávali ochucený led, kousky lékořice a jiné sladkosti, pražené ořechy, cigarety, plastové symboly Ochránců, které už dávno pozbyly významu, a medailony s vyraženými podobami slavných hrdinů války proti kacířům. Žebráci vystavovali na odiv desítky nejrůznějších zmrzačení a deformací, až mrazilo v zádech. Mezi lidmi se na svižných ženetkách nebo černých pštrosech střelhbitě proplétali poslíčci, kteří spěchali doručit nějaké důležité listiny. Jakési velice vznešené osobnosti kráčely pod hedvábnými baldachýny, s nimiž se trmáceli otrávení otroci, další významní mužové se vznášeli na nosítkách nebo palankýnech. Zachmuření obři, jimž ostatní lidé sahali sotva do pasu, uvážlivě postupovali tlačenicí, jako by se zvolna brodili říčním proudem. Přímo přes ulici stál kamenný oltář, poutníci si tam od kněží kupovali kousky kadidla, zapalovali je, mumlali modlitby a rukama si přivívali k tvářím vonný kouř. Dlouhá řada svěcenců, v rudých rouchách a s hladce oholenými hlavami pomazanými olejem, se vinula za hromotluky bušícími ze všech sil do bubnů.

Nad hlukem přeplněné třídy se z dálky neslo nelibé vřeštění trumpet a po chvíli Yama uviděl procesí vedené trubači. Stovka zpocených polonahých mužů táhla obrovský rudozlatý vůz, po jehož obou stranách kráčeli kněží mávající kadidelnicemi. Vůz byl ověšený květinovými girlandami a nad hromadou kytic se zdvíhal černý ovál ve zlaceném vyřezávaném rámu. Procesí se zastavilo přímo pod Yamovým oknem. Ploché střechy domů byly plné lidí, kteří lili na zapřažené muže vodu a na doprovod vozu sypali okvětní plátky, až to vypadalo jako barevná chumelenice. Yama se vyklonil z okna, aby lépe viděl, a vtom za svými zády zaslechl zvláštní zvuk. Otočil se v domnění, že je to Pandaras.

Na stěně proti oknu trčela z okrové omítky uprostřed sítě prasklin střela z kuše.

Šíp byl dlouhý jako Yamovo předloktí, dřík měl z tvrdého dřeva a na konci červená pírka. Podle tupého úhlu, v jakém se zasekl do omítky, musel být vystřelen z protější strany třídy z některé střechy, jež byly všechny výš než okno Yamova pokoje. Dřepl si a pokoušel se objevit střelce mezi desítkami lidí, ale marně. Zkusil tedy najít nějaký hlídkující stroj, ale zdálo se, že nablízku žádní komisaři nejsou.

Stále v podřepu zavřel těžké prkenné okenice na obou oknech a zastrčil na nich závory, pak vytrhl šíp ze stěny.

O chvíli později se vrátil Pandaras s podomkem, který položil tác přikrytý bílým ubrouskem na nízký kulatý stolek, u něhož Yama seděl. Pandaras sluhu propustil, jako kouzelník zvedl ubrousek a odhalil mísu ovoce, talíř studeného masa a orosený hliněný džbán bílého vína. Nalil víno do dvou pohárů a jeden podal Yamovi. „Mrzí mě, že to trvalo tak dlouho, pane. Zrovna je slavnost. Však jsme taky museli za tenhle pokoj, abychom ho vůbec dostali, zaplatit dvojnásobek.“

Víno bylo chladné, těžké a sladké jako sirup. Yama se žíznivě napil a řekl: „Viděl jsem procesí.“

„Tady je vždycky nějaké procesí. Patří to už k tomuhle městu. Jez, pane. Musíš znovu nabýt sílu, než se někam vydáme.“

Yama si vzal plátek vodního melounu, který mu Pandaras podal. „Kde vlastně jsme?“

Pandaras se zakousl do menšího dílku a s plnými ústy řekl: „Tahle čtvrť leží mezi řekou a Palácem lidské paměti.“

„Myslím, že bychom měli najít Tamoru. Kde mám šaty?“

„Kalhoty jsou pod matrací, aby byly pěkně vyžehlené. Jednu košili právě spravuju, tu druhou máš v brašně. Pane, měl by ses najíst a pak odpočívat.“

„Raději ne.“ Yama ukázal Pandarasovi šíp.

Když se Yama a Pandaras pokoušeli protlačit přeplněným výčepem, kde bylo dusno a hlučno, zavolala na ně hostinská. Byla to kyprá, rozložitá žena s hnědou pokožkou, mastné černé vlasy měla spletené do tlustého copu. Purpurově zlatý sarong měla propocený a marně se ovívala palmovým listem.

„Mám pro vás vzkaz, pánové!“ Začala prohledávat zásuvku ve stole. „Prosím o trpělivost, dneska je od rána pořádně rušno. Je to tenhle papír? Ne, tady je.“

Tuhý lístek byl načtyřikrát přeložený, konce byly vloženy do sebe a zapečetěny loužičkou vosku. Yama otáčel dopis v prstech. „Umí Tamora číst a psát?“ zeptal se Pandarase.

„Na tu smlouvu přitiskla palec, tak bych řekl, že umí číst a psát asi tak jako já, pane, což znamená vůbec.“

„Na každém rohu sedí písař,“ prozradila jim hostinská. „Ta pečeť je od jednoho z nich.“

„Nevíte náhodou, od kterého?“

„Je jich tady jako much. Poslala bych někoho z chlapců, aby vám ho našel, ale teď zrovna všecky potřebuju.“ Hostinská si osušila čelo žlutým šátkem napuštěným mátovou silicí. Oči měla nalíčené modrou barvou a zlatým práškem a obočí vyztužené voskem do dlouhých špiček, takže vypadala, jako by jí na obličeji seděl motýl. „Pokud to nevíte, pánové, tak dneska máme svátek.“

Yama řekl: „Viděl jsem ten vůz.“

„Vůz? Aha, vůz s modlou. Ne, ne, ten nemá se slavností nic společného, jezdí nahoru a dolů ulicí každý den, samozřejmě kromě výročí, kdy ho odtáhnou k Velké řece, ale to bylo před sto dny a je to jen místní záležitost. Ale na slavnost se vždycky přihrnou lidi z celé Ys a taky z vesnic níž po proudu, i když už jich není tolik jako kdysi. Kvůli válce ubylo poutníků, proto jsem vám mohla i na poslední chvíli zajistit pokoj.“

„Přestěhovala jste párek pocestných do stájí a nám napočítala dvojnásobek,“ poznamenal Pandaras.

„Zato ti dva teď zaplatí míň, čímž se to vyrovná,“ nedala se hostinská. „Ten pokoj je váš, na jak dlouho budete chtít. Jenom doufám, pane, že to není špatná zpráva.“ Navzdory neustálému ujišťování, jak má napilno, otálela a bylo zřejmé, že se užírá zvědavostí.

„Kdo to přinesl?“ zeptal se Yama a zamával jí dopisem před nosem.

„Neviděla jsem ho. To psaní mi dal podomek. Můžu ho zavolat, přestože je dneska takový zmatek…“

„Protože je svátek,“ doplnil Yama a zlomil pečeť. Vzkaz byl krátký, napsaný úhledným písmem s pevnými rozhodnými tahy směrem dolů a jemnými vzhůru. Bylo zřejmé, že je to práce písaře, leda by Tamora strávila nad krasopisem tolik hodin jako Yama.

Šla jsem napřed. Muže, kterého hledáš, najdeš v Chrámu Černé studny.

Pandaras se zeptal: „Co píše?“

Yama mu přečetl vzkaz nahlas a hostinská jim hned poradila: „Není to odsud daleko. Dáte se uličkou doleva a odbočíte k Paláci. Mohla bych s vámi někoho poslat, jestli chvíli počkáte…“

Ale Yama a Pandaras se už protlačili mezi hosty k otevřeným dveřím a vykročili na sluncem zalitou třídu.

V bludišti úzkých ulic za hostincem bylo mnohem méně lidí než na hlavní třídě. Byl tam chládek, uličky byly vydlážděny prastarými kočičími hlavami, ve špinavých strouhách si hrály nahé děti. Žluté či okrové domy byly nejvýš jednopatrové, měly ploché střechy a malá okna s okenicemi, hrubá omítka byla samá skvrna a místy už opadávala. V přízemí byly většinou dílny otevřené na chodník, svátek nesvátek se ve všech skláněli nad prací řemeslníci a vyráběli náboženské předměty, které byly vystaveny ve výlohách obchůdků na nárožích, zdálo se však, že žádný krám nemá otevřeno.

Yama si pomyslel, že místní lidé nejspíš budou podezřívaví tajnůstkáři, protože jak kráčel s Pandarasem kolem, ustávali v práci a upřeně za nimi hleděli. Uličky byly nepředvídatelně křivolaké, mezi domky se třeba nečekaně otevřelo půvabné náměstíčko se zurčící mramorovou fontánou, jež se mu moc líbilo, a všude byly do zdí zasazeny malé obětní oltáříky, kotoučky černého skla chabě napodobovaly pravé, temně průsvitné modly, a navíc byly posety mušinci, květinové věnce už vadly a hromádky popela dávno rozfoukal vítr.

Nad střechami obytných domů čněl nespočet kupolí, vížek a věží, jako by to byly lodě, jež uvízly v krách ledové pustiny pod prameny Velké řeky, tisíce honů proti proudu. A nad všemi těmi domy, chrámy a svatyněmi strměly jedna za druhou do neuvěřitelné výše terasy Paláce lidské paměti, obrovské černé hory, za jejímž nejvyšším vrcholkem odpolední slunce barvilo doruda lehká oblaka.

Pandaras Yamovi vysvětlil, že v této části města jsou umístěny všechny úřady a cechy, které se zabývají správou Konfluence nebo tak či onak souvisí s uctíváním Ochránců, ale nevešly se do Paláce lidské paměti.

„V noci to tady může být pro cizince nebezpečné,“ prohlásil Pandaras, „protože v této oblasti taky bují na tisíc všelijakých krvavých kultů, jež se povětšinou skrývají v podzemních prostorách.“

„Jsme přece ozbrojeni.“

„Měl bys nosit brnění, pane. Vyzvedli jsme je na Vodním bazaru. Zkrátili ti ho na míru a tak vyleštili, že je jako nové.“

Yama kyrys objevil, když si oblékal košili. „Brnění by přitahovalo pozornost. Někomu by se mohlo zalíbit. Už teď si připadám málem jako procesí s korouhvemi – nevšiml sis, jak na nás všichni civí?“

„Třeba touží po naší krvi. Nebo nám chtějí zaživa vydloubnout mozky a naložit je do sklenic. Nerad bych vypadal jako ten hvězdoplavec v modulu.“ Když se Yama jeho naivnímu fantazírování zasmál, Pandaras pochmurně dodal: „Nezapomínej, že jsi na první pohled výjimečný, pane. Na obětním oltáři by ses určitě báječně vyjímal, na rozdíl ode mne. V těchto místech se totiž odehrál velký souboj dobra a zla. Nová čtvrť byla postavena na půdě prosáklé krví.“

„Nová čtvrť? Připadá mi velmi stará.“

„Protože se tu od Věku vzbouření nic nepřestavovalo. Ostatní čtvrti jsou mnohem starší, jenže v nich lidé pořád něco bourají a staví. Hierarchové zbudovali Palác lidské paměti na území, kde došlo k poslednímu střetu mezi stroji. Ostatky všech mrtvých, tedy většinou jen kosti, byly nasypány do velkých jam, zem byla urovnána a teprve pak byly postaveny všechny tyhle domy.“

„Myslel jsem, že se bojovalo výš proti proudu.“ Yama si vzpomněl, že Chrám Černé studny má s tím posledním bojem něco společného.

„Od té doby, co zastavěli původní bojiště, se tady nic nezměnilo, kromě svatyní a chrámů. Když se staví nový chrám, zbourá se několik domů. Je to nebezpečná práce, protože v zemi zůstaly starodávné jedy a taky zbraně, které při odkrývání někdy spustí. Jeden cech je pomocí proutkařů hledá, a když nějakou starou zbraň najdou, hned ji zneškodní. A taky tady straší, pane, vážně. Možná proto jsou zdejší lidé tak divní. Duchové z minulých věků jim prostě vletí do hlavy a nakazí je svými starobylými nápady.“

„Nikdy jsem ducha neviděl,“ řekl Yama. Obrazové desky ve Městě mrtvých nepočítal, protože to byly pouze nepříliš inteligentní projekce. A přestože Amnani prohlašovali, že modrá světýlka, která se občas objevovala mezi troskami šancí pod tvrzí, jsou přízraky neklidných duší, Zakiel se smál, že jde jen o pšouky hořícího bahenního plynu.

„Většinou jsou to duchové strojů, ale duchové lidí jsou prý nejhorší. Proto je tady tolik oltáříků. Kdyby ses podíval do kteréhokoli domu, našel bys jich na stěnách celé řady.“

„Určitě se chrání před těmi tvými nakažlivými duchy.“

„Stejně to nefunguje, jak jsem slyšel,“ pokrčil rameny Pandaras.

Yama ukázal na konec uličky, kde na mohutných, nahrubo otesaných kamenných blocích, už zčernalých špínou a sazemi, stála obrovitá krychle zakončená cibulovitou bání s opršelými zlacenými taškami. „To je ten chrám?“

„Kdepak, ten náš má kulatou střechu s dírou.“

„No jistě! Tam přece spadl zdivočelý stroj!“ Yamovi se konečně vybavilo, co se o Chrámu Černé studny kdysi dozvěděl. Postavili ho kolem díry, která tam zbyla po pádu stroje, jenž se zřítil na Konfluenci, a v kupoli symbolicky ponechali otvor, přesně nad hlubokou šachtou, kterou stroj vypálil do skály. Yama se to dozvěděl z obrazové desky zesnulého koželuha Mysyma, který míval dílnu nedaleko staveniště, a teď si dokonce vzpomněl i na to, že se Mysyme pyšnil dvěma ženami, šesti krásnými dcerami a milodary, jimiž přispíval na sirotky. Byl po smrti už celý věk a Yamu jeho jednotvárné odpovědi brzy omrzely, zapamatoval si však, že Mysymův otec viděl zdivočelý stroj padat a že popsal svému synovi, jak oblak roztavené skály vylétl až za hranice atmosféry a kouř požáru zastínil oblohu nad Ys na deset dní.

„Je to víc nalevo,“ řekl Pandaras, Jenom pár minut chůze. Ta budova se zlatou bání je hrobka nějakého svatého bojovníka. Je vyplněná kamenem, kromě tajné komory.“

„Ty jsi chodící knihovna, Pandarasi.“

„Můj strýc z matčiny strany tady totiž kdysi žil a jednu dobu, když se matka vydala hledat našeho otce, který nám utekl, jsem u něho bydlel. Máti se vrátila až za rok, ale stejně otce nenašla. A rok je pro nás dlouhá doba. Když se vrátila, provdala se za jiného, ale nefungovalo jim to, a tak se provdala znovu. Moc s tím posledním otčímem nevycházím, proto jsem si sehnal práci U Zkřížených seker, protože k ní patřilo ubytování. A pak jsi přišel ty a teď jsme tady.“ Pandaras se zasmál. „Ještě dlouho po tom, co jsem opustil tuhle část města, jsem si myslel, že mě pronásleduje strašidlo. Budil jsem se, protože se mi zdálo, že slyším hlasy. Ale co jsem potkal tebe, pane, jsou pryč. Třeba tvá pokrevní linie zahání duchy.“

„Podle toho, co jsem se dozvěděl, jsou mí pokrevníci všichni duchové,“ řekl Yama.

Chrám Černé studny trůnil uprostřed širokého tichého náměstí vydlážděného kočičími hlavami zarostlými mechem. Měl tvar kříže, hlavní loď byla dlouhá a postranní krátké, nad středem se zvedala kupole pokrytá zlatými pláty zářícími v odpoledních paprscích slunce. Budova byla obložena lesklým černým kamenem, ačkoli tu a tam už některé desky odpadly a odhalily šedivý vápenec. Když Yama a Pandaras stoupali po nízkých stupních dlouhého chrámového schodiště, nebylo na náměstí živé duše.

Prošli vysokou předsíní. Uvnitř bylo šero, otvorem v kupoli pronikal pruh načervenalého světla a dopadal na opačný konec hlavní lodi podélně rozdělené sloupovím. Chrám vypadal opuštěně a zanedbaně. Sloupy byly umně zdobené a ošlapaná mozaika na podlaze znázorňovala postavy nějakých dávno zapomenutých hrdinů. Yama si pomyslel, že kdysi musel být Chrám Černé studny velkolepý, ale nejspíš se o něj už dlouho nikdo nestará. Napadlo ho, že je to podivné místo na schůzku. Měl pocit, že se dostal do léčky.

Pandaras očividně vycítil totéž, protože se rozhlížel na všechny strany, div si tu svou ulízanou hlavičku nevykroutil. Načervenalé světlo, v němž vířila zrnka prachu, dopadalo na zídku z holého kamene postavenou kolem studny, z níž na Yamu zívla tma. To byla ta díra, kterou zřícený stroj vytavil. Zídka sahala Yamovi k pasu, široký parapet byl pokryt vločkami spáleného kadidla a ležely na něm ovocné a květinové obětiny. Z několika vonných tyčinek zastrčených do štěrbin mezi kameny stoupaly stužky sladkého dýmu, ale květiny byly zvadlé a ovoce zahnívalo.

„Mnoho lidí sem nechodí,“ řekl Pandaras. „Duch stroje je mocný a snadno se rozhněvá.“

Yama se naklonil přes parapet a pohlédl do studny. Stěny byly sklovitě hladké, z nezměrných hlubin na něho dýchl chlad. Ze zvědavosti hodil do studny rozměklé granátové jablko.

„To nebyl dobrý nápad,“ špitl Pandaras nervózně.

„Kousek ovoce přece nemůže stroj probudit. Pokud si vzpomínám, je strašně hluboko. Na obloze byl dva dny vidět jako hvězda s hořícími vlasy, a když dopadl, zemětřesení rozmetalo tisíce domů a vysokánská vlna přeběhla řeku a spláchla půlku města na protějším břehu. A pak obloha zčernala kouřem požárů.“

„Tam dole může být i něco jiného,“ namítl Pandaras. „Třeba netopýři. Netopýři se mi obzvlášť hnusí.“

„Měl jsem tam hodit minci. Třeba bychom uslyšeli cinknutí.“

Ale v koutku mysli věděl, že to jablko stále ještě padá temnotou vypálenou v plášti, možná osmdesát honů i víc.

Obešli studnu kolem dokola. Tyčinky sice dosud čadily, ale Tamoru ani žádného muže nenašli. Ticho začínalo být tíživé, jako by je naplňoval monotónní, nekonečně dlouhý tón zvučící pod prahem slyšitelnosti.

Pandaras řekl: „Pojďme pryč, pane. Nikdo tady není.“ A dodal s nadějí: „Třeba se na nás vykašlala a utekla.“

„Uzavřela se mnou dohodu. Pro žoldnéře je to dost vážný závazek, nemyslíš? Ještě chvíli počkáme.“ Vytáhl znovu dopis a ještě jednou si ho přečetl. „Muž, kterého hledáš… To bych rád věděl, koho tím myslela.“

„Brzy bude tma, pane.“

Yama se zasmál. „Snad se nebojíš?“

„Ty možná na duchy nevěříš, ale je hodně takových, kteří na ně věří. Řekl bych, že dokonce většina lidí ve městě.“

„Možná je to tím, že jsem vyrostl víceméně uprostřed Města mrtvých. I když na duchy věří tolik lidí, není to důkaz, že existují. Mohl bych třeba věřit, že se Ochránci vtělili do říčních želv, a mohl bych přesvědčit miliony lidí, aby tomu taky uvěřili, ale neznamenalo by to, že je to pravda.“

„Neměl bys takhle vtipkovat, pane. Zvlášť ne tady.“

„Ochránci mi jistě ten vtípek prominou.“

„Mohl bys tím někoho pohoršit,“ řekl Pandaras tvrdohlavě, „a nebylo by jich málo.“

Navzdory sebejistému vystupování protřelého světáka byl Pandaras hluboce pověrčivý. Yama si nemohl nevšimnout, jak svědomitě dodržuje určité rituály, jak si přikládá ruku sevřenou v pěst, kdykoli chce zapudit nečisté síly, nebo jak pokaždé zkříží dva prsty, když prochází kolem nějakého obětního oltáře – obyvatelé Eolie také věřili, že tím znamením skryjí skutečnost, že nepřinášejí patřičnou oběť. A před spaním se Pandaras vždycky polohlasně pomodlil – stejně jako Amnani, kteří nechtěli nebo neuměli číst Purány, jež znali pouze z podání kněží a kazatelů. Nesčetné miliony obyčejných lidí na celé Konfluenci věřily, že Ochránci nezmizeli v Oku, ale proměnili se a rozptýlili do každičké částečky světa, který stvořili, takže jsou všudypřítomní, nesmrtelní a neviditelní, a přestože vládnou neomezenou mocí, dělají ukvapené soudy a vyžadují neustálé usmiřování. Proto ho nepřekvapilo, že Pandaras věří na duchy a různé přízraky.

„Duchové jsou na tom podobně jako myšlenky, jestli se nepletu,“ pravil Pandaras. „Čím víc lidí jim věří, tím jsou silnější. Poslouchej! Co to bylo?“

„Nic jsem neslyšel,“ odpověděl Yama, ale sotva to dořekl, ozvalo se kratičké, leč mocné zarachocení, jako by se celý masivní chrám na tloušťku prstu nadzvedl a zase klesl. Zdálo se, že hřmot vychází ze studny. Yama se znovu naklonil přes zídku a zahleděl se do hlubin. Chlad vanoucí ze tmy jako by zesílil a připadalo mu, že páchne železem.

„Pojďme pryč,“ žadonil Pandaras nervózně a přešlapoval z nohy na nohu, jako by se chystal rozběhnout.

„Podíváme se do bočních lodí. Kdyby se mělo něco stát, už by se to stalo.“

„Jestli se má něco stát, pane, tak nejhorší je na to čekat.“

„Ty půjdeš nalevo a já napravo, a když nic nenajdeme, slibuju, že hned odejdeme.“

„Půjdu s tebou, pane, jestli ti to nebude vadit. Nerad bych zůstal na tomhle strašidelném místě sám.“

Klenutý vchod do pravé lodě zakrývala nařasená černá opona z umělých vláken. Za ní byl tmavý čtvercový prostor, malými otvory pod vysokým stropem vystřelovaly šikmé šípy paprsků. Uprostřed svatyně stála modla –lesklý černý disk jako veliká mince nebo čočka postavená na hraně.

Podél stěn se ve výklencích hrdě vypínaly sochy mužů v nadživotní velikosti, určitě třikrát větší než Yama, nebyli to však zkamenělí lidé ani sochy vytesané z kamene, nýbrž byly vyrobeny z téhož hladkého průsvitného materiálu jako prastará brnění. V jejich hrudnících a útrobách se daly rozeznat jakési svinuté trubice.

Pandaras zaťukal kotníky prstů jedné soše na holeň. Zaznělo to dutě. „V jakési legendě se říká, že takoví vojáci bojovali proti vzbouřencům.“

„Budou to pomníky nějakých slavných generálů,“ řekl Yama a při pohledu na jejich hrozivé tváře se zachvěl.

„Ničeho se neobávej,“ ozval se ženský hlas. „Spí už tak dlouho, že dávno zapomněli, jak se mají probudit.“

24 – Žena v bílém

Yama se otočil. Přes černý disk náhle přeběhly oslepující bílé pruhy. Pozvedl paži, aby si zastínil oči, ale jasná zář se již přitlumila a prolnula do víření pastelových barev.

Pandarasovi poklesla brada, pod ní se mu třásla sevřená pěst. Zablekotal: „Pane, to je nějaký děsivý klam.“

Yama opatrně prošel tím duhovým svitem až k disku a sáhl na jeho hladký a studený povrch. Napadla ho bláznivá myšlenka, že by do něj mohl vklouznout stejně snadno jako do chladných říčních vln.

Bezmála jako zrcadlový odraz se mezi měnivými barvami zvedla ruka a dotkla se jeho dlaně. Na chviličku se mu zazdálo, jako by mu o ni zavadila jemná rukavička, a polekaně ucukl.

Ozval se smích, pronikavý jako zvonění malých stříbrných zvonečků, kroužení na sta barevných skvrn a teček se složilo do bílého tvaru – a v disku stála žena. Pandaras vykřikl, nohy mu na okamžik vypověděly poslušnost, ale pak se vrhl k černé oponě a zbaběle utekl.

Ohromený Yama před modlou poklekl a bázlivě sklonil hlavu. „Paní… Co žádáte?“

„Vstaň. Nemohu mluvit k tvému týlu.“

Yama uposlechl. Předpokládal, že ta žena je avatárem Ochránců, jenž stojí jako prostředník mezi světem obyčejných lidí a nádhernou říší jejich vládců, jak se píše v Puránech, s tváří obrácenou současně k oběma stranám. Byla vysoká a štíhlá, jednodílný bílý oděv jí těsně přiléhal k tělu i údům, její pleť připomínala vyleštěný bronz a dlouhé černé vlasy měla zachycené v síťce na pravém rameni. Za ní se rozkládala zelená zahrada, měkký trávník a bludiště z přistřižených keřů. Kamenná kašna s vodotryskem chrlila proud vody vysoko do prosluněného ovzduší.

„Kdo jsi, ctěná paní?“ zeptal se Yama a setkal se s jejím velitelským pohledem. „Obýváš tuhle modlu?“

„V této době vlastně ani pořádně nevím, co obývám. Jsem rozptýlená, dalo by se říci. Z tohoto místa se však mohu dívat do světa. Představ si to jako okno. Ty žiješ uvnitř domu o mnoha místnostech, kdežto já mezi samými okny, jimiž k vám mohu nahlížet. Přitáhl jsi mne k tomuto oknu, vyhlédla jsem a uviděla tě.“

„Přitáhl? Omlouvám se, ctěná paní, ale to jsem neměl v úmyslu.“

„Máš na krku klíč. Konečně jsi ho objevil.“

Yama se dotkl keramického kotoučku, který dostal od poustevníka té jarní noci, kdy se doktor Dismas vrátil z Ys. A pak se všechno změnilo. Sel jsem na žáby, pomyslil si, a ulovil jsem cosi podivného. Kotouček byl teplý, ale možná to bylo jenom tím, že mu visel na prsou.

Žena v bílém řekla: „Vyslal jsi světelný signál, jenž instruoval tento optický transceiver. Uslyšela jsem ho a přišla. Líbí se ti má zahrada?“

Yama zdvořile odpověděl: „Nikdy jsem nic tak krásného neviděl.“

„Pochopitelně jsi ani nemohl. Původně pochází z nějakého dávno zmizelého světa, možná dokonce ze Země. Přeješ si, abych pozadí změnila? Mohu si vybrat, přinejmenším ze souborů, které dosud nejsou porušené. Servery jsou velmi staré a mnoho z nich již bylo zničeno. Atomy migrují, kosmické paprsky a neutrina rozrušují souřadnícové sítě… Zkrátka a dobře, mám ráda zahrady. Probouzí to něco v mé paměti. Má předloha kdysi vládla mnoha světům a na mnohých určitě byly zahrady. Je možné, že jsem kdysi dávno měla právě takovou zahradu. Už jsem toho tolik zapomněla, ale především jsem nikdy nebyla dokonale úplná. Tamhle jsou pávi. Znáš pávy? Obávám se, že ne. Někde na Konfluenci by taková prastará stvoření být mohla, ale nemám po ruce příslušné soubory. Jestliže spolu budeme mluvit dost dlouho, třeba některý přijde blíž. Jsou to ptáci. Roztahují ocasy jako vějíře a mají na nich oči…“

Yamu náhle přímo drtivě zavalila představa kovově modrého ptáka s dlouhým krkem a soustřednými oblouky ohnivých očí rozvírajícími se nad drobnou hlavičkou ozdobenou korunkou z jemných pírek. Odvrátil se, přitiskl si dlaně na víčka, ale obraz nezmizel.

„Promiň,“ omluvila se žena, a zdálo se mu, že v jejím hlase zaslechl náznak nejistoty. „Nechtěla jsem… Kontrolér se poněkud obtížně ovládá…“

Vějíř pávích očí zmizel a za Yamovými víčky se rozhostila obvyklá tma. Opatrně se otočil k modle.

„Ten pták není skutečný,“ řekla žena v bílém. Přistoupila blíž, zvedla ruce, přiložila si dlaně ke spánkům a čelo přitiskla k vnitřní straně disku, jako by skutečně stála v osvětlené místnosti a hleděla skrze okno do tmavé krajiny. Dlaně měla načerveněné peoninem. „Není skutečný, rozumíš? Ale což není všechno pouhá iluze? Všichni jsme jen vlny, a dokonce i vlny jsou ve skutečnosti neviditelné struny, hluboce vnořené samy do sebe.“

Vypadalo to, že si povídá sama se sebou. Pak se na Yamu usmála, její oči však nehleděly přímo na něj, ale kousek nad jeho hlavu.

Yama se opatrně zeptal: „Promiňte, ctěná paní, ale jste opravdu avatár? Nikdy jsem žádný neviděl.“

„Ne, nejsem částí boha, Yamamanamo. Má původní předloha kdysi vládla milionům planetárních systémů, ale za boha se nikdy nepovažovala. Nikdo z transcendentů to o sobě nikdy netvrdil, pouze je tak znevažovali jejich nepřátelé.“

„Jsi tedy totéž jako podobizna na pamětní desce.“ Yamovi odlehlo a zasmál se. „Jsi jenom podobizna. Nebo duch?“

„Duch uvězněný ve stroji. Ano, i tak to lze říci. Proč ne? Avšak i má pravá předloha, která vlastní nohou stanula na vašem zvláštním habitatu, byla jen kopií vyvolanou z paměti, takže jsem vlastně jakýsi duch ducha. Ale ty jsi také duch. Neměl bys zde být, ne v tomto čase. Jsi tady buď příliš brzy nebo příliš pozdě, v obou případech o sto tisíc let… Víš, proč jsi zde?“

„Celým svým srdcem si to přeji zjistit. A na duchy nevěřím.“

„Už jsme spolu mluvili.“ Žena pohodila hlavou zvláštním koketním způsobem a usmála se. „Ty si to nepamatuješ, že? Byl jsi příliš mladý a ten hloupý muž, s nímž jsi přišel, ti zakryl tvář cípem svého roucha. Potom musel s modlou něco udělat, protože od té chvíle je pro mě to okno zavřené, jako mnoho ostatních. Celý systém je od války mezi stroji hodně poškozený. Mohla jsem tě pouze tu a tam zahlédnout, jak jsi vyrůstal. Tolik jsem si přála s tebou promluvit! Chtěla jsem ti pomáhat. Jsem tak šťastná, že jsem se s tebou znovu setkala, ale co děláš v tomto hrozném městě? Měl jsi být na cestě do války.“

„Co o mně víte? Prosím, ctěná paní, řekněte mi, co víte!“

„Existují brány. Soustava sběrnic zůstává otevřena vlivem negativní gravitace neznámého původu. Brány vedou všemi směry, i do minulosti, dokonce až do doby, kdy byly stvořeny. Myslím, že odtamtud jsi přišel. To je jedna možnost. Tou druhou jsou vesmírné lodě. Třeba tvoji rodiče cestovali vesmírem a během dlouhé cesty se posunuli v čase. Nevím, kam vesmírné lodě odpluly. Nebylo dost času dozvědět se byť jen desetinu toho, co je důležité vědět. V každém případě jsi přišel z hluboké minulosti tohoto tvého zvláštního světa, Yamamanamo, a třebaže jsem prohledala záznamy, nevím, kdo tě poslal, ani proč. Záleží na tom? Jsi tady a je zapotřebí toho hodně udělat.“

Yama jí nevěřil. Kdyby se sem dostal z hluboké minulosti, kdy Stavitelé tvořili svět podle přání Ochránců, pak by nemohl svou rodinu ani nikoho sobě podobného najít. Byl by úplně sám, a na to nedokázal ani pomyslet.

„Byl jsem malé dítě, když mě našli na řece. Ležel jsem na prsou mrtvé ženy v bílé loďce.“ Náhle měl pocit, že mu srdce pukne touhou. „Prosím, řekněte mi to! Řekněte mi, proč jsem tady!“

Žena v bílém pozvedla ruce a elegantním gestem naznačila, že nemá ponětí. „S tím nejsem seznámena. Má pravá předloha vstoupila do tvého světa a zemřela tam, ale začala ho měnit. Než zahynula, její část přešla sem. To jsem já. Občas mě napadá, zda nejsi součástí toho, co po sobě zanechala. Kdyby to byla pravda, znamenalo by to, že jsi můj syn?“

Yama hlesl: „Hledám odpovědi, ne další hádanky.“

„Dám ti příklad. Vidíš ty sochy? Považuješ je za pomníky mrtvých hrdinů, ale pravda je mnohem prostší.“

„Takže to nejsou sochy?“

„Vůbec ne. Jsou to vojáci chrámové posádky. Když byla původní stavba dokončena, měli za úkol bránit hloupým kněžím, aby přivolali ten stroj z podzemí. O mnoho let později, když se boční lodě přestavovaly, bylo jednodušší zakomponovat strážce studny do architektury, než je přesouvat. Většinu vojáků však roztavili a vyrobili z nich brnění, takže vás v jistém smyslu stále chrání. Ti však, kteří stojí kolem tebe, jsou skuteční, kdežto vaši bojovníci, chránící se přetavenými kusy těl jejich druhů, jsou pouhými stíny skutečnosti, jako jsem já pouhým stínem té, za niž mluvím. Na rozdíl od těchto strážců však ona již z vašeho světa zmizela, zůstala jsem pouze já.“

Yama se podíval na nejbližší sochu. Voják strnule zíral nad jeho hlavou na protější stranu lodi na dalšího vojáka, ale Yamovi se zazdálo, jako by jeho oči na okamžik zabloudily k němu. Doutnaly narudlým žárem, který v nich předtím nebyl.

„Takže jsem také jenom stín?“ zeptal se. „Hledám lidi, jako jsem já. Mohu je najít?“

„Překvapilo by mne, kdybys je našel, protože jsou dávno mrtví. Domnívám se, že ty sám stačíš, Yamamanamo. Už jsi zjistil, že můžeš ovládat stroje, které udržují pořádek tohoto města. Mohu tě naučit ještě mnohem víc.“

„Mou pokrevní linii stvořili Ochránci, aby postavila svět. Když s tím byli hotovi, odešli. Alespoň to jsem se dozvěděl. Víc zjistím v Paláci lidské paměti.“

„Byli odvoláni,“ řekla žena. „Dalo by se říct, že stejně jako já jsem stínem toho, čím jsem byla, tak byl také tvůj druh stínem těch, které nazýváš Ochránci a které mohu nazvat svými dětmi, jak předpokládám, přestože jsou ode mě právě tak vzdálení jako má původní předloha od lidoopů, kteří vzešli z Afriky a nakonec roznesli oheň po celé Galaxii.“

Nedávno někdo řekl Yamovi něco podobného, ale nedokázal si vzpomenout. Automaticky pronesl: „Všichni jsou stíny Ochránců.“

„Všichni v žádném případě ne. Na tvém zvláštním světě – připusťme, že je to svět – existuje spousta různých lidských druhů a všechny byly natolik přetvořeny, až se staly pouhým stínem svých živočišných předků. Většina, ne však všichni, nese zlomky dědičného materiálu odvozeného od Ochránců. Dominantní rasy vašeho habitatu pocházejí z mnoha různých míst a mnoha různých časů, ale všechny jsou nositeli tohoto genetického znaku, a proto věří, že se mohou vyvinout do vyššího stavu. Zdá se, že řada z nich toho dosáhla a opustila hmotnou existenci, i když není jasné, zda se z nich stali transcendenti, nebo zda pouze vyhynuli. Primitivní rasy, které sice svým zevnějškem lidi připomínají, nicméně stojí jen o málo výš než zvířata, však tento znak nemají, proto se nikdy nepozvednou nad svůj výchozí stav. Mnoha věcem, které se týkají tohoto světa, dosud nerozumím, ale tolik vím.“

„Jestli mi pomůžete pochopit, odkud pocházím, možná bych mohl pomoct já vám.“

„Chceš se mnou smlouvat?“ Žena v bílém se pousmála. „Už jsem ti přece řekla, odkud pocházíš, Yamamanamo, a také jsem ti již pomohla. Na tvou počest jsem zapěla mnoho oslavných písní. A mnoha lidem jsem pověděla o tvém příchodu. Získala jsem vlivného zastánce, aby za tebe bojoval. Nyní jsi měl být s ním na lodi a měli jste společně plout do války.“

Yama si vzpomněl na příběh, který mu vyprávěl mladý vojevůdce. „Měl jsem plout po řece s Enobarbusem?“

„Ano, s tím vojákem také. Měla jsem však na mysli doktora Dismase. Našel mě již velmi dávno, dávno před tím, než jsem mluvila s Enobarbusem. Teď jsi měl být s nimi. S jejich pomocí, a zvláště s mou, totiž můžeš zachránit svět.“

Yama se nahlas zasmál. „Paní, proti kacířům udělám vše, co budu moci, ale nedokážu udělat víc než kterýkoli jiný člověk.“

„Proti kacířům? Jsi tak pošetilý! Nemohla jsem s tebou mluvit, ale sledovala jsem tě, vyslechla jsem tvé modlitby, když zemřel tvůj nevlastní bratr. Vím, jak velmi si přeješ stát se hrdinou a pomstít jeho smrt. Já však z tebe mohu udělat mnohem více.“

Když se Yama dozvěděl o Telmonově skonu, modlil se celou noc v chrámu před modlou. Edil poslal dva vojáky, aby ho hlídali, ale zadřímali, a v tiché hodině před úsvitem Yama požádal o znamení, zda dosáhne velkého vítězství a pomstí Telmonovu smrt. Myslel si tehdy, že si přeje nastoupit na místo svého bratra, ale nyní pochopil, jak byly jeho modlitby sobecké. Chtěl řídit běh svého života, chtěl poznat svůj původ i svůj osud. Uvědomil si, že nakonec byly přece jen jeho modlitby vyslyšeny, avšak ne tak, jak doufal.

„Musíš se ujmout svého dědictví,“ pokračovala žena. „Mohu ti pomoci. Spolu dokončíme změny, které započala má pravá předloha. Pomalu začínáš objevovat, co všechno umíš. Je toho však mnohem víc, jen mi dovol, abych tě učila.“

„Kdybyste mě poslouchala, ctěná paní, věděla byste, že jsem slíbil svět zachránit, ne změnit!“

Na okamžik měl dojem, že pohled ženy v bílém potemněl. Napadlo ho, že její zvláštní krása je pouhou maskou, pod níž se skrývá něco děsivého.

„Chceš-li zachránit svět, Yamamanamo, musíš ho nejprve změnit. Změna je podmínkou života. Ať už válku vyhraje kterákoli strana, svět bude tak jako tak jiný, pouze jedna strana je však zárukou, že nedojde k návratu do nucené stagnace, která je vhodná jen pro mrtvé, neboť dusí život. Jistá organizovaná skupina, která chtěla posloužit tomuto světu, se o to již jednou pokusila. Kdo přežil, byl poslán do vyhnanství. Nyní slouží nám a spojenými silami můžeme uspět.“

Yama si připomněl, jak ze zdivočelého stroje, který neuváženě přivolal do obchodníkova sídla, čišela temná ledová hrozba, a musel sebrat veškerou vůli, aby před ženou v bílém neutekl jako Pandaras, jenž vzal do zaječích, sotva ji spatřil. Nyní věděl, na čí straně tento avatár stojí a kam by se s doktorem Dismasem a vojevůdcem Enobarbusem dostal, kdyby jim neunikl. Doktor Dismas je lhář až do morku kostí, uvědomil si. Je to špion kacířů, právě tak jako Enobarbus, který neválčí proti nim, ale tajně hájí jejich zájmy. Nejspíš byl kacíři zajat, když mu potopili loď, a přidal se k nim. Nebo k nim už patřil, a proto mohl bezpečně projít jejich liniemi – mluvil přece o modle, která ho oslovila v chrámu jeho pokrevní linie. Yama nyní věděl, kdo k mladému vojevůdci promlouval a na jakou dráhu byl vyslán, a říkal si, jaký byl blázen, že si mohl myslet něco jiného.

„Svět nelze zachránit vzpourou proti jeho stvořitelům,“ řekl. „Budu proti kacířům bojovat, ne jim sloužit!“

Svatyní se opět rozezněly stříbrné zvonky. „Jsi dosud tak mlád, Yamamanamo! Stále lpíš na své dětinské víře. Však svůj názor změníš. Doktor Dismas mě ujistil, že již zasel semena proměny. Pohleď, Yamamanamo, to vše může být tvé!“

Disk oslnivě zazářil. Yama zavřel oči, jasné světlo mu však zaplavilo mozek. Plavalo v něm něco dlouhého a tenkého jako jehla. Byla to jeho mapa. Ne, nebyla to mapa.

Byla to planeta.

Polovina byla modrá, bílá a zelená. Podél jedné strany se táhla Velká řeka, podél druhé Mezní hory. Ledová čepička Střechy světa nad prameny řeky se blyštěla ve slunci. Druhá polovina planety byla jen žlutohnědou pouští zbrázděnou černými a rudými jizvami kráterů. Reka byla vyschlá a ledová čepička chyběla.

Obraz světa se chvíli nehybně vznášel před Yamovým vnitřním zrakem, pak zmizel. Z modly se na něj usmála žena v bílém, za ní se rozprostírala zahrada se zeleným trávníkem a vysokými živými ploty.

„Společně dokážeme velké věci,“ řekla. „Přetvoříme svět a každého v něm.“

Yama prohlásil pevně:

„Jste podobizna jednoho z Předků dnů. Poštvala jste kacíře proti Ochráncům. Jste můj nepřítel.“

„Nejsem tvůj nepřítel, Yamamanamo. Jak by mohl nepřítel promlouvat ve svatyni?“

„Kacíři umlčeli poslední avatáry Ochránců. Proč by na jejich místo nemohl nastoupit někdo jiný? Proč mě pokoušíte pošetilými vizemi? Nikdo nemůže vládnout světu.“

Žena se usmála. „V tom je právě ten problém, že mu nikdo nevládne. Každý vyspělý organismus musí mít nějaké řídicí centrum, jinak začnou jeho jednotlivé části bojovat mezi sebou a ochromí jej. Svět je také takový organismus. Máš mnoho pochybností. Chápu to. Psst! Už ani slovo! Někdo přichází. Promluvíme si jindy. Pokud ne tady, tak u jiného fungujícího transceiveru. Na protějším břehu je jich dost.“

„Pokud s tebou budu opět mluvit, tak jenom proto, abych tě zničil.“

Opět se usmála. „Myslím, že svůj názor změníš.“

„Nikdy!“

„Ale ano, změníš. Již to začalo. Tak někdy příště.“

A byla pryč. Modla pohasla a Yama zase viděl skrze průhledný kouřový disk. Na protější straně někdo rozhrnul černou oponu.

25 – Zabiják

Do svatyně nevstoupil Pandaras ani Tamora, ale obrovitý muž v černých kožených kalhotách a s obnaženou hrudí. Jeho kůže měla barvu rzi. Tvář mu zakrývala škraboška z měkkého černého moleskinu. V ruce držel krátký zakřivený meč, za pas si zastrčil perkusní revolver. Svalnatá předloktí měl pevně ovinuta koženými řemeny a chráněna plastovými náloketníky zašlými stářím.

Jakmile obr uviděl Yamu, rychle obešel modlu. Yama ustoupil a vytáhl svůj dlouhý nůž. Vzplál modrým ohněm, jako by ho polil kořalkou a zapálil.

Chlap se pod černou maskou ušklíbl a ve štěrbině obroubené špičatými zuby nějakého malého dravce se vlhce zaleskly rudé rty. Kolem otvorů pro oči měl z drobných kůstek sestaveny klikaté obrazce, aby vypadal ještě hrozivěji. Na hrudi měl spirálovitou jizvu, svaly se mu leskly jako naolejované. Byl to jeden ze synů těch srdečných a pohostinných lidí, kteří obsadili opuštěné hrobky na okraji Ys. Opustil je a město ho zkazilo, nebo musel odejít, protože už zkažený byl.

„Kdo tě posílá?“ zeptal se Yama. Dva tři kroky za zády měl sochu strážce chrámu, takže nemohl moc ustupovat. Pozoroval pohyby nepřítele a snažil se odhadnout jeho slabiny, jak ho to naučil seržant Rhodean, aby jich mohl využít, kdyby došlo k boji.

„Odhoď to směšný párátko a dozvíš se to,“ řekl obr beze spěchu a jeho hluboký hlas se odrážel od stěn svatyně jako hromobití. „Mám tě usmrtit pomalu, ale slibuju, že když se nebudeš bránit, nebudu to protahovat.“

„Posílá tě Gorgo. Najal tě na Vodním bazaru.“

Muž zakoulel očima a Yama si pomyslel, že trefil do černého, nebo přinejmenším do terče.

„Jsi buď Gorgův přítel, nebo jsi mu dlužen. Když mě zabiješ, nebude ti to zrovna ke cti.“

„Čest s tím nemá nic společnýho,“ odsekl chlap.

Yamovi se potily prsty na jílci nože a celé předloktí ho pálilo, jako by měl ruku v ohni, přestože čepel nevydávala žár. Uvědomil si, že zapomněl Pandarasovi říct, aby položil nůž na slunce, a sám to dva dny neudělal, protože byl nemocný. Teď si nůž bral potřebnou energii z něho, a proto nemohl váhat.

„Jestlipak ti Gorgo prozradil, že jsem předevčírem v noci zabil bohatého a mocného obchodníka, střeženého mnoha strážemi? Ne? Copak tě nevaroval? Byl jsem zcela v moci toho muže, dokonce mi vzal nůž, ale dopadlo to tak, že teď je i se svými strážemi mrtvý, kdežto já tady stojím před tebou. Jestli odejdeš, ušetřím tě!“

Yama se pokusil přivolat na pomoc nějaký stroj, ale žádný poblíž nebyl. Cítil pouze vzdálené bzučení, jako jiní lidé vnímají monotónní městský hukot, do něhož se slily tisíce nejrůznějších zvuků.

„Jestli čekáš, že mě těmahle řečičkama vyděsíš,“ pravil zabiják zase tak pomalu, „nebo se snažíš získat čas, protože si myslíš, že tě někdo zachrání, tak se pleteš. Zahoď ten nůž a skoncuju to s tebou rychle. Máš mý slovo.“

„To byl hodně dlouhý proslov. Vypadá to, že ztrácíš kuráž.“

Obr se zachechtal. Znělo to, jako by se mu v útrobách převalovaly balvany. „Dostal jsem slušný peníze, abych tě nezabil hned, ale abys umíral pěkně pomaloučku. Teprve až budeš mít na kahánku, teprve potom ti mám říct, kdo mě najal. Takže ty ten směšný žabikuch nezahodíš? Tak jo. Sám sis zvolil pomalou smrt.“

Yama již stačil vypozorovat, že zabiják dává přednost pravé ruce. Když se pohnu doleva, dostanu se mu do rány, řekl si, ale když uskočím doprava, bude se muset napřed pootočit, než udeří, a v tom okamžiku by se mi mohl podařit úspěšný výpad. Přestože bylo ve svatyni stále hustší šero, neboť slábnoucí šípy slunečních paprsků již šplhaly vzhůru po mohutných postavách strážců chrámu a bronzově barvily jejich kouřové krunýře, viděl kolem sebe všechno do nejmenších podrobností. Smrt z rukou najatého vraha byla neodvratná, Yama se však cítil plný života jako nikdy dřív.

Vykřikl, uskočil a sekl zabijáka do maskované tváře. Obr však zareagoval překvapivě rychle a odrazil úder s takovou silou, že ho Yama jen tak tak zadržel. Nůž zaúpěl, vyplivl proud jisker a vypálil do meče vrub.

Kdyby zabiják rovnou využil své převahy, dopadlo by to s Yamou zle. Jenže se zarazil a zíral na něco za Yamovými zády.

Yama nečekal a zaútočil. Seržant Rhodean ho učil, že výhoda kratší zbraně je v přesnosti, s níž je vedena. Pokusil se bodnout obra do prsou, ten však nůž ledabyle srazil, jako by mu Yamovo snažení nestálo ani za námahu, pak ustoupil a vytáhl revolver.

Najednou se na Yamu začal sypat prach, kamenné úlomky ho sekaly jako kroupy a břinkaly o dlaždice, neměl však čas se ohlížet. Znovu udeřil, a přestože se mu ani tato rána příliš nepovedla, škrábl zabijáka na hrudi. Z nože vyšlehl modrý výboj, který srazil obra na kolena. Yamovi však ochabla paže od zápěstí až k rameni. Přendal si zbraň do levé ruky, jenže už bylo pozdě.

Zabiják vstal, zvedl revolver a vypálil. Kulka zasvištěla Yamovi dost vysoko nad hlavou. Obr vystřelil podruhé.

Otvory ve škrabošce bylo vidět vytřeštěné oči a zející ústa. Při třetím výstřelu revolver selhal, zabiják jím vší silou mrštil někam do výšky a utekl ze svatyně právě tak rychle jako Pandaras, pokud ne rychleji.

Yama se hnal za ním, krev mu kypěla v žilách a zvonilo mu v uších, ale zabiják již zmizel za oponou. Yama se raději zastavil, aby mu nevběhl do rány, kdyby na něho na druhé straně čekal. Otočil se, pohlédl na vojáka, který vystoupil z výklenku, a požádal ho, aby se vrátil a spal dál, dokud ho nebude zase potřebovat. Strážcovy oči rudě zazářily v hrozivé, avšak netečné tváři, udeřil se opancéřovanou pěstí do prsou a lodí to zaburácelo jako úder zvonu.

26 – Stroj z podzemí

U východu z hlavní lodi, plné hlubokých a tajemných stínů, visela na řetězu spuštěném z vysokého stropu olejová lampa a vrhala světlo na sehnuté postavy dvou mužů. Yama se k nim rozběhl s napřaženým nožem, byli to však staří kněží, kteří se skláněli nad Pandarasem, jenž ležel v bezvědomí na mozaikové dlažbě. Yama k němu poklekl a přiložil mu dlaň na tvář. Pandaras otevřel oči, nedokázal však promluvit. Na spánku měl rozseknutou kůži a krvácel, zdálo se však, že jinak zraněn není.

Yama zastrčil nůž do pochvy a pohlédl na kněze. Byli oblečeni v podomácku tkaných rouchách a podle širokých tváří, hustého obočí a rozčepýřených bílých vlasů poznal, že patří ke stejné pokrevní linii jako Enobarbus. Zarazilo ho to, přestože již uhodl, že zjevení, o němž se mu mladý vojevůdce zmínil, se odehrálo právě v tomto chrámu.

Zeptal se kněží, zda viděli, kdo jeho přítele zranil. Podívali se na sebe, jako by se domlouvali očima, a starší muž prohlásil, že když přicházeli k chrámu, zahlédli prchat nějakého velkého muže, a potom našli tohoto ubohého chlapce. Yama se v duchu zasmál, když si představil, jak se asi Gorgo tvářil, když uviděl zabijáka v hrůzostrašné masce, jak potupně peláší z Chrámu Černé studny s mečem v ruce a hrudí zbrocenou krví. Gorgo byl určitě nablízku, aby se přesvědčil, jak to dopadlo, pokud to byl on, kdo zabijáka najal, o čemž Yama nepochyboval.

Kněží opět pohlédli jeden na druhého a ten starší, jenž promluvil prve, řekl: „Jmenuji se Antros a tohle je můj bratr Balcus. Jsme správci chrámu. Pojď s námi, hochu, omyjeme zranění tvého přítele a ošetříme také tebe.“

Yamovi se už začala vracet do pravačky síla, paže ho však dosud brněla, jako by ji strčil do mraveniště. Než vzal Pandarase do náruče, položil mu levou dlaň na čelo a zkontroloval mu tep. Chlapec byl horký a srdce mu tlouklo slabě, ale rychle, jenže Yama nevěděl, zda je to normální stav.

Za sloupořadím na levé straně hlavní lodi byla v silné kamenné zdi vytesána malá místnost. Yama zanesl Pandarase ke žlabu, do něhož crčela voda z plastové hubice trčící ze středu mozaiky v podobě rudého víru, a omyl mu skráň. Voda v korytě se růžově zbarvila krví z Pandarasových vlasů. Rána byla naštěstí jen povrchová a brzy přestala krvácet.

„Bude tě pořádně bolet hlava, Pandarasi,“ řekl Yama, „ale není to nic vážného. Nejspíš tě uhodil hruškou meče. Měl jsi zůstat se mnou.“

Pandaras nedokázal vydat ani hlásku. Uchopil Yamu za ruku a chabě mu ji stiskl.

Stařičký kněz Antros trval na tom, že vyčistí šrámy na Yamových ramenou a zádech, a hned se pustil do práce. „Slyšeli jsme dva výstřely. Měl jsi velké štěstí, hochu, že tě ten zloduch minul, ačkoli bych řekl, že to bylo jen o fous, a úštěpky ze stěny tě posekaly.“

„Naštěstí nemířil na mě,“ řekl Yama.

„Tento chrám býval tak nádherný,“ zasnil se Antros. „Sloupy měly azurový a zlatý nátěr, ve vzduchu ustavičně voněly svíce z pravého včelího vosku, bezmála vysoké jako člověk, a přicházeli sem mniši a poutníci ze všech měst podél řeky. To však bylo hodně dávno, dlouho před tím, než jsme tu začali sloužit, ale pamatuji doby, kdy se ve svatyni ještě zjevoval avatár Ochránců.“

„Byla tím avatárem žena v bílém?“

„Ani žena ani muž, ani dívka ani stařec,“ odpověděl kněz záhadně a na rtech se mu objevil úsměv vyvolaný vzpomínkami. „Tolik postrádám jeho bujný smích, neboť ať byl kdo byl, dovedl se převelice radovat, jakkoli ve všech ostatních ohledech to byla velmi jemná bytost. Ale je pryč. Všechny avatáry jsou pryč. A přestože Ochránci slyší každou modlitbu, lidé se natolik vzdálili jejich milosti, že na své otázky již nedostávají odpovědi. Pokud sem dnes vůbec někdo zavítá, málokdy se pokorně skloní před svými stvořiteli. Většina příchozích jen žádá stroj v podzemí, aby postihl jejich nepřátele, ale ani těch není mnoho.“

„Lidé se tohoto místa nejspíš bojí.“

„Přesně tak, ačkoli nám občas dělají problémy sekty, které naopak přitahuje. Chodíme sem sice s bratrem každý večer zapálit lampu, ale jinak tento chrám neužívá ani naše pokrevní linie, kromě dne našeho svátku, ten slavíme samozřejmě pořád. Pak loď vyzdobíme palmovými listy a břečťanovými věnci a kráčíme v čele slavnostního procesí a vykropíme každičký kout, abychom si stroj v podzemí naklonili. Ale jinak, jak už jsem řekl, sem mnoho lidí nechodí. Ty jsi cizinec, hochu, zřejmě poutník. Je mi líto, že jste byli přepadeni právě v našem chrámu. Nepochybně vás sledoval nějaký lupič a pokusil se využít příležitosti.“

Yama se Antrose zeptal, zda stroj v podzemí, o němž mluví, je onen zdivočelý stroj, který se zřítil při poslední bitvě na konci Věku vzbouření.

„Samozřejmě. Nesmíš se však domnívat, hochu, že stroj byl zničen, spíš pouze uvězněn ve skále, která se při jeho pádu roztavila. Občas se pohne. V poslední době je hodně neklidný. Slyšíš ten vysoký tón?“

Yama přikývl. Zvonilo mu v uších, ale do této chvíle se domníval, že mu tak po souboji šumí krev v žilách.

„Je to už podruhé v několika posledních dnech,“ řekl Antros. „K našim povinnostem patří střežit studnu a stroj na jejím dně, ale zbyli jsme na to jen my dva, neboť naši pokrevníci jsou vojáci. Většina mužů odplula po řece do války a mnoho jich bylo zabito.“

„Jednoho vojáka z vaší pokrevní linie jsem potkal.“ Yama se nemusel ptát, kdy začal být stroj neklidný, a cítil, jak mu stydne krev. Když zavolal o pomoc v obchodníkově sídle, nebyl černý stroj, který na jeho zavolání přiletěl, zřejmě jediný, jenž ho zaslechl. Co ještě? vyděsil se. Co všechno jsem, byť neúmyslně, probudil?

„Hej!“ ozvalo se náhle z chrámové předsíně a výkřik se vrátil ozvěnou. Stařičký kněz se polekal, ale Yama ho uklidnil: „Nebojte se, otče, ten hlas znám.“

„Musela jsem té zmalované čarodějnici v hostinci trochu pohrozit, než mi prozradila, kam jste se vy dva poděli,“ řekla Tamora. „Když jsem si uvědomila, o co běží, okamžitě jsem pospíchala za vámi.“

„Zorganizoval to Gorgo.“ Yama si oblékl potrhanou a zakrvácenou košili a zavázal si tkanice. „Zdá se, že mám nadání dělat si samé nepřátele.“

„Doufám, žes mu vydloubl oči, než jsi ho zabil,“ zavrčela Tamora.

„Neviděl jsem ho, ale odpoledne na mě někdo vystřelil šíp ze samostřílu. Vzpomněl jsem si, žes mluvila o tom, jak Gorgo někoho zabil kuší. Netrefil, a tak na mě poslal zabijáka. Naštěstí jsem měl pomocníka, který toho chlapa pořádně vyděsil.“

„Jestli Gorga ještě někdy uvidím, chci jeho oči,“ zasyčela Tamora vztekle. „Jeho oči a varlata! Je hanbou Nezkrotného lidu!“

„Musí být dost žárlivý, když mě chtěl kvůli tobě zabít.“

Tamora se zasmála. „Konečně jsi odhalil, že máš také obyčejné lidské slabosti, Yamo. Netušila jsem, že jsi tak domýšlivý a pyšný na své mužství! Pravda je taková, že Gorgovi dlužím peníze. Není bojovník, ale dohazovač. Shání pro nás prácičky a dostává za to část naší odměny. A taky půjčuje peníze. Potřebovala jsem si koupit nové brnění a tenhle meč, protože jsem vloni ve válce o svou zbroj přišla. Nechávám se najímat, abych mu splatila půjčku i s úroky. Většinu mých odměn shrábne Gorgo, mně zbývá sotva na holé živobytí.“

„Takže tu práci, kterou jsme dělali spolu…“

„Sehnal Gorgo,“ doplnila Tamora netrpělivě. „Nejspíš nečekal, že to dokážu, ale strašně se navztekal, když se dozvěděl, že jsme za toho obchodníka nedostali zaplaceno.“

„Proto jsi souhlasila, že mi pomůžeš.“

„Ne tak docela. Yamo, na tohle teď nemáme čas.“

„Musím to vědět, Tamoro.“

Yama nyní chápal, proč se Tamora pustila do tak riskantního podniku, ale nebylo mu jasné, proč ho Gorgo chce zabít.

Tamora na chvíli svěsila hlavu a pak řekla se směsí bezbrannosti a vzdoru: „Mám za to, že by to bylo jenom spravedlivé. Ta prácička pro hvězdoplavce byla dobře placená, jenže jsme o ty peníze přišli, protože ses zbláznil a sebral strážnému zlatý kroužek. A já pořád Gorgovi dlužím, navíc se dozvěděl, že pracuju pro tebe. Řekla jsem mu, ať počká, že všechno zaplatím, ale je chamtivý. Chce nejen játra a osrdí, ale taky maso i s kostmi.“

Yama přikývl. „A tak se rozhodl, že mě zabije a oloupí.“

„Tvrdil, že tě nezabije, jenom okrade. Prohlásil, že na to má právo, protože tvou vinou přišel o peníze za toho obchodníka. Nevěděla jsem, že tě chce zabít. Přísahám.“

„Věřím ti,“ řekl Yama. „Gorgo mě chce mít z cesty. Na tu práci v Paláci lidské paměti ti našel někoho jiného.“

„Muže s rudou kůží a jizvou na prsou. Říkala jsem Gorgovi, že budu pracovat jenom s tebou, s nikým jiným, ale nařídil mi, že musím jít k bráně Paláce, že tam na mě ten chlap čeká. Byla jsem tam, ale nenašla jsem ho, tak jsem se vrátila do hostince a zjistila, kam jste šli.“

„Zatímco jsi tam čekala, byl ten zjizvený bojovník tady. Právě ten se mě pokusil zabít.“

„Chtěla jsem ti všechno říct,“ prohlásila Tamora. „K něčemu jsem se totiž rozhodla. Nech mě domluvit. Uzavřela jsem s tebou dohodu a dodržím ji. Kašlu na Gorga. Až tu práci dokončíme, najdu ho a zabiju.“

„Znamená to, že pracuješ pro mě, ne pro Gorga?“

„Copak to neříkám dost jasně?“ zavrčela Tamora netrpělivě. „Jenže nemáme čas tady postávat a klábosit! Polehával sis v posteli, pak ses flinkal v tomhle mauzoleu, jenže já zatím měla plno starostí. Na jednu schůzku jsme už nepřišli, tak nesmíme zmeškat tu druhou, jinak smlouvu nedostaneme. Umíš jezdit na koni?“

„Trochu.“

„Doufám, že to znamená, že umíš jezdit jako vítr.“ Teprve teď si Tamora povšimla Pandarasova zranění. „Co se krysáčkovi stalo?“

„Dostal ránu do hlavy. Naštěstí má ten Gorgův zabiják určité zásady.“

„Možná bych mu měla sama pár přiložit, aby dostal trochu rozumu. Předpokládám, že pořád trváš na tom, aby do toho šel s námi. No dobře, tak ho ponesu. Co na mě tak hledíš? Chceš po tom všem naši smlouvu zrušit?“

„Už jsem probudil několik věcí, které by raději měly spát. Když budu pokračovat, co se ještě stane?“

Tamora bryskně odpověděla: „Chceš se z toho vykroutit? Jestli nevíš, kdo jsi a odkud jsi přišel, tak nemůžeš vědět, čím se můžeš stát. Jdeš se mnou? Já tu prácičku beru, ať s tebou nebo bez tebe, protože je za peníze. Až ji dodělám, zabiju Gorga.“

Přehodila si Pandarase přes rameno, jako by vůbec nic nevážil, a rychle zamířila k východu. Yama ji po chvíli následoval.

Venku se kvapem smrákalo. V domech kolem náměstí zarostlého mechem se už svítilo, okna přívětivě zářila do šera. Pod čadícím smolným košem byl ke sloupu přivázán pár klusáků. Yama pomohl vysadit Pandarase na hřbet jednoho koně, pak se Tamora mrštně vyhoupla do sedla a naklonila se k Yamovi: „Najala jsem tyhle herky od té zmalované čarodějnice, stály mě celé jmění. Nezírej tady s otevřenou pusou a hoď sebou. Už teď může být pozdě.“

Koníci byli osedláni jako pro kavalerii lehkými sedly s vysokými třmeny. Yama se právě chytil hrušky sedla a strčil levou nohu do třmenu, když se zem zachvěla. Kůň uskočil a Yama se ho pokoušel uklidnit. Vtom vystřelil z chrámové kupole vysoko do nebes ohnivý sloup.

Světlo bylo červené jako hořící síra, vířily v něm fialové a rumělkové tečky, jako když z komína lítají jiskry, a bylo tak silné, že zalilo chrám i celé náměstí krvavou září.

Yama okamžitě uhodl, co se stalo, a věděl, že tomu, co probudil, musí čelit. Měl strach, říkal si však, že když se tomu nepostaví nyní, bude se bát už navždycky.

Hodil uzdu Tamoře a vyběhl po schodech do chrámu. Podlaha hlavní lodi sténala a prohýbala se jako dobytče, které štípou bodalky. Yama upadl, vstal a běžel ke studni, z níž ten ohnivý sloupec tryskal.

Chrám se otřásal v základech. Kameny ve zdech úpěly a naříkaly, ze stropu pršela omítka a kousky zdiva. V obou postranních sloupořadích praskaly pilíře, jeden se skácel a rozletěl se na kusy jako sloupek obřích mincí. Dlažba se vzdula a mozaika popraskala. Od studny se rozevřela klikatá puklina a oddělila od sebe oba staré kněze, kteří teď stáli každý na jedné straně, ozářeni ohnivou výhní. Balcus zvedl nad hlavu třaslavou ruku a v ní meč, zatímco Antros poklekl, přitiskl si pěsti na víčka a v dialektu své pokrevní linie prozpěvoval jakousi monotónní modlitbu či zaříkací formuli. Yama mu nerozuměl, rytmus té písně ho však zasáhl až do morku kostí, padl na kolena vedle starce a začal prozpěvovat s ním.

Nebyla to modlitba, ale sled příkazů strážcům studny.

Opakoval je potřetí, když se rozhrnula černá opona a z boční lodi vypochodovalo pět kolosů. Rudá záře se rozlila po jejich průsvitných brněních jako čerstvá krev.

Oba staří kněží okamžitě klesli na zem a skryli si obličeje, Yama však obrovité vojáky uchváceně pozoroval. Dlouhý spánek přežilo pouze pět chrámových strážců. Jeden za sebou táhl ztuhlou nohu, další byl slepý a nejistě kráčel pod vedením svých druhů, ale žádný nezapomněl na svou povinnost. Obstoupili studnu, zaujali místa na vrcholech pomyslného pentagramu, otevřeli hrudní pancíře a vytáhli si z útrob dlouhé stříbrné trubice. Yama předpokládal, že je namíří do studny, ale strážci sklonili trysky proti zídce a všichni najednou vypálili.

Jedna zbraň explodovala a horní polovina strážce, který ji držel, se rozletěla na malé kousky. Ze zbylých čtyř trubic vyšlehly fialové paprsky jasnější než slunce a roztavený kámen kanul do studny jako voda. Spalující žár a štiplavý zápach naplnily chrám. Podlaha se znovu zhoupla a dlaždičky mozaiky se rozprskly na všechny strany. Yama i oba kněží se odkutáleli o několik metrů dál.

Z doběla rozpáleného prstence kolem šachty se zvedal stroj.

Byl to bratr zdivočelého stroje, který Yama tak neuváženě přivolal do obchodníkova sídla, i když tenhle byl mnohem větší a stěží prošel studnou. Byl černý, kulovitý, ježil se pohyblivými ostny. Dlouhé uvěznění stroj znetvořilo podobně, jako se vlastní váhou zploští shnilý pomeranč.

Obrovští vojáci namířili na stroj fialové paprsky, ale nezdálo se, že by si toho povšiml. Zůstal viset uprostřed rudého sloupce a pohlédl Yamovi přímo do lebky: Zavolal jsi mě. Jsem tady. Nyní pojď se mnou o splň úkol.

Yamovi prošlehla hlavou tak ukrutná bolest, jako by mu do ní vrazil železný klín. Před očima se mu míhaly rudé a černé blesky. Oslepený, spalovaný zevnitř i zvenčí, dal strážcům poslední rozkaz.

Jakmile se pohnuli, zrak se mu vrátil. Čtyři kolosy se držely stroje jako trosečníci vraku a ostřím svých prstů z něho odstřihávali ostny, jimiž ovládal gravitační pole. Stroj se roztočil a vymrštil jako daman napadený vlky, ale již bylo pozdě. Jako kámen padl do studny, až se celý chrám zatřásl. Ozval se ohlušující rachot, ohnivý sloup zablikal a zhasl.

27 – Palác lidské paměti

Yama pomohl stařičkým kněžím projít dýmajícími troskami ven z chrámu do houstnoucího soumraku. Byli ožehlí, pokrytí sazemi a zpola udušení kouřem, a tak se na čerstvém vzduchu pořádně rozkašlali. Překvapilo je, jaký zástup lidí se k chrámu seběhl. Nejspíš byli všichni přesvědčeni, že nastal konec světa. Nějací muži z pokrevní linie kněží se staříků ujali a odvedli je. Tamora pobídla svého koně vzhůru po nízkých stupních schodiště, druhého vedla za uzdu.

Yama si klestil cestu davem, který se radoval, že konec světa prozatím nenastal. „Je po všem!“ zavolal na Tamoru. „Probudil jsem vojáky a porazil ho!“

„Přijdeme pozdě!“ vykřikla Tamora. „Jestli jsi tady skončil, tak uháněj za mnou!“

Než se Yama dostal do sedla, ujížděla již Tamora s Pandarasem před sebou přes náměstí. Yama zahalekal a vyrazil za ní. Jeho kůň byl štíhlý a spolehlivý valach, nepotřeboval příliš pobízet, sám se hnal za Tamorou úzkými uličkami. Vlahý večerní vzduch bodal Yamu do popálené kůže, ale vyčistil mu hlavu. Dlouhé vlasy, které si nestříhal od chvíle, co opustil Eolii, teď trochu přiškvařené, za ním vlály.

Začal vyzvánět zvon, Tamora se ohlédla a zakřičela: „Za deset minut zavřou bránu!“

Šlehla klusáka do boku uzdou, kůň přitáhl uši k hlavě, zvedl ocas a zdvojnásobil rychlost. Yama domlouval valachovi, aby také zvýšil tempo, a jeho koník jako by ho pochopil. O deset minut později vyjeli z úzké uličky a začali se prodírat srocením prosebníků, kajícníků a poutníků, kteří se pokoušeli dostat do Paláce lidské paměti a ucpali širokou třídu osvětlenou modře planoucími koulemi, jež se jim vznášely nad hlavami. Všichni byli rozrušeni zemětřesením a podivnými úkazy na obloze. Tamora švihala kolem sebe uzdou, lidé uskakovali a tlačili se jeden na druhého, jak se jí snažili uhnout, a tak si mezi nimi pomalu razila cestu s Yamou těsně za patami. Vyzvánění znovu rozechvělo vzduch a davem to zašumělo.

Na konci třídy narazili na řadu hlídkujících strojů, které zářily ve vzduchu jako šňůra drobounkých sluncí. Večerním nebem se jako světlušky rojily další stroje. Yamova mysl se naplnila uspávajícím bzučením, jako by strčil hlavu do úlu. Za světelnou hranicí stáli komisaři v dlouhých pláštích a s nasazenými kapucemi. Za jejich zády se třída otevírala do náměstí tak rozlehlého, že by se na ně vešla celá Eolie a možná i kousek Města mrtvých. Na vzdálené straně se přes celou šířku náměstí zdvíhala vysoká hladká stěna, která vypadala jako obrovská loď převrácená kýlem vzhůru. Zela v ní pouze jediná brána, střežená desítkou vojáků ve stříbřitých brněních, kteří se vznášeli na létajících discích.

Černá hora Paláce lidské paměti se vypínala do neuvěřitelné výše, zastiňovala oblohu a její vrcholky mizely v oblacích. Yama zíral vzhůru. V rozmezí nemnoha dní došel od malé edilovy tvrze až sem, k největší citadele, o níž se říkalo, že je starší než sám svět. A během té krátké doby objevil, že jeho pokrevní linie je také starší než tento svět, a zjistil, že on sám dovede vlastní vůlí ovládat stroje, jež jsou tohoto světa základem. Dozvěděl se o sobě, že ho kacíři považují za významnou kořist, a rozhodl se bojovat proti nim všemi svými silami – a také čelil jednomu z jejich temných andělů a porazil ho.

Dětství již nechal daleko za sebou. Před ním ležela dlouhá cesta a čekal ho těžký zápas, v němž se teprve má stát sám sebou. Možná na něho číhá brzká smrt. Mnoho mužů ve válce padlo a ještě více jich padne, než budou kacíři poraženi. Yama byl vyčerpaný, ožehlý a potlučený, šaty měl propálené a samou díru, ale přesto se cítil plný života. Někde v té obrovské citadele, která se nad ním tak hrozivě vypínala, někde v jejích desetitisících knihovnách, v labyrintu stovek chrámů, svatyní a úřadů musí být odpověď, která odhalí tajemství jeho původu. Nepochyboval o tom. Žena v bílém mu sice řekla, že pochází z daleké minulosti, ale byla jeho nepřítelem a dozajista lhala. Dokáže, že neměla pravdu. Najde důkazy, které objevil doktor Dismas, zjistí, kde žijí jeho pokrevníci a naučí se od nich, jak používat sílu, kterou má, proti kacířům.

Tamora popadla uzdu Yamova koně a vykřikla: „Vrátíme se zítra. Brána se už zavírá!“

„Ne! Musíme tam jet teď! Je to můj osud!“

Pandaras zvedl hlavu a řekl slabě: „Je to přání mého pána.“

Tamora se zasmála, vycenila ostré bílé zuby a pozvedla něco, co zablýsklo červeným světlem. Řada hlídkujících strojů se před ní rozdělila, jenže se tam hned začali cpát lidé. Komisaři vykročili, šlehali důtkami a zaháněli je zpátky, zezadu se však tlačili další a další.

Uprostřed všeho toho zmatku se potáceli čtyři nazí zpocení muži pod tíhou nosítek, v nichž seděla tlustá žena, která najednou vyjekla a chytila se za břicho. Mezi buclatými prsty se jí po světlých šatech rozlila jasně rudá skvrna. Žena klesla na bok a nosítka se převrhla. Mezi namačkanými lidmi se šířila panika.

Yama nechápal, co se stalo, ale pak muž, který stál těsně vedle jeho koně, zavrávoral a padl na zem. Než se nad ním zavřel dav, Yama zahlédl rudá pírka šípu, jenž mu trčel ze zad.

Tamora vytáhla meč, rozdávala kolem sebe naplocho rány a razila si cestu zástupy. Yama kopal do rukou, které se mu sápaly po třmenech, snažil se koně uklidnit a prodíral se za Tamorou.

„Gorgo!“ zvolal. „Gorgo je tady!“

Ale Tamora ho neslyšela. Skláněla se přes Pandarase a domlouvala se s komisařem, který jí stál v cestě. Yama se natáhl, aby ji uchopil za rameno, a těsně kolem ucha mu zasvištěl šíp. Když se ohlédl, aby zjistil, odkud přiletěl, další střela proklála hlavu muži, který se pověsil valachovi na udidla.

Yama vztekle pobídl klusáka. Rudé a černé blesky mu naplnily hlavu. A pojednou uviděl náměstí z tisíce různých pohledů, jež se vzápětí soustředily na plochou střechu nad třídou zalitou lidskou záplavou. Na střeše stál Gorgo. Stačil ještě vykřiknout a zvednout samostříl před obličej, ale to už se na něj vrhly stovky drobných strojů a zabodly se mu do hrudi, paží a nohou. Gorgo musel být okamžitě mrtvý, avšak nepadl. Místo toho se zvedl do vzduchu a letěl, podrážkou boty se otřel o střešní parapet, když stoupal nad hlavy sroceného lidu.

Yama přišel k sobě. Tamora už projela řadou komisařů. Tryskem uháněl za ní. Na konci obrovského náměstí se právě začala zavírat železná křídla brány Paláce lidské paměti. Zvon zmlkl a nastalo hrozivé ticho. Pak začaly pršet kapky krve. Vysoko na obloze se vznášelo Gorgovo tělo s hlavou bezvládně svěšenou a rukama široce rozhozenýma. Na zkrvavených prsou mu na řemeni visela kuše.

Nějaká žena zavřískla a vzápětí začali ječet všichni, tisícihlavý dav řval jako bouře. Disky s vojáky se rozlétly proti lidem. Yama a Tamora s Pandarasem pádili na koních přes náměstí a pak se vrhli do tmy za bránou.