Čtyři sta miliard hvězd

McAuley, Paul James

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Už řadu let bojují lidé ve vesmíru proti záhadné rase Alea a na planetě P'thrsn se teď k životu probouzejí obrovské pradávné pevnosti. Mají nějakou souvislost s nepřítelem? Kdo byli jejich tvůrci? Odkud přišli? Jen Dorthy Jošidová může rozluštit tajemství. Protože jen ona má potřebné Nadání.

Paul J. McAuley

Čtyři sta miliard hvězd

© Paul J. McAuley, 1988

© Translation Vít Kabelka, 1988

© Milénium Publishing s.r.o., Chomutov 1998

© Cover Martin Zhouf, 1998

Paul J. McAuley

Čtyři sta miliard hvězd

Vydalo nakladatelství MILÉNIUM PUBLISHING s.r.o.,

nám. 1. máje 4, Chomutov,

v Chomutově roku 1998

jako svou 8. publikaci.

Obálka Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Vít Haškovec

Sazba SF SOFT

Tisk Severografie, závod 7, Most

Vydání první

ISBN 80-902384-9-1

TÁBOR NULA

Dorthy Jošidové vzali šaty a navlékli jí skafandr, speciálně upravený pro její drobnou postavu. Nadopovali ji sedativy, vtěsnali do přistávacího modulu napuštěného protinárazovým želé, a vchod hermeticky uzavřeli. A potom ji vystřelili z oběžné dráhy nohama napřed.

Dlouho klesala volným pádem. Pod maskou na obličeji jí syčel kyslík a několik centimetrů před očima jí problikávala rozmazaná, nesmyslná světélka indikátorů. Celé jí to připadalo jako nějaký pořad v trivii. Věděla, že její lhostejný pocit je dílem sedativ, ale i to jí bylo jedno. Vznášela se kdesi vysoko nad skutečností.

Bylo pro ni příjemné být konečně o samotě. Její implantát ji nikdy nedokázal zcela izolovat od útočných emocí posádky a ostatních pasažérů ve stísněných kajutách vesmírné lodi, emocí, které neustále zaplavovaly její myšlenky a prosakovaly jí do snů jako jedovatý plyn. Jedním z hlavních důvodů, proč se po vypršení smlouvy s Kamali-Silverovým institutem rozhodla stát astronomkou, byla právě možnost uniknout všem těm energetickým vírům civilizace, bouřím citů, jež ji den za dnem ničily a trvale opotřebovávaly její schopnosti, tak jako moře nahlodává pevninu. Pár týdnů strávených v tranzitu ji vyčerpalo stejně jako celý rok ve městě. Tato chvíle volného pádu pro ni byla kapkou nirvány: rozpustila se v ní jako krystal soli či sněhová vločka.

Pak se zažehly tryskové motory. Protinárazové želé obalilo celé její tělo… a povolilo. Na okamžik opět pozbyla svou tíži.

Náraz!

A další!

Přistávací modul zakvílel. Systém pracující nezávisle na Dorthyině zamlžené netečnosti jí oznámil, že vstupuje do atmosféry. Během přípravy na sestup jí samozřejmě podrobně popsali kompletní sled událostí, ale v tomto okamžiku si marně snažila vzpomenout, co má následovat ve chvíli, kdy její tíha, vyvažovaná odporem želé, začne narůstat. Modul vibroval a při prodírání vrchními vrstvami atmosféry se trhal jeho tenký vnější plášť. V želé pulzovaly interferenční obrazce, pohupovaly s jejím tělem a rozechvívaly konfiguraci světelných indikátorů. Dole, pod žebrovanou podlahou, se rozpaloval ochranný štít modulu, nejdřív do ruda, pak do zlatova a nakonec do běla, roztěkal se a odpadával. Dorthy vnímala pouze svoji narůstající váhu, jež se jí zdánlivě soustředila mezi ňadry, tlačila jí na srdce a vmáčkla ji do polštáře ztuhlého želé. Nemohla dýchat: tváře se jí stáhly do příšerného šklebu, oční bulvy se jí zploštily v důlcích.

Následoval děsivý okamžik volného pádu. Zalapala po dechu, ale tíže začala hned zase narůstat.

Něco se zachvělo. Rozmazaná skvrna světélek zčervenala. A rázem bylo po všem. Červená světélka se jedno po druhém vrátila k vlídnému zelenému blikání. Přetížení se vytratilo a její hmotnost se ustálila na hodnotě o něco menší, než je pozemská. Cítila, jak se modul naklání a opisuje pomalé široké osmy, jako Foucaltovo kyvadlo zavěšené pod kupolí padáku. V pravém uchu se jí ozvalo zapraskání, a vzápětí zazněl jakýsi přísný kovový hlas.

V tom okamžiku se chemická clona stínící její Nadání začala rozpouštět. Jakoby stěnami přistávacího modulu pronikal neurčitý žár, tu a tam protkaný pevnými skvrnami inteligence, jako zářící drahokamy rozeseté po povrchu planety.

Dorthy uvázla v síti monotónní rutiny kontrolora sestupu, jehož pokusy o navázání spojení se jí zahlodávaly do ucha, zaplavil ji bouřlivý příval stovek lidských myslí všude kolem.

Je to horší než na lodi, pomyslela si a ucítila, jak se nad horizontem cosi pohnulo. Výbuch novy, mířící svými oslepujícími paprsky směrem k ní. To už bylo přespříliš. Bouře pocitů s ní zacloumala, obrátila ji naruby a hnala ji přímo proti ohni, bezbrannou a neschopnou se bránit. V rudém závoji zděšení se snažila rozpomenout na zklidňující rituál svých cvičení: ale té záře bylo prostě příliš. Vpalovala se do ní na žhnoucí obloze jako přistávací modul na strmé sestupné trajektorii, jako Ikaros, jako ubohá noční můra.

A pak omdlela.

Dlouho se vznášela na neostré hranici mezi spánkem a probuzením, která jí připomínala splývání těsně pod hladinou moře, teplého jako krev kdesi u Velkého bariérového útesu. Ráda plavala tváří dolů, zatímco dýchací trubice, která ji spojovala se vzduchem, provrtávala rozvlněnou stříbřitou hladinu kousek nad její hlavou a vespod se prostíral modrý podvodní svět. Věděla ale, že musí být opatrná, příliš hluboké nadechnutí by ji vyneslo nahoru, její tělo by se vynořilo, převalila by se na záda, slunce by ji přes sklo brýlí oslepilo a dýchací trubice potopená do vody by proměnila další nadechnutí v dusivé zalknutí. A kdyby zase dýchala příliš mělce, klesla by k oblým homolím korálů a hlídkujícím rybám, odpoutala by se od stříbřité hladiny směrem dolů, k pustým písčitým jazykům svažujícím se do neproniknutelných temnot.

(Kdesi se otevřely dveře, kterými pronikl dovnitř zápach jako z továrny na zpracování velryb. Jakýsi hlas trpělivě odpovídal: „Ještě ne, plukovnice. Ne, nevím. Možná reakce na sedativum, které se podává před sestupem, možná na protialergické očkování, možná na něco úplně jiného. Slibuju vám, že vám dám vědět, až se probere, ale bude to ještě chvíli trvat.“ Dorthy se pokoušela otevřít oči, bylo to však nad její síly, a tak zase klesla ze stříbřité hladiny zpátky do temnot.)

Před odchodem z domova pro ni byl zápach továrny na zpracování velryb něčím důvěrně známým, stejně jako kroužící bílé skvrny mořských racků, neklamně označující místo, kde továrna stála. Obrovské bachraté trupy zbavené kůže, vydané napospas portálovým jeřábům, které je rozkrájely a oddělily tuk a maso. Menší jeřáby se pak probíraly mezi kostmi jako masožraví ptáci s rozepjatými křídly. Otec Dorthy pracoval přesně v takové továrně a občas ji brával s sebou a ona se dívala na velryby, jak se plaví úžinou ze zátoky, kam jich naháněli celé houfy. Betonový kanál byl tak mělký, že mohla pozorovat vypoulené oči velryb, legračně maličké na tak obrovského živočicha: na každou velrybu, která proplula kolem ní, si mohla téměř sáhnout, kdyby se ovšem nebála prostrčit ruku pod mříží zábradlí na kočičí lávce. Kolem ní tiše klouzaly řasy a mořští mlži usazení na zjizvené kůži velryb. Musela mít vždycky na sobě pončo, protože velryby tu a tam vypustily páchnoucí olejovitou spršku. To se Dorthy vůbec nelíbilo, stejně jako okamžik, když zapojili elektrody a dlouhé tělo sebou krátce zaškubalo. Pak vždycky následoval podivný zápach, ona vyskočila a její otec ji vzal do náručí a smál se jí: pro něj to byla legrace. Pracoval tam i strýček Mišijo. Jeho zjizvený obličej s jedním okem Dorthy naháněl strach.

Zápach škvařícího se tuku se vznášel nad továrnou a přilehlým městečkem po celé léto. Ve dnech, kdy začínala velrybářská sezóna, byli všichni ochraptělí a v bytech bylo k zalknutí, protože se nedala otvírat okna. Ale byl to pach peněz. Továrna na zpracování velryb tu znamenala jediný zdroj obživy.

Každý večer přinášel její otec domů malý koncentrovaný mráček toho pachu a jen pomalu se ho zbavoval v horké koupeli, kterou mu matka připravila. Dorthy a její malá sestra Hiroko musely být potichu, zatímco si otec hověl v kouřící vodě, jedl připravené pochoutky a díval se při tom na trivii. Potom chodíval se strýčkem Mišijem do nějaké hospody. Matka Dorthy nebyla Japonka, a když se s ní otec oženil, stal se černou ovcí rodiny a neustále musel čelit projevům nelibosti. Jakoby ve snaze napravit tu nikdy nezhojenou ránu, začal fanaticky dodržovat staré ortodoxní zvyky, způsob života před Exodem, a ze své ženy udělal mučednici svého fanatismu – možná, že mu o to právě šlo, ačkoliv to si Dorthy uvědomila až o mnoho let později, když matka už byla mrtvá a otec zničený alkoholem, špatnou společností a smůlou.

Jejich malý byt s betonovými zdmi, pokrytými tapetami, stejné betonové podlahy potažené rohožemi tatami, v jednom rohu šintoistický oltář v zářivých barvách, vařič na dřevěné uhlí s věčně bublající čajovou konvicí a vedle něj matka v podřepu míchá rybí omáčku… a potom dva tucty dalších činžáků, řada obchůdků a hospod, a velké domy továrních inženýrů a manažerů na kopci, který se vypíná nad městečkem. Z jedné strany městečko omývá oceán a z druhé ho obklopuje buš, nad níž se klene blankytně modrá obloha, kterou jen tu a tam naruší vzdálené svištění aerotaxi… a její Nadání ji z toho všeho vytrhlo, zrovna tak jako teď z výzkumné práce daleko za oběžnou dráhou Pluta. Jaký jen tam byl klid! Žádné burcující lidské mysli, jen ona a Slunce, které se smrštilo na pouhou další hvězdu v myriádách jiných.

Probudila se do tmy, páchnoucí dezinfekcí, ostrý štiplavý zápach přebíjející další, už zpola zapomenutý. Nejdřív ji napadlo, že se jí to zase nepodařilo (jako kdysi s čistícím prostředkem, potom s kuchyňským nožem, a nakonec se pokoušela utopit v kulovitém bazénu v beztížném středu Institutu). Na ramenou ucítila tlak, který se rozlil po celém těle, když se pokusila pohnout. To ale není Institut, kde byla před léty. Je snad ještě pořád v přistávacím modulu?

Malý prostor náhle zaplavilo světlo.

Plaval před ní jakýsi rozmazaný obličej. Odvrátila od něj zrak a cosi ji bodlo do ramene.

Zpátky pod stříbřitou hladinu. Spánek.

Po absolvování Institutu měla Dorthy dojem, že její Nadání existovalo vždycky, ale když byla malá, tak jenom v jakési skryté, nerozvinuté a nezaostřené formě, které sama vůbec nerozuměla. Koneckonců, žádnému dítěti se nelíbí pocit odlišnosti.

Vždycky se to odehrávalo ve snech. Ve spánku se její mysl vnořila mezi světla jiných myslí. Bylo to jako kmitající jiskření, které dokázala přivolat, když si zatlačila na zavřená víčka, jako hvězdy, všechny absolutně samostatné a nevnímající existenci ostatních. V bdělém stavu občas věděla, co se druzí chystají říct, jindy bez zájmu vyposlechla celé dialogy, jako by to byly nějaké reprízované pořady v trivii.

Ale své sny si pamatovala jen málokdy a byla příliš malá na to, aby si uvědomila, že tahle neustálá déjá vu jsou čímsi výjimečným. Teprve potom, co uzavřela smlouvu s Kamali-Silverovým institutem, jí začalo docházet, jak moc se odlišuje od druhých, a co to pro ni znamená. Když se však její Nadání projevilo na veřejnosti poprvé, nikdo včetně jí samotné nechápal, co se vlastně děje.

Tehdy jí bylo šest let. Sotva začala chodit do školy, už bezpečně věděla, že se jí tam nelíbí. Bylo tam sice hodně japonských dětí, ty se jí však stranily kvůli její matce a opovržlivě na ni volaly „míšenko“, pokud se s ní vůbec bavily. Dorthy jaksi nedokázala pochopit, že většina ostatních dětí nemá Japonce ráda a že do své nenávisti zahrnují i ji. Tak se ocitla úplně mimo, nepatřila nikam. Ostatní děti si z ní udělaly terč.

Většina nejaponských dětí, gaijinů, pouze zrcadlila předsudky svých rodičů a omezovala se na posměšky a nadávky, avšak jedna dívka, Suzi Delongová, nacházela zvláštní potěšení v týrání každého malého Japonce. Jednou chytila Dorthy za paže a její hubené tělíčko se otřásalo zlostí, zatímco ji štípala a křičela na ni, že všichni Japončíci smrdí a že by měli táhnout tam, odkud přilezli, uvolnit místo skutečným lidem a neotravovat je. Její tvář brunátněla, příval nadávek se stupňoval a Dorthy nevěděla, co si má počít. Svíjela se v pevném sevření té dívky a celé její tělo zaplavila bezmocnost a rozhořčení, až ji v očích začaly pálit slzy.

A z těch slz se vynořil obraz. Dorthy nevěděla, odkud se vzal, ale slyšela sama sebe říkat: „Tak, a tvoje máma si právě teď hraje se sejurem Tamijou. A nemají přitom na sobě žádné šaty!“

Pak obraz zmizel a Suzi nemotorně prchala přes školní hřiště. Dorthy si třela pálící místa na rukou a byla ráda, že má konečně pokoj. Zřejmě se však o tom doslechl některý učitel, protože po skončení výuky přivedli Dorthy k ředitelce sejuře Jepové.

Sejura Jepová, vysoká a bledá žena, seděla vzpřímeně za svým stolem se skleněnou deskou. Dorthy stála před ní a dívala se, jak ředitelka píše na skle něčím, co určitě nebylo obyčejné pero. Psala dost dlouho, než konečně nástroj s ostrým cvaknutím odložila, a pak sepjala dlouhé bílé ruce a zeptala se, co se stalo.

Učitel začal nad hlavou Dorthy vysvětlovat, co se stalo, a sejura Jepová si ji po celou tu dobu prohlížela. Dorthy bylo střídavě horko a zima. Vypadalo to, že něco provedla, ale copak to byla její vina? Všechno to přece začala Suzi, ostatně ona má všude na rukou modřiny od prstů, které to dokazují. Ale byla příliš malá, než aby se opovážila zpochybňovat autoritu dospělých, a teď stála v ředitelně, takže musela něco provést.

Učitel konečně skončil s vysvětlováním. Sejura Jepová si povzdechla a naklonila se kupředu nad propletenými prsty. „My přece nesmíme nikoho pomlouvat, že ano? Rodiče Suzi mají problémy, chápeš to, holčičko? Nesmíš ji zlobit.“ Opět něco napsala na sklo a stiskla tlačítko: ze štěrbiny vylezl malý proužek papíru. Sejura Jepová ho odtrhla a řekla: „Tohle dej rodičům. A víckrát už to nedělej. Ano?“

Dorthy vzala papír a pohlédla na učitele, který jí pokynul k odchodu. V okamžiku, kdy se za ní zavíraly posuvné dveře, zaslechla sejuru Jepovou, jak energicky říká: „Tihle Japončíci! Většina jich ještě žije jako v Éře plýtvání. Jsou skoro stejně hrozní jako Amerikánci.“

Otec si doma přečetl poznámku, sundal si pásek a třikrát ji symbolicky přetáhl přes zadek. Ani to moc nebolelo a určitě se to vyplatilo, protože Suzi jí od té doby dala pokoj. Dorthy na ten obraz zjevený odnikud úplně zapomněla, dokud se její Nadání neprojevilo podruhé.

Tentokrát to začalo snem.

V městečku se ztratilo dítě. Byl to chlapec jen o trochu starší než Dorthy. Jeho rodiče se na něj vyptávali dům od domu, potom z továrny přišli dva policisté a způsobili značný rozruch, protože prohledávali všechny byty, ale ani ti chlapce nenašli. Příštího dne zakázali dospělí svým dětem hrát si venku. Ženy na sebe pokřikovaly jako poplašení ptáci a sháněly nejnovější zprávy, zatímco muži posedávali v malých skupinkách na nárožích nad hrací deskou go nebo společnou lahví, a rozmlouvali tlumenými hlasy. Bylo to koncem června, uprostřed zimy, v době tradičních nepokojů v městečku. Stáda velryb brázdila oceány daleko odtud a továrna i celé městečko bylo jako po vymření. Všichni ze čtvrti měli obavy, že chlapcovo zmizení je předzvěstí dalšího pogromu na Japonce. Mnozí ještě nezapomněli na ten poslední, co se udál před necelými dvaceti lety, a na příbuzné, které při něm ztratili.

Tu noc se Dorthy zdál sen, i když si ho potom nepamatovala. Probrala se u spací rohože rodičů. Stála tam ve tmě a chladu, hlava jí třeštila oslepující bolestí a v ústech měla pachuť velrybího tuku. Vzpomínka na slova, která pronesla, když se vytrhla z tranzu, zněla v jejím mozku jako ozvěna.

Staré kádě v továrně!

Jenom díky společnému strachu vzali lidé tuto nepravděpodobnou radu vážně. Skupina chlapců vnikla do továrny. Většinu hned vyhnala policie, ale dva z nich nalezli ztraceného chlapce, který se choulil v rohu nepoužívané zásobní nádrže, kam spadl. Průlez se totiž nacházel v nepřekonatelné výšce dvou metrů.

Ten večer přišel na návštěvu strýček Mišijo probrat s rodiči, co by se mělo udělat: on jediný z otcovy rodiny s nimi udržoval styky. Dorthy naslouchala jejich hlasům, klesavé a stoupavé kadence mísící se s cinkáním porcelánu. Ležela v ložnici rodičů a celý den pospávala. Znovu cítila střídavě horko a zimu, znovu tu zoufalou a neurčitou vinu.

Hlasy neustávaly, a tak nakonec usnula. Když ji otec probudil, pronikalo oknem do místnosti šero svítání. Široce se usmíval a čpělo z něj rýžové víno. Zmatená Dorthy začala plakat, protože si myslela, že ji zase potrestá.

Otec si hřbetem ruky otřel ústa a řekl: „Ty budeš asi něčím zvláštní, dcerunko. Rozumíš mi? Zítra navštívíme jedno místo v Darwinu.“

Strýček Mišijo poplácal otce po rameni a jeho zjizvená tvář se zkřivila kolem jediného černého oka. „Vstávej, děvče! Pryč z tohodle světa!“

A za ním si její matka zastrčila zbloudilý pramen vlasů a plaše se usmála, kolem úst hluboké vrásky. Tak si ji Dorthy navždy zapamatovala – jako unavenou ženu, celou nesvou, zlomenou otcovou zuřivostí, křehkou nádobu lásky.

Tato příhoda rozhodla o dalším Dorthyině životě. Po testech ji přijali do výzkumného programu v Kamali-Silverově institutu, čímž unikla přísné výchově, zchátralé bytové kolonii a vtíravému pachu továrny na zpracování velryb, který se vznášel nad městečkem na pustém pobřeží západní Austrálie. Když se nyní probouzela v nemocničním pokoji patnáct světelných let od Země, cítila něco velmi podobného tomu skličujícímu zkaženému pachu svého útlého dětství.

Pokoj byl téměř ponořen do tmy. Chvíli ležela nehnutě a přemýšlela o zlověstných snech, které se jí zdály. Zářivé předivo myslí a potom ta jediná další, ostře vystupující nad horizontem, kvasar ve srovnání s matnými plejádami obyčejných lidských myslí.

Byla přikrytá chladivou dekou. To nebyl sen. Všechno se to skutečně stalo. Byla dole. Na povrchu dobyté planety.

Posadila se. Ten tlak na jejím těle, který ji předtím sužoval, bylo jen prostěradlo, jež nyní sklouzlo k jejímu pasu. Dotkla se neznámé noční tuniky, objevila kapačku, zavedenou do žíly na levém předloktí, pulzující pomalým peristaltickým pohybem. Nad její hlavou i vedle postele blikala jantarově žlutá světélka diagnostických přístrojů.

Otevřely se dveře. „Ale, ale, doktorko Jošidová,“ pronesla ozářená silueta nějakého muže, „musíte ležet a odpočívat.“ Jemně ji vrátil do vodorovné polohy, stáhl pokrývku a píchl jí injekci.

Dorthy ucítila krátké štípnutí ve svalu na rameni. Víčka jí klesla jako závaží a stačila jen zašeptat: „Měla jsem takový sen…“ a potom se nad ní zavřela hladina a konečně doopravdy usnula.

Když se probudila, doktor byl opět u ní, a tak se rychle zeptala: „Kolik je hodin?“

Muž drobné postavy, s hustými černými vlasy, které měl sčesané z úzkého bledého obličeje, se usmál. „Lodního času nebo místního? Pravda, velký rozdíl v tom momentálně není. Je po sedmé ráno neboli krátce po rozednění. Takže si vyberte. Jak se cítíte?“

„Dobře,“ odpověděla netrpělivě Dorthy, ačkoliv to nebyla pravda. V lebce ji tlačila tupá bolest a kůži měla rozpálenou horečkou. Vzpomněla si na bouřlivou reakci svého Nadání na pohlcující zářivou inteligenci. Něco tam venku, něco smrtícího. Pokusila se posadit a doktor jí kvapně pomohl.

„Musíte být teď opatrná. Vaše tělo prodělalo velký metabolický šok: několik dnů vás to bude trápit. Proč jste jim neřekla o tom implantátu?“

„Myslela jsem, že to vědí.“ Hlavou jí blesklo: dva dny!

„Kvůli nějakému lajdákovi tam nahoře to teď tady jako obvykle musíme napravovat. Došlo k reakci mezi sedativem, které vám podali před sestupem, a látkou, kterou vylučuje váš implantát. To je vše, co jsem zjistil.“

„K reakci?“

„Velmi prudké. Ale už se uzdravujete.“ Natáhl ruku a nastavil cosi na diagnostickém přístroji nad její hlavou. „Mimochodem, já jsem Arkadij Kilcer,“ dodal. „Vítejte tady dole, doktorko Jošidová. Konečně jste se probrala, a tak vás můžu pořádně prohlédnout, že ano? Začneme s dýcháním.“

Zatímco ji vyšetřoval s chladným profesionálním odstupem, uvažovala Dorthy o tom, co bude dál. Hned po přistání měla odletět k jednomu ostrůvku života v poušti, pokrývající celou planetu, k jedné z několika oáz, vykonat svůj úkol a vrátit se zpátky. Vojáci jí slíbili, že nic jiného tady dělat nebude. Copak se to všechno zpozdilo? Nebo nakonec přiletěli a sami objevili to, co ji sem poslali zjistit – kdo transformoval tuto planetu? Téměř jistě to byli ti samí vetřelci, kteří kolonizovali systém asteroidů – další hvězdy, nedalekého červeného trpaslíka… nikdo však netušil, co jsou zač, ani jak vypadají. Tady však zřejmě civilizace zanikla (i když si v tu chvíli znovu vzpomněla na vzplanutí podobné výbuchu novy, které ji zasáhlo při sestupu), na rozdíl od asteroidů, kde existovala civilizace se silně nepřátelským chováním.

Dorthy se zeptala doktora, jestli neví něco o expedici, ale ten jenom pokrčil rameny, jako by to nebylo důležité. „Hned jak se ukázalo, že nějaký čas nebudete schopná spolupráce, Duncan Andrews odletěl zpátky. Je hrozně netrpělivý, po celém táboře se povídá, jak se pohádal s plukovnicí Čangovou. Nechtěla, aby odletěl bez vás, ale on tvrdil, že se sběr vzorků už takhle opožďuje, a nakonec prosadil svou. Jeden bod pro nás.“

„Pro nás?“

„Nás vědce. Víte, já jsem sice kvalifikovaný lékařský technik, začínal jsem v Cechu, ale v současnosti se zabývám především stopováním nervových systémů, řekl bych, že dělám něco podobného jako vy. Pokud ovšem zrovna nenaprayuju vykloubené prsty nebo neobvazuju říznutí – nebo vás nedostávám z kómatu. Slíbili, že pošlou dolů autodoktora, takže možná budeme pracovat společně. A teď, prosím, nemrkat.“ Posvítil jí do levého a pak do pravého oka.

„Kdy se Andrews vrátí?“

„Doufám, že brzy. Natáhněte ruku – ne, druhou. Levou už máte dost rozpíchanou.“

Dorthy poslušně sevřela a rozevřela pěst. „Nedívejte se,“ poručil jí Kilcer, když jehla vklouzla do žíly.

Ale Dorthy přivykla jehlám za ta léta strávená v Institutu. Sledovala, jak krev stoupá ve válečku injekční stříkačky, a zeptala se: „Projdu?“

„Musím zkontrolovat vaše titry. Máte hlad?“

„Ani pořádně nevím.“

„Byla jste dost dlouho na kapačce. Je načase dostat něco pořádného do žaludku. Skočím do jídelny, dokud mají otevřeno.“

Když odešel, Dorthy vyklouzla z postele a postavila se. Před očima se jí rozběhla rudá kola, jako by ji do týlu praštila gumová palice. „Ach,“ vykřikla, pak začala přecházet v malém prostoru sem a tam, až závrať pominula. Ve skříňce našla kompletní kombinézu a pár vysokých bot, spolu s miniaturním vakem, který jí povolili vzít s sebou. Všechno to vyndala ven, a když se Kilcer vrátil se zakrytou miskou, právě seděla na posteli a obouvala se.

„Doufám, že nejednáte příliš ukvapeně?“ zeptal se s předstíranou přísností, ale Dorthy vycítila jeho úlevu: už za ni nenese odpovědnost. Zůstala jen, aby snědla slazenou ovesnou kaši, kterou jí přinesl. Kilcer ji pozoroval s téměř vlastnickým pohledem. „Až dojíte,“ řekl, „myslím, že si plukovnice Čangová bude s vámi přát mluvit.“

„Ať si mě tedy najde,“ odpověděla Dorthy. Až bude mluvit s velitelkou základny, musí jí říct o tom, co viděla, než omdlela v přistávacím modulu. A do toho se jí nechtělo, alespoň ne v této chvíli.

„To by nebyl nejlepší nápad.“

„Chci se tu trochu porozhlédnout. Nejsem nějaká zásilka s přístroji. Když chce se mnou mluvit, dobrá. Může za mnou přijít.“ Dokončila zapínání patentek u bot.

„Nemyslím, že jste zrovna připravená začít nahánět příšery s vypoulenýma očima,“ poznamenal Kilcer.

„Opravdu, cítím se už docela dobře.“ Až na to, že to pekelně bolí, když se usměju, a k smrti se bojím toho, co mě tam venku asi čeká.

Základna Dorthy zklamala. Čekala něco exotického, nebo přinejmenším nedobytného a obranyschopného. Namísto toho se ocitla uprostřed roztroušených skladových sil, dlouhých válců vyztužených železnými žebry, napůl zapuštěných do drolivé půdy. Všechna byla bez oken a tajemně opuštěná. Uprostřed toho všeho se tyčila krychlová betonová pevnůstka, Tábor 0° 15’ J, 50° 28’ Z hlásal nápis nad jejím opevněným vstupem. V suchém vzduchu se vznášel pronikavý hnilobný pach nějaké látky bohaté na ketony. Zářivky na vysokých stožárech vydávaly ostré světlo. Obloha byla neproniknutelně černá, kromě načervenalého srpku horizontu, který zářil jako vzdálený, ale obrovský požár.

Dorthy se vydala tím směrem.

Rovná, nedlážděná cesta se náhle za posledním skladovým silem ztrácela, zbyla jen rovná písečná pláň a zvětralé skály. A slunce.

Vystupovalo nad horizontem, temně rudé kolo posázené řetězem černých rakovinných skvrn, veliké tak, že když Dorthy přivřeným okem pohlédla na jeden kmitající okraj, nedohlédla na druhý. Zprvu ji napadlo, že snad sahá přes půl oblohy, ale ve skutečnosti bylo mnohem menší, jeho průměr mohl tvořit nanejvýš šestnáctinu, dvacetinu oblouku horizontu. Přestože působilo tak obrovsky, byl to jen chladný červený trpaslík na plochém konci Hertzsprungova-Russellova diagramu, který systematicky pokračoval v pomalém přetavování prvků. Dorthy ke slunci natáhla ruku, ale ucítila jen slabý dotek tepla, třebaže hvězda byla vzdálena pouhé dva milióny kilometrů.

Východ slunce. Ať už tento svět transformoval kdokoliv, právě východ slunce byl jeho největším úspěchem. Jakákoli potenciálně obyvatelná planeta v systému červeného trpaslíka musela ležet dostatečně blízko slabého žáru – to však zároveň znamená v oblasti, kde všechna tělesa mají vázanou rotaci. Sama o sobě by planeta zůstala trvale natočená ke své stálici jen jednou stranou jako pozemský Měsíc. Přivrácená strana by byla v nejlepším případě pustá a vyprahlá poušť, na odvrácené straně by hvězdy osvětlovaly ledový krunýř, v němž by kyslík tekl jako voda. Avšak tato planeta se otáčela. Sice pomalu, ale stačilo to, aby se na většině povrchu udržela snesitelná teplota a aby se na odvrácené straně nevázala větší část atmosféry a všechna voda. Pozorovat východ slunce znamenalo uvědomit si velikost tohoto díla. Rozhlédnout se kolem znamenalo užasnout, proč si s tím někdo dal takovou práci.

Dorthy se nadechla, ušklíbla se nad tím zápachem, a pak vykročila dál. Pod nohama jí vrzal písek a otisky jejích bot se ztrácely v překřížené změti dalších šlápot a kolejí. Vůbec nic tu nerostlo. Mrtvá krajina, které nevtiskla tvář lidská potřeba nebo touha, vystavená jen náhodným vlivům eroze. Lidskému oku se zdála jednotvárná. Samozřejmě, že ve skutečnosti taková nebyla. Neúprosné fyzikální zákony tu platily jako všude jinde, takže každý balvan měl na návětrné straně závěj písku, pískovcový šelf rozpraskal na klínky tenké jako papír, čisté listy, vzniklé periodickým usazováním v jakési zmizelé laguně, nepopsané stopami života. Než přišel nepřítel, nebyl tu vůbec žádný život.

Takové krajiny existují na většině planet, pomyslela si Dorthy, když kráčela v sotva viditelných stopách přes kamenné pole (většina kamenů byla menší než její hlava, některé byly ale větší než ona sama a několik málo jich velikostí přesahovalo průměrný dům). Pokud se ovšem nejedná o hvězdná nedochůdčata, jako je Jupiter. Už kdysi dávno nabyla přesvědčení, že vesmír je pro lidské účely z větší části nepoužitelný (ačkoliv, kdo ví, jaké jiné zájmy tu mohou vládnout?) a z toho důvodu mají lidé na věci jen pramalý vliv a nikdy nemohou usilovat o důležitější úlohu. Během šesti set let od okamžiku, kdy lidstvo poprvé stanulo na jiné planetě, byla prozkoumána prostorová bublina kolem třiceti světelných let v průměru, asi sto hvězd v galaxii s čtyřmi sty miliardami hvězd, zhruba desítka obyvatelných planet, polovina z nich pouze v omezené míře. Celkové množství energie, kterou lidstvo za dobu své existence spotřebovalo, nepřekoná sekundový výkon hvězdy jako je Rigel nebo Vega, je jen dešťovou kapičkou v bouři energie vydávané kvasarem. Jako všechna energie unikající do nekonečných hlubin vesmíru byla i tato červeně ozářená poušť bez užitku.

Jako by se to kdosi snažil popřít, vedly okolo kopečku vyjeté koleje a svažovaly se ke hromadě kamení, kde byla skládka. Převržené přepravní kontejnery a kupy plastikových pytlů s odpadky, vyhozená zařízení už proděravělá prudce bodajícím pískem: jedinečná ukázka ošklivosti civilizační entropie.

A celé řady přistávacích modulů, kovová žebra jejich kónických plášťů ožehnutá ohněm během jediného sestupu. Některé byly převrácené a odhalovaly oprýskané zbytky ochranného štítu, k některým byly ještě připoutány padáky. Rozcupované oranžové plachty se nafukovaly a přesunovaly v bludném větru jako nepravidelné máchání křídel smrtelně raněného ptáka.

Vedle jednoho modulu se krčila nějaká žena a odřezávala autogenem pruh kovového pláště. Plamen hořáku prudce zářil v šerém úsvitu a vrhal na zem její dlouhý stín. Když se Dorthy přiblížila, žena uhasila hořák a stáhla si z očí černé ochranné brýle. Její široký úsměv se jasně blýskl ve snědém obličeji.

„Už vám dovolili vstát, doktorko Jošidová?“

„To už o mně v táboře všichni vědí?“

„Je to malé hnízdo.“ Narovnala se. Byla to vysoká hubená žena, která se svými dvěma metry převyšovala Dorthy o půl metru.

„Tak to už začínám chápat,“ kývla Dorthy.

Smích té ženy byl hluboký a chrčivý, jako předení nějaké veliké kočky. „Kristepane, zůstaňte tady s námi pár dní, drahoušku, a bude vám to naprosto jasné.“

„Nevíte, co tady tak hrozně smrdí?“

„Cože? Aha, to je moře.“ Její ruka bezmyšlenkovitě pohupovala hořákem. Za ní praskal chladnoucí kov.

„Jak to myslíte?“

„Vy to nevíte?“

„Teprve se tady začínám rozkoukávat.“ Dorthy odkopla kamínek. „Jsem vlastně poprvé na cizím světě, tedy když nepočítám Lunu a Titan.“

„Cizí svět… jo, to se mi líbí. Dobře, běžte se podívat, jestli se vám chce. Prostě jděte po stezce kolem heliportu. Myslím si, že by to měl každý alespoň jednou vidět.“ Oslnivé světlo hořáku se rozzářilo a žena se vrátila ke své práci.

Dorthy se dělaly mžitky před očima, ale kráčela dál. Moře? Vyrostla u Tichého oceánu a vrátila se k němu po absolvování Institutu, protože potápění jí připomínalo ztracený a milovaný malátný zážitek volného pádu. A tak šla dál přes smetiště, nechala se vést stezkou šplhající do svahu pokrytého hrubým štěrkem. Jednou se rychle ohlédla, ale nikoho nespatřila.

Za návrším parkovalo několik topter a jedno vznášedlo na primitivní rampě z písku zpevněného pryskyřicí. Na jedné straně heliportu se ježily anténní stožáry a talíř paraboly mířil k zenitu. Ke vzpěrám stožárů byla nalepená bouda. Kromě vyježděných kolejí mezi zaprášenými kameny tu už nebylo nic.

Po pěti minutách dorazila k pobřeží.

Moře se táhlo ke svému rovnému obzoru jako mísa naplněná chladnou krví, posetá nánosy pěny, která vypadala jako pórovité ledovce. Příboj a vítr spojily své síly, aby nakupily pěnu podél pobřežní mělčiny do klikatého špinavě bílého pruhu, do něhož narážely drobné vlnky jemně se chvějící ve vánku. Bylo slyšet neustálé mírné šustění, jak praskaly znehybnělé bubliny. A ten zápach…

Odpadky z továrny na zpracování velryb se nemohly vypouštět přímo do oceánu, protože blížící se stáda velryb by se mohla poplašit. Shromažďovaly se v nádrži, které místní lidé přezdívali Bublající stoka. Ten zápach po splašcích a shnilé zelenině, podbarvený odporným kovovým pachem, nebyl sice tak hrozný jako Bublající stoka, ale žádný div, že jí připomněl dětství. Přemýšlela, k čemu pěna slouží, a pak se zasmála představě tvorů páchnoucích smrtící jámou. Jak by jim asi páchli lidé?

Prošla se kousek po břehu, mezi kameny na oblázkových plážích a hradbami pěny, třesoucí se ve větru. Slunce ještě stálo nad skalnatým obzorem a na opačné straně tmavé oblohy se slabě mihotalo několik hvězd. Cizí svět, ano, a osm světelných let odtud lidé bojují a umírají poblíž dalšího červeného trpaslíka, který je stejně jako tenhle natolik bezvýznamný, že navzdory minimální vzdálenosti od Slunce nemá jméno, nýbrž jen katalogové číslo.

Nepřítel. Předpokládá se, že tu cizí civilizace vymřela, což podporuje samotný fakt, že armáda vůbec mohla zřídit na povrchu planety základnu. Když si však znovu připomněla onen spalující okamžik při sestupu krátce předtím, než omdlela, nebyla si již zdaleka tak jistá. Přes zvýšenou citlivost způsobenou reakcí sedativa s implantátem se zdálo téměř nemožné, aby něco zvnějšku překonalo zakřivení planety a zasáhlo ji. Co by to muselo být za tvora, jakou by musel mít inteligenci?

Zatímco o tom přemítala, neustále v ní narůstal pocit, že ji někdo sleduje. Nakonec se rozhlédla kolem a zavolala: „Klidně můžete vylézt.“

Po chvilce se asi sto metrů od ní spoza skály vysoké jako dům vynořil doktor Arkadij Kilcer, jeho silueta se rýsovala proti obrovskému slunečnímu kotouči. Když se přiblížil, zvesela zvolal: „To jsem si mohl myslet, že se před vaším Nadáním neschovám!“

„Proč mě sledujete?“

„Plukovnice Čangová si dělá starosti, že se tu potulujete tak brzy potom, co jste vstala z lůžka.“

„Chcete říct, že si dělá starosti o moje Nadání.“

Opřel se o nerovný pískovcový sloup, vykasal si rukávy tuniky a se založenýma rukama se zeptal: „Vy v tom vidíte nějaký rozdíl?“

„Vy snad ne?“

„Provádíte to zrovna teď?“

„Myslíte, jestli čtu vaše myšlenky?“ usmála se Dorthy. „To nestojí za tu námahu, zvláště když se vás na to, co potřebuju vědět, můžu jednoduše zeptat.“

„Já jsem upřímný člověk, doktorko Jošidová, to je pravda. Ale nejsem si jistý, jestli dokážu být natolik sdílný, jak byste si přála.“

„Snad mi tedy můžete říct alespoň něco o tomhle moři. Proč je takové.“

„Voda je plná fotosyntetických bakterií, sice jenom jednoho druhu, ale v jediné kapce jsou jich milióny. Přes den se zběsile množí a v noci většina odumře. To je příčinou toho zápachu. Ale zároveň tyhle bakterie představují hlavní zdroj kyslíku na této planetě, takže nám nezbývá, než se s tím smířit. Pokud si přejete dozvědět se něco víc, musíte se zeptat Muhamida Hussana, ten je v tom odborník.“

„A oázy jsou taky takové?“

„Zatím se vyhodnocují pozorování dálkových sond a Duncan Andrews se většinou nezmiňuje o tom, co tam jeho lidi a tým majora Ramara objevili.“

„Ani se nic neproslýchá…?“

„V táboře se skoro pořád něco proslýchá. Myslím, že plukovnice Čangová vám poví všechno, co chcete vědět, a ostatně brzy to uvidíte sama.“

„Co vy jste zač, její poslíček?“

V červeném světle vypadaly zlobné ruměnce na jeho tvářích jako temné skvrny. „Dříve nebo později budete stejně muset s plukovnicí mluvit, doktorko Jošidová.“

„Nejsem žádná zásilka. Myslím, že už jsem vám to říkala.“ Valná část jejího vlastního vzteku pramenila z vědomí, že nemůže všechno jednoduše nechat plavat, jak to dělávala na observatoři Fra Mauro, když opouštěla jeden vznikající vztah za druhým. Bylo jí jasné, že tady bude muset nakonec stejně podat vysvětlení o tom, co cítila a co ji tak zasáhlo.

„Prosím vás, všichni vědci tady musí s armádou nějak vyjít,“ řekl Kilcer. „Koneckonců, oni nás sem dopravili. Duncan Andrews si snad v terénu může prosazovat svou, ale my ostatní se zatím musíme trpělivě podřizovat řádu tábora. Vy máte díky vašemu Nadání výhodu, doufám ale, že my ostatní to nebudeme odnášet.“

Dorthy pokrčila rameny. „Tak především, já jsem sem vůbec nechtěla. A chci se vrátit, hned jak to bude možné, takže nehodlám ztrácet čas s nějakým nadutým správcem.“

„Po pravdě řečeno, já jsem tady, protože jsem si to přál.

Jen se podívejte kolem sebe, je tady všude práce, že by to zaměstnalo tisícovku vědců na tisíc let. Třeba tyhle bakterie: obsahují dvanáct enzymů, tři strukturní proteiny, tukovou membránu a fotosyntetický pigment, a to je všechno. Rostou, dělí se, produkují kyslík, ale vypadá to, že nemají žádný genetický materiál k tomu, aby v sobě měly tuto činnost zakódovanou. Nepotřebují síru, draslík, zkrátka ani polovinu dalších prvků, které potřebuje každý běžný organismus. Nebyly adaptovány tak, jak umíme upravovat organismy podle našich potřeb my, lidé, byly vytvořeny, doktorko Jošidová, navrhli a vytvořili je experti, o kterých vůbec nic nevíme. V táboře Nula pracují zhruba dvě desítky vědců, kteří se zabývají malichernostmi, zatímco by se měli rozběhnout po celé planetě. Ale lidé, kteří všechno řídí z oběžné dráhy, to nepovolí z obavy, že by naše technologie mohla padnout do nepřátelských rukou nebo třeba ploutví.“

„Nebo chapadel.“

„Ať už je to cokoliv,“ pokračoval Kilcer. „Armáda každopádně používá místo raketoplánů přistávací moduly, protože se obává, že by se nepřítel mohl některého zmocnit a dostat se na oběžnou dráhu, místo baterií na katalytické štěpení se používají palivové články, a my se nacházíme na planetě, kterou kdosi nějakým záhadným způsobem roztočil, aniž by se přitom roztavila povrchová kůra, jak by člověk normálně očekával. Ti nahoře jsou pěkní cvoci, ale my s nimi musíme vycházet a vystačit si s těmi drobty, které nám upustí.“

„Nechť ctižádost neuvrhne v posměch tvoji prospěšnou činnost.“

„Cože?“ Promnul si dlaně. „Aha, někoho citujete. Podívejte se, můžete mi věřit, že nechci nikoho pomlouvat. Nikdo z nás na tom nemá zájem. Přinejmenším jsme se všichni dostali sem dolů. Krucinál, ten vítr zalézá až do morku kostí. Jdu sehnat konvici kafe a možná se v něm i vykoupu. Půjdete taky?“

Dorthy si povzdechla. „Proč ne. Tady stejně nic neobjevím.“

„Tak celkem už čtrnáct enzymů, doktorko Jošidová. Vidíte, ty, které přežijí tmu, vyvinou při východu slunce na stěně schránky dva další, jeden je jakýsi univerzální odbourávač, druhý se ujímá zbývajících uhlíkových skeletů. Právě teď je likvidují. Možná se ztratí i zápach.“

„V biologii se moc nevyznám,“ přiznala Dorthy.

Muhamid Hussan se zasmál a poplácal ji po ruce, spočívající na umělohmotné desce stolu. Přitáhla ji k sobě, zatímco on pokračoval: „Ale je to zajímavé, ne? Takový specifický systém, čistě jednobuněčná struktura s minimálním přísunem energie, a přitom je absolutně soběstačná. Tady se můžeme hodně přiučit. A to tu zatím nejsme ještě ani celý planetární den.“ Jeho tlumený chraplavý hlas se ztrácel v hluku společné jídelny. V jednom koutu sledovalo několik lidí záznam z trivie o bojích na BD dvacet, který sem dopravila loď s Dorthy. V další části jídelny popíjeli řadoví vojáci, smáli se a pokřikovali na sebe s jakousi křečovitou žoviálností, v níž zanikal vážný rozhovor malého kroužku vědců shromážděných kolem Dorthy.

Vedle ní se ozval Arkadij Kilcer: „Jak víte, že ten zápach nebude ještě horší?“

„To nevím.“ Hussan si oběma rukama prohrábl vlnité černé vlasy. „Ale můžu doufat, ne?“ Oči měl ukryté za staromódními tónovanými brýlemi. Když se sklonil nad stolem, spatřila Dorthy dvojí odraz své tváře: vypadala hrozně. „Jestlipak vám ten komunista prozradil tu nejzajímavější věc o bakteriích?“ zeptal se Hussan.

„Propána, Hussane, vždyť ji unudíte k smrti, přesně jako všechny ostatní.“ Byla to ta vysoká snědá žena, kterou Dorthy potkala na skládce. Teď se na ni usmála a zeptala se: „Tak co na to říkáte, doktorko Jošidová? Blázinec, co?“

„Tak nějak.“

„Pokud jde o geologické zvláštnosti, tak to jsem klidně mohl zůstat na Marsu,“ postěžoval si kdosi. „Chci se podívat na ty oázy. Vsadil jsem se s kluky z mapovací skupiny, že nejsou meteorického původu, ale vulkanického…“

„A jakpak si vyzvednete výhru?“ zeptal se Hussan. „Když oni jsou tam nahoře, a my se nemůžeme dostat nazpátek, dokud to tady celé neskončí.“

Dorthy užasla: „Je to pravda? To se odtud nedá dostat na oběžnou dráhu…?“

„S tím, co máme tady dole, ne,“ odpověděl Kilcer.

„Ale mně tvrdili, že až splním svůj úkol, budu se moct vrátit!“

„Zcela jistě vám prodali jízdenku jen na jednu cestu,“ pronesl vytáhlý geolog s temným zadostiučiněním.

„Možná pošlou dolů raketoplán,“ řekl Kilcer, a hned dodal: „Kam jdete?“

„Najít plukovnici Čangovou, mám pocit, že si s ní musím promluvit.“

„Ale tam nemůžete jen tak…“ Prodral se za ní davem lidí ven na řídký a chladný vzduch. „Tam nemůžete jen tak vtrhnout,“ dokončil větu.

„To zatracené slunce se ani nepohnulo. Jako by se zastavil čas.“

„No, řekl bych, že o pár stupňů postoupilo. Zítra bude stát nad vrcholky skladových sil. Mimochodem, velitelství je tímhle směrem.“

Dorthy se otočila. „Nemusíte chodit všude za mnou.“

„Jak se cítíte?“

„Jsem naštvaná.“

Kilcer si přihladil vlasy rozcuchané větrem. „Oni vám opravdu neřekli, že tohle je něco jako jednosměrka? Ale vždyť jste musela vidět ty přistávací moduly?“

„Ve chvíli, kdy mě strkali dovnitř, jsem byla tak omámená sedativem, že jsem si ani nevzpomněla, kam letím. A poslyšte, nepotřebuju, aby mě někdo vodil za ručičku. Je to jasné?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil a obrátil se. Dorthy stačila udělat jen pár kroků, když na ni zavolal: „Zastavte se u mně, až se vrátíte od plukovnice. A hodně štěstí!“

Ale Dorthy se ani neohlédla.

Uvnitř betonové pevnosti velitelství zavedli Dorthy do výtahu, který deset sekund klesal téměř volným pádem. Síla setrvačnosti ji málem srazila k zemi a podsaditá Polynésanka s reaktivní pistolí připnutou k boku ji nezúčastněně podepřela. „Asi jsem se ještě úplně nevzpamatovala ze sestupu na zem,“ vysvětlovala Dorthy v rozpacích, ale strážná neodpověděla, ba ani nepokrčila rameny, a vedla ji dál prázdnou chodbou. Otevřené dveře ústily do temných místností, za jedněmi zavřenými zaslechla Dorthy šustění světlopisu. Jak hluboko se to asi táhne? Představovala si patro za patrem těchto plástvovitých chodeb a místností ve skalním podloží – ale proč? Na téhle planetě bylo potenciálně zranitelné všechno, ať už to bylo zakopané jakkoliv hluboko.

Strážná za sebou zamkla dveře a vedla Dorthy dál do místnosti. Statný seržant za stolem jí pokynul směrem ke křehkému umělohmotnému křeslu a vlažně přikývl v odpověď na pozdrav strážné, když odcházela.

„Plukovnice Čangová si se mnou přeje mluvit,“ řekla Dorthy.

Seržant si udělal poznámku na obrazovce stolu, a aniž vzhlédl, odpověděl: „Ano, to je v pořádku, doktorko Jošidová. Počkejte okamžik.“

Dorthy se unaveně posadila, bolest hlavy se změnila v nepřetržité údery. Vyslechla toho už hodně o armádních praktikách – pospěš si, a pak čekej –, aby věděla, že jakékoliv protesty jsou zbytečné. No, když nic jiného, tak se jako astronomka musí cvičit v trpělivosti. Její vztek, že se přes všechny jejich sliby ocitla tady dole pod zámkem spolu s ostatními, zmizel. Zmocnilo se jí vzrušené očekávání. Armáda s ní mohla provést cokoliv, absolutně cokoliv. Seržant si jí stále nevšímal. Zkoušela rekonstruovat ten oslepující okamžik kontaktu během sestupu, stále dokola si připravovala jeho popis, až konečně seržant vypnul obrazovku, a uvedl ji do vedlejší místnosti.

Plukovnice Čangová byla malá žena drobné postavy, šedivé vlasy měla sestřižené na vojenského ježka a vyzařovala z ní byrokratická preciznost. Její pracovna byla takřka prázdná, vyjma psacího stolu, dvou křesel a lůžka s kovovou skříňkou v ní nebylo zhola nic. Jedinou osobní věc představovala nefritová figurka trůnící na okraji stolu, kterou plukovnice lehce přejížděla prsty, když se Dorthy zdvořile zeptala, zda nechce čaj.

„Ne, děkuji.“ Dorthy si přála přejít přímo k věci. „Co bude s tou expedicí?“

„Ach, ovšem, ta expedice. Moc mě mrzí, že jste se jí nemohla ze zdravotních důvodů zúčastnit. Duncan Andrews se vrátí za dva dny. Potom vás tam vezme.“

„Copak mě za ním nemůžete dopravit?“

„Máme jen pár letadel, doktorko Jošidová. Expedice doktora Andrewse si jich už hodně přivlastnila – ačkoliv doufáme, že brzy dostaneme další dodávku. Obávám se, že tu budete muset počkat. Je mi to líto, ale v této chvíli pro vás nic víc nemohu udělat.“

„Já chci jen vykonat to, kvůli čemu mě sem poslali, a zase odjet. A teď jsem se navíc dozvěděla, že ani tohle zřejmě nebude možné. Můžete mi prozradit, jak se dostanu z téhle planety?“

„Orbitální velitelství má jistě nějaké řešení připravené.“

„A vy o něm nevíte. Ale jděte. Jsem možná mladá, ale nejsem zase tak pitomá, jak si zřejmě myslíte! Asi by bylo lepší, abych si promluvila přímo s admirálem Orquitem.“

„To nepůjde. Jednám podle jeho rozkazů. Ovšem ani já neznám všechny podrobnosti. Ani je nechci znát. Obezřetnost je, doktorko Jošidová, naše hlavní zásada. Doufám, že to časem oceníte.“

Bolest hlavy se jí zařezávala do čela jako ostří nože. Za ní se třpytila záludnost plukovnice jako světlo na křídlech noční můry. Nechtělo se jí stíhat tu příšernou, zářící inteligenci, nechtělo se jí ani podřídit se armádnímu plánu. Toužila po liduprázdné samotě, ze které ji vytrhli, po tichém rozjímání nerušeném lidskými starostmi. Dokázala si představit ty promrhané týdny, kdy bude nucena vykonávat jeden opatrný naprogramovaný krok za druhým, zatímco sama bude znát lepší řešení. „Myslím, že mám právo promluvit si s admirálem,“ řekla nahlas.

„Tady dole jsme ve válečném stavu, doktorko Jošidová. Máme pouze jediné spojení s velitelstvím na oběžné dráze, určené pouze pro kódovanou, schválenou komunikaci.“

„Chápu.“ Nikdo jí nemusel vykládat, kdo komunikaci schvaluje. „Určitě bych nechtěla, abyste cokoliv riskovala. Raději z té vaší hrobky ani nevystrkujte nos.“

„Musíme postupovat opatrně, doktorko Jošidová. Máme na této planetě jen jediný opěrný bod, a navíc jsme ani nezjistili, kdo je tady vlastně pánem. Nebo jestli tu ještě vůbec někdo takový je. Doktor Andrews se domnívá, že nepřítel vymřel potom, co P’thrsn planoformoval.“

„P’thrsn?“ Znělo to jako něco mezi kýchnutím a plivnutím.

Plukovnice Čangová si dovolila letmý úsměv; Dorthy se marně dohadovala proč. Ostatně, o planetě nevěděla ještě téměř nic (Bezpečnostní opatření, řekli jí, když se na to ptala. A taky: Budete tam jen pár dní. A snad dvacetkrát: Žádný strach. Bude o vás dobře postaráno.), takže, chtěla-li se cokoliv dozvědět, musela se ptát. Plukovnice si uvědomila ironii, že musí podávat informace člověku s empatickými schopnostmi, a Dorthy pocítila její uspokojení. „V době, kdy jste nebyla… k zastižení, objevila dálková sonda v oáze jistý nápis. Bylo to uprostřed jakéhosi města. Naši lidé tam odhalili několik zajímavých věcí a mezi nimi je právě i jméno této planety. Domnívají se také, že už přišli na to, jak se jmenuje nepřítel: Alea. To se alespoň líp vyslovuje, že.“

„Pojmenuj vzdušné fantazie a zabydli je ve svém světě.“

„Prosím?“

„Shakespeare.“

Pokrčením ramen dala plukovnice najevo, že o Shakespearovi v životě neslyšela, a zřejmě jí to ani nevadilo, což Dorthy znovu utvrdilo v jejím dávném názoru, že všichni Číňané jsou kulturní barbaři. „Váš úkol je samozřejmě třeba vykonat a já si uvědomuji jeho naléhavost,“ pokračovala Čangová. „Jestli tu ještě někde žijí potomci nepřítele, pak se od nich možná můžeme naučit dost na to, abychom ukončili válku na BD dvacet. V současné době však ještě nevíme, jak s nepřítelem komunikovat: netušíme ani, jak vypadá. A válečné náklady rostou každým dnem, potlačení nepřítele může Federaci úplně zruinovat. Doufám, že se mnou souhlasíte, že by bylo daleko lepší vyjednat mír, kdyby se našel způsob, jak nepřítele donutit k dialogu. A vy, doktorko Jošidová, třeba můžete k tomuto dialogu najít klíč.“

„Je mi velkou ctí. Z toho, co říkáte, tedy vyplývá, že expedice ještě neobjevila žádnou konkrétní stopu po nepříteli? Po Alea.“ To slovo jí uvázlo v hrdle.

„Existují… určité možnosti. S vaší pomocí…“

„No, je možné, že jsem už něco objevila,“ spustila Dorthy a náhle jí vyprahlo v ústech. Ale třeba si tou informací zlepší své postavení. „Sedativum, které jsem dostala před sestupem v přistávacím modulu, neutralizovalo můj implantát.“

„Ach ano, doktor Kilcer mě o té reakci informoval.“ Její pohled byl upřený na figurku na stole. Stařec či stařenka se prohýbala pod naloženou nůší.

„Což znamená, že moje Nadání účinkovalo.“ Dorthy se odmlčela, aby pečlivě vážila slova. „Účinkovalo s nezvyklou citlivostí. Dokázala jsem vizualizovat mysl všech lidí v táboře, a taky jsem spatřila něco jiného, velmi vzdáleného, ale tak intenzivního, že to zářilo jasněji než celý tenhle tábor. Myslím, že to na mě bylo soustředěné.“

„Pak to ale nemohla být lidská mysl.“ Plukovnice stále nezvedla oči.

„Nevím, co to bylo. Určitě to ale nebylo lidského původu.“

„To se dá předpokládat, že.“ Pod zdánlivým klidem plukovnice odhalila Dorthy ještě něco jiného. Temné, beztvaré smyčky.

„Snad. Ale rozhodně to znamená, že tam něco je. Navrhuju, aby se nejdřív všechno úsilí zaměřilo na zjištění, co to vlastně je. Viděla jsem to jen na chvíli – a pak jsem omdlela. Ale bylo to někde na horizontu za táborem.“

„Podle dráhy vašeho přistání by to odpovídalo východnímu směru od tábora, pokud by to nebylo v moři. Něco vám ukážu, doktorko Jošidová.“ Plukovnice zmáčkla rýhované tlačítko, průhledná deska stolu zablikala, a vzápětí se rozsvítila mapa se zubatými okraji, složená z překrývajících se obdélníků: hologramů pořízených z oběžné dráhy. Tu a tam se táhly černé pásy oblastí, které průzkum vynechal, ale z větší části byla mapa kompletní, červené plochy rozryté kaňony a pocukrované krátery. Plukovnice poklepala na tmavý kruh, veliký jako její dlaň. „My jsme tady na pobřeží. A teď…“ Zmáčkla další tlačítko a rozzářila se asi desítka zelených bodů, roztroušených většinou kolem rovníku. Plukovnice na jeden zaťukala dlouhým nehtem. „Tohle je oáza, kde pracuje Andrews a tým majora Ramara. Není to náhodou stejným směrem jako to, co jste… vycítila? Je to správný termín?“

„Není o nic horší než jiné.“

„Tímhle směrem leží další čtyři oázy.“ Plukovnice je postupně ukázala. „Dokážete určit, v jaké vzdálenosti se ten úkaz pohyboval?“

„Ne. Moje Nadání takhle nepracuje.“ Zjistila, že jí plukovnice tak úplně nevěří. Nebo nechce věřit. Začínala už být trochu zoufalá: „Ale jestli mám zjistit…“

„Jste pro nás cenný zdroj informací, doktorko Jošidová. Nechceme vás ztratit. Jestli tu existuje nějaké nebezpečí, budeme muset naše plány změnit.“

„Děkuju vám,“ odpověděla Dorthy chladně. Jako by se mezi nimi otevřela propast a Dorthy měla pocit, že do ní pomalu padá.

Plukovnice zhasla mapu a sepjala ruce, dlouhé ostré nehty o sebe drásavě zaškrábaly. Dorthy schovala své okousané nehty do dlaně. „Orbitální velitelství je v každém případě toho názoru, že tu nepřátelská civilizace určitě zdegenerovala, jestli nevymřela úplně. Jedině v této věci jsou s doktorem Andrewsem zajedno. A vy jste tady… řekněme proto, abyste ověřila tuto hypotézu. Abyste vyloučila ostatní možnosti a nezaobírala se nepodstatnými detaily.“

„A co když se orbitální velitelství i doktor Andrews mýlí?“

„O tom si promluvte přímo s ním. Určitě budete mít o čem diskutovat. Chápejte však, doktorko Jošidová, že já nesu za tuto operaci hlavní odpovědnost. Musím postupovat opatrně.“

„Ano, jistě, to chápu.“ Dorthy se zvedla z křesla, bolest hlavy na okamžik pominula a dolehly k ní pocity druhé ženy, jako když vítr přinese závan vůně. Uvědomila si, že plukovnice Čangová je svým způsobem stejně vystrašená jako ona sama, a dokonce i stejně bezmocná. Očividně byla zcela v rukou orbitálního velitelství, a z toho na ni šla z nějakého důvodu hrůza. Než však Dorthy stačila zjistit proč, vánek ustal a vůně vyprchala. Zbyl jen zcela konkrétní pocit, že něco je v nepořádku.

Vypadalo to, že do té doby, než se Duncan Andrews vrátí do tábora Nula, nemůže Dorthy nic podniknout. Pokoušela se vysvětlit doktoru Kilcerovi, co vycítila v myšlenkách plukovnice Čangové, ale odbyl to jen pokrčením ramen a snažil se to obrátit v žert poznámkou, že tady dole je každý tak trochu blázen. To Dorthy jenom rozzuřilo.

„Chcete snad říct, že to nemám v hlavě v pořádku, nebo co?“ Bolest hlavy se omezila na tepání ve spáncích.

„To jistě ne,“ odvětil Kilcer mírně, aniž zvedl oči od měděného senzoru jednoho ze svých nervových indikátorů. „Mám na mysli celou naši situaci tady. Jsme tu odříznutí, za každým obzorem číhá neznámý svět, nic jiného se zkrátka nedá čekat. Dokážu řídit vysokou,“ opatrně zasunul jemný a ohebný senzor do nylonového pouzdra, „vysokou a pravidelnou frekvenci v psychotropních drogách.“

„A já, kvůli svému Nadání, na to doplatím.“

„Nezapomeňte, že jste to řekla vy, ne já. Ale prosím. Vaše podezření může být správné. Já doufám, že není. Ale v opačném případě bych s tím stejně nemohl nic dělat: plukovnice Čangová je mým nadřízeným.“

„O tomhle jí taky řeknete?“

Sklonil se nad přístroj a snažil se umístit zapouzdřený senzor do jeho přeplněných útrob. „Ne,“ odpověděl, „samozřejmě, že ne. Pokud se mě nebude ptát. Počkejte, než se vrátí Duncan Andrews, to je moje rada.“

Dorthy se dívala na Kilcerova úzká, nahrbená ramena s bílou šíjí pod okrajem černých vlasů. Měla pocit, že se před ní pomalu zavírají dveře, nicméně Kilcer jí bezděčně poskytl špetku naděje právě svým odmítnutím spojit se s ní. „Andrews si může všechno dovolit?“ otázala se.

„On jediný tady dole může.“ Kilcer se obrátil v křesle. Oči měl kalné, hodně poslední dobou pracoval, pomyslela si Dorthy, zapomínajíc, neboť to byla jedna z věcí, kterou si hrozně nerada uvědomovala, že ji měl ještě před několika hodinami na starosti. „Počkejte na Andrewse,“ radil Kilcer. „A s tím, co jste viděla nebo vycítila, si nedělejte starosti. Třeba to nic neznamená.“

To se mu lehko řekne. Nikdy nemůže pochopit intimitu jejího Nadání, dotek hlubší než jakékoli milenecké pohlazení; způsob, jakým se na okamžik propadla do mysli Čangové a pak se vrátila, připomínal nahlížení do hlubin oceánu, nepopsatelný temný dotek nějakého strachu. Ale ona sama opravdu nemůže nic podnikat, a tak jí nezbývá než poslechnout Kilcerovu radu, být zticha a čekat. Ostatně, Andrews se má vrátit velmi brzy.

Ale musela čekat celých pět dnů, a když pak konečně přiletěl, bylo to uprostřed písečné bouře.

Dorthy strávila mezičas prací s geologicko-chemickou četou, pomáhala sestavovat vrtné soupravy k odebírání hlubinných vzorků, jejichž jednotlivé vrstvy, oddělené a vložené do přístrojů na měření neutronové hustoty a izotopových separátorů, mohly poskytnout informace o historii planety.

V každém vrtném vzorku byla vrstva sopečného popela, stlačená do tenké černé čárky, odměřující tisíc let dlouhé údobí, které následovalo po roztočení planety, kdy se po bombardování ledovými asteroidy vytvořila mělká moře. Na vzorku z území nedaleko od pobřeží se našel vrstevnatý sediment hojný na fosílie, který poskytl značně přesné datování (mimochodem potvrdil i prodlužující se dny: asi tak za deset miliónů let rotace opět ustane). Nejpřesnější odhad zněl, že planoformace se udála zhruba před miliónem let.

A hned nad fosíliemi byla nesouvislá tenoučká vrstva drobných chondrul, znečištěných přetavených kovových šupinek, svědčící o druhém bombardování železoniklovými asteroidy. Podle jedné hypotézy měly obohatit obsah kovů ve vyčerpané zemské kůře planety – některé rostlinné a živočišné druhy v oázách vykazovaly relativně vysokou koncentraci kovů ve svých tkáních – nevysvětlovalo to však, proč obohacení kovy následovalo až po vytvoření předmostí života na této planetě.

Dorthy se těmito problematickými nálezy příliš nezabývala, nicméně fyzická práce jí přinášela požehnané zklidnění myšlenek. Vyčerpaně se každý večer ponořila do hlubokého nerušeného spánku. Arkadij Kilcer jí nechal její pokoj v nemocničním středisku, stranou od těsných, klaustrofobních společných ubytoven. Dorthy stále trpěla záchvaty zvýšené empatie, Kilcer s tím však nedokázal nic provést. Ačkoliv pečlivě prozkoumal její implantát, bylo nad jeho síly poznat, zda účinkuje správně. „Co to vlastně je?“ zeptal se, zatímco si lámal hlavu nad obrazem na obrazovce v různých odstínech červené, od červánkově růžové až po nejhlubší nach.

„Pochází to z jedné motolice, parazita v krevním oběhu,“ odpověděla Dorthy. „Shistosoma japonicum, nejvhodnější látka.“

„Vy máte na Zemi ještě takové věci? To je opravdu podivný svět. Tedy, váš implantát produkuje kombinaci mnoha účinných látek, ale já nepoznám, jestli je to ta správná. Serotonin, acetylcholonin… a co představuje tenhle stupeň?“ Ukázal palcem na zkroucenou linku na potištěném papíru.

„Nějaký derivát noradrenalínu. Moc tomu nerozumím. Jsem astronom, ne biochemik.“

Kilcer si uhladil své černé vlasy. „Můžu jen říct, že to neodumírá. Doufejme, že to jsou pouhé následky reakce. Jak často míváte ty vaše záchvaty?“

„Tak dvakrát třikrát denně. Snažím se hodně spát.“

„To jsem si všiml. Lidi tu začínají říkat, že jste příliš uzavřená, doktorko Jošidová. Jen to, že poletíte do oázy, už vyvolává mezi ostatními vědci jistou zášť.“

„Je mi naprosto fuk, co si kdo myslí! Já chci z téhle planety pryč. Ani trochu jsem netoužila se sem dostat. Dovezli mě sem proti mé vůli, a navíc mi ještě poškodili implantát, nikdo ho neumí dát do pořádku, a ke všemu mě tady nechají nečinně trčet a čekat na podivného Duncana Andrewse. Podívejte, mě to ničí, když dostanu záchvat, a kolem se motá spousta lidí. Vy to asi nechápete, ale je to tak. Takže mi dejte laskavě pokoj, ano?“ Čelo jí planulo zlostí a do očí jí vhrkly slzy. Několikrát se zhluboka nadechla.

„Já vím, že s tím neumím nic udělat,“ řekl mírně Kilcer. „Moc se vám omlouvám. Žádal jsem o radu vrchní lékařskou důstojnici z velitelství na orbitě, ale ona o tom ví jen tolik, co já, tedy téměř nic. Váš implantát je chráněn patentem a my asi sotva můžeme cestovat takovou dálku na Zem a zaplatit tam konzultační poplatek, abychom dostali genový aparát. Mohl bych vám dát sedativum, ale to nejspíš vyvolá další záchvat.“

„Omlouvám se, nechtěla jsem k vám být nespravedlivá, ale chápejte, že je to hrozně deprimující.“ Dorthy se nejistě usmála. „Byla jsem zvyklá mít Nadání jakž takž pod kontrolou.“

„Duncan Andrews už tady brzo bude. Pak si budete dělat svou práci.“

„Ale co když tu odvedu svou práci a oni mě zpátky nahoru nepustí. Co pak?“

Arkadij Kilcer pokrčil rameny. „Co vám mám na to říct? Pochybuju, že plukovnice Čangová je o všem informována.“

Dorthy si vzpomněla na ten krátký závan, propast nejasného strachu ve spořádaně řízeném vědomí plukovnice.

„Snad se za vás může přimluvit Duncan Andrews,“ navrhl Kilcer. „On má vliv.“

„Snad,“ přitakala Dorthy, ale ani trochu tomu nevěřila. Už toho slyšela dost o Andrewsovi, jeho důrazném boji s hydrou armádní administrativy, o jeho bájném bohatství a s ním spojené dlouhověkosti (říkalo se, že je mu víc než sto let a je starší než Federace). Jemu vědci nezazlívají, že je tam venku v oáze. Naopak si ho váží, protože právě on umožnil celý vědecký program expedice, což mu dodalo pověst nepravděpodobného spojení Einsteina a Beowulfa. Dorthy toho věděla o lidské omylnosti příliš mnoho, než aby uvěřila jen polovině z toho, co se doslechla, nicméně zcela bezděčně začínala vkládat naděje do jeho možné sympatie s její nepříznivou situací a doufala, že by nějak mohl zařídit, aby poslali dolů raketoplán jako odměnu za její nádeničinu. Prozatím se snažila omezit svou předrážděnost na nejmenší míru tím, že se vyhýbala lidem, jak jen to bylo možné, a své obavy zaháněla usilovnou prací a dlouhým pravidelným běháním rozvrásněnou krajinou v okolí tábora.

Chodila brzy spát a téměř ihned usínala vyčerpaná prací u vrtných souprav, avšak bez chemické opory, kterou jí Kilcer odmítl předepsat, protože se její implantát teprve vzpamatovával, ji časně ráno probouzela červená zář slunce, neustále stoupajícího o sotva postřehnutelné stupně nad plochým horizontem. Tábor, navyklý na pozemský denní rytmus, byl tichý a jakoby vylidněný. Dorthy si zkrátila nohavice a rukávy jedné kombinézy a v té chodila běhat. Sandály dupaly v suchém prachovitém písku a pleskaly po kamenných šelfech. Její zpočátku ztuhlé svaly se postupně uvolňovaly, jejich plynulé stahování usnadňovala o něco nižší gravitace. Dlouhé ráno bylo přes zdánlivou velikost slunce chladné a pot se ve studeném vzduchu rychle vypařoval, takže se při běhu nikdy neuhřála. Obíhala část oblouku obrovského kráteru několik kilometrů jihovýchodně od tábora a vyhýbala se mohutným balvanům vyvrženým a napůl pohřbeným po nárazu asteroidu. Byly to stejné pískovcové skály jako u tábora, které se kdysi usazovaly na dně nějakého zmizelého prehistorického oceánu, ještě než planeta ztratila svou přirozenou rotaci. Dorthy přeskakovala z jednoho hřebenu na druhý v místech, kde se souvrství přesmykla a převrátila. Součástí planoformování zřejmě bylo bombardování ledovými asteroidy: tento kráter byl pozůstatkem z tohoto období, vznikl po nesmírném nárazu, který vytvořil mělkou mořskou pánev. Představit si milión let. Vylekala ji vzpomínka na sežehující inteligenci – před miliónem let neexistovali žádní lidé, pouze vzácné, roztroušené skupinky polovzpřímených opic, putujících po vyprahlých afrických savanách: a co z nás zbyde za další milión let? Neustále běžela, dokud se studený vítr nezačal zařezávat do jejích plic jako ostrý nůž. Na cestě do tábora zpomalila do volného klusu, běžela zpátky k horké kávě a vděčnému odevzdání se před nástupem do práce. Jen málokdy se bavila s ostatními členy vrtné čety, skládající se z podřízených řadových vojáků, kteří její přítomnost snášeli docela dobře, vlastně lépe než většina vědců. Kilcer měl pravdu: začínali ji pomalu nesnášet.

Dva dny po jejím uzdravení seslalo velitelství z orbity nákladní zásilku. Skoro všichni přišli na pobřeží sledovat přistání: bílý chumel padáku, náhle se rozevírající vysoko na temné, hvězdami poseté obloze, nepravidelný potlesk a dupání nohou. Vojáci z vrtné čety nechali kolovat polní láhev s lihem, který kdosi tajně vypálil z hubeného denního přídělu piva. Dorthy si dopřála pořádný doušek a dala si pozor, aby ve shodě s etiketou neotřela hrdlo láhve. Neředěný kvasnicový alkohol jí spálil dásně a přinutil ke kašli. Nějaká žena ji bouchla do zad a kdosi podotkl, že potřebuje vyškolit chuť, vždyť tohle je vyzrálý ročník, málem týden starý. Dorthy si uvědomila, že jí takové drobné žertování nevadí. Kolem ní se rozezněl další potlesk, obrátila se a sledovala, jak se padák vysoko nad zpěněnou vodou nehlučně skládá. Nad hlavami jim zaburácel obrovský kruhovitý trup, opisující široký oblouk a mířící k plovoucímu nákladu. Při návratu do práce s ostatními vrtači minula hlouček vědců. Muhamid Hussan zachytil její pohled, pak se odvrátil a cosi vysvětloval vysokému shrbenému meteorologovi. Dorthy vycítila Hussanovo opovržení, ale vzápětí si uvědomila, že jí ani tohle nevadí, a pospíšila si, aby se mohla zařadit mezi své spolupracovníky. Alkohol ji hřál v krku i v břiše. Kdyby neměla implantát, klidně by popíjela dál, jen aby udržovala to teplo. Místo toho však pracovala s maximálním nasazením, čímž si získala uznání zbytku čety. A opět spala. A běhala. Někdy mívala pocit, že by mohla běžet pořád, dál a dál, pryč od tábora, od lidí, od své odpovědnosti, lehce běžet neměnným červeným světlem a nechat za sebou oblaka zvířeného prachu jako ohon komety na mrtvé vyprahlé zemi.

Pátého dne vyběhla jako obvykle z tábora směrem ke kráteru na svůj dlouhý okruh a spatřila, že ohromný kotouč slunce, zvedající se teď už několik stupňů nad obzorem, žhne přes posunující se žlutohnědý opar. Čerstvý větřík ošlehával duny a pískovcové balvany, vzduch se zdál chladnější a svěží a Dorthy za běhu přitiskla paže k hrudi, aby rozproudila krevní oběh. Vítr sílil, přicházely jednotlivé poryvy. Když vyběhla na hřeben kráteru, opřel se do ní vítr plnou silou a do nechráněných nohou ji sekala pichlavá zrnka písku, při silnějších poryvech musela mhouřit oči.

Kilometry odtud byl opačný okraj kráteru skryt v rozvířených oranžových, až nahnědlých mracích, které se zvedaly přímo před očima, a v jejich příkrovu zůstala ze slunce jen tmavá šmouha. Písečná bouře. Obrátila se nazpět, a když doběhla do tábora, viděla, že vojáci napínají lana od jednoho skladového sila k druhému. Vzduch byl plný jemného prachu, kolem každé zářivky se utvořilo zrnité halo. Dorthy se převlékla a odešla do jídelny na snídani. Vedoucí planetologického týmu tam už byl, popíjel kávu a prokládal ji sousty obrovského kořeněného rohlíku (a na jeho neudržovaných vousech ulpívaly drobty). Vysvětlil jí, že se blíží bouře, a je proto nutné zabezpečit všechna zařízení.

Ve chvíli, kdy Dorthy doběhla k vrtné soupravě, vítr už kvílel a metal písek proti skalám. Celá východní obloha se proměnila ve vysokou temnou stěnu vystupující z valícího se mraku, rýhovaná plocha se protahovala výš a výš, řídla a pozvolna přešla v souvislé mračno. Slunce se v něm skrylo: všechno se zahalilo do podsvětního šera bez stínů.

Dorthy pomáhala šesti ostatním vojákům rozmontovat vrtnou soupravu. Tento úkol jim zabral víc než hodinu, protože vítr se stáčel v různých nevypočitatelných směrech a chvílemi hrozilo, že celou konstrukci povalí. Hned jak zajistili protonovou vrtací hlavu, museli zbytek zanechat svému osudu a prchnout. Dorthy jednou zakopla a upadla mezi kameny, ošklivě si při tom odřela tvář a ústa měla plná písku. Vrávoravě se postavila, plivala písek a bičovaná vichrem utíkala dál za ostatními. Svým způsobem ji to rozveselovalo. Vítr představoval nesmírnou sílu, rozmarnou a nekonečně mocnou, a ona byla pouhým smítkem se zcela bezvýznamným osudem.

Když Dorthy s ostatními z vrtné čety dorazila do tábora, byla už síť bezpečnostních lan dokončena. Zářivky slabě prosvěcovaly ponuré šero. Dorthy se osprchovala, z vlasů vypláchla neuvěřitelné množství hrubozrnného písku, a přeběhla do jídelny něco sníst. Obloha se nad nimi zavřela jako matný bronzový strop. Nad skladovými sily vířily a hroutily se vrtošivé prachové sloupce.

Vichr stále sílil. Pokaždé, když někdo vstoupil do jídelny, prohnal se přeplněnou místností náraz písku a prachu. Nakonec se nikdo ani nepohnul a běsnění větru se slilo v jedno nepřetržité vytí. Dorthy upíjela silný zelený čaj a sledovala už po desáté pořád dokola opakované zpravodajství. Byla spokojená, že je schovaná v přelidněné jídelně, v bublině uvnitř bouře. Skrytá v bezpečí. Graf v trivii znázorňující růst útočné aktivity na jednu loď vystřídaly záběry asteroidu, zmítající se hra stínů a červené záře, a potom výbuch, asteroid se s nehlučnou prudkostí rozletěl na kusy. Něco prolétlo před kamerou a záběr se bleskově změnil, aby ukázal z opatrnější vzdálenosti explodující a blednoucí ohnivou kouli. Hlasatel vypočítával odhady nepřátelských ztrát a domněnky o činnosti asteroidu: rozlétne se na kusy, jakmile se k němu přiblíží útočná loď, což je nyní již známá taktika. Dosud žádný nepřítel nepadl do zajetí – na úlomcích asteroidu, jejichž odtažení stálo neuvěřitelné peníze, nebyla nalezena ani kapka krve (jestliže vůbec nepřítel nějakou má). Hlas komentátora jakoby mimochodem dodal, že v boji byly vyřazeny tři lodě a… blik, trivie nyní ukazovala záběry z Rio de Janeira, vlníci se davy lidí na širokých slunečných třídách pod klenbou palem. Den nezávislosti, týden předtím, než byla Dorthy nakonec zapletena do války a opustila Sluneční soustavu.

Válka na BD dvacet pro Dorthy dlouho nic zvláštního neznamenala. Pro většinu lidí ze světů Federace to byla vzdálená, podružná aféra, od níž je bezpečně izoloval mezihvězdný prostor. Celé to začalo docela nenápadně – ztrátou bezpilotní sondy. To se čas od času stávalo, a než vysílání zcela ustalo, sonda informovala o tom, že hvězda, k níž se blížila, nemá planetární systém, pouze široký pás asteroidů, což mohl být nevydařený pokus o několik planet velikosti Země. Tyto údaje ležely asi dvacet let bez povšimnutí, až do té doby, než jeden postgraduální student, hledající téma pro svou doktorskou práci, předběžně překontroloval další dálková měření odeslaná sondou a zjistil, že asteroidový pás je prozářen přesně vymezenými zdroji neutrin a pohyb mnohých z nich je orientován proti celkovému orbitálnímu pohybu. Neutrina vznikají jen při jaderné reakci: hvězdy jsou znamenitý zdroj, stejně jako termonukleární a jaderné elektrárny. Vyslali expedici s lidskou posádkou. Po měsíci se dobelhala zpět, polovina členů mrtvá, trup lodi jako řešeto. Okolo hvězdy Bonner Durchmeisterung +20°2465 bylo něco nepřátelského.

Dorthy byla tehdy uprostřed příprav na praktickou část výzkumu doktorandské práce, ale stejně jako všichni ostatní v pevnosti observatoře Fra Mauro sledovala zprávy, naslouchala různým diskusím v barech a kavárnách, občas dokonce sama přispěla vlastním názorem. Spoustu lidí trpce zklamalo zjištění, že první skutečně inteligentní bytosti, které se objevily ve vesmíru, musí být ihned a s konečnou platností nepřátelské, ale astronomové to odbyli pokrčením ramen. Život ve vesmíru je v nejlepším případě pouze okrajový jev.

Dorthy to potvrdilo dávnou zkušenost z dětství, že všechno není tak, jak si představujeme (staré dědictví ztraceného optimismu Američanů, který kdysi ovládal půlku Země). Všechno je prostě tak, jak má být, ani dobré, ani špatné. Potenciál zla není ve hvězdách, ale v nás samotných. Její Nadání ji rovněž naučilo, že jakýkoliv objev, jakákoli zdánlivá výhoda je dvojsečný dar.

Když byla na BD dvacet odražena druhá expedice, navrhovala právě přístrojovou základnu pro své experimenty. Vypadalo to tam na válku. Nákladní lodě byly vybaveny fázovými urychlovači, průzkumné lodě vyzbrojeny, Cechu byly zabaveny i přepravní konvoje. Mluvilo se dokonce o stavbě bojových lodí. Nikdo však nebyl příliš znepokojen. Vetřelci (jak nyní všichni nepřítele nazývali) zřejmě neznali fázový urychlovač, a tím byli omezeni v pohybu na rychlosti menší než rychlost světla. Cestovat od hvězdy k hvězdě by jim trvalo celé roky, nikoliv pár týdnů. Nebylo pravděpodobné, že by se konflikt mohl rozšířit za hranice jejich vlastního hvězdného systému.

Dorthy uprostřed všeho odletěla na svoji první samostatnou expedici po dlouhé, mírné křivce přes mračno Oort, aby studovala kondenzaci vodíku mimo dosah slunečního větru. První týden, kdy míjela jednu hraniční oběžnou dráhu za druhou, pročítala všechny zprávy vysílané každý den pětisekundovým maserovým štěkem, ale když se pustila do práce, dostala se hned do skluzu. Zprávy vysílané ze Země se hromadily v záznamníku celé dny, než si našla čas je přehrát, a tak postupně ztrácela zájem o vnější dění.

O objevu planoformovaného světa obíhajícího kolem dalšího bezvýznamného červeného trpaslíka se dozvěděla poprvé, když byla od svých experimentů vytržena naléhavým hlášením. Byla vybrána do výzkumného týmu. Vybrána? Omámili ji, naverbovali, unesli! Tři dny po přijetí hlášení se objevila nákladní loď, vyrovnala trajektorii s jejím jednomístným modulem a celou ji spolkla. Potom ji jako zpěčujícího se Jonáše odvezla zpátky na Zem.

Samozřejmě, že důvodem odvodu bylo její Nadání. Byla to trpká ironie, že když ho po absolvování Kamali-Silverova institutu odmítla používat, přišla o politické konexe, jejichž prostřednictvím se ostatní obdaření Nadáním vyhnuli odvodům. Ve slabých chvilkách přemýšlela Dorthy o svém Nadání jako o nějaké samostatné bytosti, parazitu, který ji zneužívá pro své vlastní cíle. A kam ji to taky nakonec přivedlo! Do tábora hangárů postavených v pustině zamořené smradem, do bezprostředního, reálného nebezpečí. Vzpomněla si na sežehující záblesk, otřásla se a pak se napila čaje – byl studený.

Došla si pro nový šálek a na půl ucha poslouchala drmolení trivie a jalové klábosení šesti vědců na opačném konci dlouhého stolu, kteří se shromáždili kolem trojité šachovnice (móda šířící se po Federaci z Nové Země). Vysoký meteorolog právě znuděným hlasem říkal: „Ne, nevím, jak dlouho to může trvat. Běžte se podívat na satelitní snímky a zkuste hádat – může to být ještě horší…“ Zmlkl, protože všichni ostatní v jídelně také ztichli. V nastalém klidu se rozlehl příjemný hlas komentátora trivie.

Dorthy se otočila a spatřila, jak uprostřed řídnoucího mračna prachu a písku zasunuje dveře statný muž s rezavými vlasy. Když si začal razit cestu bludištěm stolů, konverzace se opět rozproudila. Několik vojáků zvedlo ruce nad hlavu a muž jim tleskl do dlaní na pozdrav, přátelsky se zašklebil, když tu a tam někdo něco prohodil. Dorthy neslyšela jeho odpovědi, ale dva vojáci se zvedli od stolu a pospíchali ven. Cestou si nasadili ochranné masky a otevřenými dveřmi se vehnalo dovnitř další mračno písku.

Zrzavý muž se prodíral přeplněnou místností směrem k jídelním automatům.

V trivii teď běžel prezidentův projev. Drobná postavička na obrovském pozadí vlajky Postspojených národů s pestrobarevnými glóby devíti světů, jeho slova hřměla z reproduktorů nad stísněnými davy na Quadrado de Cinco Outubro, obrovské bílé budovy po obou stranách náměstí ostře kontrastovaly se šmolkovou modří pozemského nebe.

„Pořád dokola stejný tlachy,“ poznamenal jakýsi hlas kousek od jejího ucha. Ohlédla se a vedle ní stál ten zrzavý chlapík a smál se na ni.

Od opačného konce stolu k němu upírali zrak vědci kolem šachovnice.

„Vy budete asi doktorka Jošidová,“ pokračoval muž. Přitáhl si židli, posadil se naproti ní a nedbale postavil sklenici na odřenou desku stolu. Jantarově žlutá tekutina vyšplíchla a po skle stékala pěna. „Já jsem Duncan Andrews. Určitě jste o mně už slyšela.“

„Jen slyšela.“ V jejích slovech bylo cítit lehký úžas.

Zasmál se. „Nevěřte ani slovo z toho, co vám navykládali.“ Nakrátko ostříhané vlasy měl zaprášené, písek se mu usadil i ve vráskách na pihovatém čele. Naklonil se k ní blíž. Měl bledé, sotva viditelné řasy a jasně modré panenky, levou mu hyzdila hnědá skvrnka. „Jak se vám daří? Už jste v pořádku?“

„Děkuju za optání.“ Zachvátila ji potřeba, svou naléhavostí až sexuální, všechno mu povědět. Mravenčilo jí po celém těle a na zátylku jí vyrazil pot. „Jak jste se sem dostal?“ zeptala se.

Protáhl obočí. „Přiletěl jsem.“

„V téhle bouři?“

„Doufal jsem, že tomu uletím, ale postupovalo to rychleji, než jsem předpokládal. Poslední hodinu jsem letěl jenom podle radaru a myslel jsem, že se mi musí každou chvilku ucpat trysky motoru. No ale jsem tady. Tak co říkáte P'thrsn?“

„Já…“ Pohlédla úkosem do jeho modrých očí a zahlédla, jak k nim přeplněnou místností míří Arkadij Kilcer. Slova jí bezděčně uvízla v krku. „No, není to takové, jak jsem čekala,“ vykoktala. „Ráda bych viděla víc.“

„Uvidíte, hned jak se tohle přežene.“

„Chci říct…“ vypravila ze sebe, ale Arkadij Kilcer už jí skočil do řeči: „Takže vás ani nemusím představovat. Co vás to popadlo, Andrewsi, letět v tomhle počasí?“

Andrews obrátil svůj nenucený úsměv ke Kilcerovi. „Když jsem se vydal na cestu, nebylo to tak hrozné, jinak bych se o to ani nepokoušel. Je tu někde McCarthy? Přivezl jsem malý dárek biologickému týmu.“

„Opravdu?“ Kilcer se chytil za bradu. „Dobře. To je dobře! Kde…“

„Vojáci vám to složí.“

„Já myslím, že – no, chci říct, že ti si možná neuvědomují, jakou to má cenu. Radši najdu McCartyho.“ Kilcer se na odchodu ještě jednou otočil a dodal: „A děkujeme vám!“

Andrews vypil půl sklenice piva a protáhl obličej. „Zatracená umělá močka, dal bych si něco ostřejšího. No, doufám, doktorko Jošidová, že vaše Nadání přečkalo sestup v pořádku.“

„Jakž takž.“

Zbystřil pozornost.

„Občas mívám záchvaty, kdy se Nadání i navzdory implantátu projeví. Při sestupu z oběžné dráhy mi s ním něco provedlo sedativum. Viděla jsem, vlastně cítila, všechny mysli v táboře a potom ještě něco kdesi daleko za horizontem, něco…“ Trhla sebou, protože jí prudce stiskl zápěstí. Jeho dotek byl chladný a suchý.

„Počkejte, počkejte. Začněte znovu. Vaše Nadání nějak poškodilo sedativum?“

Krk i tváře jí žhnuly rozpaky. Andrews pustil její zápěstí a zvedl sklenici s pivem, ale nenapil se, jen zaujatě sledoval Dorthy přes její okraj. „Mám implantát žijící v jaterní vrátnicové tepně, který vyměšuje látky brzdící činnost Nadání,“ vysvětlovala. „Víte, jakmile se jednou léčbou a tréninkem plně rozvinulo, funguje naprosto samovolně. Žít s ním v této aktivní formě by znamenalo nikdy nezavřít oči, nebýt schopen usnout. Poškození organismu způsobené nekontrolovatelným Nadáním se v mnohém podobá chronické nespavosti nebo ztrátě REM spánku či závislosti na alkoholu. Halucinace, záchvaty, poruchy prodloužené míchy, a nakonec smrt. Proto mám ten implantát. Když potřebuju Nadání aktivovat, vezmu si protilátku, která na chvíli produkty implantátu odbourá. Vy víte, jaké sedativum podávají před sestupem?“

„Samozřejmě.“ Široký bílý nenucený úsměv. „Asi bych použil dvojitou dávku.“

„Právě reakce mezi ním a implantátem zaktivovala mé Nadání. Vycítila jsem něco kdesi daleko za táborem, něco…“ odmlčela se při vzpomínce na tu zář.

„Bylo to samotné? Nebo toho bylo víc?“

„Nevím. Bylo to jako stovka myslí stlačená do jediné, neuvěřitelné inteligence, ale myslím si… Nevím. S ničím podobným jsem se dosud nesetkala.“

„A dokázala byste zodpovědět otázku, kde se ta neuvěřitelná inteligence nachází?“

Přes všechen jeho nenucený úsměv vycítila naléhavou potřebu této informace. „Nevím,“ odtušila. „Řekla bych, že někde na východ odtud. Plukovnice Čangová mi ukázala, že by to mohla být kterákoliv z asi šesti oáz.“

„To je zajímavé. Právě jsem měl krátkou poradu s plukovnicí Čangovou a nic mi o tom neřekla. A jak reagovala, když jste jí o tom vyprávěla?“

Dorthy mu to vylíčila.

„Hm. To se dalo čekat. Na východ.“ Andrews vyprázdnil sklenici. „Víte, že ta oáza, kterou právě zkoumáme, je taky na východ od tábora Nula?“

„To mi říkala i plukovnice Čangová.“

„To je ale sdílnost! Dobrá, teď si s tím už nelamte hlavu, doktorko. To si musím vyřídit s plukovnicí já sám. Ta záležitost, kterou se máte zabývat vy, je mnohem méně nebezpečná. Jde jenom o pastevce žijící na pláních.“

„Pastevce?“

„To jsem si mohl myslet, že o tom nebudete nic vědět. Ten bezpečnostní režim je přinejmenším pořádná pošetilost. Zamořil tábor podobně jako ten smrad z moře. I když teď ho vítr asi na čas odfoukne.“ Vstal. „Pojďte se mnou, něco vám ukážu. Máte s sebou něco proti písku?“

„Šátek. Co…?“

„Uvidíte. Je to to, co jsem přivezl.“

Dorthy ho následovala mezi stoly, přetáhla si šátek přes nos a ústa a vzadu si ho pevně utáhla. Andrews si navlékl na obličej ochrannou masku a odsunul dveře, za nimiž skučel vichr a svištěl písek.

Dorthy se oběma rukama držela napnutého provazu, který sebou škubal ve vzdušných proudech, a konce šátku ji šlehaly do obličeje. Mžourala přes přimhouřená víčka, neodvažujíc se odtrhnout oči od země, kde jí boty ovíjeli píseční hádci. Andrewse před sebou spíše tušila, než viděla, jeho strohá, přímočaře mužná postava výrazně vystupovala v běsnící bouři. Po jeho vzoru se protáhla pod zkříženými lany. Před nimi se nejasně rýsovala zeď z vlnitého plechu a proti ní se vzdouvaly závěje písku se zčeřenými hřebeny. Andrews se ramenem opřel do jednoho plechového dílce a ten se skřípavě otevřel. Dorthy se takřka propadla za ním.

„Ježíši, zavřete to…“

„Poslyšte, Duncane! Měl byste si prohlédnout spektrogram toho…“

„Je to doslova přeplněné sloučeninami těžkých kovů. Proteiny je vůbec nezchelátují – podívejte se, tady v páteři to má chrom. Stavební, co?“

„Tak jsem na stopě reprodukčního systému, kamaráde. Pro začátek vypadá jako haploidní, jestli se tady ta buňka opravdu dělí. Jak to mám vědět? Occamova břitva – nebo máte něco lepšího?“

„Čím jste to vlastně dostali, Andrewsi? Doufám, že to nenarušilo chemické složení krve. Už tak je to dost podivné.“

Desítka vědců v šedivých uniformních kombinézách nebo bílých pracovních pláštích stála okolo stolů přeplněných přístroji a skleněnými nádobami. Většinu z nich Dorthy poznala: patřili do týmu biologů. Žena, s níž se seznámila na vrakovišti, právě odměřovala pipetou slámově žlutou tekutinu do zkumavek ve stojanu. Arkadij Kilcer připojoval vodiče k přístroji. Hovor se rozléhal v pustém prostoru s vysokým stropem, podbarvený skučením bouře. V drátěné kleci za biology se pohnulo špinavé bílé tělo, lesknoucí se v ostrém světle. Nemělo žádnou hlavu ani ocas. Z každého kloubu, který spojoval kruhové články těla, vyčnívaly štětiny a pár krátkých tlustých ploutví. Ve středním článku se přerušovaně zachvívala svraštělá chlopeň překrývající otvor velikosti lidské hlavy. Vypadalo to jako podivný kříženec mezi mrožem s uťatou hlavou a zhruba dvoumetrovým slimákem.

„Použili jsme oxid dusný, prostě jenom rajský plyn. Má to zatraceně kyslíkový metabolismus,“ odpověděl Andrews Jose McCarthymu, snědému vedoucímu oddělení. „Možná ho z toho bude bolet hlava, ale krevní vzorky zůstanou nepoškozené.“

„To těžko.“ Arkadij Kilcer se otočil od svých přístrojů. „Tohle zvíře žádnou hlavu nemá, pokud snad nechcete považovat za hlavu třetí článek odzadu, kde má jakousi tlamu.

Podívejte se na tyhle snímky. Každý segment jeho těla je nejspíš autonomní. Je v něm nervový okruh, ale nemá nic jako míchu, jenom několik propojení mezi jednotlivými články. Možná jsou to uzliny, ale třeba taky ne, to vám povím později. Podle mého odhadu jsou propojené. Jak se to chová?“

„Žere,“ zeširoka se usmál Andrews, „to je tak všechno, co dělá.“

„Všechna vyhodnocení provedeme až zítra,“ prohlásil McCarthy a kroutil si přitom koneček zplihlého kníru. „Pro dnešek to už necháme plavat.“

„Možná se už probere,“ podotkl Kilcer. „Kolik jsi mu toho dal, Andrewsi?“

„Dost na to, aby při letu zůstalo klidné. Nechtěl jsem, aby to sebou mrskalo.“

„Nevím, jestli bych si přál, aby se to začalo mrskat zrovna teď. Zdravím vás, doktorko Jošidová.“ Kilcer se na Dorthy usmál a obrátil se k jednomu displeji, na němž zářil rozmazaný pruh, ze kterého vystupoval sled ostrých stěsnaných jehlanů.

Dorthy udělala krok zpět, protože se kolem ní prohnal kdosi s dlouhým extenzorem, kterým právě odstřihl vzorek kůže. Ovládl ji pocit, že se jí každým okamžikem musí rozletět lebka, a blesklo jí hlavou: teď ne – protože takhle obvykle začínaly její záchvaty.

„Tohle je jedno z těch dobytčat, která chovají ve stádech,“ vysvětloval jí Andrews. „Ti pastevci na pláních, jak jsem vám o nich vykládal. Co mu říkáte?“

„Ubohá prostomyslná příšera.“

Přešel její poznámku bez povšimnutí. „Ta zatracená potvora jenom žere a pak se zase přesune za dalším žvancem. Podle mého názoru se jedná o genetickou skládanku, stejně jako ty bakterie v moři.“

„A pastevci se těmito tvory živí?“

„Na to můžete vzít jed. Třeba splňují jejich představu o prvotřídním bifteku, i když pro mě rozhodně ne. Pastevci žijí v malých skupinách společně se stády dobytčat na pláních, které obepínají centrální část oázy. Skupině pastevců vždycky dominuje jedna samice a zbytek tvoří deset až dvacet samců. A právě tyhle tvory byste mi měla prozkoumat. Jestli na této planetě a v oázách zbylo něco po nepříteli, jsou to právě tihle pastevci. Ovšem až na ten váš nenadálý objev. Musíme si o tom ještě jednou promluvit, zatraceně to ohrožuje mou pracovní hypotézu. Hodlám zahájit průzkum celé planety. Jestli si armáda bude myslet, že je tady dole něco nebezpečného, budou odtud chtít vycouvat.“

„Neřekla jsem, že je to nebezpečné.“ Dorthy na to nechtěla myslet. „Jak můžete s takovou určitostí tvrdit, že jsou pastevci nepřátelé?“

„Kdysi to byli nepřátelé,“ řekl Andrews a náhle ukázal na klec. „Podívejte se, trochu se to pohnulo. Myslím, že se probírá. Kde jsem to skončil?“

„Proč se domníváte…“ Dorthy rovněž sledovala nemotorného, článkovaného tvora a ve všem tom zmatku ji najednou přepadl tísnivý pocit. V obrovském prostoru se vznášel podivný vlhký a syrový zápach. Že by ten tvor?

„Pastevci neznají žádnou technologii, a kromě ulomených větví a pletených košíků ani žádné nástroje, ale přesto znají oheň,“ pokračoval Andrews. „Není vám špatně, paní doktorko?“

„Jenom klaustrofobický záchvat. Nesmrdí tady něco?“

Andrewsovi se rozšířilo chřípí jeho velkého nosu. „Ne, myslím, že ne.“

„Teplý slaný zápach. Zdá se mi, že…“ Dorthy zavrtěla hlavou. Pocítila něco špatného, nedefinovatelného a ten pocit stále sílil. Jako kdyby měla být někde jinde.

Tvor převalil jeden konec těla ze strany na stranu a pak znovu znehybněl. „Vyladil jsem se na vzruchy jeho motorických svalů.“ řekl Kilcer. „Teď to přijde ještě jednou.“ Dobytče se zavrtělo, vystrčilo přitom vysoko jeden oblý konec těla a udeřilo do pevného pletiva klece.

Dorthy pocítila sílící tlak na čele, jako by se jí tam stahovala oprátka. Syrový pach také zesílil, rozleptával jí nosní dírky, všechno jí připadalo jako utopené v jakémsi sirupu, zpomalené a rozplizlé. Světla kmitala a kolem nich se tvořilo halo. Z dálky slyšela, jak někdo říká: „Je to tak. Už se probírá.“ A další hlas: „Propána, to je jeho tlama? Zaznamenáváme to?“ Zvuk i světlo tekly zvolna a rozmazávaly se jako zpomalená nahrávka, jako by se rozestoupila propast mezi tím, co je tady a kdesi jinde. Dorthy se k ní vlekla a na kratičký okamžik spatřila světlo, průzračné oslnivé světlo! Vzápětí zmizelo a zůstaly po něm pouze mžitky v podobě stříbřité hladiny, kterou se ponořila do náruče temnoty.

Procitla do tlumeného červeného světla s diagnostickými přístroji nad hlavou a vedle postele. Spustila nohy na zem, kovová podlaha ji zastudila na bosých chodidlech, přecupitala do většího nemocničního pokoje, natočila si dvě sklenice vody a vypila je. Časoměřič na jejím zápěstí ukazoval, že už je to skoro čtyřiadvacet hodin, co jí Andrews ukázal to dobytče. Pořád ji sice bolela hlava, ale už necítila ten nesmírný tlak, který vyvolalo přecitlivělé Nadání. Záchvat pominul.

Než přišel Arkadij Kilcer na pravidelnou prohlídku, oblékla se a posadila se na okraji lůžka. Četla si knihu, kterou si sem přivezla. „Doufal jsem, že už budete na nohou,“ řekl s úsměvem. „Už jsem na vás nachystaný.“ Ale přesto začal kontrolovat diagnostické přístroje.

„Potřebovala bych něco sníst,“ ozvala se Dorthy. „Kde najdu Andrewse?“

„Ach, ten odletěl před pár hodinami, ale brzy se s ním zase setkáte. Víte, že jste prospala noc a den, od té chvíle, co jste omdlela? Byl to další záchvat?“

„Pokud mě někdo nepraštil do hlavy, tak ano. Asi jsem chytila něco od té potvory, co přivezl Andrews.“

„Máte náladu na žertování. Tak to je signál, že už je vám líp.“

„Ne. To je pravda. Na chvilku jsem měla stejný pocit jako v přistávacím modulu, zářivé světlo, příliš ostré na to, abych mohla rozeznat, co to je…“

„Ten tvor je jenom hromada nesouvislých reflexů. Nemá centrální nervovou soustavu. A vy tvrdíte, že to na vás působilo jako ten úkaz v přistávacím modulu?“

Dorthy pokrčila rameny a odevzdaně si nechala odebrat vzorek krve. „Nic mi není.“

„To uvidíme.“

Ale nebylo.

Plukovnice Čangová tentokrát proti odletu Dorthy nic nenamítala. „Doktor Andrews mě ujistil, že v oáze je to bezpečné, a navíc jsme teď dostali dvě nové toptery. Autodoktor má přistát zítra, takže tam s vámi poletí i doktor Kilcer. Je to výslovné přání doktora Andrewse, chce, aby tam zkoumal ty tvory.“

„Pastevce. Ale myslela jsem…“

„Přístroje doktora Kilcera by měly vhodně doplnit vaše, ehm, Nadání. Kromě toho by vás mohl přepadnout nějaký záchvat i tam.“

Prázdný, vzdušný pocit pádu. „Kilcerovy přístroje toho dokážou mnohem míň než já.“ Bublinka naděje, která ji udržovala nad vodou, totiž že by se jí třeba Andrews odměnil za její služby, zvolna splaskla. Záchvat, který prodělala v jeho přítomnosti, pochopitelně poněkud znehodnotil její užitečnost, a tím i zmenšil pravděpodobnost, že by jí byl ochoten pomoci dostat se z planety pryč. V pasti, pomyslela si. V pasti.

Plukovnice Čangová si propletla prsty a dotkla se jimi brady. „Já pouze tlumočím přání doktora Andrewse. Jestli s tím nesouhlasíte, musíte se obrátit na něj.“

„To už bude pozdě. Kilcer bude jenom ztrácet čas, jestli se mnou poletí. Namouduši, věřte mi.“

„Pokud se ukáže, že je tomu skutečně tak, budu si muset promluvit s doktorem Andrewsem i já. Doufám, že mě budete o všem informovat.“ Po krátké odmlce spěšně dodala: „Hodně štěstí, paní doktorko. Hodně štěstí při vašem úkolu.“ A k úžasu Dorthy se zvedla a podala jí ruku jako výraz požehnání.

OÁZA

Toptera letěla nízko nad pouštní krajinou.

Uvnitř odhlučněné bublinovité kabiny sledovala Dorthy Jošidová pustou krajinu, která ubíhala pod nimi. Svahy poseté štěrkovými poli, údolíčka zavátá jemnou spraší, mírně erodované kruhy meteoritických kráterů. Všechno bylo karmínově a rumělkově červené v tlumeném světle obrovitého matného slunce, ale ubíhající kolo reflektoru toptery odhalovalo jako na osvětleném plátně s Ernstovým obrazem Den a noc fantasticky rozvrásněné útesy zbarvené do žlutých a modrých odstínů, skalní sloupy protkané žílami blýskavého křemene a živce, vymodelované písečné duny poprášené slídovým stříbrem. V jiném světle by tento svět mohl být nádherný, ale pod uhrančivým okem červeného trpaslíka působil jenom pochmurně. Nikde ani stopy po nějakém životě. Tato planeta byla transformována, to ano, avšak jen do určité míry.

Když se Kilcer ozval, trhla sebou: „Ještě necelou hodinu. Myslíte, že to před námi už je ono?“ Dlouhou dobu nemluvil, kromě pravidelných hlášení na základnu, pramínky jeho společenské konverzace vysychaly v Dorthyině zádumčivém mlčení. Byla přesvědčená, že ji zradil stejně jako Andrews, a poté, co zvážila a odmítla opatrnou nabídku spojenectví s plukovnicí Čangovou, cítila se velmi osamělá. Zůstaň stranou, zůstaň neposkvrněná. Povznes se nad ubohé lidské nesmysly, malicherné intriky a hádky, tvým světem budiž osamělé tiché pozorování zářivého univerza.

Náhle se naklonila vpřed a na obzoru zahlédla tmavou hranu. „To je oáza?“

„Myslím, že tam začíná.“ Kilcer jednou rukou svíral řídící páku, druhou si pohrával s rádiovým navigátorem.

Dorthy zarecitovala: „Hnědavá je vskutku tato zem. Se zeleným okem ve svém středu.“

„Zase Shakespeare, co?“

„Myslela jsem si, že jsem tu jediný člověk, který ho četl.“

„Na Novoj Rosiji ho známe. Jeho hry se dokonce ještě někdy inscenují.“ Kilcer čekal, že se ho bude vyptávat na Novuju Rosiju. Když ale mlčela, dodal: „Proč by měl někdo chtít žít na takovém světě? Je to tady ještě horší než můj domov.“

„Třeba vám na to budu už brzy moci odpovědět,“ odsekla jedovatě Dorthy. Kilcer pokrčil rameny a předstíral ještě větší soustředění na řízení toptery, která se ale ve skutečnosti řídila sama. Nemusel být zrovna senzibil, aby vycítil její mrazivé nepřátelství.

Dorthy se od něj odvrátila a znovu sledovala krajinu. Poušť začínala ustupovat zakrslému porostu bezlistého křoví s černými větvemi, který vzápětí vystřídaly vyprahlé pastviny – pokud ovšem tam dole skutečně byla tráva, ve svitu slunce tmavě fialová a ve světle reflektoru modrozelená, místy přerušená nízkými stromky s kulatou korunou. Skromně porostlá step jí připomínala australské vnitrozemí: jenomže na to teď nechtěla myslet.

Krajina před nimi stoupala, objevily se zalesněné svahy, rozrušené útesy a kaňony ztrácející se v oblacích. Motor toptery hučel v nižších obrátkách, když stroj stoupal řídkým vzduchem stále výš a kopíroval úzký křivolaký kaňon. Dorthy spatřila stádo obrovských tvorů, kteří se nemotorně sunuli mezi nízkými stromky. Kilcer k nim zamířil a sestoupil tak nízko, že spodní tah lopatek začal rytmicky bičovat větve stromů. Dorthy na okamžik zahlédla asi pět dlouhosrstých tvorů velkých jako slon, s dlouhými, ohebnými choboty, plahočili se v řadě za sebou na mohutných zadních a o kousek delších předních nohách… Kilcer něco pronesl rusky a s námahou vykroužil oblouk. Bezpečnostní pásy se zakously Dorthy do ramen a pak se znovu ocitli nad průvodem těch tvorů.

„Megatheria,“ hlesl bez dechu Kilcer.

Dorthy se natáhla a pohlédla dolů. Na předních končetinách měli dlouhé dvojité drápy, zahnuté nazpět: kvůli nim museli chodit po kolenních kloubech. Každý chlupatý hřbet zdobil široký tmavý pruh. Růžové choboty měli lysé.

„Megatheria,“ opakoval Kilcer. „To přece nemůže být stejné… ale co by…“

„Vy víte, co je to zač?“

„Myslím, že ano. Obrovití lenochodi, co žili na Zemi asi před miliónem let.“ Zatáhl za řídící páku a toptera začala při stoupání nabírat rychlost.

„Před miliónem let,“ opakovala Dorthy jako ozvěnou. Vzpomněla si na stlačenou vrstvu popela ve vrtném vzorku a sotva patrnou vrstvičku meteoritů hned vedle ní. Milión let.

Znovu se rozhostilo tíživé ticho. Krajina se vyrovnala v zalesněnou náhorní plošinu. Před nimi se na pozadí hor rozprostíralo velké jezero. Kilcer sledoval břeh a neustále kontroloval rádiovou navigaci. Pak Dorthy zahlédla na rozhraní souše a vodní plochy malý oranžový bod.

„Tábor,“ poznamenal Kilcer zbytečně. Dorthy pocítila úlevu.

Kroužili a udržovali výšku kousek nad zemí, a ještě než přistáli, spustili síť s nákladem. Toptera se dotkla země, okamžitě zase nadskočila, a teprve pak zcela dosedla. Kilcer zaklel a vypnul motory: lopatky vrtulí se svěsily po obou stranách. Dorthy viděla, jak k nim spěchají dva lidé. Kilcer prudce odstrčil dvířka a dovnitř se vedral studený vzduch prosycený povědomou vůní borovic. Kilcer kýchl.

Na zemi zvolal Duncan Andrews s úsměvem od ucha k uchu: „Tak jste sem konečně dorazili. Vítám vás v první linii!“ Jeho společnice, černoška s bujnou kšticí, Angela Sutterová, stahovala síť ze zpřeházené hromady zásob. „Pojďme,“ vyzval je Andrews a tleskl do dlaní, „odklidíme to.“ V příští půlhodině nosila Dorthy společně s Andrewsem, Kilcerem a Sutterovou přístroje v plastikových přenoskách a pytle se zásobami. Andrews po celou dobu nadšeně a vytrvale vyprávěl o tom, jak je tady všechno fajn a jak nemají žádné potíže, že je to tu učiněný ráj a že dvojčata (opomenul vysvětlit, kdo to je) se někde potulují, sledují několik pastevců a sbírají vzorky. Kilcer se zeptal na megatheria, ale Andrews přešel otázku pokrčením ramen.

„No ovšem. Většina nám známých světů a několik dalších, o kterých ještě nic nevíme, byla vyrabována za účelem zabydlení tohoto světa, ale tím naše znalosti v podstatě končí.“ Když mu Kilcer začal klást další otázky, rychle dodal: „To se fakticky musíte zeptat dvojčat. Ta se v těhle věcech vyznají,“ a hned pokračoval ve vysvětlování, že mají povinnost dodržovat harmonogram, ale ten je tak nabitý, že všechno v žádném případě nedokáží stihnout. „Takže na něj kašleme. O tom, co je důležité, rozhodujeme my tady v terénu, a ne ti magoři nahoře na oběžné dráze. Kvůli nim se nezblázním.“

Byl ještě vzrušenější než tenkrát, když se s ním Dorthy setkala poprvé – přátelský, uštvaný obr, který je všechny ovládal, dokonce i statnou Angelu Sutterovou. Dorthy se zdvořile usmála a položila malou bednu na další, jen o málo větší, která stála vedle nafouknuté oranžové kupole. Opřela se o ně a přehlédla kilometry černé vodní plochy až do míst, kde ze svého odrazu na hladině vystupovaly hory, jejichž štíty skryté v hustých mračnech se táhly na obě strany. Cítila, jak ji všechny ty přesuny vyvedly z míry a uvrhly do stavu, kdy bezděčně přijímá cizí realitu jako něco zcela obvyklého: koberec fialových úponkovitých rostlin, pokrývající zem, a v něm vydupané prašné cestičky kolem oranžové kupole nafukovacího stanu; denní hvězdy a nesmírně velký kotouč slunce, bytnějící jako rakovina; neprostupný les hned za pruhem země, táhnoucí se těsně podél břehu a připomínající louku. Ještě před třemi týdny, uvědomila si, jsem byla na Zemi, v Galvestonu… ale to už snad ani není pravda.

„Pozor tady.“ Duncan Andrews položil obrovskou bednu a narovnal se, jednou rukou si osahával bedra. „Kristepane!“ Tyčil se nad Dorthy a sálal z něj horký pach mužství. „Myslím, že už je to docela uklizený. Doufám, že se nic nerozbilo. Nějakou dobu sem teď z tábora Nula nic nedorazí. Vyčerpal jsem svou malou zásobičku dobré vůle s plukovnicí přemlouváním, aby vás sem s Arkadijem pustila. Upřímně řečeno nechápu, proč ji tak obtěžovalo vybalit ty své drahocenné létací mašinky. No, ale hlavně, že se to nakonec povedlo!“

Zavolal Sutterovou a Kilcera a všichni se nahrnuli do stanu. Společně stáli v těsné komoře, zatímco na ně ze všech stran proudila štiplavá, nasycená pára. Kilcer s rukou na ústech zakašlal. Andrews mrkl na Dorthy, a když pára zmizela, uklidňoval ji: „Na to si zvyknete,“ a pak rozrazil vnitřní dveře. V centrální místnosti se všude kupily přístroje: na podlaze, na lavicích i na nafukovacím křesle, které se pod tou tíhou prohýbalo. Dorthy se rozhlédla kolem a nakrčila nos nad pachem starého jídla a zatuchlého potu.

„Na to si zvyknete,“ opakoval Andrews pohotově. „Jak jste na tom?“

„Jsem docela v pořádku.“

„To doufám. Nechtěl bych, abyste tady někde zkolabovala, zvlášť v případě, že byste zrovna byla někde poblíž pastevců. Kromě toho, že pojídají svá dobytčata, jsou to obávaní lovci. Velmi nebezpeční. Chápejte, nesmíme na ně střílet, ani pro výstrahu. Dalo by se to vykládat jako nepřátelský čin.“

„Budu opatrná,“ odpověděla.

Angela Sutterová, která seděla na krajíčku zarovnaného křesla a zouvala si boty, k ní vzhlédla: „To byste měla, drahoušku, protože oni to s těmi předpisy myslí vážně. Když na to upozorňovali mě, zeptala jsem se – jen tak ze srandy, že jo – jestli se můžu bránit, kdyby mě nějaká ta potvora začala požírat. A víte, co mi na to řekli? ,Ať si po vás ani nekrkne.’ Milý, opravdu moc milý. Ukaž mi, Duncane, jak vyrazit z toho krámu kafe.“ Mávla rukou k automatu, a zatímco se Andrews skláněl nad ovládacím panelem, usmála se na Dorthy a dodala: „Jsem tu teprve od včerejška, přiletěla jsem s Duncanem. Čekala jsem na to pěkně dlouho.“

„Tady ho máš.“ Andrews podal Angele šálek a v ruce držel ještě dva další. Když se Dorthy s Kilcerem pro ně natáhli, uchopil svůj, zdvihl jej na pozdrav, usrkl a zašklebil se. „Možná byste se mohla před jedním pastevcem skácet, paní doktorko. Nebo ne, budu vám říkat Dorthy, jestli vám to nevadí. Samozřejmě, že v bezpečné vzdálenosti, a já bych tak aspoň získal přesvědčivou záminku ke střelbě. Přece nemůžeme přijít o našeho jediného telepata. Tak bychom získali jednoho pastevce na pořádný studium, místo toho věčnýho šmírování v křoví jako banda oplzlejch staříků. Jsme tady sice v terénu, ale musíme dodržovat spoustu předpisů. Takže, kdybych se na vás občas utrhl, neberte si to prosím vás osobně. Jsme tady všichni tak trochu nervózní.“ Usmál se na Dorthy i na Kilcera.

„Dobře,“ Dorthy se napila kávy, byla slazená a s mlékem. Odložila ji na kraj pracovního stolu, vedle vnitřností nějakého nefungujícího přístroje.

Andrews vyprázdnil svůj šálek, zmačkal ho a mrštil jím přes celou místnost do koše. Zamnul si své velké ruce. „Navrhuju, abychom teď zalítli nahoru ke kráteru zjistit, jak pokračují pozorování Ramarovy skupiny. Chcete letět oba dva?“

„No ovšem,“ řekl Kilcer a uhladil si své černé vlasy. Jeho úsměv byl ještě širší než Andrewsův.

„Pokud je to tam stejné jako tady, raději bych si chvilku odpočinula,“ řekla Dorthy.

„Ale tam byste si mohla prohlédnout věž a udělat si představu, s čím se tady potýkáme.“

„Nech ji být, Duncane. Je unavená.“ Angela Sutterová mrkla na Dorthy. „Nic si z toho nedělejte. Trpí sebeklamem, že všemu vládne.“

„No, vpodstatě mám takový komplex vůdcovství, který nelze potlačit. Vrátím se za pár hodin, jestli ovšem Ramaro nevyrukuje s něčím zajímavým. Pokouší se rozluštit ty hieroglyfy.“

„Stejně jako pěkná řádka lidí na orbitě.“

„Jistě, ale s těmi to nemůžu probrat,“ odvětil Andrews Sutterové. „Jen dvě hodiny, slibuju. Zatím se tu zabydlete, paní doktorko – Dorthy. Trochu si odpočiňte. Své úkoly můžete udělat zítra.“ Ještě jednou se na ni usmál a vkročil do očistné komory. Kilcer ho bez ohlédnutí následoval.

„Kristepane, to se mi snad zdá!“ Angela Sutterová se s úšklebkem podrbala na svém širokém plochém nose. „Myslí si, že se nic neudělá pořádně, pokud u toho není a nestrká do toho frňák. Ale ledacos umí zařídit, to zase jo. Nikdo z nás by tady nebyl, kdyby k tomu armádu nedotlačil. Možná to není žádnej extra vědec, ale určitě stojí na naší straně.“

„Tak teď už aspoň vím, kdo to zavinil. Poslyšte, kde budu vlastně spát?“

„Zavinil? Ach tak, vás povolali do vojenské služby.“

„Unesli. Tak to aspoň vidím já. Opravdu…“

„A, to se podívejme.“ V její tváři se objevil účastný výraz. „Myslím, že je to všechno nějaké nedorozumění, vy přece čtete myšlenky a všechno to kolem.“

„Teď to ale nedělám, opravdu ne. Chci si jen chvíli odpočinout.“

„No jistě, jistě. Tadyhle, podívejte.“ Sutterová otevřela sklopná dvířka v řadě kójí, uvnitř nebylo nic víc než prosté lůžko a polička, ale Dorthy byla vděčná alespoň za takový náznak soukromí. Sebrala svůj vak, protlačila se kolem Sutterové a nechala za sebou zaklapnout dvířka.

Prese všechno vyčerpání z dlouhé cesty topterou byla Dorthy příliš rozrušená na to, aby mohla ihned usnout. Vybalila si věci a posadila se na okraj lůžka a vytáhla tu jedinou knihu, kterou si sem přivezla. Důvěrně známá metra, stejně vybroušená a majestátní jako dvorní tanec, ji začala uklidňovat. Nečetla však příliš dlouho, když se dvířka rozlétla a v nich se objevila Sutterová: „Hej, už je vám líp?“

Dorthy zvedla oči. Žena se na ni přátelsky usmívala (bílé zuby zářily v černém obličeji), pak vstoupila dovnitř a dvířka za ní zapadla. Posadila se na lůžko vedle Dorthy, vyškubla jí knihu z rukou a začala si ji prohlížet. „To je literatura, poezie, že jo. Jak je to, anglicky? Vy umíte anglicky?“ Podívala se na obálku. „Aha, Shakespeare. Jak se říká takové věci?“

„Kniha.“

„Jo? Heleďte, nezlobte se, jestli vám přijdu moc zvědavá, ale počítám, že spolu musíme nějak vyjít, když už nás osud takhle svedl dohromady.“

„Čím dřív budu odtud pryč, tím líp. Víte, já jsem neprosila o to, abych sem mohla přijít.“

„Ale mohla byste z toho i tak vytěžit co nejvíc, nemám pravdu?“ Sutterová jí podala knihu a Dorthy ji vděčně přijala. „Mimochodem, z Duncana si nic nedělejte. Na rozdíl od nás je to příslušník armády, normální řadovej voják. Dá se s ním vyjít, pokud se s ním člověk nezačne moc hádat. On si fakticky myslí, že jsme tady, abychom si podmanili ty domorodce, dozvěděli se od nich co nejvíc, a pak odlítli skončit válku na BD dvacet.“

„Tak on patří k armádě? Podle toho, co o něm říkali lidi v táboře Nula, jsem si myslela…“

„Na to vemte jed, že patří k armádě. Je nejmíň kapitán a dostal se sem z průzkumné skupiny Cechu stejně jako spousta lidí z tábora. Má stejnou pravomoc jako Čangová, jenže ta má staženej zadek, a proto se mu celkem daří leccos prosadit. Ji sem přeložili z Bezpečnostních sil Demokratickýho čínskýho svazu, a kdo ví, co má ona tady na práci. Andrews je svým způsobem na naší straně, ale jenom proto, že nám náhodou jde o stejnou věc. Když na to přijde, komanduje nás tady stejně jako ti nahoře.“

Dorthy o tom chvíli přemýšlela. Dosud jí nebylo zcela jasné, kdo rozjel řetěz událostí, které skončily jejím odvoláním z výzkumné práce a převezením sem. Je dost možné, že právě Andrews tenhle nápad prosazoval, až se nakonec uskutečnil. Na druhou stranu byl přece k jejímu Nadání tak silně přezíravý…

„Vyslechla jsem o něm všechny drby na orbitě i během čekání v táboře Nula,“ pokračovala Sutterová. „Jestli se o něm chcete něco dozvědět, můžu vám vyprávět nejmíň tři pikantní historky. Víte, například, že je na agaterinu?“

„To bych docela řekla. Je to přece jen prvorozený syn vévody z Elyseje. Navíc se i tak chová. Ta směs autority a prudkosti, nezlomná sebedůvěra… s tím už jsem se kdysi setkala.“

Sutterová se poškrábala na nose. „To jsem si mohla myslet, že se asi budete pohybovat v takových divných kruzích.“

„Myslíte kvůli mému Nadání?“ zasmála se Dorthy. „Já jsem jen vědec jako vy, nic víc než obyčejný astronom. Nejsem žádná Giles Riahrdenová nebo Kitty Flambosa-Brownová.“ Ale jeden rok se přece jen v těch kruzích pohybovala, aby se mohla starat o Hiroko (jenomže Hiroko se pak stejně vrátila na ranč v poušti a nechala po sobě jen záhadný vzkaz, nad nímž si Dorthy od té doby marně lámala hlavu), a aby si vydělala na úvěr, který potřebovala k financování studií na Fra Mauro. Prodávala se. „Asi byste nečekala, že takoví lidé skončí tady, co říkáte?“

Sutterová pokrčila rameny. „Asi ne.“ Potom se zeptala zcela jiným tónem: „Vy opravdu umíte číst myšlenky?“

„Když musím. Momentálně ne. Mám implantát, který blokuje mé Nadání, dokud si nevezmu protilátku.“

Sutterová se na chvilku zamyslela. „A budete schopná číst myšlenky těch pastevců?“

„To musím vyzkoušet. Ale podle mě by s tím neměly být žádné větší potíže.“ Znovu se jí vybavil obraz výbuchu novy pronikající zpoza horizontu a prostupující stěnami sestupného modulu. Klaustrofobie dobytčete v kleci a následná spalující zář. A teď měla tomu neznámu dokonce vystavit svou obnaženou mysl. Hlavou jí blesklo: žádné potíže? Mám pekelný strach. Ale nesměla si ho připouštět – každá slabost by vyvolala ještě větší znepokojení. Už kdysi dávno si vypracovala svůj vlastní ochranný krunýř a lítost by ho jen rozleptávala. Proto se přinutila k úsměvu a pohlédla na Sutterovou: „Jako dítě jsem to zkoušela na zvířatech. Asi byste pěkně koukala, co se jim honí hlavou.“

Sutterová se zasmála: zvuk těžkého kovu, taženého po zmuchlaném sametu. „Většinou si jen těžko dokážu představit, co se honí hlavou ostatním lidem. Víte co, pojďte něco sníst. Na Andrewse s Kilcerem nemá cenu čekat. Vsadím se, že se vrátí až za několik hodin.“

Měla pravdu. Dorthy se najedla, a před návratem do své kóje se dlouho sprchovala v stěsnané umývárně. Pak nekonečnou dobu ležela a nemohla usnout, příjemné bezpečí spánku bylo velmi vzdálené, slyšela, jak Sutterová přechází sem a tam, slyšela cinkot skla a kovu, jak si biochemici připravovali přístroje, a také slabounkou hudbu Mozartova kvarteta. Když se nakonec s trhnutím probrala, časoměřič implantovaný do její kůže na zápěstí ukazoval, že je 0726 ráno, ale ti dva muži se ještě nevrátili.

Zatímco popíjela horkou černou kávu, Sutterová ji snaživě ujišťovala, že se není čeho obávat, ale pod její vyrovnanou maskou vycítila Dorthy zřetelnou nervozitu. Zeptala se jí: „A to jim nemůžeme prostě zavolat a zjistit…“

„To není tak jednoduché. Nepoužíváme vysílačky pro případ, že by je někdo monitoroval. Nemáme spojení s táborem Nula, dokonce nesmíme komunikovat ani se skupinami v terénu. Máme povolené jenom dvousekundové kódované zprávy vysílané na orbitální velitelství pokaždé, když je nad obzorem – ale i to jenom laserem, aby se vyloučila možnost odposlechu. Nelamte si s tím hlavu, drahá, však oni se objeví.“

Dorthy dopila kávu, zatímco si Sutterová hrála s protonovou rezonanční sondou a připravovala se na své první vzorky. Měla za úkol analyzovat způsob fotosyntézy rostlinného života v oáze a vyvinout specifické inhibitory, které by bylo možné aplikovat na nepřátelských asteroidech kolem BD dvacet. Dorthy ji několik minut sledovala, a pak prohlásila: „Půjdu se trochu projít.“

Sutterová se na ni podívala: „Počkejte na mě, až to dodělám, půjdu s vámi.“

„Ne, to není třeba. Chci se jen projít.“ Chtěla mít hlavně od všech pokoj.

„Je to v podstatě proti předpisům, ale vem to čert. Svázat vás nemůžu, že jo? Ale dávejte na sebe pozor, jasný? Mělo by to tady být celkem bezpečný, proto taky pro první tábor vybrali tohle místo, ale ani já nevím, co je tam dál, jsem tady jen o den déle než vy. Poslyšte, vezměte si s sebou pytlíky na vzorky, utrhněte od každé rostliny jeden exemplář a udělejte si poznámku, kde jste ji našla, ano?“ Zašátrala v bedně, vytáhla hrst sáčků a přistrčila je k ní přes pracovní stůl. „A buďte opatrná, jo?“

„Budu,“ kývla Dorthy a vklouzla do přetlakové komory.

Koberec propletených fialových úponků lehce ustupoval pod každým krokem, takže její chůze byla téměř nehlučná. Sehnula se a utrhla stonek: byla to vlastně tři propletená stébla spojená pravidelnými kolínky a z každého vyrůstaly tři vějířovité lístky. Tato složitost v ní vyvolala údiv: všechno tohle lidstvu neznámé se vyvinulo (někde jinde než tady), aby shromažďovalo energii ze slunce v jakési neuvěřitelné krajině… Stonek zahodila, tenhle exemplář Sutterová už určitě má, a kráčela dál podél tmavé vody, která se prostírala do dáli, dokonalá euklidovská rovina odrážející vzdálené hory, slunce i denní hvězdy. Koberec ze stébel sahal až k samému břehu, tu a tam přerušovaný vysokými rostlinami s dutými stonky a průhlednými šupinovitými listy. Byly dvakrát vyšší než Dorthy a ve slabém vánku do sebe navzájem narážely. Nebyl tu žádný hmyz, ani stopy po jakékoliv fauně. Měla pocit, jako by se procházela nějakým prastarým parkem… a možná, že to park skutečně byl, dnes už opuštěný, ale přesto dál existující. Ohlédla se a zjistila, že nechala kupoli stanu daleko za sebou: ta oranžová cizorodá bublina nedaleko břehu. Stejně cizí jako ona.

Pravidelný břeh jezera opisoval křivku až k vzdálenému místu, kde se protější břeh stáčel, a mezi nimi se černal úzký pás tmavé vody. Dorthy se ale pustila směrem k okraji lesa, mezi stromy podobné jehličnanům, jejichž široké jehličky vyrůstaly v chomáčích kolem hustě propletených větviček, kůru měly jemnou jako lidská kůže a kořeny vyboulené nebo roztažené do šíře: rozhodně nepocházely ze Země. Přemýšlela, zda jsou z nějaké jiné známé planety, snad ze Serenity nebo z Elyseje… ti tvorové, které s Kilcerem viděli z toptery, megatheria, sem byli v každém případě přeneseni ze Země. A kolik dalších světů bylo asi vypleněno, aby zabydlelo tuto oázu, přemýšlela dál, když opatrně našlapovala mezi stromy a její boty se hluboko bořily do vrstvy hnědého jehličí mezi obnaženými kořeny. Pod stromy nic nerostlo: les působil upraveně jako nějaký sad, světla v něm bylo tak málo, že nemohla od sebe rozeznat jednotlivé barvy, atmosféra stejně tísnivá jako v přestavěné nákladní lodi, která ji dopravila k této planetě s dvěma desítkami lidských myslí neustále dorážejících na její vědomí. Náhle ji zaplavil nesmyslný pocit, že ji někdo sleduje, který se svou naléhavostí zdál být skutečný. Pocítila mravenčení v kůži, obrátila se na zpáteční cestu a necelých deset metrů před sebou spatřila toho tvora.

Byl větší než člověk a krčil se u vybouleného kořene. Dorthy letmo zahlédla jeho úzký obličej s protáhlým čenichem a volnou kápí, mrštné tělo porostlé černou srstí – když vtom začal prchat, hlučně se prodíral mezi stromy a vmžiku zmizel. Dorthy si už nevšimla, zda běžel po dvou nebo po čtyřech, neboť ve stejné chvíli se sama rozběhla na opačnou stranu, zakopla o kořen a natáhla se jak dlouhá tak široká do suchého pichlavého jehličí, namáhavě se zvedla a se srdcem prudce bušícím pádila dál, ven do krvavého světla obrovského slunce. Ze stanu zůstala jen oranžová skvrna daleko na břehu, světlý bod mezi temným lesem a černou vodou. Dorthy k němu zamířila, pádila ze všech sil, a když přiběhla blíž, spatřila, že vedle něj stojí dvě toptery. Andrews s Kilcerem se vrátili.

„Pastevec,“ řekl Duncan Andrews. „To byl určitě pastevec. Měl okolo obličeje něco jako kápi?“

„Měla jsem dojem, že je to nějaké oblečení.“ Dorthy uchopila šálek kávy oběma rukama. I tak se černá hladina uvnitř chvěla.

„Žádné oblečení, nic než jen skvrny od bláta? Volný záhyb kůže a tmavá srst? To byl určitě pastevec. Tak vida.“ Andrews seděl na vysoké stoličce, loktem se opíral o pracovní stůl, vytrvale odlamoval kousky plastikového kelímku od kávy a úlomky házel do zmenšujícího se vnitřku. Pod děsivě modrýma očima měl oteklé tmavé váčky a výrazné linky jeho úzkých rtů byly svěšené, avšak navzdory zjevnému vyčerpání působil nepřirozeně živě. „Dějí se divné věci, to určitě,“ zamručel. „V lesích tady nahoře zatím nikdo žádné pastevce neviděl. To byl taky jeden z důvodů, proč jsem zvolil právě tohle místo. Panebože, to by mě zajímalo, jestli nás sledují.“ Hodil šálek k otvoru na odpadky – překotil se o hranu a při pádu na podlahu z něj vyšplíchl čůrek hnědé tekutiny. Oběma rukama si prohrábl vlasy a sepjal je na temeni hlavy. „Ukazuje vám to něco?“ zeptal se Kilcera.

„Nic tak velkého.“ Kilcer se skláněl nad blikajícím displejem, jeho úzká záda se hrbila. „Není tu nic, co by dosahovalo velikosti člověka nebo bylo dokonce ještě větší. Ale přístroj pracuje jen na krátký dosah.“

Andrews pohlédl na Dorthy. „Možná by vaše Nadání bylo lepší: tenhle skener je na něm ostatně založený.“

„Nadání taky pracuje jen na krátkou vzdálenost. Tedy obvykle.“ Dorthy upila trochu vřelé kávy.

„Tak si to probereme ještě jednou,“ vyzval ji Andrews. „Viděla jste jen jednoho?“

Dorthy znovu dopodrobna líčila tu událost a měla přitom pocit, že ten tvor, pastevec, se vyděsil stejně jako ona. Jeden utíkal před druhým. Avšak vzpomínka na letmý pohled do jeho nelidsky vyzáblého obličeje ve volných záhybech kůže, na veliké hluboko zapadlé oči a na stínem rozmazané obrysy jeho dlouhého těla ji pořád znepokojovala. Tam někde venku. Uvědomila si, jak je tenhle stan křehký, bublina zalitá hluboko v krvavém slunečním svitu.

Andrews se poškrábal palcem po strništi na tváři a hlasitě si povzdechl. „Sakra, kdybychom tady aspoň měli dost lidí…“ Náhle se prudce postavil, nakoukl Kilcerovi přes rameno na obrazovku, obešel pracovní stůl a navolil si na automatu další kávu. Vyprostil šálek a řekl: „V každém případě bych sem teď mohl dostat další posily. Ta světla a pak tohle. Situace se rychle mění.“

„Světla?“ podivila se Sutterová. Hověla si v hlubokém nafukovacím křesle jako nějaký maharádža.

Andrews hlučně usrkl. „Na věži. Proto jsem se včera večer nevrátil.“

Kilcer se otočil od svého přístroje. „Vypadá to, že se město v kráteru, nebo co to vlastně je, samo rozsvítilo.“

„Věž,“ opravil ho Andrews. „Uprostřed kráteru je složitá stavba ze spirál a plošin, nejspíš nějaké vertikální bludiště. Vlastně ani pořádně nevíme, co to je – určitě to však není město. S tím obehnaným vodním příkopem by to mohla být nějaká obranná pevnost. Možná to vybudovali předtím, než vymřeli. Na Elyseji se to ostatně taky stalo.“ Andrews se uvelebil na stoličce. „V každém případě je tam tým, který to sleduje dálkovými sondami. Možná to zapojili ti neznámí, možná se to zapíná cyklicky samo, ale včera se tam prostě rozsvítila jakoby fosforová světla. Zatím netušíme, jaký to má účel, ale Ramaro už na tom pracuje. A k tomu se teď tady potlouká pastevec. Zřejmě to spolu nějak souvisí. Dorthy, jak je vám? Myslíte, že byste zkusila číst myšlenky jednoho z těch tvorů?“

„Ráda bych to měla z krku.“

„Tak fajn.“ Tleskl rukama o sebe a usmál se. „To je dobře. A co vy, Arkadiji?“

„Radši bych se vyspal,“ odvětil Kilcer se smíchem.

„To bychom potřebovali všichni. Vy jste se navíc vyspal na základně, spal jste cestou zpátky, nemůžete přece prospat celý život. Poslyš, Angelo. Mezitím, co budeme pryč, prozkoumáš les, jestli tam nejsou další pastevci. Mám takový tušení, že jich tam bude víc. Potřebovali bychom provést letecký průzkum, ale to bude muset ještě nějaký čas počkat. Moc hluboko se nepouštěj.“

„Blázníš? Ani tam nepáchnu.“

„Ale no tak, nalož si své věci dozadu na saně a s nima předhoníš všechno.“ Zasmál se. „Aspoň doufám. Jestli si chceš stěžovat na nedostatek pomocníků, tak jsi na špatný adrese. Já sám jsem se něco nastěžoval. Dorthy, vezměte si svůj vak a poletíme. Arkadiji, chcete pomoct s tím monitorovacím přístrojem?“

Při balení věcí slyšela Dorthy rozčilené protesty Angely Sutterové, proložené Andrewsovým nevzrušeným naléháním. Náhle se Sutterová rozesmála, a když Dorthy vylézala z kóje, zrovna říkala: „Tak teda kousek po břehu a zpátky. Ale mně se nechce ani tohle. Předpokládám, že mi taky řekneš, že kdyby na mě přece jen zaútočil, ať ani nestřílím. Zatracená práce.“

„To nechám pouze na tobě,“ odpověděl mírně Andrews. „Tenhle předpis jsem si já nevymyslel. Dorthy, Arkadiji, jdeme! Tak hodně štěstí, Angelo.“

„Ach, to jistě,“ přitakala žena. Ale smála se od ucha k uchu: Andrews jí učaroval tak, jak Dorthy doufala, že v její prospěch učaruje plukovnici Čangové.

Stan na břehu jezera se ztrácel. A potom se začalo zmenšovat jezero v obrysech lesa.

Když toptera stoupala v širokém oblouku nad černou vodou, Dorthy se ve stísněném prostoru za sedačkami, v nichž seděli oba muži, naklonila dopředu a zakřičela na Andrewse: „Nemáme letět dolů na pláně?“

„Až potom. Nejdřív musím zjistit, co je nového v táboře na okraji kráteru. Ten zákaz používat vysílačky nám zatraceně komplikuje práci, zvlášť teď, kdy se tam toho tolik děje.“

Kilcer se připojil k hovoru: „Počkejte, až to uvidíte, paní doktorko. Je to neuvěřitelný.“

„Ale no tak, Arkadiji,“ napomenul ho Andrews. „Nic neprozrazujte. A vy si, Dorthy, nedělejte hlavu, postarám se, abyste mohla splnit svůj úkol. Pastevci nedodržují náš denní rytmus; vždycky se pro vás najde nějaký dostatečně aktivní exemplář.“

Dorthy se stáhla. Nemělo cenu se hádat. Navíc si nechtěla Andrewse proti sobě popudit. Vždyť měl stát při ní, byl její zpáteční letenkou.

Jezero se zúžilo. Za chvíli už letěli mezi strmými zalesněnými svahy a sledovali klikatící se tok říčky, která se rozšířila v místě, kde se řítila ve vodopádu hluboko dolů do zpěněné tůně, sevřená kolmými skalními stěnami, z nichž visely dolů trsy vegetace. Nevyzpytatelné vzdušné proudy prudce pohazovaly s topterou, zatímco si prorážela cestu proti proudu říčky, vegetace přichycená na stěnách prořídla a zhoustla mlha. Praménky kondenzované páry stékaly po kulovité kabině a kužel reflektoru se mléčně zakalil. Andrews zapnul vytápění kabiny, sklonil se nad řídící páku a sledoval radar i omezený výhled ven. Kilcer, nervózní a unavený, se hrbil na sedačce vedle něj.

Dorthy mlčela a v duchu uvažovala, jak zahájit konverzaci – jak nenápadně přesvědčit Andrewse, že ji armáda musí poslat zpátky, jakmile svůj úkol dokončí. Ale vzápětí všechny varianty hned zavrhovala, protože jí připadaly příliš zřejmé a průhledné. Dvakrát se zadívala na Andrewse a toužila s ním prohodit alespoň nějakou banalitu o rozeklané krajině ubíhající pod nimi, jenže on byl příliš zabraný do řízení; ve svých obrovitých rukách svíral řídící páku a v jednom kuse s ní jemně škubal, jako by poháněl živého a neklidného oře. Dorthy se kdysi párkrát projížděla na koni po pláži. Bylo to krátce poté, co jí vypršela smlouva a co se naposledy setkala se svým otcem (ale na to zapomeň, to už je za mnou, konec, nic nezůstalo, jen tajemství, hádanka vzkazu, který Hiroko nechala na stole, když se znovu vrátila na ranč, odkud ji Dorthy zachránila). Užuž se chystala Andrewse zeptat, zda někdy jel na koni a jestli na Elyseji vůbec nějaké mají, když v tom z mlhy vyrazilo hejno tvorů se širokými křídly, a prosvištělo pod topterou jako mračno suchého listí, zdvižené vzhůru vzdušným vírem. Do Kilcerova vědomí se vehnal příval adrenalinu, avšak Andrews s ledovým klidem postrčil páku kupředu a toptera vyletěla nad ptáky, kteří jediným pohybem všichni změnili směr letu, a zmizeli v mlze.

„Neznají letadla,“ zaječel Andrews vysokým hlasem, aby překřičel motory. Snášel se s topterou do původní výšky – aby dole pod chuchvalci mlhy bylo vidět říčku.

Dorthy zavrhla jednu možnou odpověď a zkoušela vymyslet jinou. Za minutu ale už bylo pozdě.

Stromy se ztratily. Říčka se změnila v propletené bystřiny rozdělené velkými balvany. Kaňon, teď už spíš jen hlubší kanál, se rozdvojil, a za okamžik ještě jednou. Nakonec se vytratil docela a toptera si prorážela cestu krvavě zbarvenou mlhou nad hradbou rozeklaných skalisek, stejně pustých jako povrch Měsíce. A najednou to všechno zmizelo z dohledu.

Toptera se střemhlav spustila z velikého útesu, který se táhl nalevo i napravo a strmě klesal ke zvlněnému úpatí. Krajina za ním se svažovala v nepravidelných terasách pokrytých tmavým lesem, který prořídl na rozlehlé svažité pláni, v jejímž středu zářilo kulaté jezero jako oční panenka. Jen svrchní lem slunce nahlížel přes zamlžené vrcholy horské hradby, obepínající tuto rozlehlou kalderu: všechno v ní působilo jako změť stínů a matných ploch světla. Kromě čehosi v samotném středu jezera.

Když začala toptera znovu stoupat, Dorthy se naklonila dopředu a přivřenýma očima hleděla Andrewsovi přes rameno na obrovskou mnohapatrovou věž obklopenou zářícími červenými výboji, které neustále vyrážely z černé vody.

„Co je to?“

„Věž. Teď už asi chápete, proč jsem se musel vrátit. Před dvěma dny ještě nesvítila.“

„Je to šílené místo.“ Panorama zaujalo i Kilcera, jehož nervozita se rozplynula v nepokryté fascinaci.

„Jsme od ní vzdáleni asi dvacet kilometrů. To je nejblíž, kam se zatím dostaneme,“ řekl Andrews.

Dvacet kilometrů. Velikost kaldery se v očích Dorthy zdvojnásobila, ztrojnásobila: věž je určitě vyšší než Muzeum lidstva v Riu, a má větší základnu než kosmodrom v Galvestonu; není to pouhá stavba, ale malá hora. Potom se jim ztratila z dohledu, protože se toptera stočila do směru, souběžného s kolmou stěnou útesu, a pak se, podobně jako pták za letu před dosednutím na větev, vzepjala a dosedla na holou plochu vklíněnou mezi zvrásněné vrstvy skalních stěn. Ve stínu tam matně svítily dva nafukovací stany.

Ještě než se zastavily lopatky vrtulí, přiběhl kdosi k topteře a uvolnil dvířka na Kilcerově straně. Ten ihned vyklopýtal ven a Dorthy ho následovala: muž, který otevřel dvířka, jí podával ruku s jakousi starosvětskou zdvořilostí. Ignorujíc jeho gesto opatrně vystoupila na porézní vyvřelou horninu. Asi deset metrů odtud začínal sráz. Vrchol věže jiskřil i přes kilometry mlhou prostoupeného vzduchu.

Andrews se vynořil zpoza kulaté kabiny s úsměvem na rtech. „Luizi, jak se vede? Dorthy, seznamte se, doktorka Jošidová, a tohle je major Luiz Ramaro. Šéfuje téhle části našeho podniku.“

„Vítám vás tady, paní doktorko.“ Muž nebyl o moc vyšší než Dorthy a jen o málo starší, ale bříško se mu pohodlně pohupovalo nad opaskem kombinézy. Složil jí rychlou poklonu a pak si ji nepokrytě prohlížel. Dorthy opětovala jeho upřený pohled a odmítala se nechat zastrašit. Měl kulatý, kávově zbarvený obličej, s tupým nosem a drobnýma, živýma očima, černýma jako dvě kuličky rybízu na polevě nějakého zákusku. Přes levou tvář se mu táhla jizva ze souboje. Po chvilce Ramaro pokýval hlavou, jako by se v něčem utvrdil, a otočil se k Andrewsovi, který se vyptával na bezpilotní sondy, na vývoj situace, a také na to, jestli už objevili nějaké zdroje energie.

„Prosím tě,“ smál se Ramaro. „Dopřej nám trochu času, Andrewsi. Ne, žádné zdroje energie se ani vypátrat nedají. Vypadá to, že světla fungují jako zářivky, uvolňují nahromaděné kvantum energie, i když tyhle mají podobu povlaků, silných sotva jako molekulová vrstva. A pokud jde o to, proč se energie uvolňuje právě teď… tak tenhle problém ještě pořád řešíme. Ale pojďme někam, kde tolik nefouká. Sejuro, vám je určitě zima, ne? Zdržíte se tady chvíli, Andrewsi?“

„Ne, jsme tady jenom na skok. Kdybychom mohli komunikovat vysílačkami, vůbec bych sem nahoru neletěl. Chceme dohonit dvojčata dole na pláních. Doktorka Jošidová bude číst myšlenky těch pastevců. Jestli ovšem nějaké mají.“

Major Ramaro upřel zrak na Dorthy a jeho pohled působil stejně pobaveně jako zlověstně. Tón jeho hlasu byl pohrdavý: „Tak to je to vaše Nadání. No, to jsem si mohl myslet. Tak to zlom vaz, Andrewsi.“

V Dorthy zahlodal vztek, ale nedala na sobě nic znát. Uvědomovala si, že ať řekne cokoliv, stejně by to nezapůsobilo. Ramaro bezpochyby pocházel z Velké Brazílie: jizva ze souboje ho řadila do staré aristokratické rodiny. Pro tyto lidi nebyly ženy nic víc než cenný majetek, nositelky plodu. Tento postoj se zrodil v dobách před několika staletími, kdy během války o trůn většina dívek a žen podlehla moru. Potom se ženy a dívky ve Velké Brazílii začaly prodávat a kupovat, a zvláště aristokracie si je přísně chránila a utrácela nesmírné částky za obohacení a rozšíření svých rodokmenů. Ženám ve Velké Brazílii byly uděleny všeobecné občanské svobody a právo disponovat majetkem teprve před necelými čtyřiceti lety, dávno po vyhlášení Federace vzájemné prosperity mezi Zemí a starými koloniemi, které založily Rusko a Spojené státy americké, a muži jako Ramaro představovali poslední opory dávných předsudků.

Maličký major je zavedl do nejbližšího stanu, kde prodělali rituál v očistné komoře. Za ní byl matně osvícený kruhový prostor přecpaný stoly s monitorovacími přístroji: pět nebo šest techniků se sklánělo nad obrazovkami, na jejich tvářích se odráželo krvavě červené světlo. Ramaro přinesl všem kávu a s horlivou zdvořilostí přisunul k Dorthy křeslo na kolečkách – když se však usadila, okamžitě si jí přestal všímat.

Dorthy usrkávala černou kávu a sledovala na jedné volné obrazovce velikou věž, vystupující z klidného vodního příkopu, na jejíchž početných věžičkách zářila světla jako náhrdelníky fluoreskujících rubínů. Poslouchala přitom, jak Ramaro s Andrewsem diskutují o jejím účelu a o tom, zda jsou její stavitelé vůbec ještě naživu. Kilcer stál trochu stranou, kouřící kávu ve svém šálku netknutou, a pozoroval oba muže. Nepatrně pokývl hlavou, když se Andrews zmínil o pastevci, kterého Dorthy zahlédla v lese, a znovu opakoval svoje přesvědčení, že nepřítel na této planetě zdegeneroval a že pastevci jsou jeho barbarští potomci.

„Myslíte jako ti vaši předkové, kteří upadli do barbarství, když před pěti sty lety skončilo dopravní spojení mezi Zemí a Elysejí?“ Ramaro se usmál a jeho oči téměř zmizely v baculatých tvářích. „Podle mého názoru se nepřítel tady někde skrývá,“ řekl Kilcerovi a Andrewsovi. „Skrývá se, nebo čeká, až jej někdo probudí ze spánku. Třeba se právě teď probouzí a ta světla s tím souvisí. I to je možné, Andrewsi.“

Dorthy uvažovala, jestli mu už pověděli o té spalující inteligenci, kterou dvakrát na okamžik zahlédla, ale zůstala zticha. Ta debata se jí netýkala. A kromě toho cítila vůči majoru Ramarovi silnou antipatii.

„Možná ano, pokud bys dokázal vysvětlit, proč to dělají,“ oponoval Andrews. „Jen tak transformovat celý svět a pak se odebrat ke spánku? Proč? Tohle není kolonizační loď, které trvá cesta od hvězdy ke hvězdě celé roky.“

„Musíme mít na paměti, že je to cizí civilizace.“

„To může být jen sotva východisko pro naše úvahy. Vysvětluje to všechno a zároveň nic.“

Ramaro pokrčil rameny. „Jisté je, že ještě musíme prozkoumat skoro celou planetu. Vždyť větší část není ani pořádně zmapovaná a lidská noha se jí nikde nedotkla. Abychom s tím aspoň trochu hnuli, potřebujeme nejméně padesát týmů, jako je tenhle.“

„To už jsem říkal lidem nahoře mockrát…“ Andrews si poškrábal strniště na bradě. „Předpokládejme však, že pastevci opravdu táhnou sem nahoru. Co na to říkáš?“

„Podle mého názoru jsou to jen inteligentnější zvířata, možná na úrovni lidoopů nebo delfínů, ale nic víc. Nanejvýš by mohli hrát roli jakýchsi správců, služebníků, čekajících na své pány. Ať už jsou kdekoliv.“

„Takový názor nám ale umožňuje jen minimální výzkumné práce, Luizi. Jakmile tam nahoře získají pocit, že tu existuje riziko střetu s něčím nepřátelským, stáhnou zálohy, které potřebujeme. Když vyvoláme dojem, že tu o nic nejde, odhodlají se k celoplošnému výzkumu, to mi věř.“ Andrews se opřel bokem o jeden ovládací pult. „No dobře, ať už máš pravdu ty nebo já, vypadá to, že se toho můžeme hodně dozvědět od samotných pastevců.“

Dorthy, jejíž vztek konečně nalezl vhodný cíl, se vmísila do rozhovoru: „Vy předpokládáte, že do těch tvorů můžu proniknout hlouběji, než to dokážu u lidí, doktore Andrewsi. Kromě toho mi nepřipadá, že byste se do toho nějak hrnul.“

Andrews zdvihl huňaté obočí. „Mrzí mě to, Dorthy, tohle všechno pro vás musí být hrozná otrava. Ale potřebuju se přesvědčit, že události nepředběhly mé plány.“

Ramaro se nepatrně odvrátil od Dorthy (nedokázala rozeznat, jestli to byla úmyslná urážka nebo podvědomé opomenutí a řekl: „Měl bys opustit tábor u jezera, i když je tak pěkný, a přesunout se sem. Každý den, každou hodinu se tady děje něco nového, a taky bys ušetřil spoustu času, který jinak prolítáš.“

„Chápej, mám pro ten tábor slabost,“ zasmál se Andrews. „Přece jenom jsme tam začínali. Navíc musíme připravovat i biologický program. Zdejší ekosystém je vyvážený stejně jemně jako optika tvých sond. Myslím, že bychom neměli zapomínat na tuhle stránku našeho výzkumu.“

Dorthy, jíž si zjevně nikdo nevšímal, ucítila známé píchání, kterým se vždycky ohlašovaly její záchvaty (doufala, že je to snad jen vztek), a tak odložila kávu a odešla se zeptat jednoho technika, kde je toaleta. V umývárně si opláchla obličej studenou vodou a promnula si čelo. Prameny černých vlasů jí vyklouzly zpod baretu. Zastrčila si je zpátky, znovu se předklonila a vypláchla si ústa, aby se zbavila té hořké pachuti.

Když se vrátila do tlumeně osvětlené místnosti, Andrews se k ní obrátil od haldy hologramů rozložených na pracovním stole. Kilcer držel jeden v rukou a nakláněl ho sem a tam. „Promiňte,“ omlouval se jí Andrews.

„Už jste s majorem Ramarem skončili?“

„Je támhle. Kontroluje dálková měření sondy, která se nějak zasekla. Počkejte, tohle si můžu vzít s sebou. Já si fakt přeju, abyste ty pastevce zkoumala.“

„Nemusíte se bát, já se při tom nezaseknu. Chci to mít za sebou a vrátit se ke své práci. Tohle všechno mi připadá poněkud neskutečné.“ Jen to dořekla, zmocnil se jí okamžitý neklid. Měla pocit, jako by celý stan se všemi ovládacími pulty, pracovními stoly a celým osazenstvem sklouzl několik metrů po skalním šelfu směrem k propasti. Pak ji napadlo, co když se Andrews mýlí, a pastevci nemají s nepřítelem vůbec nic společného? Co se mnou orbitální velitelství provede? Pošlou mě domů, nebo mi nařídí pátrat někde jinde?

„Mně to tady připadá dost neskutečné,“ poznamenal Kilcer. „Když jsem teď tady, je to ještě silnější, než když jsem čekal v táboře Nula.“

„Jo, ale je to docela určitě skutečnost,“ povzdechl si Andrews. „Teď, Dorthy, ještě něco vyřeším s Ramarem, a potom už poletíme. Slibuju.“

Přešel místnost, sklonil se nad majorem a dal se s ním do hovoru. Ramaro nejdřív dvakrát pohlédl směrem k Dorthy, a pak se začal plně soustředit na Andrewsovo naléhavé řečnění. „V jednom kuse se hádají,“ podotkl Kilcer, „já si ale myslím, že jsou oba úplně stejní.“

„Stejně posedlí,“ dodala Dorthy.

Kilcer pokrčil rameny a začal rovnat hologramy na hromádku.

Konečně Andrews domluvil, místo pozdravu si přejel palcem po čele a vrátil se ke Kilcerovi a Dorthy. „Všechno dohodnuto,“ oznámil jim. „A teď vás oba dopravím k vaší práci.“

Když se plošina pod nimi naklonila a toptera obloukem prolétla nad propastí směrem k průsmyku, ucítila Dorthy, že samovolná aktivace jejího Nadání začíná ustupovat. Představovala si, že má někde v dosahu vypínač, který by ho úplně potlačil: jen kdyby ho tak objevila, aby ho mohla stisknout. Zaklonila se dozadu a v těsném prostoru zkoušela najít pohodlnou polohu pro své nohy. Vpředu svíral Andrews řídící páku a pozoroval radar, zatímco se nořili do dalších a dalších závojů mlhy. Vedle něho neklidně podřimoval Kilcer. Dorthy slabě vnímala nestálé předivo jeho tíživých snů.

Chvilku poté, co prolétli průsmykem a začali sledovat tok říčky vinoucí se skalnatým terénem, zakřičel Andrews přes rameno: „Pokud se nemýlím, tak vy jste, Dorthy, astronom, že jo?“

„Na to bych nerada zapomněla.“

Jeho smích zazněl jako výstřel z pistole. „Všechno tohle vám musí připadat hrozně malicherné. Kdysi jsem dobře znal jednoho vašeho kolegu: velmi rád zdůrazňoval, že život v našem vesmíru je čistě náhodná, anomální věc. Myslíte si to taky?“

„Domnívám se, že je to dost rozšířený názor. Ostatně, kolik hvězd má vhodné pásmo teplot, ve kterých by mohl existovat život – a navíc ve vzdálenosti, kde už planety rotují dost rychle kolem své osy? Kolik z nich má v tomto pásmu planety, a kde existují natolik dlouho, aby se na nich život stačil vyvinout? A na kolika těchto planetách skutečně život je? Ano, troufám si říct, že navzdory ohromnému počtu hvězd je to dost vzácný jev. V této Galaxii může být takových čtyři sta miliard hvězd, ale víc než polovina z nich jsou hnědí trpaslíci, natolik maličcí a sotva patrní, že dokonce i ty v blízkosti Sólu dokázala odhalit až teprve vysokointerferenční holografie. A většina ostatních hvězd, jako třeba tahle, na tom není o nic líp.“

„No dobře, to je ta stará známá Drake-Saganova rovnice. Ale nepočítalo se s jednou věcí, totiž že případný život má tendenci se šířit dál, čímž snižuje entropii a zvyšuje řád podle vlastního systému. Jen se rozhlédněte kolem…“ Jednou rukou ukázal před sebe. Pod klesající topterou se míhaly tmavé stromy ověšené vějířovitými liánami, na nichž se srážela mlha. „Tady jsme na planetě, která se ještě poměrně nedávno neotáčela kolem vlastní osy, byla příliš blízko ke svému slunci. Avšak někdo ji roztočil, vrhl na její povrch několik set ledových asteroidů a zažehl pár desítek sopek, aby se obohatila atmosféra. A pak rozsel živou hmotu. To už něco znamená, ne? Jistě, já dobře znám Seyfertovy galaxie a černé díry a bílé díry a kvasary a všechno ostatní, ale to je jednoduše spousta ohňostrojů, které explodují kvůli náhodné akumulaci hmoty. Dopřejte nám další milión let a pak možná začneme sami vytvářet ty správné hvězdné systémy z energie, která vystřeluje z jader kolidujících galaxií. Sakra, když na to přijde, změníme vesmír tak, aby nám vyhovoval. Jsme teprve na začátku, ale já to považuju za možné. Pokud objevíme způsob, jakým nepřítel planoformoval tenhle svět, dokážeme se šířit ještě rychleji. Poroste to geometrickou řadou. Nebudeme muset pátrat po těch několika planetách, na kterých můžeme přežít: hned teď si jich klidně přizpůsobíme takových deset dvacet ve vzdálenosti třiceti světelných let! Můžete zapomenout na omezení od K5 do F0 – to všechno bude stačit asi tak na milión let. Víte přece, že kdysi dávno, když byla kolonizována Elysej, v těch mizerných dobách ruského a amerického impéria, ještě než nastala doba Bezvládí, představovali mí předkové jen skupinu lidí, která si chtěla žít po svém, jednu z mnoha, které na Elysej odklidili. A za dalších tisíc let bude moct každá skupina, která po tom zatouží, dostat svou vlastní planetu. A život se bude šířit dál. Geometrickou řadou, souhlasíte se mnou? Tahle Galaxie, Magellanova mračna, všechny blízké galaktické soustavy…“

„A co jestli narazíme na dalšího nepřítele? Nebo na něco jiného?“

„Pak proti nim budeme bojovat, nebo se s nimi spojíme. Co jiného ostatně představuje život? Evoluce, chápete? Nezná slitování s pomalými a slabými.“

„A co když náhodou budeme ti slabí my?“ Pocítila lehce shovívavé pobavení nad tím, jak vůbec může někdo tak úporně zastávat takové názory. Úplně se rozohnil.

„Nepřítel, to je něco jako zkouška. Na BD dvacet zvítězíme, protože oni neznají fázové urychlovače. Musí bojovat ve vlastním teritoriu a nemají se kam stáhnout. A tady? Vypadá to, že se obrátili v prach. Nelamte si s tím hlavu, Dorthy.“

„Myslela jsem to trochu jinak. Dejme tomu, že tam kdesi existují nějaké mocnější civilizace: Impéria, Galaktické svazy, nazvěte je podle libosti. My se tam vydáme pomocí našich fázových lodí, s našimi nedokonalými zbraněmi a nedostatečnými znalostmi. A oni pohltí nás. Mně úplně stačí pozorovat hvězdy z uctivé vzdálenosti, nemusím je zrovna brát útokem.“

„To je názor, který neuznávám. Můj otec, ten by s vámi souhlasil. Sedí doma, dohlíží na náš podíl v Kartelu a nikdy nevytáhne paty ze svého hradu.“ Zasmál se. „Taková veliká hromada kamení, stará asi tři sta let, táhne tam, je tam sychravo, ze dvou stran ji nahlodává moře – západní hradby, pokud s nimi něco neudělá, se do deseti let zhroutí – a v okruhu pěti set kilometrů ani živáčka. To je jeho svět a takhle by mohl existovat na kterékoli planetě. Vlastníme dva domy na Zemi, další na Tallmanově srázu na Titanu, pobřežní dům na Serenity. On ani jeden neviděl. Věří mně a svým zaměstnancům, že se o všechno postaráme. A víte, že to funguje? Sice pomalu a ne moc efektivně, ale funguje to. Jakž takž to drží pohromadě. Jemu je sto let, chápejte: bylo mu čtyřicet, když přišli lidé ze Země zbavit dávné kolonie barbarství, do kterého mezi tím upadly. Vlastně to s mou rodinou nebývalo zlé, dokonce jsme se stali vládci malého území na Elyseji. No, už si na to moc nepamatuju, bylo mi pět, když založili Federaci, a deset, když Země více méně vnutila Elyseji centrální vládu a donutila všechny pěstitele agaterinu vstoupit do Kartelu. Tak, a teď jsem vám prozradil svůj věk. Hádala byste mi víc nebo míň?“

„Máte v sobě hodně energie,“ odvětila Dorthy neutrálně.

S úsměvem na ni pohlédl. „To je od vás milé. Já si to totiž myslím taky. Mám vitalitu, rozumíte. Před tisíci lety by tomu říkali sublimace nebo nějaký jiný nesmysl. Můj otec nedokázal pochopit, proč jsem odešel z Cechu (máme tam rozsáhlé investice) a vstoupil do armády hned při prvním náznaku nějakého konfliktu na BD dvacet – prohlásil, že je připravený pořídit si dalšího potomka, pokud opravdu cítím, že jeden člen rodiny musí vstoupit do vojenských služeb. Ani nechápe, co tady dělám. Moje matka sice trochu ano, ale ta přece jen občas vytáhne paty z toho hradu.“

„A co tady vlastně děláte?“

„Vezu vás a Arkadije k pastevcům, jak vidíte. Arkadiji, probuďte se!“

Neurobiolog se protáhl, jak jen mu to sedadlo dovolilo, a zívl. „Už tam budem?“ zeptal se, a když mu Andrews odpověděl, že ještě ne, opět se schoulil a hlava mu klesla na stranu. Jeho profil se ostře rýsoval proti velkému slunečnímu kotouči nad tmavým lesem (mlha už zmizela), který pozvolna přecházel v pláně. Slunce bylo asi v polovině cesty k zenitu a vévodilo celé obloze. Kousek od jeho středu se černala spirála slunečních skvrn, děr, v nichž by mohly beze stopy zmizet celé planety. Bylo natolik kalné, že si jej Dorthy mohla prohlížet celé minuty, aniž by musela mrknout nebo odvrátit zrak. Měla dojem, že téměř dokáže rozeznat granulaci jeho fotosféry.

„A jsme tady,“ oznámil Andrews.

Dorthy se vší silou vzepřela o Andrewsovo sedadlo, a když se toptera naklonila doleva, rozhlédla se po krajině. Les řídl. Jeho tmavou pokrývku rozrývaly mezery křovin; protínala ho vyschlá koryta, rudé skály žhnuly v červeném světle slunce. Krajina se vyrovnávala. Před nimi se táhla veliká pláň až k obzoru, za kterým se dala tušit poušť.

Andrews zkoumal displej radaru. „Byli tady někde kolem,“ řekl, „ale přestěhovali se. Vyletím výš a zkusíme na té pláni najít jejich transportér.“

Když se lopatky toptery roztočily rychleji, Kilcer si protřel oči a zeptal se: „Koho jste ztratil?“

„Dvojčata. Náš biologický tým. Sledují jednu skupinu pastevců. Marta se domnívá, že bychom mohli přijít na kloub jejich sociálnímu chování.“

„A existuje vůbec nějaké?“ zeptala se Dorthy.

„Většinou šoustají,“ odvětil Andrews s bohorovným klidem. „Vrchní samice ovládá celou skupinu tak, že vybere samce, kteří ji šoustají, a ostatní samci taky navzájem šoustají, aby si zajistili vedoucí postavení. Skoro stejně jako v armádě.“ Sklouzl očima na radar a zamířil topteru o trochu výš. „Jak to s vámi bude, Dorthy, až budete číst myšlenky?

Nemáme s sebou žádné lékařské vybavení, kdybyste znovu zkolabovala, a hrozně nerad bych s vámi musel letět zpátky do tábora Nula, až by to s vámi začalo jít s kopce.“

„Budu se snažit nekomplikovat vám život.“

„Ksakru, tak jsem to nemyslel,“ přerušil ji netrpělivě. „Nestane se vám nic?“

„Když budu připravená, tak ne.“

„Dohlédnu na to,“ prohlásil Kilcer. Dorthy jeho poznámka popudila, ale stiskla rty a neodpověděla. Vykašli se na to a nech to plavat. Jen aby už mohla splnit svůj úkol a jít.

„To je dobře,“ kývl Andrews. „No, myslím, že jsem je našel. Díky bohu se nepřesunuli příliš daleko, jinak by to taky mohlo trvat celé dny. Jsme na místě.“

Když se toptera naklonila a začala obloukem klesat, slunce vyplnilo kabinu světlem matným jako sražená krev. Dorthy zahlédla v dálce špinavě bílou kolej a pak, o něco blíž, hranatý tvar hledaného vozidla, které uhánělo křovinatým porostem. Andrews škubal řídící pákou a toptera klesala, vířila kolem sebe prach, a pak se elegantně otočila a dosedla na zem dřív, než vozidlo stačilo zastavit.

Ekolog Jon Chavez byl vysoký, štíhlý muž s jemným snědým obličejem, rámovaným lesklými černými vlasy, které se vlnily a poskakovaly, zatímco zaujatě vysvětloval Andrewsovi: „Už dva dny se stahují z plání. Ztratili jsme stopu naší původní skupiny, hned jak zašla do lesa. Marta je ještě pořád pěkně naštvaná – musí teď vymýšlet nová jména pro pastevce v další skupině. Myslíme si, že i oni mají namířeno do lesa.“ Ukázal směrem k tmavému pásu v dálce nad rovnou krajinou.

Marta Adeová se vmísila do hovoru. Byla to temperamentní žena, stejně vysoká a štíhlá jako Chavez, a její černé vlasy a tmavá pokožka se leskly v červeném světle. „První skupina se zastavila k odpočinku a pak zničehonic vyrazila k našemu táboru. Měli jsme štěstí, že jsme stačili včas všechno uklidit. Jon tam pobíhal nahatej a házel všechno vybavení dozadu do transportéru.“

„Asi má pocit, že to byla ohromná sranda,“ pronesl s úsměvem Chavez.

„Jo, to teda byla,“ potvrdila Adeová.

„A co tahle skupina?“ zeptal se Andrews. „Zastaví se?“

„Určitě ano, ale nedokážu odhadnout, kdy. Cestou je jakési napůl vyschlé jezero. Možná tam.“ Marta Adeová se otočila k Dorthy. „Nemají pevně rozložený spánek a bdění. Domnívám se, že to nějak souvisí s tím prodlouženým dnem a nocí, řekla bych, že se nevyvinuli v těchto podmínkách.“

„Přinejmenším v tomhle máme jistotu,“ dodal Chavez. „Ostatně, kdo dokáže určit, odkud pocházejí a jak to tam vypadá?“ Otočil se s rukama v bok, a rozhlédl se po vyprahlé pláni až k místu, kde se na obzoru zahaleném v oparu blýskala vodní hladina jako měděná mince.

„Jak blízko k nim můžu?“ zeptala se Dorthy.

„To opravdu nevím.“ Adeová se usmála. „Nepokoušela bych to na míň jak sto metrů. Já sice umím běhat rychle, ale jednou, když jsem se k nim přiblížila na takových sedmdesát osmdesát metrů, několik samců mě málem dostalo.“ Natáhla ruku před sebe, růžovou dlaní dolů, a zatřásla jí. „Takhle jsem se klepala celej den. Jsou děsně chlupatí, má drahá. Ale s dobytčaty si naopak nemusíte dělat vůbec žádný starosti, to jsou jen takový stroje na žraní. Pokud budete zrovna stát na trsu rostlin, možná se vám ho pokusí vyrvat zpod nohou, ale to je asi tak všechno. Stačí je jednoduše praštit přes chobot a oni odtáhnou. Zhruba tímto způsobem je ovládají i pastevci.“

„Pořád jste ještě neviděli žádné mladé?“ otázal se Andrews.

Adeová pokrčila rameny. Napjatou kůži nad lícními kostmi jí zdobily nápadné, souběžné rituální jizvičky. „V té druhé skupině běhali dva samci, kteří asi nebyli dospělí – nebo prostě mohli patřit k jinému druhu, třeba to byly nějaké zrůdičky. Pak je tady ještě jeden tvor, o kterém se domnívám, že je to odlišný druh. Je velký jako kočkodan a čistí srst jedné samici a každému samci, který se zrovna stane jejím partnerem. Mohl by to být nějaký domácí mazlíček, nebo s nimi žije v symbióze, anebo je to zkrátka velmi malé mládě. Ale mezi ním a dospělým samcem neexistuje žádný mezistupeň.“ Usmála se na Dorthy. „Kdybyste zahlédla nějakej porod, až budete u nich, přiběhnu ještě rychleji, než jsem pádila před těmi samci.“

„Třeba kladou vajíčka,“ uvažoval Chavez. „Mají kloaku jako ptáci, žádné zřetelné pohlavní orgány.“

„Až na to, že jsme ještě nikdy neviděli vejce,“ podotkla Adeová. „Samý sex, ale doposud žádný výsledek. Snad to závisí na ročním období, možná proto táhnou do lesa. Osa planety je přece jen trochu vychýlená, i když tady na rovníku to nemá valný význam. Ale určitě existuje pevné období dešťů, kde by se jinak vzaly ty hluboký, vyschlý strouhy v místech, kde se začíná zdvihat les. Jen zkuste kopat v nějaké strouze a najdete vodu. Jsme prostě uprostřed období sucha.“

„A že by snad kvůli tomu stěhovali svá stáda? Protože pláně vysychají?“ zeptal se Kilcer.

„Tak moc vyschlé zase nejsou. Hlavní kořeny rostlin, které tady nahrazují trávu, sahají hodně hluboko. Dělají si tak zásobu vláhy. Hned jak je dobytčata spasou, znovu dorůstají.“ Chavez rozhrnul špičkou boty vyschlou hlínu. „Za pár dní nepoznáte, že tudy přešlo stádo. Byla by z toho taky dobrá píce. I my bychom z toho mohli vyžít, kdybychom se vyhýbali starým rostlinám. Obsahují velké množství těžkých kovů. Dobytčata je sice spásají celé, ale ostatní zvířata uždibují jen konečky.“

„Pastevci jsou ale důsledně masožraví,“ poznamenala Adeová.

Chavez se uchechtl. „Copak vy jste to nevěděli?“

Dorthy pohlédla z jednoho na druhého. Jak tam tak stáli blízko sebe, vzájemně na sebe hleděli, jejich tajnůstkářské a žádostivé pohledy, jeden doplňoval výklad druhého… pochopila, proč jim Andrews dal přezdívku dvojčata, a zmocnila se jí lehká žárlivost na jejich očividnou blízkost. Byli šťastní, že se k sobě můžou přimknout ve vesmíru, který jinak všechno svévolně rozděluje. Dorthy jakživ nikoho nemilovala – vyjma své matky – a to si uvědomila až poté, co matka zemřela, vyčerpaná věčnými požadavky svého muže, které pramenily převážně z jeho osamělosti, když ztratil lásku vlastní rodiny.

Andrews vyprávěl dvojčatům o světlech, která se objevila u věže, a o tom, jak se Dorthy setkala s pastevcem v lese. „Mám stále intenzivnější pocit, že jsme svou přítomností uvedli něco do pohybu,“ řekl a zkřížil si ruce na prsou. Bylo ještě chladno, i tady na rovníku, uprostřed první poloviny dlouhého, předlouhého dne. „Tahle migrace, světla, něco se tu určitě děje. Pozvolna, ale přece. Musíme si teď všichni dávat pozor. Mrzelo by mě, kdybychom tu způsobili nějaký incident, který by poskytl armádě záminku k přerušení výzkumu. Plukovnice Čangová by to udělala s velkou radostí.“

„Oběťmi nepřátelského incidentu jsme tady my,“ namítl Chavez.

„Vypadalo to, jako by se tábořiště proměnilo v Avenidu das Estrelas v místním provedení,“ dodala Adeová a její smích dutě zazvonil. „Opravdu, Duncane, měl jste nás vidět, jak jsme tam poskakovali.“

Andrews se zdvořile zasmál svým tlumeným smíchem, a potom věcně navrhl, aby složili Kilcerovy přístroje. „Opatrně, prosím vás,“ nabádal je neurobiolog, když jim Andrews začal podávat jednu bedničku za druhou. „Je to velmi křehké.“

„No, hlavně doufám, že to funguje. Protože mi jde o krk. Tak a je to.“ Andrews podal poslední dva menší vaky s osobními věcmi Dorthy a Kilcera. Vyklonil se v kruhovitých dvířkách, rukama se zachytil sloupku nad hlavou a zavolal: „Přiletím za vámi za tři dny, tak se mi nezatoulejte moc daleko.“

„To záleží na pastevcích,“ odvětil Chavez.

„Podívejte se, jestli zabloudíte, budu mít bez té vysílačky setsakramentskou práci vás vůbec najít. Za tři dny se prostě sejdeme tady, ať už pastevci budou podnikat cokoliv, takže si nastavte kompas podle souřadnic dálkové navigace.“ Chavez chtěl protestovat, ale Andrews zavrtěl hlavou. „Takhle to bude,“ pronesl rozhodně. „Nechci vás ztratit.“

„No dobrá,“ souhlasil Chavez poté, co si vyměnil s Martou krátký pohled.

„Všichni to mají těžké,“ podotkl Andrews. „A dohlídněte mi tady na ty dva. Nashledanou za tři dny.“ Vklouzl do kabiny a práskl dvířky. Když se lopatky vrtulí natočily vzhůru, ustoupili všichni po obou stranách průhledné kabiny dozadu. Zvedl se prach, toptera nadskočila do vzduchu a při stoupání se lopatky vrtule postupně vyrovnaly do vodorovné polohy. Dorthy sledovala pomalu se zmenšující topteru s prázdným pocitem vzbouřence vysazeného na pustý břeh.

„Pospěšte si,“ vyzvala je Adeová energicky, „stádo nám utíká. Naložíme to a jedem.“

Transportér se nejnižší rychlostí kodrcal a rachotil ve stopách pomalu se vlekoucího stáda dobytčat. Chavez u řízení objížděl jen ty největší překážky, dřel motor do strmých svahů a smykem sjížděl z odvrácených, razil si cestu uschlými křovisky. Červené světlo prostupovalo prachem, který se neustále usazoval na čelním skle a opadával při nárazech v nerovném terénu. Adeová seděla na otočné sedačce vedle svého milence: Dorthy s Kilcerem se na malých lehátkách přímo za nimi přidržovali vnitřních vzpěr.

„Musím se vás na něco zeptat,“ ozval se Kilcer. „Když jsme sem letěli, zahlédl jsem něco, co pokládám za nemožné – zvířata podobná vyhynulému druhu pozemských lenochodů. Asi jsem se spletl, že?“

„Ba ne,“ zavolal dozadu Chavez. „Andrews vám to nevysvětlil?“

„Ptal jsem se ho na to, ale řekl mi, že vy o tom víte víc. Chtěl jsem se ho zeptat ještě jednou, ale už nebylo kdy…“

„Prostě se z toho vykroutil,“ skočila mu Dorthy do řeči, „říkal něco v tom smyslu, že jsme toho neviděli ani polovinu.“

„To tedy neviděli,“ souhlasila Adeová.

Chavez sklonil hlavu. „Jsou tady reprezentativní vzorky fauny a flóry asi z deseti planet, všechny smíchané do zdejšího absurdního ekosystému. Některé z nich jsme schopni určit: jsou ze Země, Elyseje, Ruby, Serenity. Zbylé ani neznáme. Pastevci a dobytčata patří do stejné skupiny. Modrý pigment, který v krvi váže kyslík, vysoký obsah těžkých kovů.“

„Nic z Novoj Rosiji?“ Dorthy zachytila záchvěv Kilcerova vzrušení, když se na úzkém lehátku naklonil dopředu a pevně sevřel sedačku Adeové.

„Nic z toho, co jsme zatím objevili,“ odpověděla Adeová. „Možná v jiných oázách.“

„Ukaž mu ten seznam, Marto,“ vybídl ji Chavez.

Kilcer ho přelétl očima a světlo z obrazovky mu planulo na tváři. Dorthy se zamračila: „Takže oni si prostě pořídili jakýsi zvěřinec, jen aby zabydlili tuhle planetu? Ale proč místo toho jednoduše nekolonizovali Zemi nebo Elysej? Vždyť to bylo před miliónem let, nic by jim nestálo v cestě. Proč si s tím vším dali takovou práci?“

Kilcer zvedl hlavu a samolibě podotkl: „Přesně na tohle jsem se vás ptal, vzpomínáte si? Řekla jste mi, že na to přijdete.“

„Mám teorii,“ přerušila je Adeová, „že se nepřítel vyvinul na planetě nějakého červeného trpaslíka a nesnáší světlo krátkých vlnových délek.“

„To je pravda, to dobytče, co Andrews přivezl na základnu, mělo kůži citlivou na ultrafialové záření,“ řekl Kilcer. „Ale všechny takové světy přece vypadají jako tenhle, předtím, než jej planoformovali. Jednou stranou trvale obrácený ke svému slunci, a tudíž nevhodný pro život. A pak, ta světla v oáze jsou velmi jasná. Jsou sice červená, ale jasná.“

„Tak to mohl být třeba červený obr.“

„To není možné,“ odporovala Dorthy. „Červený obr může být buď hvězda jako Sol, která už opustila hlavní posloupnost, takže se bude rozpínat a zničí všechny planety v obyvatelném pásmu, anebo velká hvězda, která se brzy promění v bílého trpaslíka. Velké hvězdy nežijí dostatečně dlouho, aby se na jejich planetách mohl vyvinout život.“

„Ona je astronomka,“ poznamenal Kilcer. „Není radno se s ní hádat.“

„Takže abych to radši nechala na vás, co?“ Adeová se na Dorthy usmála a ta úsměv opětovala. Nic ji to koneckonců nestálo.

Sledovali stádo dlouhou dobu. Dorthy se snažila číst svou knihu, ale kodrcání transportéru jí v tom bránilo. Ležela na tvrdém lehátku, napůl ucha poslouchala Kilcera, jak diskutuje s Adeovou a Chavezem o ekologii, pak se najednou probrala ze spánku, v hrdle štiplavou pachuť vyčerpání.

Transportér zastavil: to ji probudilo. Chavez se opřel zády o sedačku a protáhl se. Adeová pozorovala obrazovku, přenášející záběr kamery z dálkové sondy. Za chvíli jim oznámila, že si pastevci stavějí tábořiště: zastavili se na břehu jezírka, snad aby napojili dobytčata. „Tak si myslím, že bych to měla zkusit,“ poznamenala Dorthy bezmyšlenkovitě. „Jak dlouho tam zůstanou?“

„Možná dvě hodiny, nebo taky dvacet.“

„Dvě hodiny by stačily,“ řekla Dorthy. Vyndala si jednu tabletku protilátky, která osvobodí její Nadání z chemického zajetí, a zapila ji kyselým pomerančovým džusem. Automat na transportéru byl primitivnější než ty v táboře Nula nebo v Andrewsově stanu u jezera. Nabízel jen základní nápoje a dvacítku jednotvárných variant proteinových směsí a zeleninových pyré.

Kilcer žvýkal tabulku koncentrátu a sledoval Dorthy, jak polyká tabletku stylem kněze sloužícího svátost přijímání. Dorthy se odvrátila od jeho nábožného pohledu a hladově se pustila do vlastní tabulky (čas v tom neměnném, klamném světle přímo letěl: na Zemi ve Velké Brazílii bylo už dávno po poledni). Zbývalo ještě asi dvacet minut, než se Nadání probudí, a tak se opět posadila na lehátko a čekala.

Znovu procitla, ústa měla vyschlá a Nadání planulo mnohem jasněji než kalné světlo, vnikající dovnitř čelním sklem. Vnímala Kilcerovy opatrné myšlenky, pluly kolem jako ledové kry v majestátním procesí po klidné řece, zatímco si chystal své senzory; divoký proud živého stříbra Chavezových myšlenek s pomalým spodním proudem vyčerpání; přelétavá, nepokojná inteligence Adeové; tři oddělené melodie, jen nepatrně rušivé, malý kousek kakofonie civilizace, před níž Dorthy prchla do průzračného ticha samoty vesmírného prostoru.

A když pak kráčela po vyprahlé zemi k vzdálenému třpytu jezera, vnímala za sebou ty lidské mysli jako rozptýlene světlo mimo své zorné pole, a nejvíc ze všech Kilcerovu, protože ji v uctivé vzdálenosti následoval se svým přístrojem, který mu neohrabaně poskakoval u boku.

Písek, usazený ve vlnitých žlábcích, jako by přes něj kdysi proudila voda, jí vrzal pod nohama. Tu a tam v něm vyrážely ostrůvky rostlin, jakýchsi dužnatých výhonků s nerozvinutými šupinovitými listy, které se v červeném světle zdály černé. Některé jí dosahovaly až do pasu. Ze které známé či neznámé planety? Oblé kameny různých velikostí vrhaly kolem sebe změť stínů. Po čtyřech přelezla nehlubokou písečnou dunu, písek se jí drolil pod rukama. Za dunou pokrýval půdu, vyschlou na troud, řídký koberec porostu. Nyní už rozeznávala, jak se na břehu jezera něco pohybuje, ale byla ještě příliš daleko, aby něco vnímala. Kilcerova přítomnost rušila její pozornost: mihotavé boční světlo, skvrnka energie v jejím oku, elektronické syčení signálu mezi stanicemi.

Dorthy se přinutila neohlédnout a pokračovala dál s rozechvělým pocitem. Nebylo to ze strachu, ale z očekávání. Také její zvědavost se uklidnila: byla jako prázdný list, který čeká na popsání, jako hladké pískovcové haldy, co viděla na první procházce u tábora Nula, zachovalé bez poskvrny.

Ještě blíž. V tlumeném světle rozeznávala jednotlivé postavy, odměřovala kroky stále pomaleji. V jezeře ve tvaru protáhlého kruhu obklopoval nehybně stojící vodu pás obnaženého dna, na němž se pomalu a přerušovaně plazila na směšných ploutvičkách nejméně stovka dobytčat. Několik jich tam leželo stočených do klubíčka, patrně byli mrtví a nikdo si jich nevšímal. Kousek za nimi se rýsovala skupinka stromů se zploštělými korunami a z jejich stínu stoupaly propletené šňůry kouře. Tam měli být podle slov Adeové pastevci, samice se svým harémem samců.

Dorthy se sehnula a popošla několik metrů, její váhavost narůstala každým krokem, ale stále neměla strach. Rostl tu hájek vysokých dužnatých rostlin, rýhovaných jako korály. V jeho stínu se usadila do polohy lotosového květu a začala s rituálem pročišťování mysli: uvolnila břišní svalstvo a narovnala záda, koncentrujíc se na slapový rytmus dechu, který ji jemně prostupoval, jak se zvolna vzdalovala od stříbřitého vnímání vlastního já.

Kolik lidí s Nadáním, tolik různých způsobů přípravy a zaměřování. Někteří dosahují jeho aktivace s minimální koncentrací, vyvolají si obraz nějakého předmětu nebo si prostě představí prostor mezi očima a svoje Nadání používají stejně lehce, jako kdyby otevřeli oko. Jiní, k nimž patřila i Dorthy, potřebovali proniknout hlouběji. Kdysi objevila cvičení Sessan Amakuki, zenovou meditaci, nejvhodnější techniku, kdy v zazenové poloze ,obrácená ven do světa dobra a zla’ jako nyní nevěnovala pozornost chladnému písku, který ji tlačí do hýždí, ani kalnému žhnutí za očními víčky, ,aniž by myšlenka povstala v srdci’ – ne, žádné vlastní myšlenky, ale tam, tam, nejasné mihotání jiných. Ven, ven. Nikoliv rychlý, jiskřivý záblesk empatie, ale nezaujaté, rozjímavé absorpční ohledávání, tam, tam v Samadhi, klidném ústředním bodě neporušené čistoty, dokonalém vakuu, v němž se entropie vyrovnává. Nikoliv pozorovat: stát se.

Tam.

Jako plamínky olizující zuhelnatělou kládu, líné a pomalé jako pohyby jejich nositelů: myšlenky a bytosti pastevců. Většina jich spala: ostatní leželi téměř nehybně, těla ztěžklá únavou, ale všichni pobízeni vzdálenou, nejasnou touhou. Výš, závratný pohled na spleť hvězd. Výš. Ovládla ji geas, dokonalé spojení vůle a činu. Výš, k otáčivým hvězdám, k… Uklouzlo to před ní, když se snažila porozumět, bylo to jako snažit se zachytit vzdušný proud. Je tam, a zároveň není. Výš, a pak hvězdy. Výš…

…a do jejího obzoru se vedral Kilcer, jeho ruka jí drtila ramenní kosti, jeho hlas chraptěl rozhořčením a strachem. „Prosím vás, přestaňte s tím šílenstvím. Co si myslíte, že je…“

„Já…“ Zatřásla hlavou. Ležela na vyschlém dně a pár metrů od ní se něco škrabalo pryč. Bylo to jedno dobytče, štětiny obepínající každý oddělený článek těla sebou mrskaly sem a tam, ploutvičky nabíraly ztvrdlou hlínu. Kolem nich se pohybovalo několik dalších a vyschlý břeh jezera se táhl pouhých deset metrů odsud. Jak se…?

„Vy jste k nim začala pomalu lézt,“ zasyčel Kilcer. Nervózně se rozhlížel, celý nesvůj strachem. „Chcete, aby vás sežrali?“

„Myslela jsem… myslela jsem, že šplhám. Ne. Chtěla jsem…“ Ať už to bylo cokoliv, vysmeklo se jí to a zanechalo pocit čehosi ztraceného, a její Nadání se vytrácelo také. Pohlédla na zápěstí, černé číslice zapuštěné v kůži ukazovaly, že od chvíle, kdy začala číst myšlenky pastevců, uplynula hodina. Třásla se, teď už to bylo strachem. Nikdy předtím se nepustila tak hluboko, nebyla odvlečena tak daleko ze svého já. Uklidnit se, hlavně se uklidnit. Najít rovnováhu. Třikrát se nadechla, poprvé zhluboka, až se zachvěla, podruhé klidněji, potřetí na okamžik zadržela dech. Zaplavil ji pocit vlastního těla, jako by se nahrnula až do konečků prstů. Levé stehno se jí chvělo ustupující křečí. Měla hroznou žízeň. Na suchých rtech jí ulpěla zrnka písku.

„Dělejte,“ vykřikl Kilcer vztekle. „Musíme se dostat zpátky. Pomalu. Nerad bych musel utíkat a nechat vás za sebou.“

Za nimi jedno dobytče s námahou vsunulo své neohrabané tělo do vody a potopilo se. Klidná hladina jezera se rozvlnila. „Pastevce něco žene,“ řekla Dorthy, „nějaká potřeba: musí stále stoupat. Někam vysoko. Má to nějakou souvislost s hvězdami nebo se světly u věže. Sami tomu úplně nerozumějí.“

„Probereme to později. Teď musíme zpátky.“ Jeho rozpálené myšlenky se otřásaly a navzájem do sebe narážely, kroužily jako tající ledovce po horké a temné řece jeho strachu. Dorthy, rovněž celá vyděšená, přikývla na souhlas.

Plazili se kus cesty až k místu, kde Kilcer zanechal svůj přístroj. V polovině cesty Dorthyino stehno opět ztvrdlo křečí, musela si třít napnuté svaly, aby je uvolnila. Kilcer ležel s roztaženými pažemi vedle ní a ostražitě sledoval kouř stoupající z nedalekého hájku. „Zachytily něco vaše přístroje?“ zeptala se ho Dorthy.

„To ještě potrvá, než to budu vědět. To není jako s vámi, přímý vstup. Musím to rozluštit, najít stupnici.“

„S tím já mám taky problémy.“

„Stále ale nevíme, jestli je to nepřítel, co?“

„Jestli ano, tak to velmi dobře skrývají, nebo to zapomněli. V jednom jsem si ale jistá: rozhodně to není to, co jsem zahlédla v sestupném modulu. Objevila jsem jen nutkání, potřebu. Moc to nechápu. Ne tu potřebu samotnou, ale spíš důvod, proč ji mají.“ Natáhla nohu, a pak ji znovu skrčila. „Už můžeme dál.“

Doplazili se ke Kilcerovu opuštěnému přístroji. Začal ho balit. „To je všechno, co jste zjistila? Řekl bych, že toho musí být víc, podle toho, co jste prováděla.“ Poslední západka zacvakla, Kilcer se postavil, potěžkal kufr a přehodil si přes rameno popruh. „Tak půjdem. Možná budeme muset utíkat, jestli nás budou pronásledovat.“

Dorthy vrhla rychlý pohled za sebe, překvapená, jak daleko se dostali. „Nebudou,“ hlesla.

„To jste se od nich dozvěděla?“

Dorthy si povzdechla a vyrovnala krok s Kilcerem, který vyrazil po písku rozrytém stružkami ke vzdálenému transportéru. Všimla si, že mezitím vedle něj vyrostla oranžová kupole nafukovacího stanu. Cítila otupělost, která na ni vždycky dolehla po použití Nadání – následek zvýšené hladiny serotoninu. Skutečnost, že znala příčinu, jí ale nikterak nepomáhala. „Nevím,“ odpověděla. „Něco jsem se dozvěděla, ale nevím přesně, co to znamená.“

„To nutkání stoupat vzhůru? Chcete mi říct, že to je jediné, co jste objevila po hodině čtení jejich myslí?“

Dorthy se zastavila a Kilcer se k ní obrátil. „Podívejte,“ nadechla se, „já jsem neprosila o to, abych se sem dostala, bohužel to musím lidem kolem sebe neustále připomínat. Zkusila jsem to jednou, což neznamená, že třeba příště nemůžu být úspěšnější. Třeba jsem se na něco příliš silně upnula a zapletla se do toho. To se nám občas stává. Teď už ale vím, co od toho můžu očekávat, a tak budu mít snad napodruhé větší úspěch.“ Přidala do kroku a úmyslně ho nechala za sebou, aby mu neposkytla příležitost k odpovědi. Měla vztek, na Kilcera i na to, že selhala. A do jejího vzteku se vkrádalo nejasné přesvědčení, že kdyby nic neodhalila, už se nikdy nevrátí k samotě své práce. Armáda i Duncan Andrews se vyjadřovali děsivě neurčitě o tom, co po ní vlastně chtějí, ale zcela určitě to bylo víc než pouhé odhalení skrytých tužeb pastevců. Dorthy kdysi na několik dnů ztroskotala na malém písečném ostrově, když se jí porouchal motorový člun, a každá bílá stopa na průzračné obloze pro ni tenkrát byla příslibem, z něhož se znovu a znovu líhl pocit zrady. Něco podobného cítila i teď, když pospíchala k táboru s Kilcerem v patách.

Uvnitř stanu sestavovali Chavez s Adeovou své přístroje na rozkládacích podstavcích. Kolem stálo pár kousků nafukovacího nábytku, roztažená matrace na spaní, vedle ní automat. Když Dorthy vyšla z přetlakové komory, za sebou palčivý pach sterilizačního prostředku, Adeová vzhlédla: „Ach, má drahá! Nedopadlo to dobře?“

„Ne,“ odpověděla Dorthy. „Nedopadlo.“ Posadila se do jednoho křesla, umělá hmota se zhoupla pod jejím tělem.

„Chvilku jsem vás pozorovala, ale zůstala jste tak klidná, že jsem to vzdala. Kde je Arkadij?“

„Nese ten svůj přístroj.“

„Ach tak.“ Adeová se dovtípila, že se venku něco semlelo, ale nevěděla, jak by se měla zeptat: trochu se Dorthy a jejího Nadání bála.

„Netušila jsem, že tady budeme tábořit,“ poznamenala Dorthy. „Co když pastevci potáhnou dál?“

Na druhé straně kruhové místnosti zvedl Chavez hlavu od mikroskopu, který právě smontoval. „Vždycky je můžeme dohonit. Nepostupují tak rychle, a navíc za sebou zanechávají stopu. V každém případě si musíme občas odpočinout a pokusit se dohonit časový plán práce. Nalíčil jsem asi deset pastí na drobné, těžko polapitelné živočichy. Třeba byste mi s nimi mohla potom pomoct.“

„Půjdu ven,“ řekla Dorthy, „pokud tedy proti tomu nic nemáte.“ Chtěla, aby ji nechali na pokoji, ale v té chvíli měla ze samoty strach. Všimla si, že kontrolka nad hlavními dveřmi přeskočila ze zelené na červenou. Dorazil Kilcer.

„Mně to vůbec nevadí,“ prohlásil Chavez. „Zkusíte to ještě jednou?“

„Jone,“ napomenula ho Adeová, „copak nevidíš, že je unavená?“

Kilcer vyšel ze dveří komory a rozkašlal se. „Zdržíme se tady dlouho?“ zeptal se, rozhlížeje se kolem sebe.

„Rozhodně dost dlouho na to, abychom se mohli trochu prospat,“ odpověděl Chavez.

„Tak to budu pracovat na svých záznamech. Snad aspoň můj přístroj něco zachytil.“

Dorthy zaznamenala, jak si Chavez s Adeovou vyměnili pohled, ale ani jeden z nich nic neřekl. Celou hodinu pak seděla zády k ostatním a snažila se srovnat si v hlavě, co se vlastně od pastevců dozvěděla; nakonec toho nebylo víc než na tři minuty mluveného záznamu. Při práci ukusovala tyčinku koncentrátu, postrádající jakoukoliv chuť, a popíjela mizernou kávu, spíše ze zvyku než pro nějaký požitek. V opačné části stanu se hrbil Kilcer nad svým přístrojem. Marta Adeová na druhém konci stolu sledovala monitor, neklidně problikávající z jedné sondy na druhou, všechny pokradmu pozorující pastevce. Chavez pitval malého živočicha a nezřetelně přitom cosi drmolil do diktafonu, čas od času si odběhl prozkoumat vypreparovanou část nějakého orgánu pod mikroskop.

Když Dorthy dokončila svoji práci, uvědomila si, že ji stále víc popuzuje probleskování cizích emocí, poslední dozvuky uvolněného Nadání. „Kde budu spát?“ zeptala se nakonec.

„Cože?“ Chavez se odtrhl od pitvy. „Aha, běžte raději do transportéru. Vezmete si s Arkadijem lehátka, ano?“

„Ne,“ odsekla Dorthy, „to teda ne.“ Všichni tři na ni pohlédli, ucítila ostré bodnutí, zlost smíšená se závistí. Obrátila se ke Kilcerovi: „Víte přece, že musím spát sama, zvlášť když jsem používala Nadání. Teprve ze mne vyprchává. Proč byste nemohl spát tady? Místa je tu dost. Já potřebuju samotu.“

„To je bohužel luxus, který si tady nemůžeme dovolit.“ Adeová pohlédla na svého milence a dodala: „Kromě toho budu ještě dlouho pracovat. Pastevci nemají žádné pojetí času. Možná jsem vám to už říkala.“

„V tom druhém táboře jste to taky zvládla, ne?“ přidal se Kilcer.

„Ale tam byl jen jeden člověk, a předtím jsem nepoužívala Nadání.“ Dorthy si uvědomovala, že se chová nevhodně, ale nevadilo jí to. Byla v bezpečí chladného krunýře svého vzteku. „Jestli mám být příště úspěšná, potřebuju si odpočinout. A sama.“

„Myslíte, že budete mít napodruhé úspěch?“ zeptal se Kilcer klidným hlasem.

„A copak jste objevil vy s tím vaším aparátem?“ vyjela na něho.

„Uznávám, že taky potřebuju nějaký čas. Bez stupnice je to obtížné. Nervová aktivita je nízká, myslím, že asi spali, i když žádný z nich nevykazoval známky snění v podobě zahrocených alfa vln. Dost bídní kandidáti na nepřítele. Ale ty nekonkrétní řeči o hvězdách a potřebě šplhat do hor nestačí.“

„Podívejte,“ oponovala mu Dorthy, „zvířata nemají plány ani touhy. Tak to asi přece jen něco znamená.“

„Ne, ne,“ odporoval jí Kilcer. „Mohl by to být i obyčejný migrační instinkt. Nahlédněte do mysli zithy nebo rorýse, jestli mi nevěříte!“

Adeová zdvihla hlavu od monitoru, přikývla a upřela pohled zpátky na obrazovku. Její hezký tmavý obličej podmalovávalo odražené červené světlo.

Kilcer se zhluboka nadechl. „Paní doktorko Jošidová, my musíme dokázat, že pastevci jsou buď jen o něco chytřejší zvířata, anebo jsou to potomci tvorů, kteří planoformovali tuto planetu. A musíme to dokázat rychle, jasné? Tady dole je s námi stovka lidí, dalších tisíc jich je na orbitě. Všichni se můžou ocitnout v bezprostředním nebezpečí, pokud je tady někde nepřítel, třeba dobře ukrytý, jak naznačují ty vaše záblesky. Nezbývá nám, než ho objevit, nebo zjistit, co se s ním stalo. Dneska jsme nic neobjevili, a až se vyspíme, musíme to zkusit znovu. A jestli zase nic neobjevíme, nezbyde mi, než usoudit, že nemáme co najít, a zbytečně plýtváme časem. Takže se vyspíme a zkusíme to znovu. Ano?“

Dorthy vstala. „Tohle mi nikdo neřekl…“ spustila, ale vzápětí ji v očích začaly pálit slzy zoufalství. „Zkusím to ještě jednou,“ řekla, „jen co se vyspím.“ Sevřelo se jí hrdlo, naprázdno polkla a kvapně se otočila ke dveřím v obavách, aby Kilcer nebo dvojčata nezahlédli její slzy.

Když otevírala vnitřní dveře, Chavez poznamenal: „Lidi, jsme všichni přetažení. Stovka? Mělo by nás tu být alespoň deset tisíc. Jen si běžte odpočinout, doktorko Jošidová. Vyspěte se. Arkadij si tentokrát lehne tady.“

Myslel to opravdu přátelsky. Dorthy přikývla, netroufajíc si promluvit, a dřív, než stačil ještě něco dodat, zmizela v komoře a zasunula za sebou dveře. Unikla.

Probudila ji Marta Adeová. „No tak, má drahá,“ pobízela ji, zatímco Dorthy zívala a protahovala se. „Pospěšte si, prosím vás. Jsme na odjezdu. Opozdili jsme se za stádem.“ Aniž by počkala na odpověď, vyběhla z transportéru a poklop se za ní s vrznutím zabouchl.

Dorthy se oblékla a vyklopýtala ven. Nafukovací stan už byl vypuštěný, zbyla z něj oranžová placka, kterou Kilcer s Chavezem rolovali na suché hrbolaté zemi. Dorthy začala pomáhat Adeové nakládat pečlivě zabalené bedny s přístroji, přenesly spolu do kabiny transportéru automat a zapojily ho. Za čtvrt hodiny už transportér uháněl po spaseném pruhu, jenž za sebou zanechávala nenasytná dobytčata. Za půl hodiny už byl oblak prachu, zvířený stádem, na dohled, a o deset minut později se ploužili za svým nekoordinovaným předvojem.

Stádo se nezastavilo třicet hodin.

U řízení transportéru se střídali všichni čtyři. Dorthy její směny docela bavily. Když se neohrabané, ale výkonné vozidlo namáhavě prodíralo přes vyschlé naplaveniny a štěrkové valy, představovala si, že jsou spolu propojeni každým kouskem jeho zkoseného trupu, byla jeho škubajícími pásy a těžce namáhanými závěsy. Rušivé nájezdy myslí ostatních pominuly. Ve chvílích, kdy neřídila, se přidržovala podpěry jednoho či druhého lehátka, anebo seděla na otočném sedátku vedle řidiče a sledovala líně se vlekoucí jednotvárnou krajinu, neschopná číst, neochotná si povídat. Neměnné červené světlo velikého slunce působilo jako otravný host, který hodně přetáhl svou návštěvu. Jednou zastavili, aby se na pár hodin prospali, Adeová a Chavez odpočívali venku pod transportérem, Dorthy a Kilcer na lehátkách uvnitř: Dorthy byla příliš vyčerpaná na to, aby si stěžovala na toto rozmístění nebo aby jí to vůbec vadilo.

A pak byli zase na cestě, na jedné straně výhled na svahy kráteru, zvedající se do narůžovělých mraků, na druhé tmavá pláň, táhnoucí se k rovnému obzoru. Jednou projeli kolem stáda mohutných antilop se skosenými plecemi, o kterých Chavez prohlásil, že pocházejí z Ruby. Jindy zase zkřížil cestu transportéru živočich velikosti menšího nákladního automobilu, s vysokým klenutým krunýřem a obrovským širokým ocasem a donutil Kilcera prudce odbočit. Než zajel zpět na vypasenou stopu, vozidlo se chvíli prodíralo zakrslými křovisky, nepoddajné větve drhly po jeho bocích. „Glyptodont,“ oznámil Dorthy, která seděla vedle něj na otočné sedačce. „Vyhynulý druh ze Země.“

Zezadu zavolal Chavez, pevně se držící sedátka: „Vypadá to, že nepřítel shromáždil rostliny z polárního kruhu a zvířata z Jižní Ameriky. Kdoví proč, co?“

„Už je mi jasné, proč tenhle druh vyhynul,“ řekl Kilcer, „když s takovým mizerným instinktem vběhne před auto. Taky jsme viděli megatheria. Jsou všechna ta dovezená zvířata býložravci?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Chavez. „V téhle oáze se nachází asi dvacet tisíc pastevců, každý se vyrovná zhruba malému lvu. To představuje spoustu masožravců, které je třeba nasytit: i když mají dobytčata, nepotřebují už žádnou další konkurenci.“

„Je otázka,“ uvažovala Adeová, „proč pastevci loví jiná zvířata, když si chovají dobytčata, nebo naopak proč si chovají dobytčata, když stejně loví jinou zvěř. Jsme tu s výzkumem teprve na začátku.“

Když Adeová právě neřídila, krčila se nad svým monitorem. Její sondy slídily v širokém záběru po obou stranách stáda, sunoucího se vyschlou stepí. Několik hodin poté, co jim před autem přeběhl glyptodont, zachytili skupinu pastevců na lovu. Transportér se zastavil a všichni čtyři se nakupili kolem monitoru, vděčni za malou přestávku v monotónní jízdě.

Tři pastevci ulovili antilopu. Právě ji zabíjeli dlouhými kamennými sekyrami, které si na místě vyrobili. Nebohé zvíře bylo stále naživu, odfrkovalo do prachu a křečovitě sebou škubalo, když se k němu sehnuli a trhali provazce svalů ze zadních nohou, kápě lysé kůže jim povlávaly okolo úzkých obličejů. Konečně odhodili zkrvavené sekyrky, naložili si maso na záda, a pak nachýlení zlehka klusali za neustále postupujícím stádem. Půda kolem zbytků antilopy se vzedmula a na povrch se vyhrabali krtci velikosti pozemských vlků, porostlí šupinatou kůží, se čtyřmi masivními zahnutými tlapami.

„Propánakrále,“ vydechl Kilcer, zatímco fascinovaně zíral na konečnou likvidaci antilopy. „Asi už nebudu venku běhat s takovým klidem.“

„Tihle vylézají jenom při zabíjení,“ poznamenala nevzrušeně Adeová.

„Aspoň se zatím domníváme,“ podotkl Chavez a opět usedl k řízení.

Motory transportéru s rámusem naskočily, Dorthy odvrátila zrak od monitoru a zahleděla se do ponuré krajiny za čelním sklem. Ze stáda vpředu zůstala vlekoucí se čára na obzoru, zahalená mračnem prachu. Zvířata, pomyslela si, když se jí vybavila surová a krutá řezničina pastevců. Pouhá zvířata.

Stádo se zvolna stáčelo k zalesněným kopcům. Vegetace houstla: pokud nebyla přímo svěžejší, přinejmenším už nepůsobila tak vyschle. Transportér znovu a znovu přejížděl suchá koryta potoků. Stádo už nezahaloval oblak prachu, protože půda byla čím dál víc bahnitá. Náhle se objevil rozsáhlý porost zeleného rákosu, dlouhá stébla se ohýbala ve větru. Dobytčata ho nespásla, jednoduše si jím vyšlapala cestu. Transportér je následoval. A pak Adeová, která právě řídila, vypnula motory.

Před nimi leželo vyschlé dno jezera, hektary okrového bahna, rozpraskaného do obrovských plátů. Tu a tam se z něj zvedaly pahorky roztroušených balvanů jako čluny uvízlé při odlivu na mělčině – kdyby tu byla voda, tvořily by patrně ostrůvky. Nedaleko odtud na sever ohraničovaly dno jezera nízké útesy, rozetnuté širokým kaňonem, jehož ústí bylo zaneseno vějířem štěrku. V opačném směru bylo vidět stádo, jak se stahuje k jednomu ostrůvku, vzdálenému necelý kilometr. Adeová jej chvíli pozorovala dalekohledem a pak všem oznámila: „Zastavili se. Tak co, jaké máte návrhy?“

Chavez se přidržel sedačky své přítelkyně a přes její rameno vyhlédl předním sklem. „Myslím, že si potřebujeme odpočinout,“ řekl. „A taky bych rád nastražil další pasti. Navíc musíme pamatovat na brzký návrat, abychom stihli sraz s Andrewsem.“

„Souhlasím,“ ozval se Kilcer za Dorthyinými zády. „Chtěl bych ještě jednou provést měření. Co vy, doktorko Jošidová?“

„Pro mě za mě,“ odpověděla Dorthy s předstíranou lhostejností, neboť jí bylo jasné, že další pokus o proniknutí do myslí pastevců jenom potvrdí to, co už věděla – nemají tolik inteligence, aby to mohli být nepřátelé.

Postavili tedy tábor. Vybrali si k tomu jeden kamenitý ostrůvek, pro případ, že by se stádo vydalo směrem k nim. Transportér vytáhli navijákem do strmého svahu, většinu práce hbitě a pohotově zastali Chavez s Adeovou, kteří své úsilí koordinovali jen vzájemnými pohledy. Chavez si svlékl vrchní část kombinézy a Dorthy měla dojem, že kdyby tu dvojčata byla sama, udělala by Adeová totéž. Zatímco Kilcer rozbaloval nafukovací stan, Dorthy poodešla k výběžku ostrůvku, vyškrábala se na obrovský balvan a dalekohledem pozorovala stádo. V dálce za stádem se táhla bílá linie zvířeného prachu: zanedlouho se zvětšila a brzy v ní Dorthy byla schopná rozeznat jednotlivé obrysy postav.

Ostatní právě vykládali z transportéru bedny s přístroji. „Přichází další stádo,“ oznámila jim Dorthy. „Možná dokonce větší než to, které sledujeme.“

Marta Adeová popadla dalekohled a běžela k výběžku. Ostatní ji následovali. „Je to velké stádo,“ potvrdila, hledíc dalekohledem. Lokty měla zvednuté nahoru jako křídla. „Mohlo by to být víc skupin dohromady, i když jsem se s ničím takovým ještě nesetkala.“

„Co se bude dít, až se potkají s naší skupinou?“ zeptal se Kilcer.

Adeová pokrčila rameny. „Nevím. Měla jsem za to, že se každá skupina zdržuje na odděleném teritoriu. Vida, zase omyl.“ Podala dalekohled Chavezovi. „Podívej se. Musím tam poslat sondy.“ Odběhla mezi balvany k transportéru, nakloněnému na strmém svahu.

Než stihli zbudovat tábor, začala se obě stáda na dně jezera mísit. „V tom novém, větším stádu se dají rozlišit tři samostatné skupiny pastevců,“ informovala je Adeová, skloněná nad monitorem. Chavez jí přinesl místo pořádného jídla několik koncentrátových tyčinek. Občas si z jedné trochu ukousla, zatímco se k ní ve skromně zařízené kopuli stanu soustředila pozornost všech ostatních, kteří sledovali přerušovaný proud jejích poznámek a úvah.

Dorthy se zmocnil stísněný pocit, a tak vyšla ven a zvolna kráčela po obvodu ostrova, odkopávala naplavené dříví, které vyznačovalo, kam až sahala hladina zmizelé vody, znovu vyšplhala na balvan na výběžku a upřeně hleděla přes rozpraskané bahno na vzdálenou bílou šmouhu mísících se stád. Na smrt unavená – za posledních osmačtyřicet hodin spala necelých šest – slezla dolů z balvanu a vrátila se do stanu zjistit, co se děje a zda bude muset znovu vyzkoušet svoje Nadání.

„Všichni si připravují tábořiště,“ vysvětlovala Adeová. „Čtyři oddělené tábory, každý v jednom rohu pomyslného čtverce s ostrovem v jeho středu.“

Dorthy jí pohlédla přes rameno a uviděla deset tmavých postav, rozvalených kolem probleskujícího oka oranžových plamenů, které zastíral dým. „Skupiny pastevců se drží odděleně,“ informovala dál Adeová, „ale jejich dobytčata se už promíchala, jako by bylo jedno, komu patří. Jaký to má smysl? Dosud jsem žádnou interakci mezi skupinami pastevců nepozorovala.“

Kilcer, hovící si v objetí nafukovacího křesla, navrhl: „Co takhle vyrazit teď?“

Adeová se unaveně protáhla. „To bych nedoporučovala. Polovina samců je na lovu, nevím, jak byste se tam před nimi schovávali. Není tam nikde nejmenší úkryt. Ale jestli se vám chce riskovat, že vás sežerou, klidně si jděte.“

„Když je pozorování bezpečné, nic se od nich nedozvíme,“ reptal Kilcer, „a teď, když bychom se třeba něco dozvěděli, zase k nim nemůžeme blíž.“

„Jo, život není peříčko,“ poznamenal Chavez a zasunul do štěrbiny mikroskopu další sklíčko.

„Počkám a uvidím, jestli se přece jen nenaskytne příležitost,“ řekl Kilcer.

„A já jdu spát,“ oznámila mu Dorthy a znovu odešla.

Transportér se tyčil nad svým prodlouženým stínem na pískovcovém svahu a jeho kovové boky žhnuly ve věčném pološeru. Když se k němu Dorthy blížila, cítila, jak se v černé studni jejího vyčerpání utápí marnost. Otevřela průlez v zádi nakloněného transportéru, vlezla dovnitř a přetrpěla sterilizační poryv, pak otevřela vnitřní průlez a prošla okolo motorů a zastaralých palivových článků. Širokým předním sklem proudilo dovnitř červené světlo. Našla vypínač, kterým se sklo polarizovalo, a pak si v matném blikání kontrolek zula boty a dopotácela se na lehátko.

Probudila se, když vycítila někde nablízku Kilcera, o chviličku později uslyšela zabouchnutí vnitřního průlezu. Přitáhla si blíž zmuchlaný polštář, a když vstoupil dovnitř spolu s kyselým zápachem sterilizační látky, předstírala spánek. Nerozsvítil žádné světlo. Slyšela zašustění, jak vklouzl na protější lehátko (tak blízko, že kdyby natáhla ruku, mohla se ho dotknout). Vnímala jeho zklamání a rozmrzelost mihotající se pod pláštěm únavy, který jako černý příliv zaplavil její vlastní mysl.

Opět usnula „a zdálo se jí (nebo to snad byl Kilcerův sen?) o širé pláni pod bezhvězdnou noční oblohou, na níž stoupal veliký měsíc. Setřásla z obličeje záhyby kůže a zvedla hlavu, aby mohla táhle a vysoko zavýt. Pak pokračovala v cestě hustými křovisky s černými listy a jejich ostrý kovový pach ji štípal do nozder, ale nezastínil slanou stopu kořisti, klikatou dráhu, kterou zdolávala plavným během… a náhle stoupala do obrovské rozbořené věže, schody širokého schodiště se točily proti směru hodinových ručiček mezi hrubě otesanými stěnami. Její drápy chrastily na prastarých, chladných kamenech. Za ní, ačkoliv se nemohla ohlédnout, šel někdo další. Nahoře bylo bezpečí, ale jak stoupala, ten někdo ji doháněl, na oblé stěně se táhl jeho obrovský stín. Pak se nějakým způsobem ocitla na vrcholku věže, pevně se držela vlhkého kamene a hleděla do skučící vichřice pod kalnou oblohou, na níž zářila jediná hvězda, osamocená skvrna světla, která zničehonic zazářila jasněji, jako jiskra, lampa, reflektor vrhající na zem její stín a proplétající ho s tím druhým stínem. Obrátila se právě v okamžiku, kdy vichřice strhla věž a roztočila ji do mohutného víru, který stoupal k obloze.

Probudila se.

Transportér se zhoupl zpátky z velkého vychýlení, závěsy zaúpěly. Při dalším naklonění se Dorthy zachytila okraje lehátka. Cosi udeřilo do předního skla. Sklo prasklo a vysypalo se dovnitř. Za zprohýbaným rámem se prodíraly štětinami obrostlé články. Chladný vzduch a zápach po aldehydu. Kilcer seskočil ze svého lehátka v okamžiku, kdy se transportér znovu prudce naklonil – téměř upadl a zarazil se až o trubku nad Dorthyiným lehátkem. V témže okamžiku Dorthy povolila stisk a její hlava narazila do trupu transportéru. Na krátký okamžik všechno obestoupila tma.

„Zůstaňte tady,“ zachraptěl Kilcer. „Jdu ven zjistit…“

A pak se ocelová lana, na nichž transportér visel na svahu, přetrhla. Vozidlo se svezlo bokem dolů, zadní částí narazilo do velkého balvanu a roztrhlo se. Ozvalo se zahřmění, jak pukly kryty palivových článků. Z motorů i z průlezu vyšlehly plameny.

Kilcer popadl Dorthy za rameno a pomohl jí vstát. „Můžu jít sama,“ vydechla. Sehnula se a vklouzla do bot. Klopýtala kupředu a rozbité sklo jí skřípalo pod nohama. Kilcer vyrazil loktem střepy ostré jako nože, které zůstaly vězet v rámu předního skla. Kabinou transportéru se valil hustý dým a pohlcoval je. Venku se něco pomalu sunulo. Kilcer se vyšvihl na zhaslou palubní desku, chytil Dorthy za ruku a vytáhl ji za sebou. Poté, co se protáhli vytlučeným čelním sklem, na něj Dorthy upadla. Půl metru od jejího obličeje se prohnalo cosi obrovského, až se písek rozstřikoval kolem.

Kilcer se postavil a zády se přitiskl k zaoblenému předku transportéru. Dým, valící se otvorem nad jeho hlavou, se skládal do varhánků a černých sloupů zčeřených lehkým vánkem. Poloomráčená Dorthy se krčila v podřepu u jeho nohou a nechápavě sledovala, jak se kolem ní zvedají a klesají hřbety putujících dobytčat, jejich choboty se kolébají sem a tam, některá vylézají na své druhy a padají zpět.

„Stan! Nevidím stan!“ Kilcer zabušil do trupu transportéru. „Sakra…“

Transportér se znovu zakolébal a sklouzl o kus dál po svahu, když do něj současně narazila tři dobytčata, a s idiotskou tvrdošíjností se jej pokoušela přelézt. Jedno z nich zavadilo při otáčení o Dorthy a porazilo ji na záda. Kilcer ji chytil za límec kombinézy; nohy jí náhle vypověděly poslušnost a vděčně se přidržela jeho paže. Na zádech cítila, jak se trup transportéru ohřívá. Dobytčata ho teď obcházela širším obloukem, některá sjížděla po stráni, aby se připojila k proudu svých druhů na vyschlém bahně jezerního dna. Dým zvolna zakrýval celý obrovský kotouč slunce.

„Musíme odtud pryč,“ sykl jí Kilcer do ucha. „Až se oheň dostane k neporušeným palivovým článkům, všechny naráz vybuchnou. Teď se mě chvilku držte.“ Chytil ji v podpaží a klopýtali kupředu, jen tak tak, že se nesrazili s dalším dobytčetem. Zastavili, aby nechali přelézt další. Kilcer zatáhl. Dorthy se nadechla a z posledních sil s ním proběhla vzniklou mezerou, zalykajíc se studeným vzduchem a zápachem z dobytčat, a společně dorazili k dočasnému útočišti v podobě skalního výčnělku. Kilcer se vyšplhal nahoru, sehnul se a pomohl Dorthy, jejíž kombinéza se zachytávala o výčnělky a párala se. Odrážela se dlaněmi a patami, postupně se dostala hýžděmi na šikmou římsu, odkud už dosáhla až úplně nahoru. Pod nimi se rytmicky vlnily hřbety pochodujících dobytčat. Kilcer vedle ní se rozkašlal. Konečně se mu podařilo ze sebe vypravit: „Pořád mám pocit, že se mi to jen zdá. Jsou někde vidět dvojčata?“

Dorthy se poslušně rozhlédla. Svět kolem ní se zamžil, a ona téměř upadla. „To nic, jsem v pořádku,“ zašeptala. Ale všechno jako by se zpřetrhalo.

„Praštila jste se pořádně. Asi to bude otřes mozku. Nehýbejte se. Stejně nemůžem nic jiného dělat.“

„Měla jsem sen,“ řekla Dorthy, jako by to vysvětlovalo všechen ten chaos kolem nich.

„Vy s tím vaším zatraceným Nadáním,“ rozhořčil se Kilcer. „Můžete s ním najít dvojčata?“

Ale Dorthy vnímala jen jeho bezmocný strach.

Zdvihl se na rukou a kolenou na nerovném vrcholku plošiny. „Jen se na to podívejte,“ rozčiloval se. „Kolik těch dobytčat může být?“ Po chvíli dodal už mnohem mírněji: „Stan zmizel. Vidím jen dobytčata.“

Po deseti minutách, kdy se dobytčata stále valila kolem jejich útočiště, vybuchly zbývající palivové články transportéru v sérii prudkých explozí, které vrhly ohnivá oblaka do natěsnaného stáda. Dobytčata na dně jezera pokračovala dál, jako by se nic nestalo. Ve svahu nad nimi ležely mrtvoly, zohavené výbuchem, zadupané do písku, jak se přes ně další a další živá dobytčata drala kupředu.

„Teď už jich tolik není,“ ozval se Kilcer. „Alespoň si to myslím.“

Kdesi pod zčeřeným povrchem svého zmatení pocítila Dorthy opravdový strach. S rukama zkříženýma na prsou, skrčená v tlumeném, chladném slunečním svitu, sledovala pomalé procesí. Byla to pravda: dobytčat ubývalo. Za chvíli se už pod jejich vyvýšeným útočištěm sunulo jen sem tam nějaké, až nakonec zbyly jen podupané mršiny, nepravidelně rozseté kolem vyhořelého vraku transportéru.

Kilcer nakázal Dorthy, aby se nehýbala z místa, slezl dolů a zmizel mezi balvany. Byl pryč téměř hodinu. Dorthy se třásla, ale jinak se ani nepohnula. Rána do hlavy otupila její vůli. Čas neplynul: jen existoval.

Potom se Kilcer vrátil a vylezl k ní. Na rameni měl zavěšenou pušku, k opasku přivázaný vak z utržené oranžové látky, v němž se rýsovaly nějaké drobné předměty. „Dvojčata,“ řekla Dorthy. „Našel jste…“

„Našel jsem Adeovou a pohřbil jsem ji. Po Chavezovi není ani památky, ale kdyby to přežil, určitě by hledal Martu. Stan a všechno ostatní je taky zničené. Trochu jídla, žádná vysílačka. Jak je vám?“

Dorthy přemýšlela o své knize. Měla ji už dlouho, a teď o ni přišla. Ta ztráta ji z nějakého důvodu zasáhla silněji než smrt dvojčat a s jakousi konečnou platností zpřítomnila všechny události. „Budu dělat, co bude v mých silách. Teď můžu jít.“ odpověděla.

„Jít, kam? Nemáme kam jít. Počkáme tady, třeba Chavez…“

„Je mrtvý, Kilcere. Smiřte se s tím. Jsme tady sami a nemůžeme tu zůstat trčet. Není tu voda ani jídlo. Musíme jít tam nahoru, pokusit se najít jezero, Andrewsův tábor.“

„Andrews nás možná najde sám,“ namítl Kilcer. Ale moc tomu nevěřil.

„Mohl by nás sice hledat, ale stejně nás asi neobjeví. Jsme víc jak sto kilometrů od místa srazu a on ani neví, kterým směrem jsme se vydali.“

„Už o tom nemluvme.“ Kilcer si přejel rukama po hubeném bledém obličeji. „Máte bohužel pravdu. Šlapat divočinou, hm, to se mi ani trochu nezamlouvá, jenomže asi budeme muset.“

Dobytčata zanechala ve vyschlém rozpraskaném bahně širokou stopu, která se táhla k vějíři naplavenin a dál kaňonem, vklíněným mezi útesy. Co chvíli Dorthy s Kilcerem narazili při stoupání na mršinu dobytčete s rozdrásanou a pošlapanou bílou kůží a krví vsáklou do písku jako kolo černého, zasychajícího rosolu.

„Ženou je zostra,“ podotkl Kilcer. „Vidíte, už se ani nepasou, rostliny prostě zdupou.“

Dorthy nic neříkala. Stále cítila jakousi divnou odtažitost, ale uvědomovala si, že už má víc síly, než když seděla na skále, strach už neměla, jenom hlad a žízeň. Při jedné z jejich častých zastávek snědli trochu čokolády ze železných zásob, které se Kilcerovi podařilo zachránit ze zničeného stanu. Hořkosladká chuť sice vyvolávala ještě větší žízeň, ale dodávala jí také sílu. Když vychutnala poslední úlomky, dřepla si, nabrala hrst písku a prosívala ho mezi prsty. Jednotlivá zrnka ulpívala na kůži. Šupinky slídy. Křemen. Pomalu na ni začalo doléhat jako studený plášť vědomí, jak jsou nesmírně osamocení. Přes všechny statečné řeči se zdálo nemožné, že by se mohli dostat nahoru k jezeru a nalézt dostatek potravy dřív, než podlehnou alergické reakci a histaminovému šoku nebo jednoduše zemřou vyčerpáním a chladem… Jenomže od tábora Nula je dělilo pět set kilometrů pusté pouště. Jinou možnost neměli.

Kilcer se kousek opodál svalil na zem na záda. Jednu ruku měl položenou na pažbě pušky, druhou se škrábal ve slepených vlasech a celý nervózní a nesvůj hleděl kamsi do dáli na nízké útesy. Na bedrech se mu na kombinézu lepil písek.

„Už jsem si odpočinula. Pojďme dál,“ vyzvala ho Dorthy.

Zvolna se postavil, sklonil se a s rukou na ústech se rozkašlal, a potom si odplivl na zem. „Vypil bych spousty vody, jenom ji mít.“

Dorthy si olízla rozpraskané rty. „Marta Adeová říkala něco o vodě pod vyschlými koryty.“

„To bylo někde jinde. Kromě toho, jak bychom se k ní dostali?“

„Vyhrabeme ji rukama. Pojďte, za zkoušku to stojí.“

Klekla si a začala odhazovat hrstě písku a oblázků. Kilcer se k ní po chvíli přidal. Hrabali asi čtvrt hodiny, a nakonec musel Kilcer k rozmělnění zmrzlé spodní půdy použít nůž. Dorthy ji dlaněmi vybírala. Jáma se zvětšovala, metr do hloubky, dva do šířky. Země byla vlhká, ale ne natolik, aby se vytvořila loužička. Dorthy se posadila a sála si zatržený nehet.

„Sakra, to je k ničemu,“ ulevil si Kilcer.

„Vzpomínám si, že jsem kdysi četla o jednom takovém starém triku,“ řekla Dorthy. „Tamhle na závětrné straně útesu jsou rostliny, které dobytčata nepodupala, vidíte je? Určitě čerpají vodu ze země.“

„No dobrá. Jenomže co riziko alergické reakce…“ Otřel si ruce o stehna, zaklapl nůž a uklidil ho.

„A co budeme teda jíst? Dřív nebo později to stejně musíme zkusit. Ostatně, neříkal jeden z… neříkala Marta, že tyhle se dají požívat?“

„Neobvyklé proteiny, vysoká koncentrace kovů. Ale předpokládám, že pomřeme, i když je jíst nebudeme.“

„Tomu říkám odvaha.“

Dorthy vytrhla trs měkkých suchomilných rostlin i s kořeny. Po prstech jí stékala tmavá šťáva, ale když se ji chystala olíznout, Kilcer ji chytil za zápěstí. „Počkejte. Použijte tohle.“ Obalil zlomený stonek útržkem oranžové látky a zmáčkl ho. Tkaninou probublávala čirá tekutina. Dorthy se shýbla a vysála ji. Do vyprahlých úst pronikla vlhkost, nahořklá, ale tolik žádoucí. Když přestala téct, podala Dorthy látku Kilcerovi, který si utrhl hrst čerstvých rostlin. „Zatím jenom trochu,“ řekl. „Pro jistotu. Tak pojďme. Když budem unavení, můžeme znovu zastavit. Jak je vám, doktorko?“ Pokradmu jí pohlédl do obličeje. „Panenky máte normální, takže to asi žádný otřes mozku nebude.“

Dorthy si velmi opatrně osahala citlivé místo na temeni hlavy. „To bude v pořádku. Pojďme dál, než nám ztuhnou svaly.“

Chůze se zautomatizovala. Po chvíli se už Dorthy dokázala soustředit pouze na další krok, na to, aby se trefila do károvaného otisku, který na zemi vteřinu předtím zanechal Kilcer. Odpočívali stále častěji a pokaždé vysáli ze stonků několik kapek vláhy. Už nemysleli na případnou reakci, kterou by mohl vyvolat jejich imunitní systém vůči cizím proteinům, cítili jenom palčivou, neuhasitelnou žízeň.

Kaňon se zúžil a jeho stěny se zvyšovaly. Stále šli po stopě, kterou zanechala dobytčata. Už nemíjeli žádné mrtvoly, a Kilcer poznamenal, že zřejmě odstranili jenom nejslabší jedince. Jak za ním kráčela, zmocňoval se jí závratný pocit rozpínání, letmé záblesky Kilcerových myšlenek jí připomínaly bůvoly, bez ustání se plahočící kolem vodního čerpadla. Jezero v lesích s vysokými horami v pozadí, přízračný průvod dobytčat, rozdrcené tělo Adeové, hrst hlíny, dopadající na její nedotčený obličej, znovu jezero, nejasný průhled na nahou ženu, obracející se k němu v setmělé místnosti. Přijímala tyto obrazy, podobně jako stránka papíru vpíjí inkoust, byla příliš unavená, než aby o nich dokázala přemýšlet. Hrozně ji bolely nohy, a kdyby Kilcer navrhl další přestávku, na místě by se svalila na zem. Jenže on se neústupně plahočil dál a vynakládal na to větší úsilí než ona. Dorthy sdílela jeho neochvějné odhodlání, příliš otupená, než aby dokázala rozpoznat, že není její vlastní.

A bylo tady ještě něco jiného.

Zpočátku to bylo velmi slabé, sotva rozlišitelné od Kilcerových útržkovitých myšlenek, ale s každým krokem to sílilo. Ostražitost, váhavý strach, nestálý, slábnoucí a opět se vracející, se stále větší intenzitou.

A potom obraz dvou vytáhlých tvorů, plížících se kupředu, z jejich rozmazaných rysů vyzařovala hrozba, nebezpečí. Dorthy se zastavila a Kilcer se k ní za okamžik otočil.

„Někdo nás sleduje,“ oznámila mu.

Sundal z ramene pušku a opatrně se rozhlédl. „Vaše Nadání funguje? Kde to je?“

„Někde tam před námi, vysoko, dívá se to na nás. Ne, počkejte.“ Otočila hlavu právě ve chvíli, kdy tvor vyskočil ze stínu na vrcholku štěrkovitého svahu a uvolnil malou lavinu, když se po čtyřech škrábal dolů. Dorthy s Kilcerem ustoupili o krok zpátky a pastevec se postavil na zadní, přední tlapy rozpřažené jakoby v zoufalé prosbě. Prostřední pár zakrnělých údů měl sepjatý přes vyboulené černě ochlupené břicho. Kápě kůže mu vlála okolo úzkého obličeje, pod čenichem se špulily černé rty a odhalovaly dvě řady ostrých tesáků.

Dorthy zůstala na okamžik ochromena. Vzápětí se několik metrů vlevo od pastevce rozstříkl písek. Obrátil se a po čtyřech prchal pryč, kličkoval mezi balvany a druhý výstřel odštípl kus kamene. Zmizel. Dorthy se vzpamatovala, teprve když ji Kilcer uchopil za paži.

„Netrefil jsem ho, omlouvám se,“ řekl. Myslel to vážně. Na čele se mu perlily kapky potu. „Podle toho, jak utíkal, ho nemá cenu pronásledovat.“

„Pastevec.“

„Zcela určitě.“

Jeho neodbytné myšlenky překazily její pokus pastevce zaměřit. „Myslím, že nám nechtěl ublížit. Snažil se něco chránit,“ řekla.

„Mužem se tam nahoře porozhlédnout,“ navrhl váhavě Kilcer.

Nemuseli hledat příliš dlouho. Nad svahem pokrytým sutí zela ve skále vysoká puklina. Hluboko v ní bylo zaklíněno oblé pouzdro z jakéhosi materiálu, který nejvíc ze všeho připomínal suchou kůži. Bylo to svraštělé a zkrabacené a asi o metr vyšší než Kilcer. Dorthy v tom záhadném útvaru nevnímala nic, ani nejprostší vědomí živého těla, které je vlastní všem pozemským živočichům, kromě těch nejprimitivnějších. Klidně to mohl být třeba lusk nebo kufr.

„Ksakru,“ zaklel Kilcer a odhrnul si z čela zplihlé vlasy. „A je to tady.“

„Vy víte, co to je?“

„Zkusím hádat. Jak se řekne portugalsky přechodná forma mezi hmyzí larvou a dospělým jedincem?“

„Kukla. Nebo taky pupa.“

„Na Novoj Rosiji chováme včely, chápete? Začínám tušit, o co tady jde.“

„Nebudu číst vaše myšlenky, abych to zjistila. Ale ten pastevec se může vrátit. Neměli bychom radši zmizet?“

„Chci se jen přesvědčit…“ Kilcer vytáhl nůž. Zmáčkl výčnělek a vystřelila lesklá čepel. Když natáhl ruku, vysoký kokon zadrnčel. Kilcer nůž odtáhl a znovu ho vysunul dopředu. Když se ostří dotklo kůže, zámotek sebou trhl a stočil se směrem k nim. Drnčení se teď hlasitě rozlehlo ve stísněném prostoru. Při úprku Kilcer vrazil do Dorthy, klopýtali a klouzali po břiše ze svahu, pokrytého štěrkem a pískem. Kilcer se zarazil o balvan a slabě zasténal. Dorthy se s velkou opatrností sbírala ze země a postupně si prohlížela ruce a nohy. Neměla nic zlomeného.

„Yoi-dore kega sezu,“ řekla. „Opilci si kosti nezlomí.“ Za chvíli se zničehonic rozesmála. „Nic by nám to přece neudělalo. Jsme blázni…“

Kilcer se usmál a začal si z kombinézy oklepávat písek. „Obyčejná obranná reakce. No, myslím, že to necháme na pokoji. Mám takový dojem, že toho objevíme ještě víc.“ Přehodil si pušku přes rameno, obrátil se a zadíval se vzhůru kaňonem. „Tak vyrazíme, doktorko. Asi uděláme nejlíp, když se odtud vypaříme. Ten ochránce se může brzy vrátit a já s touhle puškou neumím moc střílet.“

„To je kulovnice a vy s ní zacházíte, jako by to byl laser. Počítejte s odporem vzduchu a nedržte ji tak křečovitě. Když střílíte, zmáčkněte prostě kohoutek a netrhejte za nej.

„Vy jste tohle někdy používala?“

Kdysi dávno, v dobách, kdy ještě prodávala své Nadání, se jednou zúčastnila lovecké výpravy ve Filipínské rezervaci. Byla to součást jejího zaměstnání – péče o bohatého neurotika. „Možná byste ji měl dát mně. Třeba bych něco trefila.“

„V téhle pustině se cítím lépe, když ji nesu sám. Ale slibuju, že dám na vaše rady.“

Pokračovali dál a Dorthy cítila zvýšenou ostražitost, následek přívalu adrenalinu po tom zděšeném úprku. Neúspěšně se snažila lokalizovat pastevce, který je překvapil, a pak se zeptala Kilcera: „Řekněte mi, co teda tušíte. Myslíte si, že to byla kukla dobytčete?“

„Že se ptáte!“

„A v co se změní?“ Pak jí to došlo. „V pastevce? Ale to je přece blbost! Vždyť pastevci dobytčata žerou!“

„Jako mytologická postava Médea, která pojídala své děti. Jenže pastevci jich mají spousty. Dalo by se to nazvat jakousi populační kontrolou. To by vysvětlovalo, proč nebyly objeveny žádné nedospělé formy pastevců. Nebo spíš, proč jsme je nepoznali. Jen počkejte, až o tom povím Andrewsovi a McCarthyové!“

„To se ale nejdřív musíme dostat zpátky.“

„O nic jiného se v téhle zatracené divočině nesnažíme,“ zamručel Kilcer.

„Myslela jsem si, že to oceníte aspoň jako biolog.“

„Já jsem specialista na činnost nervových systémů, původním výcvikem lékařský technik. Pochytil jsem něco z biologie, když jsem byl na Zemi, ale nejsem xenoekolog. Na Novoj Rosiji se všichni rozumní lidé zdržují ve městech nebo ve farmářských halách, a jenom povaleči a šílenci jako třeba lovci zitsů se toulají venku. Sem jsem letěl, protože to bylo potřeba. Nikdo nebyl ochotný dopravit pastevce do tábora Nula. Kdybych ale tušil, že se tady budu muset potácet pěšky, určitě bych si to rozmyslel.“

„Kéž bych bývala měla taky na vybranou,“ posteskla si Dorthy.

Stoupali dál podél stopy, vydupané stádem dobytčat, do mírného svahu, který se vinul mezi vysokými skalními stěnami. Přes okraj kaňonu nahlíželo obrovské slunce a jeho zjevná nehybnost zpochybňovala plynoucí čas. Konečně Kilcer pomalu a opatrně odložil pušku a usedl na omletý kámen. Dorthy se zhroutila vedle něj. Dlouho nehnutě ležela, zhluboka dýchala a uvědomovala si pulzování krve v nohou. Určitě je má plné puchýřů. Její lehké boty se zrovna nehodily na dlouhé pochody.

Po chvíli Kilcer vstal a rozhlížel se po okolí, občas ho přemohl suchý kašel. Dorthy seděla a pozorovala ho, jak jde kousek cesty vzhůru kaňonem, a vzápětí se vrací zpátky.

„Myslím si, že pastevci se svými mláďaty sešli z téhle cesty a pustili se támhle do kopce.“ Ukázal na skalní terasu, nahýbající se nad okrajem kaňonu. Nad ní se rýsoval tmavý pás stromů: vypadaly jako borovice.

Dorthy se zbavila svých bot. Když je přetahovala přes oteklé kotníky, škubla sebou bolestí. „Kolik myslíte, že jsme ušli?“

„Řekl bych, že tak nanejvýš patnáct kilometrů. Jak je vám?“

„Otřes mozku asi nemám. Ale zato jsem si uhnala pěkných pár puchýřů.“ Pohlédla na svůj časoměřič: uběhlo něco přes dvanáct hodin od chvíle, kdy se stádo dobytčat přehnalo přes tábor, dvanáct hodin od smrti Chaveze a Adeové.

Kilcer pořád stál a netrpělivě si poklepával dlaní na stehnu. „Myslím, že tady uděláme zastávku.“

„Musíme si udat tempo nebo zajdeme jako ta dobytčata, která jsme míjeli tam dole. Máte představu, kdy se stádo zastaví?“

„S největší pravděpodobností až dorazí k věži. Podle mě bychom měli sledovat jejich stopu, pastevci určitě vědí, kam jdou. No, počkejte zatím tady, skočím se podívat támhle na ten kopec. Tohle si tu nechte.“

Hodil jí nůž a otočil se dřív, než mohla něco namítnout proti jeho navýsost pošetilé odvaze. Bylo jí jasné, že pod touto maskou musí být k smrti vyděšený řetězem náhod, do něhož byl uvržen. Podobně jako ztroskotaný námořník přilnul k těm připomínkám civilizace, které moře spolu s ním vyplavilo – k pušce a oranžovému vaku s několika drobnostmi. Dorthy by mu spíš poradila, aby teď raději odpočíval, ostatně o přežití v divočině toho věděla mnohem víc než on, ale byla příliš utrmácená. Dívala se za ním, jak stoupá do táhlého kopce: kráčel velmi zvolna, dvakrát se zastavil, jeho drobná černá postava se rýsovala v neměnném červeném světle na pozadí hladké skály. Až nakonec zmizela. Dorthy se dobelhala ke vzpřímenému trsu rostlin, přefiltrovala si šťávu z jejich stonků a trochu si svlažila ústa. Pak si ukazováčkem přejela rty, velmi zlehka se dotýkala horké, opuchlé pokožky. Asi nějaká reakce. No co, dříve nebo později to stejně muselo přijít. I kdyby se dělo cokoliv, byla příliš unavená, než aby to přijímala jinak než s naprostou odevzdaností, a tak si lehla na záda do písku s rozpaženýma rukama a čekala, až se Kilcer vrátí. Byl pryč hodně dlouho. V hlavě se jí svářely dvě představy: buď narazil na zbloudilého pastevce, a teď někde leží zraněný a bezmocný, možná i mrtvý, anebo utekl, opustil ji, protože ji považoval za přítěž. Po půl hodině už se jí zmocnil panický strach, a když ho konečně spatřila, jak slézá dolů s plnou náručí jakéhosi roští, zaplavil ji pocit úlevy a štěstí. Alespoň tady byla samota nesnesitelná.

Část Kilcerova pokladu tvořil svazek suchých, vonných větví s křehkými hnědými štětinkami jehličí, které nasbíral v lese nad kaňonem. Společně je nalámali a Kilcer podpálil oheň katalytickým zapalovačem, který vylovil z vaku. Větve hořely nestálým žlutým plamenem, povědomé radostné praskání v ponurém nepozemském světle. Kilcer vložil doprostřed ohně plochý kámen a obrátil se pro zvíře, které přinesl.

Vypadalo jako kříženec králíka s pásovcem, dlouhé tělo se zakulacenou hlavou pokryté jemnými, překrývajícími se šupinami, které se v záři ohně matně leskly. Dorthy napadlo, jestli to není příbuzný podzemního mrchožrouta, kterého zahlédli na pláních. Jeho obroušené pařáty na vyvinutých předních tlapách byly rozhodně přizpůsobeny k hrabání, místo očí mu nad rypákem vyrážely dlouhé ohebné hmatové vousy.

„Zlehka jsem zatáhl za spoušť, zrovna tak jak jste mi radila,“ chlubil se nenápadně Kilcer. „Jenom dvě rány.“ Vytáhl nůž a začal svůj úlovek zpracovávat.

Dorthy hned nedošlo, co se chystá udělat. „Vy to chcete jíst?“

„Zkusím to. Nemůžeme žít jen ze šťávy.“ Jedním prudkým škubnutím stáhl kůži, podkožní tkáň se mlaskavě oddělila. Sklonil se nad staženým mrtvým zvířetem, začal odřezávat mohutný sval na hřbetu a nakrájené plátky masa kladl na rozpálený kámen. „Rozhodně to pro nás nebude jedovaté,“ prohlásil. „Mám dojem, že jsem to viděl v Chavezově katalogu, nějaké zvíře ze Serenity. Tamější biosféra je kompatibilní s pozemskou. Žádné nebezpečné glykosidy nebo kyanidové komplexní sloučeniny, které v sobě mají zvířata na Novoj Rosiji. Podobné aminokyseliny, molekuly k uchovávání energie jako ATP a NADPH, komplexní cukrové kyseliny na fosfátové bázi k přenášení genetických informací. Tohle zvíře má jen čtyři nohy, tvorové se šesti, jako pastevci, mají v tkáních vysokou koncentraci těžkých kovů, kyslík v krvi vážou proteinem s atomem mědi místo železa, který máme v krvi my i tohle zvíře. Jejich krev není rudá, ale modrá.“

Ale v červeném slunečním světle byla krev na jeho rukou černá.

„Myslela jsem, že ještě nikdy nikdo žádného pastevce nezabil. Jak tohle všechno víte?“

Kilcer položil další plátky masa na kámen v ohni. První se už začínaly škvířit a kroutit, a tak je převrátil na druhou stranu. „Říkal jsem tvorové jako pastevci. Chavez jich měl v katalogu nejmíň deset a všichni byli malí. Kvůli nim nastražoval ty pasti. A zapomněla jste na dobytče, které Andrews přivezl do tábora Nula.“ Natáhl se a špičkou nože nadzdvihl syčící plátek: kapičky tuku, které stříkly do ohně, hořely oranžovým plamenem. „Držte mi palce.“ Strčil si maso do úst a zašklebil se.

„Jaké to je?“

Zachvěla se mu čelist. „Tuhé,“ odpověděl, aniž přestal žvýkat. „Ale není to špatné. Asi jako tuhé vepřové. Nejezte, jestli se vám nechce. Vlastně by to bylo i lepší, pro případ nějakých vedlejších účinků.“

Ale vůně se donesla k Dorthy a prázdný žaludek se jí sevřel. Popálila si prsty, když brala plátek z kamene, spálila si o něj rty, ale mastná vlákna vyvolala příval slin zpod jazyka a Dorthy začala tišit volání vyhladovělých buněk. Kilcer každému rozpočítal šest kousků. „S větším množstvím bychom riskovali bezprostřední reakci, a mohli bychom ztratit všechnu energii, kterou jsme teď získali.“

Rozhostilo se ticho. Nakonec Kilcer vytáhl holografické kukátko a stále dokola se s toužebnou a beznadějnou nostalgií díval na dvouminutovou smyčku, na které se na něho usmívala mladá žena a měkkou ruštinou mu šeptala něžnosti. Dorthy takovou útěchu neměla, její kniha byla ztracena. Svět za tebou zapláče, jako žena za manželem. Vyčerpaně si lehla na tvrdou zem a upadla do přerývaného spánku.

Probrala se, když na její tvář dopadlo něco malého a chladného. Další kapka deště se jí rozstříkla na čele, třetí zasáhla oko, takže musela zamrkat. Chvíli ležela s ústy otevřenými, a vnímala chladivé kapky na rtech. Uhlíky kolem placatého kamene syčely a čadily, po chvíli se s kletbami posadil i Kilcer.

To už se hustě rozpršelo.

Posbírali své roztroušené věci a nalezli částečný úkryt pod nízkým převisem. Dorthy otekly nohy, a tak musela obě boty po stranách rozříznout, aby je vůbec obula. Za okrajem převisu nepřetržitě crčely proudy lijáku. Dorthy začalo kapat za krk.

„Nejdřív málem umřeme žízní a teď se utopíme,“ nadával Kilcer. „Kde se tu najednou vzal ten déšť?“

Dorthy hledala cosi v paměti. Cosi o záplavách v poušti. Bleskové záplavy. Zatahala Kilcera za rukáv. „Musíme vylézt nahoru,“ zvolala. „Pojďte!“

Odtáhl se a pokrčil rameny. „Vám snad přeskočilo. Počkáme, až to přestane.“

„Jsme v říčním korytu, vy hlupáku!“ křičela Dorthy.

Tvář se mu protáhla překvapením, ale vzápětí mu to došlo.

Po holém skalnatém svahu stékala v poryvech voda. Dorthy se občas podsmekly její boty s tenkou podrážkou, a vždycky se musela vrhnout celým tělem na skálu, aby nesklouzla až dolů. Odírala si při tom prsa, boky i kolena a promáčela si kombinézu. Kilcer, obtěžkaný puškou na zádech a oranžovým uzlíkem u boku, nestoupal o moc rychleji. Nedosáhli ještě ani poloviny svahu, když Dorthy zaslechla hrozivé dunění. Skála pod jejími prsty se chvěla, chytila se jí proto pevněji a přitiskla hlavu k studenému a kluzkému kameni. Kapky deště jí stékaly po řasách a rozmazávaly pohled. Vibrace přešly v hřmění, tak silné, že nevěděla, zda je slyší či cítí každým kouskem těla. A pak se z ohybu kaňonu vyhrnula vodní hradba vysoká několik metrů, na okrajích zpěněná, jak vířila kolem skalních stěn (kamení, padající do vody, chrlilo své vlastní kaskády pěny), obrovský dravý proud kalné vody.

Všechno se událo v jediném okamžiku. Zpěněný proud podrazil Dorthy nohy, křečovitě se chytila rukama skály. Kilcer, který byl o trochu výš, natáhl ruku a popadl ji za límec kombinézy, právě ve chvíli, kdy ji už už strhával proud. Vší silou se vzepřela, pažemi jí přitom projela ostrá bolest, a vyhoupla se ven z vody, nyní už jen zvířené hladiny hluboké dravé řeky.

Když se došplhali na vrchol svahu, Dorthy klesla do husté vegetace a nevšímala si deště, který jí bubnoval na zplihlých vlasech a promočené kombinéze. Otevřenou pláň bičovaly prudké přívaly deště, stromy v dálce se ohýbaly ve větru. Ze slunce zbyla pouze obrovská šmouha v nízkých černých mračnech.

Kilcer se k ní sehnul a pomohl jí vstát. Klopýtali dál, po kotníky se brouzdali v zatopených úponcích, až dorazili do skrytu stromů. Hustá klenba větví je chránila před deštěm, ale čůrky vody si přece jen našly cestu dolů a pleskaly o nasáklý jehličnatý koberec, stékaly po hladké kůře kmenů a tříštily se na vyboulených kořenech, o které Dorthy s Kilcerem v nastalém přítmí neustále zakopávali. Po třetím pádu Kilcer prostě zůstal ležet na zemi a rozchechtal se. Dorthy se posadila na zvlhlý kořen a otřela si obličej. „Co je tady k smíchu?“

„Kdybych neměl rozum, musel bych si myslet, že nás opravdu někdo honí.“ Jeho smích přešel v dávivý kašel. Slyšela, jak se sípavě nadechl a odplivl si. „Je to šílenost. Šílenost.“

Opřela se o kmen stromu. Voda jí crčela přímo za krk, ale byla už tak promočená, že jí to nevadilo. „Oni to věděli,“ pronesla po chvilce ticha.

„Kdo?“

„Pastevci. Zahnali svá… svá mláďata včas pryč z kaňonu, a ta kukla byla také ukrytá hodně vysoko – povodeň k ní nemohla dosáhnout.“

Kilcer zakašlal. „To je teleologie. Instinkt, souhra náhod. Nic víc. Žádná inteligence. Až bude vaše Nadání pořádně fungovat a dokážete mi to, pak tomu uvěřím. Ale upřímně řečeno si nemyslím, že by tenhle ekosystém vytvořili pastevci, jsou prostě jen jeho součástí. Moje měření to aspoň ukazují. Žádná inteligence, nebo jen o málo větší než u cvičeného šimpanze. Andrews se mýlí. Tohle není nepřítel. To nejsou ani jeho zdegenerovaní potomci.“

„Nevím, jestli to jsou nepřátelé nebo ne, alespoň zatím. Ale je tu něco…“

„Ach ano. Cítila jste to, já vím. To vaše úžasné Nadání, o tolik přesnější než moje přístroje.“

„To nejsou žádná kouzla!“

„Doktorko Jošidová, musíte pochopit, že…“

Oběma rukama pevně svírala hladký kořen. Když si to uvědomila, pustila ho. Dlaně ji pálily. Byla vyčerpaná. „To nejsou kouzla,“ opakovala.

„Měli bychom si odpočinout,“ navrhl Kilcer, jako by ji neslyšel. A snad ji doopravdy neslyšel v tom divokém sklíčení větru a hukotu vody, všemožně hledající svou nejnižší přirozenou hladinu. Po chvíli téměř plaše dodal: „Je mi strašná zima. Možná bychom se mohli vzájemně zahřívat?“

Dorthy se naježila. „Mně je docela dobře. Prosím vás, ještě si trochu odpočiňme.“

Zkřehlá a vystrašená však dlouho nemohla usnout. Pořád dokola jí hlavou vířily události tohoto dlouhého dne, kdy jen o vlásek unikla smrti. Trhla sebou a okamžitě se probudila, upřela oči do přítmí, temné obrysy stromů ustupovaly do okolní tmy. Kilcer ležel schoulený vedle ní. Vzpomněla si na to, jak zahlédla pastevce v lese u jezera, a uvědomila si hloubku ticha za svými zády. Nic tam není, chlácholila sama sebe, nic, jen šumící déšť. Byl to konejšivý zvuk, setrvalý a monotónní jako nějaká zvuková kulisa, a přestože tohle povědomé šumění během svého neobvyklého dětství neslýchala příliš často, dovolilo jí zbavit se strachu a ponořit se zpět do spánku.

Když se probudila, ještě pršelo. Alespoň voda si stále nacházela cestu klenbou větví a pleskala do hlubokého koberce opadaného jehličí. Bylo však už víc vidět, neboť dokázala přečíst černé cifry na svém zápěstí: 0743 jednoho bezvýznamného rána ve Velké Brazílii… tady asi před polednem.

Kilcer ležel metr od ní u vybouleného kořene, obličej mu zakrývaly dlouhé vlasy. Jeho dech chrčel v otevřených ústech.

Dorthy si rozechvěle zkřížila paže přes prsa a třela vlhkou látku kombinézy po vystouplých žebrech, pak se protáhla, aby uvolnila křeče v zádech a zívla. Ztuhlé svaly kolem úst odolávaly, ale nakonec se poddaly. Na rtech ucítila hořké sliny, odplivla si a promnula rozbolavělou kůži v místech, kde ji pálily puchýře. Objevila malou loužičku zachycenou v prohlubni jednoho kořene a napila se. S vodou teď už asi nebudou problémy. Napila se a uvědomila si, že má hlad.

Kousek stranou rychle a nervózně vykonala potřebu a pak se vrátila ke Kilcerovi a bez rozmýšlení ho probudila pohlazením za uchem, stejným způsobem, jako ji kdysi budila její matka. Zavrtěl se, uchopil ji za ruku a přitáhl k sobě, až se její tvář ocitla několik centimetrů od jeho. „Tak přece jen je to skutečnost,“ pronesl a pustil ji.

Odtáhla se od něho, lehce vyvedená z míry. Kilcer se pomalu vztyčil a oběma rukama se podrbal v rozcuchaných vlasech. „Můžete chodit?“ zeptal se Dorthy. „Já mám pocit, že mi zkameněly nohy.“

Opuchlé nohy v botách jí sice znecitlivěly, ale jinak se cítila celkem dobře. Ranní běhání podél kráteru za táborem Nula vykonalo své. „To rozchodíte, uvidíte, stačí být chvíli na nohou,“ řekla. „Včera jste mě pořádně prohnal.“

„Už se nemůžu dočkat civilizace.“ Sebral ze země pušku a oranžový vak s věcmi. „Nevypadáte o nic líp, než se já cítím,“ prohodil. „Tak jdeme.“

Vyklopýtali z lesa a Dorthy uviděla něco, čeho si v příšeří včerejší průtrže mračen nevšimla: vyrytou stopu, táhnoucí se jako jizva přes širokou pláň mezi okrajem kaňonu a hranicí lesa, uprostřed vydřenou až na skálu a po okrajích rozbahněnou. Neustále pršelo, ale déšť se změnil v pouhou zhuštěnou mlhu visící ve vzduchu. Vysoko na obloze se příkrov roztrhaných černých mračen rozestoupil a odhalil průrvu osvícenou červenou září slunce. Kilcer přešel stopu zanechanou stádem, aby se podíval do kaňonu, a Dorthy jej následovala. Mezi skalními stěnami se valila zčernalá voda. Po cestě nezůstalo ani památky.

Plahočili se dál podél stopy a Kilcer se zeptal: „Jak jste to myslela s těmi kouzly v souvislosti s vaším Nadáním?“

„Co vy víte o tom, jak funguje moje Nadání?“

Kilcer nesl na rameni pušku s rukou přehozenou přes hlaveň. Pohlédl na ni. „Chcete snad, abych vám vyprávěl o efektu kvantové korespondence, nebo o synaptických výbojích, které se generují ve vašem sensorickém centru? Nebo vám snad mám vyprávět o všech nepřekonatelných omezeních, jako je například vaše neschopnost dostat se k dlouhodobé RNA paměti? Můj přístroj dokáže přinejmenším určit její množství a lokalizovat ji. O obojím jsem schopen hovořit třeba hodinu.“

„To vám věřím.“

„Takže vám musí být jasné, že to nepovažuju za žádná kouzla?“

„Jenomže se tak chováte, nemyslíte? Jako by to měly být nějaké magické schopnosti, které vy postrádáte. Možná si to ani neuvědomujete, ale já mám pocit, že jste ode mě čekal, že v okamžiku, kdy přimhouřím oči a trochu se soustředím, zjistím o pastevcích všechno. Duncan Andrews si myslel totéž, a ten by o tom měl taky vědět víc. Problém spočívá v tom, že jsem se zatím s něčím podobným nesetkala. Nedokážu rozpoznat, jestli mají nějakou inteligenci, a vlastně ani nevím, jak jim porozumět. To, že jsem neobjevila nic na první pokus, ale neznamená, že tu přece jen něco není.“

„Snad ano. Ale u pastevců jste přece nezahlédla tu oslňující zář inteligence, kterou jste mi už dvakrát popisovala. Když jste četla v jejich mysli, nic vás neomráčilo.“

„To je pravda.“

„Takže,“ pokračoval Kilcer, „třeba je to něco úplně jiného, na co jsme dosud nenarazili, co nemá s pastevci vůbec nic společného. Třeba právě to je náš nepřítel.“

Ušli čtyři kroky a Dorthy se zeptala: „Vy si opravdu myslíte, že se tady někde skrývá nějaká civilizace?“

„Copak jste neobjevila něco, co tomu nasvědčuje? Vzpomeňte si na technologii na asteroidech kolem BD dvacet. Mají vesmírné lodě, všechny možné typy. Osídlené planety, zbraně. Jsou to všechno tajné informace, ale neuškodí, když o tom budete vědět. Nepřítel umí vytvořit samonosnou kouli plazmy. Pohybuje se čtvrtinovou rychlostí světla. To právě vyřídilo tolik našich lodí v gravitačním poli okolo BD dvacet. Ale tahle oáza? V lepším případě je to něco jako park, opuštěný, jeho majitelé vymřeli nebo se někam vytratili. V horším případě se jedná o pozůstatky něčeho mnohem velkolepějšího, jak si myslí Andrews. Já však ne. Vždyť se zamyslete, doktorko Jošidová. Kdyby pastevci představovali nepřítele, který tady zdegeneroval, proč by pak ožívala věž? Major Ramaro má pravdu. Nepřítel je dosud někde tady.“

„No nevím.“ Dorthy se na chvilku odmlčela. „Proč se tím vlastně necháváte tak unášet?“

„Pro možnost něco objevit, rozhodně ne pro tohle trmácení. Je to velká čest, že nás požádali o účast na téhle expedici, i když vy si to zrovna nemyslíte.“

„Jenomže vy jste sem chtěl přiletět, všichni vědci chtěli. Do jednoho sice nadáváte na zákazy armády, ale všichni jste si tu přáli být.“

„Stopování nervových systémů je moje celoživotní práce. Můžu samozřejmě zkoumat lidi, ale tím už se zabývá spousta jiných vědců. U zvířat lze vědecky popsat jen omezené množství jednoduchých témat. Strávil jsem šest týdnů na Elyseji studiem tamních domorodců, což byl dosavadní vrchol mé kariéry. Takže když mě požádali, abych přišel sem, pochopitelně jsem to přijal. Nikde jinde nebudu mít příležitost studovat neznámé inteligentní tvory – pokud je ovšem objevíme.“

„A tak vám samozřejmě nezbývá než věřit, že skutečně existují.“

„A vy naopak doufáte, že tu jsou jen pastevci a že se rychle vrátíte domů.“ V jeho hlase však nebyla ani stopa ironie. Ať už myslel na cokoliv, jeho myšlenky zůstávaly pro Dorthy naprosto neprůhledné. Její Nadání čekalo na vhodnou příležitost. Doufala, že ty náhlé záchvaty už pominuly.

Asi hodinu kráčeli beze slova, nepřetržitý déšť byl nepříjemný, pouze když jim ho vítr hnal kaňonem přímo do obličeje. Občas se mraky rozestoupily natolik, že bylo možné zahlédnout stoupající zalesněnou vysočinu, kam museli vyšplhat. K táboru u jezera zbývá ještě nějakých pět šest dnů.

Pak se kaňon prudce stočil a stopa, kterou sledovali, se změnila v cestu, proklestěnou lesem; stromy vyvalené ze země, opadané listí zpola zadupané do bláta, vymačkaného z půdy, plné jehličí. Když se před nimi opět otevřela krajina, octli se na dlouhé louce z nízkých úponkovitých rostlin, stejných jako ty, které tvořily kobercový porost kolem břehu u jezerního tábora. Stádo tady rozšířilo svoji stopu a vydupalo ve fialové vegetaci široký pruh. Nedaleko okraje lesa se černaly zbytky velkého ohniště.

Z vypáleného kruhu ještě tu a tam stoupal kouř a zpod ledabyle naházených silných kmenů svítily žhavé uhlíky. Kilcer přikopl do popela menší poleno, které se znovu vzňalo. Modrý plamen syčel v drobném dešti.

Kilcer natáhl ruce a nahříval si je nad plameny. „Ti pastevci mají teda sílu. K odtažení takových stromů bychom my potřebovali menší náklaďák.“

Dorthy cítila, jak ji teplo hladí po vlhkých tvářích. Zezadu se jí do promočené kombinézy opíral chladný vítr. „Jak vlastně rozdělávají oheň?“

„Nosí si s sebou doutnající uhlíky zabalené v jílové kouli. Aspoň tak mi to říkala Adeová.“ Díval se na louku a les kolem, na krajinu, zdvihající se před nimi a ztrácející se v mracích. „Nemají před námi větší náskok než několik hodin.“

„Co byste udělal, kdybyste je dohonil?“

„Dohonili, doktorko Jošidová. Proč vy vždycky mluvíte, jako byste tu nebyla? Popíráte svou existenci.“

Dorthy si vzpomněla na svou matku a neřekla nic.

Kilcer tleskl rukama a začal se prohrabovat v popelu. Na druhé straně ohniště sebral dlouhou kost: na podivném zašpičatělém kloubu visel kus masa olepený černým popelem. Kilcer jej opatrně očistil a strčil do ohně. Tuk zasyčel. V modrém plameni se roztančily žluté jiskry.

Dorthy se nechtělo přemýšlet, odkud maso pochází. Jedla ho velmi ochotně, zuby okusovala chřupavý špek. Kilcer vytrhl ze země popínavou rostlinu, ochutnal ji, a vzápětí vyplivl. „Fuj! Myslím, že jsme určitě masožravci, stejně jako pastevci. Až budeme příště odpočívat, půjdu zase na lov.“

„Chtěla bych, abyste mi taky někdy půjčil pušku. Opravdu umím celkem slušně střílet.“

Kilcer se odmlčel. Potom si odhrnul dlouhé mokré vlasy z čela a zabručel: „Kdyby už tak přestalo pršet,“ a znovu začal prohledávat vypálený kruh, zatímco Dorthy seděla v podřepu u ohně a pozorovala hořící ohlodanou kost. Kilcer prohodil něco rusky, pak ztichl a dál se přebíral v oharcích. Po chvíli se vrátil a pokládal před Dorthy nalezené předměty. Kovový úlomek. Napůl roztavený umělohmotný pohárek. Útržek oranžové látky. Kousek izolovaného drátu.

Kilcer začal kopat do hořícího polena, až jiskry vyletovaly vysoko nad jeho hlavu. „Lámal jsem si hlavu, proč tam zbylo tak málo věcí,“ řekl. „Proč si myslíte, že to s sebou táhnou?“

Dorthy se zdržela svého obvyklého soudu, že s názorem na pastevce se mýlí. Místo toho navrhla: „Nevyrazíme? Jsem už docela suchá.“

Kilcer uchopil drát, jako by si ho hodlal ponechat. Ale pak se zamračil, hodil ho do ohně a otočil se. „Jdeme,“ řekl chraplavě a vykročil, aniž by počkal na Dorthy.

Po dvou hodinách cesty začala otevřená pláň, posetá balvany a trsy vysokých dřevnatých kapradin, stoupat strmě do kopce, když vtom Dorthy přepadly žaludeční křeče. Sklonila se, Kilcer jí držel vlasy, aby jí nepadaly do obličeje, a zvracela natrávené kousky masa, a nakonec už jen řídké šťávy. Žaludek se jí svíral prázdnotou a cítila se nesmírně ponížena. Když se konečně narovnala, udeřilo ji do očí červené světlo a prolnulo se s její závratí. V široké průrvě v černých mracích se objevilo obrovské slunce. Po několika stech metrech se křeče ozvaly znovu, ale už v sobě neměla nic, co by mohla vyzvrátit. Seděla na zemi a všechno se kolem ní kymácelo, opřela si hlavu o balvan a snažila se soustředit jen na své dýchání a na to, jak se spánkem, tváří a čelistí dotýká chladivého hrubého kamene. Všude kolem se vznášelo ticho cizí krajiny.

Kilcer se posadil kus stranou do promočeného porostu, obličej měl popelavě bledý. „Byl to risk,“ řekl, „jíst to maso.“

Zanedlouho se odvrávoral na okraj lesa. Přitáhl několik dlouhých ulámaných větví. Nožem osekal postranní větvičky a oloupal vlhkou kůru ze suchého dřeva, vložil vydrobený troud do hnízda z hnědých listů kapradin a použil svůj katalytický zapalovač. Listí zapraskalo a rozpadlo se, jak je oheň rychle strávil. Vzápětí chytlo dřevo a vydávalo skrovný pryskyřičnatý kouř. Dorthy se k němu svalila, vděčná za teplo, kterým se tetelil vzduch před jejím obličejem.

„Odpočineme si,“ řekl Kilcer. „Koneckonců je to docela příjemný oheň.“

„Já nikam nejdu,“ oznámila mu Dorthy a na okamžik se pousmála.

Oheň se pro ně stal ústředním bodem. Každou chvíli se ten, kdo měl víc síly, odvlekl hledat spadané větve a uschlé kapradiny a pak je opatrně rozložil kolem ohniště, aby vyschly, než se přiloží. Jasná zář ohně jim byla stejně milá jako jeho teplo a Dorthy začínala věřit, že pokud jim zhasne, zmizí i jejich naděje na přežití. Oba dva trápila svědivá vyrážka, průjem, záchvaty zimnice, nežity: reakce jejich těla na cizorodé molekuly z masa. Déšť ustal a slunce opět ovládlo bezmračnou oblohu. Když vzduch začal být sušší, vrátil se Kilcerovi jeho vysilující kašel, ale jinak, snad protože žil dlouhá léta na jiných světech, byl postižen mnohem méně než Dorthy.

Aby jim ubíhal čas, vyprávěl Kilcer o mnoha zemích: o Elyseji, Serenity, Novoj Zemlje, o expedici k dvojhvězdnému systému bílého trpaslíka Stein 2051, které se zúčastnil ještě v dobách, kdy byl spíše lékařským technikem než vědcem, než mu Cech dovolil rozvinout zájem o neurobiologii. A vyprávěl jí o Novoj Rosiji, planetě kdysi podobné Zemi, která před půl miliónem let utrpěla mohutným kosmickým bombardováním, jež zahubilo devadesát devět procent její biosféry. Nyní jsou obyvatelné jen póly. Zbytek povrchu pokrývá voda a uhlovodíková směs, jakási kouřící polévka, když se planeta nachází v perihéliu své výstředné oběžné dráhy, která se v aféliu potáhne voskovými krami. Kilcer jí líčil historky, které znal z doslechu, o loveckých výpravách na zitsy při jejich neustálých migracích, s nostalgií hovořil o svém domově v Jesnovagradu, městě překrytém ochrannou kopulí, a o své partnerce. Ukázal Dorthy malou krychličku s holografickou smyčkou, kterou si od nehody prohlížel stále dokola. Byla na ní překvapivě mladá žena, zhruba stejně stará jako Dorthy, tedy alespoň o patnáct let mladší než Kilcer.

„Před dvěma roky jsme uzavřeli dohodu,“ řekl Kilcer. „Předtím jsem pořád někde byl. Až se natrvalo usadím se svou prací na Novoj Rosiji, budeme mít konečně dítě, a pak budu význačná osoba. Možná jste se už doslechla, že máme v Jesnovagradu obrovské výzkumné středisko, téměř tak velké jako Kamali-Silverův institut, kde jsem pomáhal při vývoji nějakých přístrojů.“

„Vy jste pracoval v Kamali-Silverově institutu?“ Dorthy byla zvědavá, jestli tam nebyl ve stejné době jako ona.

Ale nebyl.

Na její život se Kilcer moc nevyptával, za což mu Dorthy byla vděčná. Těch několik otázek odbyla dávno naučeným repertoárem přikrášlených odpovědí. Zajímal se ostatně pouze ze zdvořilosti. Mnohem víc ho přitahovalo její Nadání, což Dorthy tolik nevadilo – v Institutu si zvykla popisovat všechny jeho jednotlivé reakce.

Když vyschly louže, které se tu a tam vytvořily v lese, museli scedit rostlinnou mízu, aby získali vláhu. Dorthy znovu opuchly rty. Mezi jednotlivými záchvaty deliria si přisedala co možná nejblíž k ohni, třásla se a mrákotně uvažovala, zda by tato nemoc nemohla poškodit její implantát, nebo ho dokonce zničit, a umožnit tím jejímu Nadání dosáhnout plného a definitivního rozvinutí.

Ale nepoškodila.

Jednou se probudila a zjistila, že Kilcer je pryč a oheň mezitím vyhasl. Navršila hraničku jehličí a suchých kapradinových listů na teplý popel a podařilo se jí rozfoukat malé plamínky, na které opatrně přikládala drobná dřívka. Oheň znamenal život, světlo života čelící temně rudé záři obrovského slunce, které v té chvíli stálo blízko zenitu. Oteplilo se, ačkoliv Dorthy si to ve své nemoci neuvědomovala. Choulila se vedle ohně, přikládala a přemáhala spánek. Usnout znamenalo riskovat, že přijde o oheň. Kilcer by ho samozřejmě mohl znovu rozdělat svým katalytickým zapalovačem…ale co když se nevrátí.

Přišel za několik hodin a přes rameno nesl přehozeného jakéhosi mrtvého živočicha s hnědou kožešinou. Zvolna kráčel s hlavou skloněnou, měl propadlé tváře, řídký plnovous a dlouhé rozcuchané vlasy, na bělavé kůži podlitiny. Hodnou chvíli seděl na opačné straně ohně a pak jí vyprávěl, kde byl: došel až na konec dlouhého lesního průseku, k jezírku, které napájelo řeku v kaňonu. Tam zastřelil tohle zvíře a teď ho navrhoval sníst.

„Alespoň kousek. Má čtyři nohy, a při troše štěstí by mohlo pocházet ze Země, Ruby nebo Serenity. Poznáváte ho? Ne? To je jedno, stejně to zkusím, a uvidíme, co se stane. Než se do něj ale pustíte vy, musíme vědět, že je určitě v pořádku.“

Dorthy ani pořádně necítila nějaký hlad, a tak pokrčila rameny a když se Kilcer pustil do nepříjemné ceremonie porcování úlovku, odvrátila zrak. Stáhl kůži z jedné nohy, napíchl ji na opálený klacek a začal péct nad žhavými uhlíky uprostřed ohně. Snědl jen několik soust, a brzy usnul. Navzdory veškerému úsilí usnula také.

Probudila ji vůně pečeného masa. Kilcer se hrbil nad ohništěm a olizoval si prsty. Dorthy se převalila na břicho a připlazila se blíž. Podal jí horký mastný plátek.

Když se dosyta najedli, nechali doutnající oheň vyhasnout a vydali se znovu na cestu. Stopa po stádu se téměř ztratila v novém podrostu. Byla patrná jen jako světlejší odstín fialové vetkaný do bujného koberce.

K jezírku dorazili za tři hodiny, kolem půlnoci pozemského času, ale Dorthy už stejně ztratila jakýkoli pojem o čase následkem nemoci a neměnnosti tlumeného červeného světla. Poklekla na břeh porostlý mechem, nabrala vodu do dlaní, pila, a nakonec si opláchla tvář a zcuchané vlasy.

Kilcer se napil už chvíli před ní. Seděl teď na kameni a hleděl na opačnou stranu jezírka, kde z úzké šíje mezi vysokými skalnatými stěnami stékala zpěněná voda. Pobřežní záliv lemovaly ostrůvky rákosovitých rostlin a jejich lehounká bílá semena kroužila v chladném vánku. Koberec mechu, na němž Dorthy klečela, byl rudý jako zaschlá krev a nepatrná světélkující kolénka v něm připomínala svit denních hvězd na potemnělé obloze. Průzračně čistou vodou v jezírku bylo vidět až na písčité dno. Dorthy si položila ruce do klína a plně se oddala melancholické, nepozemské kráse tohoto místa.

„Odpočineme si ještě jeden den, ale pak musíme dál,“ řekl nakonec Kilcer. „Když se pustíme podél kaňonu, mělo by nás to dovést k jezeru, kde leží tábor. Myslíte, že už tam stádo dorazilo? Vy to asi nevidíte, ale prorazili si cestu lesem přímo za vámi.“ Kopl patou do kamene, na kterém seděl, jako by to byl vzpurný kůň. „Andrews na nás určitě zapomněl, asi mají napilno u věže.“

Dorthy si odhodila mokré vlasy z očí.

„Zítra se pokusíme zdolat nejmíň deset kilometrů. Jste to schopná ujít? Než se dostaneme z téhle zatracené divočiny, čeká nás ještě pořádný kus cesty. Krucinál, jen doufám, že nepřestěhovali tábor, jinak se budeme muset škrábat až nahoru ke kaldeře. To už by bylo moc!“

„Zítra,“ řekla Dorthy ve snaze uklidnit jeho rozrušení.

„Zítra a zítra a zítra, jak píše váš oblíbený autor. Vždy je tu zítra. Poslyšte, půjdu ulovit něco k snědku, třeba zase to zvíře s placatým ocasem. Počkáte tady?“

„Půjdu s vámi. Opravdu se už cítím líp,“ odpověděla a byla odměněna jeho úsměvem. Od těch dob, kdy se spolu se svou sestrou skrývala v australské buši, když je hledal otec se svými kumpány, se ještě nikdy nikomu necítila tak nablízku.

Hluboký a úzký kaňon se klikatil stoupajícím lesem, řeka na jeho dně pěnila mezi kameny. Když Dorthy s Kilcerem stoupali podél jeho okraje, křížily jim cestu malé přítoky pramenící vysoko na skalnatých zalesněných svazích, padající v krátkých obloucích do kaňonu, dokud je vítr neroztříštil na kapky. Jednou zahlédli hejno černých ptáků vznášející se nad kaňonem vysoko proti proudu. Křídla měli dlouhá několik metrů. Jindy se nedaleko nich nějaké obrovské zvíře s praskotem prodíralo hlouběji do tmavého lesa. Dorthy letmo zahlédla jeho bok porostlý dlouhou srstí, jak mizí v šeru mezi borovicemi. Muselo být přinejmenším velké jako transportér. Ale jinak byl les převážně pustý, jako by skutečně zabloudili do nějakého pečlivě ošetřovaného parku. Většina zvířat, na které přece jen narazili, byla naštěstí drobná a nebojácná. Kilcer pálil se začátečnickým nadšením po všem, co se hýbalo, střílel i šestinohá zvířata, která po zásahu shazoval do kaňonu. „Živý terč,“ vysvětloval vždycky a Dorthy, vědoma si toho, že azidový pás v pušce sice obsahuje až tisíc nábojů, tedy dostatečný, ale přesto konečný počet, v zájmu klidu raději nic neříkala. Vždyť k táboru u jezera už by jim nemělo zbývat mnoho dní. Přesto po každém jídle na rozpáleném kameni nasušila co nejvíc přebytečného masa; tyto sušené plátky pak žvýkali za chůze.

Teprve šestého dne dorazili k místu jezerního tábora.

Pachtili se do dlouhého a kluzkého srázu podél vysokého vodopádu, zahaleného ve vzdouvajících se mlžných mracích, které je promočily skrznaskrz, a prodírali se tou nejbujnější vegetací, jakou dosud viděli. Úplně ztratili stopu po stádu, i když Kilcer dole na úpatí vodopádu promarnil půl dne bezvýsledným hledáním.

Na vrcholu si museli hledat cestu mezi skalisky roztroušenými v hustém lese, který sahal až k okraji širokého vodního ramene, hrnoucího se k vodopádu. Stromy svíraly porézní kamenné kvádry popínavými nakrabacenými kořeny a jejich kmeny občas vyrůstaly ohnuté do pravého úhlu. Hustou klenbou neproniklo téměř žádné světlo, takže bylo těžké rozlišit rovnou zem zasypanou jehličím od náhodných zatopených děr.

Pak les prořídl. Dorthy s Kilcerem se vynořili na prostorném břehu s fialovým porostem, nehybné černé jezero se táhlo k vzdáleným horám okolo kaldery s vrcholky skrytými v mracích. Dorthy si s ohromným pocitem úlevy uvědomila, že tady už jednou byla.

Táhlou oblinu břehu ale nikde nepřerušovala oranžová kopule stanu. Tábor byl pryč.

Dorthy i Kilcer bez jediného slova pokračovali dál.

Zbyla tu jen holá plocha, napůl zatopený výmol a několik kolejí vyjetých v porostu a rozběhlých do všech stran. Nic víc.

Dorthy se posadila na měkkou zem, zatímco Kilcer se nevěřícně potloukal po rozbahněném stanovišti. Nakonec usedl také. „Prostě musíme dál,“ řekl.

„Co myslíte, že se tady stalo?“

„Nevím. Andrews asi Angelu přestěhoval. To by mu bylo podobné, soustředit všechno k věži, když se tam něco děje. Ta jeho pitomá světla!“ Prohrábl si vlasy a pod ohbím ruky pohlédl na Dorthy. „Jak jste na tom?“

„Pokud to mám vyjádřit slušně, tak jsem zklamaná.“

Uchechtl se. „Aspoň vaše odměřenost zůstala nedotčena.“

„Nebohý Arkadiji. Zůstanete se mnou nadále uvězněn v téhle divočině.“

„Věřte mi, že nemám moc náladu na žertování. Mít tady toho idiota Duncana, nejspíš bych ho bez dlouhých okolků vlastnoručně uškrtil! Zklamaná!“ Náhle se vztyčil a sestoupil k vodě. Vylovil z kombinézy úd a začal močit. Vlnky se rozběhly po černé hladině a znetvořily jeho odraz.

Dorthy se zadívala jinam. Během jejich putování nebylo dost dobře možné, aby před sebou skrývali své přirozené tělesné funkce, a Kilcer se v tomto ohledu choval velmi nenuceně. Jí se však při tom stále rozlévalo horko po zátylku a zapalovaly uši. Nesnášela tu hrubou převahu, narušovala soukromí jejího vlastního já, bylo to něco, co se bála přijmout.

Kilcer si zapnul kalhoty a vrátil se zpět pro pušku. „Takhle tady sedět není k ničemu. Musíme…“

Dorthy se rozhlédla, protože zdvihl pušku k rameni.

Na hranici propletence stínů pod lesní klenbou stál pastevec shrbený tak, že mu ramena vyčnívala až nad hlavu. Ve stínu kožnaté kápě se leskly velké oči. Dorthy pocítila, jak horkost jejích rozpaků vystřídal náhlý chlad. Ve zklidněném centru mysli ji cosi bodlo, neuchopitelné a nebezpečné jako střenka nože namířená špicí vpřed, složité jako osmirozměrné rotační rovnice, popisující jakýkoliv daný bod časoprostoru. Už už se toho chtěla zmocnit, ale její Nadání bylo příliš utlumené, a navíc to celé bylo tak neobvyklé… Zavřela oči, narovnala záda a snažila se aktivovat své klidové centrum, v němž se soustředilo její Nadání. Její úsilí se však rozplývalo jako v nějakém oparu, vznášejícím se v konstantní nedosažitelné vzdálenosti, ať už k němu mířila odkudkoliv. A pak se opar začal vytrácet. Když otevřela oči, byl pastevec pryč.

Kilcer si oddechl. „Radši abychom šli,“ řekl potichu hlasem, který Dorthy naháněl hrůzu, neboť během celé té dlouhé nebezpečné pouti ještě nikdy nedal najevo strach.

O něco později se utábořili mezi vysokými šustivými lodyhami nedaleko vody, skryti před hrozivými stíny pod blízkými hustými stromy. Kilcer tentokrát nenavrhl, aby se vydali na lov. Místo toho seděl v podřepu necelý metr od Dorthy a pozoroval ji, jak zručně splétá duté rákosí v jakési úzké lehátko. Při předchozím pochodu po táhlém oblouku mezi jezerem a lesem se neustále drželi spolu.

„Vypadá to docela pohodlně,“ oznámil jí, když do něj párkrát šťouchl. „Kde jste se to naučila?“

„Moje matka kdysi pletla rohože.“ Její smrt. A pak ta hrozná noc s Hiroko pod ohromnou oblohou v australské pustině. „Udělám vám taky jednu, jestli chcete,“ dodala.

„Nejdřív si to vyzkouším,“ řekl a s přehnanou opatrností se posadil na propletená stébla, náhle se usmál a vyhodil nohy do vzduchu. Jeho ruka se zlehka dotkla její a tento dotek jakoby sepnul jakýsi spínač soukolí, vhánějícího touhu do jejího podbřišku. Popadla ho za ruku a jeden druhého strhli k zemi. Snažila se k němu vylézt, ale překážela jí jeho kolena: jednu dlaň zabořila do bláta vedle jeho hlavy, druhou jí stále svíral a ona svírala jeho. Líbala ho, neoholené strniště ji škrábalo na bradě, objal ji paží a vyzdvihl na sebe, zatímco druhou ruku, kterou uvolnil z jejího sevření, vsunul mezi jejich těla a nasoukal ji do její kombinézy, až palcem vklouzl do vlhkého klína, a ona se mezitím snažila, stále ho líbajíc, rozepnout jeho kombinézu. Jeho jazyk vnikl do jejích úst právě ve chvíli, kdy do ní pronikl i jeho úd, a za okamžik vyvrcholil zároveň s ní, dlouhé zachvění, které po chvilce začalo přecházet v křeč. Ale nepřešlo. Ležela na něm a odpočívala, náhlá touha ji pálila v hrudi, rozdírala žlábek mezi ňadry. Oprostili se od strachu a zoufalství, stvrdili vzájemné pouto, které mezi nimi narůstalo. Tlukot jejich srdcí se spojil.

„Zatraceně,“ zaklel a zasmál se pro sebe. Uvolnil si ruku, sevřenou mezi jejich těly, nahmatal její zápěstí a svým sevřením je úplně obejmul. „Netušil jsem…“

„Myslel sis, že jsem příliš chladná? Nebo jsem taková opravdu byla?“

„Ty víš, že ne. Leží se ti dobře?“

„Uhni kousek kolenem. Teď je to fajn.“

„Kdyby nás tak nějaký pastevec pozoroval, když jsme…“

„Pst,“ přerušila ho Dorthy a rychle ho umlčela polibkem. Nechtěla si povídat, nikdy se jí nechtělo povídat bezprostředně po souloži. Ve svých nejslabších chvilkách měla sklon považovat sex za pouhý biologický reflex, něco, co se musí uspokojit a nic víc: v lepším případě na něj hleděla jako na vzájemný akt důvěry a ukojení. Ale vždycky ho brzy přestala zkoumat. Nesnášela ty rozmanité výlevy skrytých emocí, bezvýznamné tajnosti a zpovídání. Příliš jí to připomínalo období, kdy jako dítě pracovala v Kamali-Silverově institutu. Kdysi si stanovila jednoduché pravidlo: nikdy nespat s nikým víc než třikrát. Na Zemi ovládané Velkou Brazílií to bylo podle zvyklostí vzniklých za dlouhého a temného údobí represí stále považováno za cosi neobvyklého, dokonce snad i zvrhlého – ačkoliv vlastně jen málokdy vůbec s někým spala. Ale když ji k tomu muži využívali, využívala i ona je. Kromě toho byly poměry na observatoři Fra Mauro odlišné, více kosmopolitní. Lidé z koloniálních světů, upadlých z větší části do barbarství po ztrátě kontaktu se Zemí, na níž se hlavní velmoci USA a Rusko téměř vzájemně vyhladily, se velmi rádi posmívali usedlejším studentům ze Země a ani trochu je nepohoršovaly některé postoje mužů vůči ženám. Byli by však asi zděšeni, kdyby se dozvěděli, že ve Velké Brazílii jsou místa, kde se ženy otevřeně prodávají do manželství. Dorthy dávala přednost názorům kolonistů, dobře si vědoma toho, že takový postoj tvoří součást vzpoury proti jejímu přísnému otci. Záleželo jí pouze na vlastním já, to bylo to, co skutečně potřebovala. Což někdy, ale opravdu jen někdy, byl také sex. Příliš dlouho ji bombardovala jiná já, na Institutu, během toho roku, kdy si vydělávala na studia na observatoři Fra Mauro. Prodávala se.

„Myslím,“ ozval se ztlumený Kilcerův hlas na její šíji, „že jsme úplně zničili tvou úžasnou postýlku.“

„Upletu jinou.“ Odtáhla se od něj a unikla jeho sevření, když se ji pokusil přitáhnout zpět. Jen nezacházej moc daleko, pomyslela si. „Musím se jít umýt,“ řekla.

Když se vrátila, byl už na nohou a hleděl kamsi směrem k lesu. Dorthy začala lámat rákosí. „Máš starost, jak se dostaneme nazpět?“ zeptala se.

„O tom prosím teď nebudeme mluvit. Jsem unavený.“ Když začala splétat stébla do sebe, poodešel kousek stranou. Trochu ho znepokojila, a tak se při práci usmívala. Neměla ráda, když se jí podsouvala nějaká role, i když hrát roli málo sdílného neurotika s Nadáním bývalo často pohodlné. Takřka ve všech pořadech v trivii se taková postava vyskytovala. „Je to pár let, co jsem byl na Elyseji,“ řekl jí Kilcer, „asi jsem ti o tom už vyprávěl. Tábořil jsem tam v divočině, a přestože jsem měl všechno nutné pohodlí, nelíbilo se mi tam ani o trochu víc než tady. Jenže to bylo v zájmu mé práce, chápeš? Tady se o své vlastní pohodlí postaráme sami, co?“

Žvanění a žvanění. Všechen čas se vždycky směstná do přítomného okamžiku. Dorthy, zády otočená ke Kilcerovi, pokračovala v práci, splétala svazky stébel a na obou jejich koncích uvázala jednoduchou smyčku, aby držely pohromadě. Kilcer jí mezitím vyprávěl o travnatých stepích Nameriky na Elyseji, o domorodých vesnicích a jejich zvláštních obyvatelích, kteří zůstávali stát nehnutě jako sochy, kdykoliv se k nim přiblížil člověk – místní lidé tvrdili, že takhle se dá domorodec i zabít. Kilcer tvrdil, že pozoroval domorodce z dálky, ale nikdy nevypátral nic, co už by nebylo mnohokrát předtím popsáno. Nikdo nevěděl, zda domorodci dokáží v pravém smyslu slova vnímat. Navzdory tomu, že Kilcer strávil v terénu celých šest týdnů se svými přístroji, neforemnými předchůdci kompaktního vybavení, o které ho připravilo stádo dobytčat, nebyl ani on schopen dospět k jednoznačnému závěru.

Dorthy pevně stáhla smyčku a zeptala se: „Neříká se náhodou, že kdysi dávno stavěli domorodci na Elyseji města?“

„To je jenom legenda,“ řekl Kilcer s nenadálým despektem, „založená na zbožném přání a několika záhadných geologických útvarech. Úplně stejně se tvrdí, že kdysi existovala civilizace i na Novoj Rosiji, která před půl miliónem let zanikla, když do planety narazil velký asteroid. To už jsem ti ale myslím povídal. Docela určitě tam zahubil téměř veškerý život, ale že by tam byla nějaká civilizace? Lovci zitsů sice rozhlašují, že dole v nížinách několikrát zahlédli tvory podobné lidem. Říkají jim mlžní démoni, prý to jsou duchové bájného ztraceného národa. Já ale tvrdím, že to má na svědomí napůl vodka a napůl bujná fantazie. Lovci zitsů jsou každopádně divoká cháska. Bojíme se být ve vesmíru sami, Dorthy, a lidé si musí neustále vymýšlet něco, co ve skutečnosti neexistuje. I na Zemi se tradují historky o starověkých vyspělých civilizacích. Atlantik nebo tak nějak.“

„Atlantida,“ opravila ho Dorthy a zavázala poslední uzlík. Z nějakého důvodu si vzpomněla na geologickou vrstvičku, tenkou jako vlas, která svědčila o záhadném bombardování asteroidy z niklu a železa. A v tom okamžiku ucítila bodnutí, jako by se její Nadání začalo nekontrolované rozvíjet… ale za okamžik se všechno zase rozplynulo.

Ležela na dokončeném rákosovém lehátku a Kilcer si ji prohlížel. „Jseš vážně k nakousnutí,“ řekl.

„Jestli máš hlad, zbylo nám trochu sušeného masa.“

Poklekl na kraj lehátka a stébla pod jeho váhou zapraskala. „Takový hlad zase nemám. Zítra půjdeme na lov.“ Lehl si a objal ji jednou rukou. Po chvilce ho také objala. „To byl dobrý nápad,“ řekl.

„Myslím, že nás to napadlo oba zároveň. Nemluv, není to potřeba.“

„Ty se nerada bavíš… po tom?“

„No, vlastně se cítím trochu provinile. Jsi přece ženatý.“

„Ženatý…? Aha, ty myslíš mou partnerku. Ne, u nás to není takové jako na Zemi, my se navzájem nevážeme kvůli sexu, ale jen kvůli dítěti. Vaše pozemské zvyky jsou myslím moc přísné, proto u vás taky existuje tolik hádek a tolik nespokojenosti. Kdysi jsem pár týdnů pracoval na Zemi, konkrétně v Ascensionu, a jedna moje kolegyně tam jednoho dne zabila svého manžela. Prý ze žárlivosti na jinou ženu. Utkvěla mi v paměti ta slova – ,manžel’, ,manželka’. Myslím, že je to asi hodně špatný zvyk, když se kvůli němu dějí takové věci.“

„Asi ano.“

„Ale to tě moc neuklidňuje, co? V tomhle to asi nebude.“ Opřel se o loket a naklonil se k jejímu obličeji: „Všiml jsem si, že o sobě nerada mluvíš. Už jsme toho společně tolik prožili, a já o tobě nevím o moc víc, než co bylo v rejstříku.“

„A co bylo v mém rejstříku?“ Dorthy bezděčně ztuhla.

„Skoro nic. Jak vypadá Austrálie? Jako Elysej? Tam jsou taky buše, ale žádní domorodci.“

„Nebyla jsem tam spoustu let.“

„Ani za svou rodinou?“

„Žádnou nemám. Matka je mrtvá. A otec… ten je většinou opilý. Všechny mé peníze utratil za ranč ve vnitrozemí a po smrti mé matky se nervově zhroutil.“ A strýček Mišijo už taky zemřel. Vůbec se jí nechtělo na něj myslet, ani na sestru. Chudák Hiroko, ta podivná krátká hádanka na lístku na rozloučenou.

„Nemusíš o tom mluvit, jestli nechceš.“

Dorthy ho políbila a cítila, jak jeho rty roztávají v úsměv. „Mluv ty, jestli chceš, mně to nevadí,“ navrhla mu. I když jí to vadilo. Ale byli si teď tak blízko, jak je to jen možné, a Dorthy si uvědomovala, že se tím rozhovorem zbavuje svého strachu.

„Už jsem se ti snažil vysvětlit, co mě přimělo vydat se na tuhle expedici. Zajímalo by mě, jestli bych tady teď byl, kdybych tenkrát nemarnil jedno odpoledne za druhým ukrytý v suché trávě a nesledoval těžkým dalekohledem, od kterého se mi potily ruce, nudné pobíhání domorodců mezi kruhovými blátěnými chýšemi. Víš, život, jaký vedou normální lidé, je stejně omezený jako život domorodců. Navzdory veškerému bádání, veškerým expedicím, kolik lidí se kdy podívalo ke hvězdám, kolik z nich si vůbec kdy položí otázku, co tam nahoře vlastně je? Hned první den tady jsem se zatoulal od místa, kde budovali tábor Nula, od té spousty strojů kolem velké stavební jámy, kterou vyhloubili pro řídící středisko. Byla právě noc, slunce ještě nevyšlo. A hrozná zima. Všude zářila světla, lidi pokřikovali a tloukli do traverz a panelů. Všechno bylo úplně jiné, než jak jsem si představoval. Tak jsem se sebral a od všeho utekl, daleko, až za hřeben kopců, kde ze světel zbyl jen žár na temné obloze. A tam je kráter…“

„Já vím,“ hlesla Dorthy. Nic jí nechybělo a byla ospalá. Zavřela oči před rudým světlem.

Kilcer pokračoval: „Posadil jsem se na kámen na okraji kráteru, studený vzduch mě řezal v krku jako žiletky, nikde žádné světlo, jen hvězdy nad hlavou a miniaturní kontrolka signalizující vyhřívání mé kombinézy. Seděl jsem tam snad dvě hodiny a zíral na hvězdy, jako bych je v životě neviděl. Souhvězdí se moc se nelišila od pohledu z Novoj Rosiji nebo ze Země, tak daleko jsme se zase nedostali. Když jsem se vrátil, plukovnice Čangová se vztekala jako čert, myslela si totiž, že mě zajal nepřítel. Mám dojem, že je trochu paranoidní.“

„Taky bych řekla. To byl její nápad zakopat řídící středisko tak hluboko?“

Kilcer nepatrně strnul. Když promluvil, Dorthy poznala, že nemluví pravdu. „Bylo vybudováno na příkaz z velení na oběžné dráze. Nechápu, před čím se chtějí schovávat.“ Ale věděl to velmi dobře, jenomže to, co věděl, Dorthy nedokázala dešifrovat. Něco osudového… Ale unikalo jí to. Byl kdysi v armádě, vzpomněla si, no samozřejmě.

„Spíš?“ zeptal se Kilcer.

„Skoro.“ Ale dlouho nemohla usnout a pokoušela se zmocnit toho, co před ní skrýval. Bylo to totéž, co vycítila v myšlenkách plukovnice Čangové. Nějaké nebezpečí, jakýsi temný osudový čin, a řídící středisko zahrabané v zemi s ním přímo souviselo.

Když se probudili, chtěl se Kilcer znovu milovat, ale Dorthy ho odstrčila s tím, že je připravená pokračovat v cestě a že mají před sebou dlouhý pochod. Nenadálá vášeň z ní úplně vyprchala. Navíc ji dopalovalo, že před ní něco tají, ačkoliv jinak byl velmi otevřený.

Vstala tedy a navrhla mu, aby se vykoupali. „Připadám si nechutně špinavá a kdoví, jestli ještě budeme mít příležitost.“

„Raději ne. Vůbec nevíme, co může v tom jezeře žít za tvory.“

„Ale prosím tě, na souši kromě pastevců nežijou žádní velcí masožravci, tak proč by měli být ve vodě?“ Stáhla ze sebe vršek kombinézy a rozepnula si podprsenku, zakrývající její drobná ňadra, vysoukala se z nohavic a vstoupila do studené černé vody. Tlející stébla rákosu a zvířené bahno jí sevřely prsty u nohou jako do kleští. Když jí voda sahala ke kolenům, vrhla se do ní, vyjekla nad ledovým objetím, ale uplavala několik set metrů, pak se obrátila a šlapajíc vodu zavolala na Kilcera, aby ji následoval. Ale ten takřka nevrle odmítl a uhýbal pod sprškami vody, které na něj rozpustile stříkala.

Bylo příliš chladno, a tak musela za chvíli vylézt. Vyškrábala se na břeh a začala se utírat do kombinézy. Ucítila žluklý zápach potu z mnohadenního pochodu a z nemoci. Kapky vody na jejích pažích zářily ve světle obrovského slunce, které stálo vysoko nad černým jezerem a zrcadlilo se v jeho vodách jako krev, jako matná zrníčka rubínu.

„Určitě tam není nic nebezpečného,“ ujišťovala Kilcera. „Měl bys to taky zkusit, je to osvěžující.“ Vysušovala si vlasy a Kilcer vychovaně odvrátil zrak od jejích pohupujících se ňader.

Když si navlékala kombinézu, Kilcer řekl: „Půjdu ulovit něco k snídani,“ a zmizel dřív, než se stihla, stydíc se za jeho strach, obléknout.

Pomalu si zapnula patentky na botách, protřepala si mokré vlasy a začala je splétat do copu. Kilcerova troufalost jí začínala lézt na nervy. Měl pocit, že milováním mezi nimi cosi vzniklo, ale Dorthy bylo, stejně jako většině ostatních žen, jasné, že samotný styk je jen součástí většího celku, svazku, jakému se vždy bránila. Nikdy víc než třikrát? S většinou partnerů byla pouze jednou, s polovinou z nich nestrávila ani celou noc. Je pravda, že jich moc nebylo. Ale příliš dobře si uvědomovala, proč se po probuzení vzepřela dalším Kilcerovým pokusům o sblížení. Aby si nezadala, aby se mu nemusela otevřít. Trávila nyní s Kilcerem každou minutu, tak jako ještě nikdy s nikým, a on zřejmě očekával, že mu bude oplácet jeho otevřenost. Nuže, rozhodla se, že nebude, a kde vlastně ksakru pořád vězí? Proklestila si cestu rákosím a rozhlédla se po prostranství mezi lesem a jezerem, ale nebylo po něm ani stopy. Má hrůzu ze zvířat ve vodě, která tam nejsou, a pak si ji kompenzuje tím, že zmizí a plýtvá střelivem na zvířata, která jsou nepoživatelná. Ale její zlost byla jen jasným důkazem toho, jak jeho společnost potřebuje.

Vrátil se za půl hodiny s prázdnýma rukama. Uklidili tábořiště a vydali se na cestu, žvýkajíce plátky sušeného masa. Kilcer se neustále Dorthy vyptával, jestli je v pořádku, a jeho dobře míněná starostlivost ji začínala štvát. Také ji trápilo pálivé svěděni, které cestou sílilo a ohlašovalo příchod menstruace. Bezpochyby ji vyvolalo milování. Rozmrzele se ploužila v Kilcerových stopách. Ten po chvíli zanechal pokusů o zapředení hovoru a jen mlčky kráčel s puškou přes rameno a oranžovým vakem, který mu rytmicky narážel do levého boku.

Takto kráčeli společně asi dvanáct hodin a zastavili jen, když Kilcer zastřelil jakéhosi létajícího tvora. Vypadal jako menší antilopa a po obou stranách ploché hlavy měl dva rohovité výčnělky, ostré jako nůž a dlouhé jako Kilcerova paže. Měl ale šest noh, a tak tam zanechali mrtvolu nedotčenou.

Břeh byl v těchto místech kamenitý. Žulový šelf vymlela voda a v prohlubních rostly křoviny. V dálce se černal tenký proužek lesa. Před nimi se zdvihala a ztrácela v mlze kaldera, na jejíž svahy budou muset vyšplhat, aby dosáhli tábora majora Ramara.

Utábořili se na závětrné straně hromady obrovských balvanů a k večeři sežvýkali další plátky sušeného masa, které však ani po namočení do vody nebyly příliš k jídlu. Dorthy kručelo v žaludku a o něco níž cítila slabé křeče. Poodešla stranou, utrhla z kombinézy proužek látky a uvázala si ho mezi nohy. Tuhle nutnost nenáviděla. Muži ani netuší, jak to mají jednoduché.

Když se k ní později Kilcer natáhl a objal ji kolem ramen, věcně mu oznámila, že má menstruaci.

„Mně to nevadí,“ řekl klidně.

„Ale mně ano,“ odsekla a vymanila se z jeho objetí.

Kilcer se převalil na záda a posadil se. Nohou kopl do malého ohýnku, který rozdělala, až jiskry vylétly vzhůru ve vířivých obrazcích. Modrobílé plameny olizovaly rýhované úlomky naplaveného dříví. Jednou se na ni zahleděl, jako by se chystal něco říct. Ale neřekl. Ke spánku ulehli odděleně.

Následující den probíhal úplně stejně, až na to, že se Dorthy podařilo na vzdálenost téměř půl kilometru zastřelit velké zvíře, které je pozorovalo z vršku nízkého hřebene.

Než jí Kilcer na její naléhání konečně předal pušku, vyplýtval dvanáct nábojů, aniž by tvora jenom škrábl. Dorthy si pohodlně opřela pažbu o rameno a zamířila. Připravila se na odpor vzduchu a pak zlehka zmáčkla spoušť. Mlasknutí zpětného rázu působilo jako blahopřejné poplácání. Ošklivé zvíře v dálce za mírně klesajícími a roztroušenými křovisky kleslo k zemi jako podťaté.

Kilcer beze slova převzal pušku a společně se vydali k jejímu úlovku. Napočítala šest set kroků, nejméně půl kilometru. Střela zasáhla placatou hlavu zvířete přímo za jedním z jeho velikých, lehce vyboulených očí. Netekla z něj téměř žádná krev. Čtyři nohy byly dlouhé a s mnoha klouby, nafouklé tělo na nich bylo zavěšeno jako břicho pavouka. Svraštělá kůže byla holá kromě malé náprsenky s načervenalou kožešinou. Doširoka rozevřené čelisti připomínající mechanické rypadlo odhalovaly množství rovných zubů.

„Pokud se dobře pamatuju, tak tohle jsem v Chavezově katalogu neviděl,“ prohlásil Kilcer, když tvora pomalu obešel. „Není třeba ze Země?“

„O pozemské fauně, která žila před miliónem let, toho moc nevím. Ale řekla bych, že ne.“

„Taky si myslím.“ Chvíli tvora zkoumal. Prořízl mu kůži a namočil prst do krve. Ochutnal ji a prohlásil, že je pro ně poživatelný. Z jeho boku ukrojil tlustší plátky svalů prokvetlých tukem, které si potom upekli na rozpáleném kameni uprostřed ohniště. Dorthy zprvu jen váhavě ochutnala, ale vzápětí se dychtivě pustila do jídla. Maso bylo vynikající, chutnalo sice trochu nasládle, ale jinak bylo šťavnaté a vláknité. Nacpala se do sytosti a pak si lehla na záda s pocitem naprosté spokojenosti. „Teď už mi chybí jen dobré pinot noir,“ poznamenala.

„Cože?“ Kilcer si rukou stínil oči a přehlížel ohyb břehu, podél něhož se budou muset držet při cestě kolem jezera.

„Červené víno. Jednu sklenku a po ní třeba pečené avokádo. Něco se děje?“ zeptala se, když se neohrabaně vztyčil se stále zastíněnýma očima.

„Myslím, že vidím kouř.“

Dorthy se také postavila. Daleko na obzoru se les přibližoval až ke břehu. Vypadalo to, jako by se tam nad stromy něco vznášelo. Na tu vzdálenost to nebylo větší než nehet u palce a na pozadí tmavé oblohy, poseté hvězdami, se to dalo jen stěží rozeznat.

„Nemohl by to být tábor? Andrews? Na co by ale potřebovali oheň?“

„Tábor to asi je, ale naši lidé v něm nejspíš nebudou,“ odpověděl Kilcer.

Chvíli pozorovali vzdálený obláček, ale nijak se neměnil. Nakonec si Dorthy lehla na hromádku větví, kterým se jen stěží dařilo mírnit tvrdost skály, a vyzvala ho: „Pojď se trochu vyspat.“

„Máš pravdu, musíme k tomu přijít blíž,“ řekl Kilcer a těžkopádně se uložil vedle ní. Za chvíli se k ní přitulil a Dorthy ho objala kolem pasu, pomalu mu hladila bok. Otočil se k ní a začali se líbat.

Tentokrát to probíhalo pozvolna, rytmické zdvihání se zrychlovalo, pak ustalo a opět nabralo na tempu. Dorthy měla pocit, že se přibližuje k obrovskému propadlišti, pohnula boky, aby ho v sobě sevřela co nejhlouběji. Propadliště je už na dosah. Ach. Letěla volným pádem. Ach, ach.

Kilcer ještě jednou přirazil a prudce vydechl. Přitáhla si k sobě jeho těžkou hlavu a oba usnuli.

S trhnutím se probrala ze sna, v němž utíkala v červeném světle po jakési nesmírné pláni a snažila se něco dostihnout, něco… ale sen se už vytrácel. Pálil ji močový měchýř. Odešla stranou, aby si ulevila. Stále krvácela. Převázala si hadřík a natáhla na sebe kombinézu. Pohlédla ke vzdálenému lesu: čmouha kouře tam ještě visela. Kilcer spal nerušeně dál, jeho uvolněná tvář měla v červeném světle nevinný výraz, její Nadání bylo v klidu, nic nevnímala. Byla příliš vyčerpaná, aby o tom kouři mohla přemýšlet, a tak ulehla ke Kilcerovi a opět usnula.

Když se znovu vydali na cestu, kouř tam stále visel. Kilcera napadlo, že by to mohl být lesní požár. „Na oheň je to moc velké, ale možná, že ten požár od něj vznikl.“

Šli dál. Křivka břehu se stočila do původního směru a kamenitý šelf se zúžil, až se postupně začal ztrácet ve změti bahnitých ramen se stojatou vodou, bludných balvanů a pokroucených stromů. Prodírali se dál, jak to jen šlo, ale nebylo snadné razit si cestu hustým porostem. Museli se stále dokola brodit tůněmi pokrytými pěnou, ve kterých se až po kolena zamazali černým bahnem. Nakonec to vzdali a pustili se dál od jezera.

„Půjdeme směrem k ohni, možná, že je od vody dál, než jsem předpokládal,“ řekl Kilcer.

„A co když je to opravdu lesní požár?“ Dorthy se vybavila prudká ohnivá vzplanutí na australském pobřeží.

„Riskneme to.“

„Třeba to je Andrews.“

„Popravdě řečeno si to nemyslím. Ale stejně to musíme zjistit. Kdyby to byl lesní požár, vždycky můžeme skočit do jezera, ne?“

„Dala bych přednost projížďce na loďce.“

„Uvidíme, co se s tím dá dělat.“

Jak krajina stoupala, začínala být sušší a méně kamenitá. Zanedlouho se ocitli mezi nízkými řídkými stromky, vyhýbali se kořenům, které se vydouvaly a klikatily na zemi vystlané jehličím. Větve byly jiné než na Zemi, vypadaly mnohem mohutněji. Některé stromy pokrýval jakýsi prach, který neustále vířil vzduchem a dráždil Kilcera ke kašli.

Nakonec ulomil špičku jedné větve a za chůze ji začal zkoumat. „Podívej se na to,“ řekl po chvíli. „Jako by tam byly nějaké kvítky, nebo něco, co produkuje výtrusy. Třeba je aktivoval ten déšť nebo slunce. Jestlipak je vypouští každý den? Myslím teda planetární den.“

„Záleží na tom?“ Dorthy se skrčila pod nízkou košatou větví a překročila pokroucený oblouk kořene.

„Vzpomínáš si na ty bakterie v moři, co produkují většinu kyslíku? Byly sestrojeny uměle, je to dílo bioinženýrství. Zajímalo by mě, jestli tyhle stromy taky. Nebo jestli je alespoň nějak přizpůsobili zdejším podmínkám.“

„A co je tak zvláštního na bioinženýrství? V Éře plýtvání se přece dost používalo.“

„No, vlastně až po Éře plýtvání, před válkou a na začátku Bezvládí. Ale tehdy vědci ještě neuměli sestrojit organismy přesně na zakázku. Ty výtrusy… do jaké dálky asi doletí? To by mohlo znamenat, že jednotlivé oázy nejsou geneticky izolované, což by vysvětlovalo, proč průzkumné sondy nezjistily v ekosystémech oáz, ze kterých sesbíraly vzorky, žádné rozdíly, dokonce ani genetické posuny. Přinejmenším ne u rostlin. Ale o zvířatech to myslím platí taky. Třeba bylo z jejich genetických kódů vymazáno veškeré svinstvo.“

„Zdejší civilizace mohla zdegenerovat teprve před tisícem let. Nebo tady pořád ještě někde je. Co vlastně myslíš tím svinstvem?“

„Asi polovina genů, které máme v buňkách, nedělá nic. Některé z nich jsou parazitické DNA, řídící naše chromozómy jednoduše tak, aby se množily spolu s dělením buněk. Můžeš jim říkat vnitřní viry, jestli chceš, nikdy se nedají rozeznat, protože jsou skryté. Část ostatních je zakrnělá, nemají už žádnou funkci. Kdybychom se toho všeho zbavili, možnost mutací prudce poklesne. Proto pořád přemýšlím, jestli tohle všechno tady bylo sestrojeno nebo modifikováno. Bioinženýrstvím. Tohle slunce nezmění svůj výkon stovky miliónů let, takže tu nenastanou žádné klimatické změny, které by mohly zamíchat ekosystémem. Možná právě proto si nepřítel vybírá červené trpaslíky, co? Myslí na dlouho dopředu. Jen si spočítej, kolik červených trpaslíků se v Galaxii nachází. A jak velké je procento živých hvězd? A to nepočítám hnědé a černé trpaslíky, kteří prakticky nejsou větší než nejmohutnější planety. Kolik procent to může být, padesát, šedesát?“

„Víc jak osmdesát, i když nepočítáš podhvězdy. Osmdesát jen ve spirálních ramenech, další v prstenci hvězd nad rovinou spirálních ramen.“

„Tedy víc jak sto miliard hvězd, jako je tahle. Přirozeně, že mnohé z nich jsou proměnné hvězdy s krátkým životem. Ale přesto… A planety kolem červených trpaslíků nebudou mít vlastní ekosystémy, což zjednodušuje jejich osídlení, jakmile je planoformuješ.“

„Pokud ovšem víš, jak je roztočit a vypořádat se s jejich vázanou rotací. Ale předpokládám, že na to existuje nepřeberné množství teorií.“

„Řekl bych, že každý vědec tady dole má svou vlastní. Nejvíc je ovšem slyšet Andrewse, ale všichni mají své teorie, což je jen přirozené. No dobrá, doufal jsem, že bychom si tak mohli zmenšit bitevní pole.“

„Zúžit. Udělám, co bude v mých silách, hned jak se odtud dostaneme.“

Kilcer odstrčil větev a zmizel v oblaku prachovitých výtrusů. Zuřivě máchal rukama před obličejem, a když přestal kašlat, řekl: „Beru tě za slovo. Pojďme dál.“

Stále stoupali a obloukem se stáčeli zpátky ke břehu, k ohni. Les se rozestupoval a mezerami v klenbě větví bylo vidět části oblohy či obrovitého potemnělého slunce. Dorthy přemítala o červených trpaslících a jiných sluncích. Snažila se představit si bublinu prozkoumaného vesmíru uvnitř obrovských otáčejících se kol Galaxie, jako pouhou bakterii v jezeře, medúzu vznášející se v temném moři, nejmenší atol v širých pozemských oceánech. Několik desítek sluncí v trojramenném poli čtyř set miliard hvězd. Zabrána do rekurzivních výpočtů si ani nevšimla, že se Kilcer zastavil, a takřka do něj narazila.

Před nimi se skrze větve borovic rýsovaly proti temné obloze husté chomáče dýmu.

Terén náhle prudce klesal. Stromy přimknuté k okraji příkrého srázu měly zkroucené kořeny, jak se nakláněly dolů. Dole pod nimi se táhlo hluboké údolí řeky, černá voda vytvářela na jeho širokém dně meandry. Úbočí bylo pokryté pokácenými stromy, jejich obnažené kmeny ležely napadané křížem krážem přes sebe. Na protějším břehu hořely obrovské ohně vysílající k obloze černé sloupy dýmu. Kolem nich bylo i na tuto vzdálenost vidět míhající se pastevce.

„Doufám, že mi nechceš namluvit, že tohle je jen instinktivní chování,“ pronesla Dorthy a snažila se přitom potlačit svou vlastní instinktivní potřebu schovat se a nebýt viděna.

Kilcer se jednou rukou držel stromu silného, jako byl on sám, a druhou si stínil oči. Asi po minutě se ozval: „Je jich tam nejmíň takových třicet, čtyřicet. Nevidím žádná dobytčata. Tihle pastevci přece nemůžou být od nich, tak rychle by se nestihli proměnit. Pokud si vzpomínám, uběhlo od začátku migrace nějakých osm, možná devět dní.“

„Byly tu i další skupiny, nejen ta, co jsme sledovali,“ namítla Dorthy a vzpomněla si, jak hned první den, co přiletěla, zahlédla pastevce v lese u jezerního tábora. Že by byl čerstvě proměněn?

„Vidíš to, tam dole u vody?“

Dorthy se opřela o Kilcera a pohlédla směrem, kam ukazovala jeho ruka. Na naplaveném břehu ležely tři malé pravidelné předměty.

„Čluny,“ řekl Kilcer a odlepil se od stromu. Jeho znepokojení přehlušilo náhlé vzrušení: viděl možnost, jak se dostat z divočiny, viděl příležitost k činu. „Říkal jsem přece, že se pokusím obstarat člun,“ vyhrkl a pustil se dolů ze stráně. Proplétal se mezi stromy s krajní opatrností.

Dorthy se vydala za ním, nicméně jeho nenadálý záchvat sebedůvěry na ni v nejmenším nezapůsobil. Ve skutečnosti se pořád domníval, že pastevci jsou zvířata, a s puškou v ruce si dokazoval, že má nad zvířaty, která zatím potkali, převahu. Kousek nad rozhraním lesa a holé části příkrého svahu se Kilcer zastavil a clonou větví sledoval hromadu zpřeházených klád za líně plynoucí řekou a pastevce, pobíhající na jejím druhém břehu. Dorthy se krčila vedle něj. Z náprsní kapsy kombinézy vytáhla malou nádobku a tabletka protilátky jí vyskočila do dlaně. Když zaznělo sotva slyšitelné cvaknutí dávkovacího mechanismu, Kilcer se prudce otočil. „Co to provádíš?“ zeptal se, a když pozvedla ruku k ústům, vrhl se na ni. Ale vyškubla se mu, strčila tabletku do úst a polkla.

Chytil ji za zápěstí. „Blázníš! Minule jsi se z toho dostala do tranzu. Jestli se něco stane, sám tě odtud neodtáhnu.“ Pramen vlasů se mu svezl do obličeje, pohodil hlavou a zíral na Dorthy.

„Pak teda musíme doufat, že se nic nestane,“ odpověděla Dorthy. „Stejně chvíli potrvá, než to začne působit.“

Kilcer ji pustil, obrátil se a pohlédl přes řeku. Většina pastevců se shromáždila okolo jednoho z mohutných ohňů a snažila se jej udusit hlínou. Několik dalších na nedalekém břehu se sklánělo nad poloopracovanými tlustými prkny. „Kamenné nástroje,“ mumlal si pro sebe. „Nijak zvlášť dokonalé. Ty ohně budou asi na pálení uhlí nebo zpracování dřeva. Možná z něj získávají smůlu na tmelení lodí. Ale k čemu vlastně potřebují čluny?“

„Asi tak za půl hodiny ti to možná řeknu,“ ozvala se Dorthy vedle něj.

„Pokud jim dokážeš porozumět. A jestli se zase nezhroutíš jako minule. Sakra. Vlastně vůbec nepotřebuju vědět, proč ty čluny stavějí, ale rozhodně vím, že jeden z nich musí být náš. Pěšky bychom se kolem jezera plahočili k jeho přítoku nejmíň týden, a jestli je ta cesta neschůdná, tak ještě víc. V takovémhle člunu bychom to zvládli za několik hodin. Podívej, támhle na tom druhém břehu,“ ukázal za vodu. „Řekl bych, že je to plachta.“

„S plachetnicí docela umím zacházet. Jenže tyhle čluny nemají stožáry.“

„Zatím. Ale my nemůžeme čekat, až je postaví. Podívej se na záď člunu. Tam, na té plošině, ta dlouhá vesla. Myslím, že se jim říká havlenky, ne? Ti tvorové musí mít ale pořádnou sílu. Myslíš, že bychom na ně stačili?“

Dorthy se dotkla jeho ruky. „Musíme být trpěliví. Raději bych týden pochodovala kolem jezera, než se dala chytit.“

„Uvědom si, že do kráteru vede jenom jeden průsmyk. Musíme se tam dostat před nimi, pokud tam skutečně mají namířeno.“

„To jediné jsem posledně bezpečně zjistila.“

„No vidíš. A teď asi stavějí čluny, aby se dostali přes jezero. Nechtějí ho obcházet lesem a je klidně možné, že to ani nejde.“ Kilcer na ni úkosem pohlédl. „Neměla jsi to teď pokoušet.“

„Už se to nedá zastavit. Když mě necháš v klidu, pokusím se co nejlíp připravit. Přece nás nijak neohrozí, když zjistím, jaké mají záměry, co myslíš?“ Vůbec se jí tam dolů nechtělo, a proto si taky protilátku vzala.

Kilcer zavrtěl hlavou, v jeho vychrtlé tváři se mihl úsměv, který přešel v úšklebek. „Ne, to asi ne. Máš pravdu, neměl jsem se tak rozčilovat. Počkáme na vhodnou chvíli.“

Dorthy bylo jasné, že ať říká cokoliv, nic ho neodradí od úmyslu ukrást jeden člun, a začínala se skutečně bát. Útroby jí svíral chladný děs. „Sice chápu, co tě k tomu vede, ale stejně je to šílenství.“

Kilcer ulehl do praskající podestýlky suchých větviček a pozoroval hemžení pastevců s jakousi důkladnou starosvětskou pečlivostí. Dorthy seděla v zazenové pozici a uvědomovala si, jak se jí zpomaluje tlukot srdce a dech. Zůstal jen rytmus záření alfa, samovolně klesající do stříbrných temnot. Do temnot, v nichž se rozplynula, a za závojem se počala mihotat světélka dalších myslí.

Kilcerovy analytické, ale nervózní myšlenky ji rozptylovaly, musela jimi prohlédnout, aby objevila ostatní. Připadalo jí, jako by tam dole nebyly žádné samostatné bytosti, ale pouze mysli, upřené k jedinému cíli, jako vlny putující přes stříbrný oceán nebo jako ryby, které střeží korálové útesy ve třpytivých hejnech a obracejí se všechny naráz jediným zavlněním ocasní ploutve, podobné jedinému nervovému vzruchu, všechny jsou jediným nervem a neustále mění směr. Dorthy spatřila, jak před nimi strmí do výše jejich společná vize: Věž. K věži! Tentokrát poznala, že jim to velí jiný hlas. Promluvila ze svého klidného středu. „Chystají se táhnout dál, k věži. Je to neodkladné, nevím ale proč…“

„Co budou dělat, až se tam dostanou?“ Kilcerova slova zněla jako ozvěna jeho myšlenek, které vystupovaly jako oblé hlavy delfínů ze složitých proudů jeho pocitů, strachu i zvědavosti, odvahy i netrpělivosti, všechno se přelévalo do čehosi jiného. A za nimi už žádná klidná hladina, ale roztříštěné trojrozměrné zrcadlo. Dorthy nyní musela hledět podél něj, nikoliv skrze něj. Dál, dál, ke sjednocenému záměru vysílajícímu v oddělených rytmech. Ittaikan, pomyslela si. Pouto sounáležitosti.

Avšak v té zdánlivé jednotě přeletovaly samostatné myšlenky, nabobtnávaly a opět mizely. Třpytivá ostří osobnosti stejně nebezpečná jako barakuda s vyceněnými zuby, která čas od času prosviští mezi jednotně plujícím rybím hejnem.

„To nejsou pastevci,“ pronesla Dorthy, „aspoň ne takoví jako tam na pláních. Je to něco jiného. Zbývá už jen málo času, shromažďují se, půjdou dál k věži. Je to složité, hrozně nejasné.“

„Uklidni se, prosím tě.“ Skrze temnoty ucítila, jak jí Kilcer pevně sevřel zápěstí.

Otevřela oči. Na kratičký okamžik jí všechno, co viděla vnitřním zrakem, splynulo se zrakem vnějším.

„Můžeš jít?“ otázal se Kilcer. „Všichni jsou teď na druhém břehu, tahají kmeny. Asi chtějí rozdělat další oheň.“

„Já vím. Něco je u řeky…“

„Všichni jsou na druhém břehu,“ řekl pevně. „Pojď už.“

Spadlé stromy a uschlé větve jim ztěžovaly chůzi v červeném pološeru. Dorthy se soustředila jen na rytmus kroků, pomáhalo jí to zadržovat chaos Kilcerových emocí i hrozivé vzdouvání jediného úmyslu pastevců. Několikrát se museli přikrčit, když to vypadalo, že se k nim pastevci na druhém břehu otáčejí, ale Dorthy věděla, jak nesmírně jsou zabraní do úkolu nakupit hromadu obrovských klád a vyhloubit strouhu na zachytávání vytavené pryskyřice. Vždycky, když se přikrčila za Kilcerem, začala je podvědomě napodobovat a holýma rukama hrabala v zemi.

„Pojď,“ ozval se Kilcer, zatahal ji za ruku a ona ho následovala. Řeka už byla na dosah, nejbližší člun se trochu zachvíval, jak ho omýval líný proud. Nebyl o moc větší než záchranný člun, s překládaným, nahrubo opracovaným žebrováním, a jeho hranatou záď uzavírala plošina, z níž čněly na neotesaných kůlech vidlice podpírající mohutná vesla. Rozřezané Dorthyiny boty se zabořily do řídkého bláta, Kilcer ji popadl kolem pasu a vysadil nahoru. Zachytila se okraje člunu a přitáhla výš.

Když se pastevec, spící ve člunu, postavil na zadní, odrazila se zpátky a upadla do bláta a do studené vody. Jeho zděšení na okamžik splynulo s jejím vlastním, a vzápětí se roztříštilo na kusy, když Kilcer obrátil pušku a pažbou praštil pastevce do úzké hlavy, až se svezl zpátky do člunu. Kilcer se rozhlédl, všechny myšlenky vířící v šíleném otřesu, sebral pohozenou kamennou teslici velkou jako dvě pěsti a srazil s ní pastevce v okamžiku, kdy se opět začal soukat ven. Pastevec chraplavě zaskučel a zhroutil se. Tmavou kožešinou za volnou kápí kůže prosakovala černá krev.

„Rychle, musíme odsud,“ vykřikl vzrušeně Kilcer. Dorthy se vrhla do vody a vyhoupla se do člunu, který se nahnul na jednu stranu, když přelézala jeho okraj, a vzápětí na druhou, když se převalila dovnitř. Málem přistála na hlavě omráčeného pastevce, a s odporem ucouvla, zatímco Kilcer přeřízl nožem kotevní lano a vyšvihl se za ní. Věděla, co chce udělat, ještě dřív, než to stačil vyslovit, vyškrábala se na plošinu na zádi, spustila jedno z mohutných vesel, větší než byla sama, a snažila se odstrčit člun do proudu. Ostatní pastevci se škrábali dolů ze břehu, několik jich běželo podél vody, aby člunu nadběhli. Dorthy se mezitím znovu odrazila, veslo uvázlo ve štěrku a příď člunu se chvěla, jak ji zachytil říční proud. Kilcer spoutával ruce a nohy omráčeného pastevce rukávem, který si odtrhl z kombinézy.

Několik pastevců se už brodilo vodou, kápě volné kůže jim vlály kolem tváří. Na jejich čele bylo něco zvláštního, ale Dorthy si je nestačila pořádně prohlédnout, neboť k ní letělo něco ze břehu. Jen tak tak se stihla sehnout, když nad ní prolétl opracovaný kus kamene a se šplouchnutím přistál v černé vodě. Další zavadil o hranu nahrubo opracovaného prkna a překulil se přes bok. Kilcer rychle sáhl po pušce a bez míření vypálil asi deset střel, voda před blížícími se pastevci se zpěnila a všichni se ve zmatku začali drápat zpátky.

Dorthy se opřela do vesla a na konci každého záběru nechávala dlouhou lopatku volně splývat, aby tak mohla kormidlovat. Oba břehy se před nimi začaly zvedat a Dorthy spatřila, jak si pastevci navzájem přehazují přes vodu lana a splétají prověšenou kolébku volně plovoucí v proudu. V okamžiku, kdy se k ní člun hrozivě přiblížil, varovně zakřičela na Kilcera, neboť jí došlo, co mají v úmyslu. V té chvíli zatáhli a lana, z nichž crčely pramínky vody, jim po celé šířce řeky přehradila cestu. Kilcer vytáhl nůž a mrštně se oháněl čepelí mezi jednotlivými provazy kolébky. Jednou, dvakrát. Většina povolovala ihned, zbytek se přetrhl, jak se člun skrze ně prodíral v krupobití kamení. A potom se provazy ztratily a před nimi se rozprostřelo jezero.

Kilcer se chopil vesel a při každém záběru si stoupal na špičky, protože ráhna, podpírající vidlice, mu dosahovala až k ramenům. Dorthy svírala pušku a sledovala střídavě tmavé ústí řeky mezi stromy lemujícími břeh, které pomalu mizelo s každým záběrem vesel, a pastevce, skrčeného na dně člunu s trupem opřeným o příď a s rukama svázanýma za zády. Byl stále omráčen Kilcerovým úderem.

„Dokázali jsme to,“ vykřikl Kilcer rozjařeně mezi jednotlivými záběry. „Dali jsme jim co proto, viď, Dorthy!“

„To dali,“ odpověděla, nakažena jeho náhlou radostí.

Koneckonců, vždyť právě unikli svému osudu, i když třeba jen na chvilku.

Ale nevypadalo to, že by je pastevci chtěli pronásledovat. Kilcer po chvíli odložil vesla a přistoupil k Dorthy, aby od ní vzal pušku. „Tak co mi povíš tady o našem příteli?“

„Je pořád v bezvědomí.“

„Je to asi samec, že jo!“

„Všichni to byli samci.“

„No jo. Nemáš dojem, že je na jeho hlavě něco zvláštního? Má opuchlé čelo. Úplně hydrocefalické. To není normální pastevec.“ Kilcer šťouchl hlavní pušky do pastevcových nohou. Měl velká chodidla s vysokou klenbou, pata vybíhající od kotníku dozadu, tři zkroucené prsty zakončené širokými drápy. Tmavá srst se v červeném světle matně leskla, jako by se na průsvitném konci každého nejjemnějšího chloupku tříštily světelné paprsky. „Možná je to jeden z těch, co jsi tenkrát po svém příjezdu viděla v lese. Musí se stahovat ze všech koutů oázy, celá stáda dobytčat a všechna se proměňují.“ Jeho vidina tlupy těchto tvorů, šplhající po černé věži uprostřed kráteru, Dorthy na okamžik ohromila. „Podívej se na něj, je pěkně vychrtlý, co?“ Pod tokem Kilcerových myšlenek byl zasutý spodní proud odporu. „Tvoje Nadání ještě funguje?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

„Uvidíme, co z něho dostaneš, až se probere,“ řekl Kilcer, odložil pušku a vrátil se k veslům.

Houpání lodi a pravidelné vrzání, jak Kilcer zabíral a rovnal vesla, bylo uspávající. Dorthy si přesně nevšimla, kdy začal pastevec přicházet k sobě, ale postupně si uvědomila, že se k ní upírá jeho pozornost. Když na něj pohlédla, snažil se právě trhavými pohyby posunout dozadu. Pod boulí na čele se objevily široké oči s tmavým bělmem a úzkými horizontálními panenkami, jejichž víčka se otevírala zevnitř ke stranám obličeje. Má strach, pochopila. Rovněž ustoupila a ucítila na rameni pevnou Kilcerovu ruku. Člun se zakymácel a trochu naklonil.

„To je v pořádku,“ řekla. „Má ze mě strach. Vlastně z nás.“

„A jinak?“

Jasný vytrvalý plamen jeho strachu však sežehl všechno ostatní, dokonce i nutkání šplhat k věži. „Myslí si, že ho chceme zabít,“ hlásila Dorthy. „A nejen to, bojí se, že chceme zabít všechny. Vidí v nás tvory, kteří shodí nebe na zem. Líp to nedokážu formulovat.“

Kilcer dvakrát zabral a pak pronesl: „To, že jsme sem přišli z nebe, musí mít od svých rodičů. Ale zajímalo by mě, jak se to dozvěděli oni?“

„Všechno je to promíchané s jeho zděšením. Nic není vidět zřetelně.“

„Musíš to zkusit,“ naléhal Kilcer.

Dorthy se posadila do lotosového květu na plošinu na zádi a zaměřila svou pozornost dovnitř, kde v jejím zklidněném senzorickém centru blikala mysl pastevce jako odražený plamen svíčky. Kilcer se pohroužil do pravidelného rytmu veslování a nepokoj jeho myšlenek se zmírňoval. Pod pastevcovým strachem začala Dorthy rozeznávat jednotlivé tvary a jejich umístění, každý samostatný a zcela osamocený, jako zvláštní šachové figurky na veliké monotónní šachovnici. V jeho mysli bylo uloženo pouze několik zážitků, pár zděděných vědomostí, avšak pod povrchem, kam Dorthy nemohla, se rýsovaly nehmotné prostory, svědčící o dosud neprobuzených zálohách. Jeho smyslové centrum představovalo blikající obrazovku nad touto zasutou pamětí, podobně jako u člověka, který nedávno prodělal amnézii, ale bez oněch náhodných asociací, jež jsou člověku vlastní.

Dorthy se vynořila na povrch a otevřela oči. Byli už daleko od břehu a směřovali k velkému, kilometry vzdálenému ústí, které přivádělo vodu do jezera. Za Kilcerova pravidelného veslování pleskaly o trup člunu dlouhé nízké vlny. Slunce už se blížilo k poledni, pochmurný talíř na tmavé obloze, a vzduch se konečně oteplil. Kilcer si po chvíli svlékl vrchní díl kombinézy, což v pastevci vyvolalo nový záchvat zděšení, které vystřídala zvědavost.

„Myslím, že se diví, proč nosíš falešnou kůži,“ objasňovala Dorthy.

„Pořád se bojí?“

„Už trochu míň. Ale nezjistila jsem nic užitečného, kromě toho, že má ještě nezaktivované paměťové rezervy. Myslíš, že můžou být do jeho mozku nějak naprogramované?“

„Máš na mysli instinkty?“ Kilcer se opřel do vesel a zasténal. Puchýře na dlaních si omotal kusem oranžového hadříku, další pruh si uvázal kolem hlavy, aby mu rovné vlasy nepadaly do čela. Dohromady se splihlým počínajícím plnovousem mu to dodávalo vzezření špinavého hubeného piráta.

„Ještě něco víc. Tihle pastevci se mohli narodit, jestli to tak lze říct, teprve před několika dny, ale už teď spolupracují při stavbě člunů, aby se mohli dostat k věži. Řekla bych, že dosud nemají žádný společný jazyk, možná s výjimkou několika znaků a gest, ale jak tam tak společně pracovali, působilo to, jako by všichni byli součástí nějakého celku.“

„Vestavěné vědomí. Takže později by mohli vyvinout i jazyk?“

„Pokud dostanou ten správný impulz.“

„Jako třeba ten nápis ve věži.“

„Možná,“ připustila, sledujíc řetězení úvah v jeho mysli, podobné vířivému střetávání ledových ker, důvěrně známé a téměř uklidňující po tom pátrání v temných prostorách pastevcovy mysli.

„Začínám se obávat,“ spustil Kilcer ve chvíli, kdy věděla, že promluví, „jestli všechny tyhle změny nepřivodila naše přítomnost. Andrews mi říkal, že podle analýzy zachycených neutrin byla věž zapojená už tisíce let. A najednou, když jsme sem přišli my, vetřelci, se samočinně rozsvítila a namísto dalších nemyslících pastevců se jejich potomstvo začalo měnit v tenhle nový druh s nutkáním dostat se do věže. Možná chtějí přivolat nepřítele, co myslíš? V tom případě…“

„Se musíme dostat k věži dřív než oni a varovat Andrewse.“

Kilcerovi kupodivu nevadilo, že Dorthy dokáže číst jeho myšlenky. Nebyl nijak zvlášť uzavřený typ. „Rozhodně,“ přisvědčil. „A čím víc toho zjistíme tady od našeho přítele, tím budeme chytřejší.“

„Pokusím se o to. Vesluj dál a zkus na nic nemyslet.“

Snažil se jí co nejvíc vyhovět.

Dorthy se pokoušela lovit v mělčinách pastevcova vědomí, jež se zrcadlilo v bezbřehém prostoru jejího senzorického centra, ale o moc víc toho o jeho záměrech nezjistila. Tajemné oblasti jeho paměti připomínaly stíny, míhající se kdesi hluboko v moři, a dokonce i jejich obrysy byly nejasné. Ostře vystupovaly pouze osamělé záblesky vlastní krátké existence: trauma zrození (nebo lépe řečeno znovuzrození z kukly, bolestivá snaha proniknout ven na světlo), obrazy osamělého lovu, přítomné spíše v jeho svalech než v hlavě, a pak práce u řeky, naléhavá, avšak celkem poklidně vykonávaná spolu s ostatními, šťastný pocit sounáležitosti. A k tomu neustále dokola, tak jako se jazyk vrací k bolavému zubu, ten obraz, který ovládl jeho existenci a prostoupil veškerou jeho činnost: vidina pevnosti, vystupující z tmavého jezera. Jak jen o ní tenhle pastevec mohl vědět?

Zatímco si Dorthy lámala hlavu nad těmito rozpory, slunce jí zahřívalo hlavu a ramena a Kilcer bez ustání vesloval. Její Nadání se zvolna vytrácelo. S posledními zbytky zachytila signál pastevcovy žízně, který se rozlil po povrchu jeho strachu jako olej po vodní hladině. Zvedla vršek kombinézy, kterou Kilcer odložil, a spustila ji podél člunu do vody, až se úplně namočila. Těžký ranec hodila na zem před pastevce.

Sledoval ji nervózně a s nedůvěrou. Potom se nohama zapřel o zvýšené boky člunu a drápy štípal zelenavé dřevo. Trhavými pohyby se vzepřel o záď a zůstal sedět v jakémsi téměř neuvěřitelném úhlu, svázané nohy skrčené pod sebou, útlé zakrnělé končetiny, příliš krátké na to, aby jimi dosáhl do úst, svíral a otevíral na svalnaté hrudi, hustě porostlé srstí. Náhle sklonil hlavu a chňapl čenichem po mokré látce. Dorthy na okamžik vyrušila Kilcerova zvýšená pozornost (ačkoliv pravidelný namáhavý rytmus jeho veslování ani na okamžik nezakolísal). Pastevec žmoulal látku a sledoval Dorthy spoza zduřelého obočí.

„Zjisti, jestli nemá hlad.“

„Nemá,“ oznámila Dorthy, ale přesto vytáhla plátek sušeného masa a hodila mu ho. Pastevec na něj pohlédl, z čenichu mu visel svrchní díl Kilcerovy kombinézy, potom se podíval na Dorthy. Mírným trhnutím hlavou mrštil mokrým hadrem směrem k ní. Chytila ho jednou rukou a volný rukáv ji pleskl přes hruď. Pastevec ještě jednou potřásl hlavou a pak se uklidnil. Začal znovu myslet na pevnost, tentokrát ještě jasněji, s jakousi roztoužeností, které Dorthy příliš nerozuměla.

Její Nadání se teď, kdy se implantát úplně zbavil vlivu protilátky, rychle vytrácelo. Zanedlouho už dokázala jen slabě vnímat tu hlubokou touhu po věži, nyní už méně konkrétní, mísící se s Kilcerovým vytrvalým a úporným odhodláním, zatímco se jeho tělo vzpíralo hodinám dřiny u vesel. Dorthy se nabídla, že ho na chvíli vystřídá, ale na obrovská vesla byla příliš malá. Kilcer se uvelebil na podlaze u jejích nohou, odlamoval třísky z prken nahrubo opracovaných kamennými nástroji pastevců a smál se jejímu úsilí. Pastevec, schoulený na přídi, byl ostražitě klidný.

Dorthy se také posadila. „Je mi to moc líto,“ povzdechla si.

„Nemusíš se omlouvat. Já to zvládnu.“ Jeho holá hruď a bílá kostnatá ramena se leskla. Převalil se na bok a nahnul se přes okraj plošiny. Nabral vodu do dlaní, napil se a opláchl si tvář. Pak pohlédl napravo a zeptal se: „Nepotřebuje náš přítel ještě jeden doušek?“

„Už to nepoznám.“

„Aha. No, to nevadí.“ Kilcer se narovnal a opět se hbitě chopil vesel.

„Měl by sis odpočinout,“ řekla mu Dorthy.

„Už jsme v proudu řeky, která napájí jezero. Cítíš, jak nás to unáší?“ Sklonil hlavu a zkoumal puchýře na rukou, pak si přitáhl obvazy a opřel se do vesel. Nasadil rytmus dlouhých a pomalých záběrů, z nichž každý postrčil člun o kousek blíž k širokému ústí řeky. Dorthy už rozeznávala pásy stromů na obou březích, táhnoucí se dolů k okraji vody, a bílé kameny navršené podél břehů. Průzračná temná voda se začala kalit a Kilcer musel brzy zamířit ke břehu, kde byl proud slabší. Voda měla nyní barvu bílé kávy, oblíbené v Austrálii. Ze svahů foukal čerstvý studený větřík; před nimi se vysoko nad klesajícími borovými lesy vynořil v mlhavě narůžovělé záři poledního slunce holý pás hor okolo kráteru.

Kilcer dělal stále častěji mezi jednotlivými záběry přestávky a mnul si čelo. Jednou zastavil úplně, když ho přepadl dlouhý vytrvalý záchvat kašle, který neustával víc jak minutu. Dorthyinu starost však odbyl jen pokrčením ramen a vesloval dál.

Dostali se mezi zalesněné břehy řeky, v jejímž středu se hnal dravý vířivý proud. Zpod nízkých stromů, vrhajících černé stíny, je mohlo cokoliv sledovat. Kilcerovy záběry byly dlouhé, očividně mu docházely síly. „Myslím, že si chvíli odpočinu,“ přiznal nakonec.

„Možná bychom měli jít dál pěšky. Nejhorší část už máme za sebou, přepluli jsme jezero. Mimochodem, byl to dobrý nápad.“

Zabral, srovnal vesla a znovu zabral. „Měl jsem kliku, vlastně my oba. Zůstaneme ale ve člunu, který jsme si tak těžce vybojovali. V lese bych měl z našeho přítele trochu strach.“

„Můžeme ho pustit.“

„Ne, to bych nedělal. Možná by ses od něj mohla ještě něco dozvědět.“

„Dělala jsem, co jsem mohla. Stěží je tu ještě něco k objevení.“

Zabrat, srovnat. A znovu. Kilcer mířil ke skalnatému břehu, kde se tmavé stromy skláněly přes mohutné balvany. „Neříkalas, že má někde hluboko ve vědomí zasutou paměť?“

„K té se ale nedostanu. Víš přece, že vidím jen to, co si myslí. Korespondence je elektrická, nikoli chemická.“

„A ta paměť bude uvolněna, je to tak? Náš přítel je jen několik dnů starý, tedy v téhle podobě. Za pár dní…“ Opřel se do levého vesla a člun do něčeho narazil. Dorthy se rozhlédla a všimla si, že pastevec se přikrčil, zatímco vějířky špičatých listů drhly o příď, vzpříčenou o vyvrácený strom přepadlý přes vodní hladinu. Kilcer vytáhl jedno veslo a snažil se srovnat loď rovnoběžně s kmenem. Dorthy přivázala těžké upínací lano co nejpevněji k jedné z hlavních větví.

Kilcer se protáhl a rozpřáhl ruce. Pastevec ho pozoroval, skrčený pod baldachýnem z větví stromu. „Nemysli si, že nám pláchneš, ty příšerko,“ varoval ho Kilcer a chopil se pušky. Ozvalo se škrábání drápů o dřevo, jak se pastevec ještě víc přikrčil. „Aha, tak ty mi asi rozumíš. Dorthy, dohlídni tady na našeho přítele, než si trochu odpočinu.“

„Spolehni se,“ ujistila ho, a když si Kilcer lehl, začala mu masírovat záda. Hnětla ztuhlé svaly, dokud se pod jejími prsty neuvolnily. „To je příjemné,“ řekl Kilcer po chvíli. Její hubený bledý milenec s chladnou, jakoby voskovou kůží a vystouplými lopatkami.

Za okamžik už spal. Hlavu měl položenou na skřížených rukou, obličej otočený na stranu a zpola ukrytý v rozcuchaných černých vlasech. Dorthy seděla s puškou po ruce vedle něj. Pastevec na přídi byl klidný, jeho veliké oči připomínaly tůně plné neproniknutelných stínů. Možná také spal.

Míjely hodiny. Dorthy pozorovala plynoucí řeku, červené světlo, mihotající se na síťovině pastevcovy kůže, v jejíž proměnlivé neměnnosti se rozplývaly všechny její úzkosti.

V jednom okamžiku kolem proplul trs trávy, majestátně se pohupující v zajetí hlavního proudu.

Jindy náhle vystřelilo ze stromů na protějším břehu hejno ptáků, zakroužilo nad člunem – pastevcův pohled vylétl vzhůru – a střemhlav se sneslo dolů po proudu. Pastevec ho doprovázel pohledem a potom opět znehybněl, obličej ve stínu své kápě takřka neviditelný.

O něco později se Kilcer protáhl, posadil se a promnul si oči. „Jak dlouho jsem spal?“ zeptal se.

Dorthy se podívala na časoměřič. „Asi čtyři hodiny.“

„Hm, to jsem ani nechtěl.“ Postavil se na okraj plošiny zády k Dorthy a pastevci a vymočil se přes záď člunu. „Poplujem dál. Teď se můžeš vyspat ty, Dorthy. Při veslování na něj dohlídnu.“

„Já nejsem unavená. Vždyť jsem nic nedělala.“

„Nesmysl,“ odporoval Kilcer s úsměvem. Omotal si obvazy na rukou a vrátil se k veslům. Když Dorthy odvázala člun, Kilcer ho otočil a ponořil se do pravidelného rytmu veslování.

Oba břehy se zvedaly, tu a tam se objevily téměř kolmé skalnaté stěny s tmavým porostem, na úpatí se táhly oblázkové pláže a nahoře se proti temné obloze rýsovaly borovice. Červené slunce svítilo nyní přímo do kaňonu. Řeka tvořila smyčku okolo štěrkovitého břehu. Když člun míjel ohyb, uslyšela Dorthy hukot vody, a vzápětí spatřila asi půl kilometru před sebou obrovský vodopád, řítící se z rovného okraje převisu dolů do zpěněného kotle. Na tváři ucítila mlžný opar, zvedající se z pěny pod vodopádem. Kilcer za ní cosi zabručel, srovnal veslo na pravoboku a stočil člun do malé zátočiny. Dřevo zaškrábalo o štěrk a Kilcer se odpichoval ode dna, dokud příď pevně neuvízla. Pastevec se zvedl a rozhlížel se kolem, až se mu kápě rozvlnila.

Kilcer si oblékl vrchní díl kombinézy (bez jednoho rukávu), zdvihl pušku a podal ji Dorthy, pak zalovil ve vaku z oranžové látky a vytáhl nůž. „Kryj mě,“ zakřičel do hřmotu vodopádu a přešel doprostřed člunu.

Pastevec kopal svázanýma nohama a pokoušel se postavit. Jeho drápy vyrývaly dlouhé šrámy do syrového dřeva.

Kilcer se k němu sklonil a přeřízl mu pouta na černých chlupatých nohou. „Zatraceně, dělej! Postav se!“

Pastevec se tiskl na přídi, v přesvědčení, jak Dorthy věděla, že přišla jeho poslední hodinka, kápě z kůže se mu divoce rozevlála. Kilcer se natáhl a uchopil ho za loket svázané paže. Pastevec prudce vykopl: Kilcer odletěl dozadu a křížem narazil do okraje plošiny. Dorthy odjistila pušku a srdce jí v hrudi divoce bušilo.

Ale pastevec se opět zklidnil a podezíravě je oba sledoval.

„Dělá, jako bych ho chtěl zabít,“ bručel Kilcer. „Podej mi pušku.“

„Pokud ho doopravdy nezabiješ.“

„Samozřejmě, že ne,“ odvětil a vyslal k obloze jediný osamělý výstřel. Ploché prásknutí bylo v řevu vodopádu sotva slyšet. Pastevec sebou trhnul a opět znehybněl.

Dorthy popadl záchvat vzteklé netrpělivosti a vytrhla Kilcerovi pušku. Překvapeně si ji nechal vzít. „Vylez ze člunu,“ rozkázala mu. „Dělej.“

„Co – co je…“

„Běž!“ Za okamžik sebral oranžový pytel a vyskočil na břeh. Dorthy namířila pušku na podlahu z překládaných prken a vyslala souvislou dávku výstřelů před nohy vzpírajícího se pastevce. Začal se překotně škrábat ven, až se kolem něj rozletovaly třísky. Dorthy pálila jednu střelu za druhou a pažba pušky jí narážela do ramene. Když se kolem proděravělých prken začala rozlévat voda, tělem jí projela vlna téměř fyzické úlevy, rychle se otočila a skočila do chladné vody, která jí sahala až po hruď, a přebrodila se ke štěrkovitému břehu, kde stál Kilcer. Člun se začal pomalu potápět zádí napřed. V následujícím okamžiku se pastevec mrštně přehoupl přes hranu člunu. Postavil se a voda mu sahala po stehna. Zadíval se po proudu řeky, pak jeho pohled sklouzl na Dorthy a na pušku, kterou svírala. Apaticky, jakoby rezignovaně se začal brodit z vody ven.

Člun zvolna klouzal od břehu, a když se stáčel do hlavního proudu, byla ještě vesla a zadní plošina nad vodou. Jedno veslo se uvolnilo a točilo se na hladině. Zanedlouho zmizelo i se člunem z dohledu.

„Zpráchnivělá kocábka,“ zarecitovala Dorthy, „bez stěžňů, plachty, lanoví: i krysy už prchly z ní.“

„Skoda, že jsme o ni přišli,“ dodal Kilcer. „Pěšky to bude horší.“ Prohlížel si rozeklanou stráň plnou oblých kamenů a balvanů, která se zdvihala pár set metrů vzhůru, k vrcholu útesu.

Dorthy vnímala pastevcův strach. „Nemohli bychom ho pustit?“ zeptala se.

„A nechat ho, aby našel své kamarády? Aby jim řekl, kudy jdeme? To mi nepřipadá jako příliš moudrý nápad.“

„Ale přece ho nemůžem táhnout s sebou celou cestu až k věži!“

„Je to přece i jeho cíl, ne? Nebo bys ho radši zastřelila?“

„To samozřejmě ne, Arkadiji. Ale nevím, jestli mu můžeme celou tu cestu věřit.“

„Dáme si na něj pozor.“ Kilcer pohlédl na pastevce. „Teď nahoru.“ Ukázal tím směrem. „Nahoru. Rozumíš? Pitomý zvíře to je, nic víc! Respektuje jen pušku. Já půjdu první, Dorthy. Ty dohlídni na to, aby náš přítel šel za mnou.“

Zpočátku byla cesta docela snadná. Povalené balvany vytvořily jakési improvizované obří schodiště, skuliny mezi nimi vyplňoval písek se štěrkem. Ze spár vyrůstaly vějířovité trsy vegetace, tmavé a tuhé jako stará kůže, které jim poskytovaly pohodlné záchytné body. Tu a tam se objevovala malá jezírka, lemovaná pěnou vodních rostlin, z nichž prosakovala voda. Pastevec před Dorthy neobratně šplhal s vysunutými lokty, aby udržel rovnováhu, protože ruce měl stále svázané za zády. Kilcer v čele průvodu se často ohlížel, aby se ujistil, že jdou za ním, a jeho bledá tvář zářila v nafialovělém přítmí. Jednou se pastevec zastavil, Kilcer na něj zakřičel a naznačil, že po něm hází kámen. Pastevec nehnul ani brvou, ale když Kilcer kamenem opravdu mrštil, sklonil hlavu s kápí a začal znovu šplhat. Jeho drápy škrábaly po kamenech a zarývaly se hluboko do nahromaděného štěrku v mezerách.

O něco výš jim padající suť začala ztěžovat výstup. Dorthy neustále podkluzovaly nohy, protože obtížně udržovala rovnováhu s puškou v ruce, a tak si brzy odřela dlaň druhé ruky do krve. Vrchol útesu ji překvapil, široký prostor pokrytý bujnou trávou, obklopený borovicemi. Asi sto metrů odtud se pod stromy, které se nahýbaly přes okraj srázu, třpytil vodopád. Voda zářila jako stříbro a burácení neustále dopadajících vodních mas otřásalo zemí i vzduchem. Vzdušné víry, způsobené padající vodou, třepotaly chumáči tuhých špičatých jehliček na stromech, oblaka vodní tříště jemné jako mlha stoupala vzhůru a všechno smáčela.

Kilcer se zastavil na samém okraji vodopádu, v jakési prohlubni zbylé po vyvráceném stromu. Kolem něj proudila mlha a on se rozkašlal, bil se dlaní do prsou, jako by chtěl ze sebe něco vyhnat. Pastevec se kousek opodál vztyčil v trávě na kolena a díval se na Dorthy.

Kilcer se otočil a odhodil si černé vlasy z čela. „Myslím, že si můžeme trochu odpočinout,“ řekl po chvíli a pak se znovu rozkašlal a předklonil se s rukou před ústy.

„Pojď pryč,“ křičela Dorthy ve snaze přehlušit řev vodopádu. A vtom prohlédla pastevcův úmysl, rozběhla se k němu a ječela: „On tě chce…“

Opravdu.

Se skloněnou hlavou a divoce rozevlátou kápí se pastevec řítil přes louku. Než se Kilcer stačil narovnat, prudce do něj vrazil a bez jediného zaváhání s ním seskočil do propasti.

Dorthy doběhla do prohlubně a viděla, jak se hluboko pod ní zachytili o shluk stromů na strmé skalní stěně, překotili se a rozdělili, a vzápětí zmizeli v převalující se mlze. Pološílená zoufale křičela, znovu a znovu opakovala Kilcerovo jméno, třásla se celá promočená a její hlas zanikal v lhostejném hukotu vodopádu.

Konečně se otočila, pálilo ji v krku a sotva popadala dech. Sehnula se, aby zvedla pušku, kterou předtím upustila, a spatřila troje stopy: Kilcerovy, pastevcovy a svoje, tmavší místa, kde byly sešlapané stonky. Teprve teď jí došlo, že zůstala sama.

Hodnou chvíli přecházela po okraji malé loučky a pozorovala dravé zpěněné proudy v kotli pod vodopádem a tmavou vodu v řece rychle proudící mezi vysokými skalními stěnami. Vítr profukoval její promočenou kombinézu. Stále dokola si vybavovala nezřetelnou intuici, kterou pocítila vteřinu před pastevcovým útokem. Nedokázala si však vzpomenout, jestli vnímala něco předtím. Možná ani on sám nevěděl, co udělá, dokud nezaútočil. Bylo jistě snadné tomu věřit, protože to znamenalo, že dokonce ani ona se svým Nadáním tomu nemohla zabránit.

Avšak něco, co nedokázala přesně definovat, jí říkalo, že tomu tak možná není. Vzpomněla si na nepřátele okolo BD dvacet, na to, jak pokaždé spáchají sebevraždu v okamžiku, kdy by měli padnout do zajetí. Každá poškozená loď či obsazený asteroid odpálí v jediném mohutném výbuchu všechny své zdroje energie a velmi často tak zároveň zničí své potenciální věznitele. Nepřítel, ten nepřítel… ale přece nemohou být nepřítelem tihle noví pastevci, co stavějí primitivní čluny kamennými nástroji a nejsou vybaveni ani zárodky nějakého jazyka. Ten nepřítel… Ať už je to kdokoliv, zatím jí uniká, ale když o tom přemýšlela, mohla alespoň na chvíli zapomenout na ten příšerný okamžik, kdy pastevec vrazil do Kilcera, na to, jak se jeho hlava prudce vymrštila, na divoký výraz v bílé tváři těsně předtím, než se oba vrhli přes okraj propasti, vteřinu před jeho smrtí. Proč proboha musel umřít, říkala si, zatímco pozorně sledovala proudící řeku. Viděla jeho pád, který by nikdo nemohl přežít, nehledě na divoce vířící proudy v kotli vodopádu. Ale přesto otálela, napůl doufajíc, že se Kilcer za chvíli objeví na vrcholu pěšiny s unaveným úsměvem a se slepenými černými vlasy nad vysokým čelem.

Uplynuly víc jak dvě hodiny, než se Dorthy váhavě obrátila a opustila loučku. Nechala za sebou vřavu vodopádu a les před ní se svažoval dolů. Promočená kombinéza se jí přilepila k prochladlému tělu. Stromy tu rostly v širokých rozestupech a červené světlo dopadalo na koberce spadaného borového jehličí a trsy rostlin s tmavými listy, které využívaly jeho energii.

Zastavila se na mýtině, o něco větší než ostatní, kde se vypínala skvrnitá černá skála, zřejmě nějaká pórovitá lávová vyvřelina, téměř do stejné výšky jako okolní stromy. Odložila pušku, natáhla se pod útesem na měkkém jehličí v mírném hřejivém slunečním svitu a téměř okamžitě usnula hlubokým tíživým spánkem beze snů.

Když se probudila, cítila na břiše cosi teplého. Myslela si, že to je Kilcerova ruka, ospale se po ní natahující. Na konečcích prstů ucítila šimrání srsti. Otevřela oči, a ihned se vymrštila vzhůru. Tvor z ní spadl a postavil se. Jeho dlouhé tělo pokrývala kožešina, která se rudě a zlatavě třpytila, velké černé oči hleděly na Dorthy jakoby s výčitkou. Dorthy se zděšeně natáhla pro pušku, ale tvor se dal na útěk. Jak neohrabaně prchal po třech párech končetin, jeho protáhlé zakulacené tělo se esovitě vlnilo. Působilo to natolik komicky, že se rozesmála. Ještě omámená spánkem se rozhlédla po Arkadiji Kilcerovi. Vzápětí si vzpomněla, co se přihodilo.

O něco později kráčela lesem mezi vysokými stromy, které vypadaly téměř jako pozemské borovice (možná to byli předchůdci stromů rostoucích nyní na strmých svazích v Thrácii, kde kdysi pracovala jeden krátký horký týden provoněný tymiánem), a litovala, že zaplašila to zvíře, které na ni vylezlo, zřejmě pro potřebu tepla a možná dokonce společnosti… pro ni by bylo také vítaným společníkem. Ona, která tak často pohrdala společností, po ní teď na své osamělé cestě lesem stále zoufaleji toužila. Stýskalo se jí po Kilcerovi, cítila jakousi ztrátu, ne však smutek. Chvílemi si ho představovala, jak kráčí pár kroků před ní, nervózní v divočině, a neustále ji pobízí k rychlejší chůzi se směsicí neklidu a laskavosti – ale pak se vždy musela vrátit k neúprosné skutečnosti, že zůstala sama.

Výstup lesem se obešel bez příhod. Brzy pozbyla ustálený každodenní rytmus, který dřív tak pečlivě odměřoval její časoměřič. Jedla v nepravidelných intervalech, tehdy, když měla hlad. Nejprve vyčerpala zásoby sušeného masa, a potom začala opět lovit – pokud se to vůbec dá nazvat lovem, neboť přestože se tu vyskytovalo jen velmi málo zvířat, byla naprosto netečná k nebezpečí, jež pro ně Dorthy představovala: lidstvo, které téměř zničilo svět. Její kořistí byla většinou drobná zvířata s krátkou pruhovanou srstí jako vakojezevec, s dlouhou, úzkou hlavou a vytáhlýma nohama. Zcela bezstarostně jí křížila cestu a ona je bez výčitek svědomí zabíjela a opékala si jejich libové maso nad malým ohníčkem, který si rozdělávala výbuchem azidového proužku v jamce naplněné drolivým zpráchnivělým dřevem. Většinou se držela co nejblíž kaňonu, a tak musela přebrodit dva přítoky. Stále stoupala vzhůru a les se zmenšoval a řídl, stromy se začaly soustřeďovat v jednotlivých hájcích, které odděloval volný prostor nebo porost pichlavého křoví, myriády trnovitých úponků propletených jako zašmodrchaný ostnatý drát, či nakupené chomáče rostlin, klenby osmiúhelníkovitých lupenů, jemných a tenkých jako papír, dosahujících velikosti její hlavy, jež se vršily jeden na druhý a chvěly se ve větru. Občas spatřila velké létající tvory, jak se snášejí ve větru z vrcholků hor okolo kráteru. Měli dvojitá křídla o rozpětí alespoň dvanácti metrů. Na tyto obrovské větrné letce z pověrčivosti nikdy nestřílela.

Zcela ztratila pojem o čase, a tak někdy mezi jednotlivými zastávkami urazila třicet kilometrů, jindy nezvládla víc než pět. Kráter se před ní neustále ztrácel v hradbě mraků. Občas pátrala na temné obloze po stopě toptery, dobře si vědoma své pošetilosti, avšak v koutku duše chovala nepatrnou naději. Někdy ji napadlo, že by mohla zanechat svého putování a stát se asketickým poustevníkem v tomhle nepozemském lese, oblékat se do stažených kůží zvířat, nalézt si nějakou suchou jeskyni a vyrýt tam do skály Shakespearovy verše, aby vládci této planety mohli, pokud se tu někdy objeví, žasnout nad cizími značkami a jejími kostmi podivných tvarů.

Dorthy spatřila bouři ženoucí se z vrcholků hor přímo před ní. Černý příkrov zahalil temnou oblohu a kalné slunce. Déšť se spustil jako náhlá povodeň, na zem se sesypal milión stříbrných jehliček, které nemohly zadržet ani větrem zmítané větve stromů, pod nimiž se ukryla, takže během několika minut byla stejně promočená a prostydlá, jako kdyby zůstala na otevřeném prostranství. A tak kráčela dál. Déšť jí zaléval tváře a lepil kombinézu na kůži. Bouře se převalovala nízko nad vysokým řídkým lesem, nízké fialové blesky ji oslepovaly – její oči už přivykly šerému slunečnímu svitu. Zvedal se prudký vítr, kvílel ve větvích stromů a strhával jí z čela rozcuchané vlasy. Rozesmála se, v náhlém rozjaření, a stoupala dál, povykujíc do burácení větru Shakespearovy verše. Jen dujte, větrové, nafoukněte své tváře! Hej, vemte za to, chlapi! Do toho! Do toho! Honem! Honem! Stáhněte horní plachtu! Poslouchejte, co píská kapitán! A pak bouře utichla, stejně rychle jako začala, déšť přešel v drobné mrholení, a nakonec ustal úplně. Vlhkost se začala odpařovat, provoněná borovou pryskyřicí, tlejícím jehličím, hořkosladkou vůní medu a silic z neprostupných křovin.

Pořád vzhůru: lesní prsť pod jejíma nohama se změnila v holou skálu. Došla k útesu, který se zdvihal nad zákrutou kaňonu, a zjistila, že je z něj vidět na křivolaký svah, který právě zdolala. Roztroušené stromy táhnoucí se po hnědých svazích houstly, jejich štětinaté koruny se tmavě ježily, tu a tam přerušovány ohybem řeky. V dáli se lesklo oko jezera jako vyleštěný rubín zapadlý v černých úžlabinách lesa. Ještě dál, na mlžném obzoru, se rýsoval narudlý lem pláně, kde započala svoji pouť. Já samotná jsem přežila…

Otočila se a pokračovala v cestě. Občas si prozpěvovala do kroku a její tenký jasný hlas se nesl rozlehlými prostorami.

Minula okraj lesa a začala stoupat mlhou. Svahy pokrýval sopečný popel, který před věky zkameněl v tvrdou skálu. Nerostlo tu nic kromě nízkých, větrem ošlehaných trsů rostlin s lopatkovitými listy a velikých kol ztvrdlých lišejníků. Řeka se prudce hnala mezi dosud neopracovanými balvany v širokém nehlubokém řečišti. Veliké slunce se utápělo v houstnoucí mlze jako matné zrcadlo.

Řeka se rozdělila a pak ještě jednou, jak kopírovala přirozený spád terénu. Většinou bylo snadné rozeznat hlavní proud a jeho přítoky, ale jednou přišla Dorthy k místu, kde se spojovaly dva stejně mocné toky. Dlouho se rozhodovala, a nakonec si vybrala levé rameno, ale když podél něj ušla několik kilometrů a koryto se stále zužovalo, bylo jí jasné, že to nebude ta řeka, kterou si pamatovala z toptery, kolem níž se tenkrát s Andrewsem dostali průsmykem do kaldery.

Posadila se na plochý kamenný stůl a dívala se nazpět. Břidličnaté balvany rozeseté v pustině, bystřina klokotavě se ženoucí mezi kameny obrostlými mechem, vše uvězněné pod nízkým příkrovem mlhy. „Ach jo, teď bych potřebovala hrnek kafe,“ posteskla si. „Byla jsem zvyklá pít tři až čtyři denně. Dobrou silnou neslazenou černou kávu, to potřebuju, a ne pořád tuhle pitomou vodu!“

Její hlas zazněl ozvěnou z okolních skal a pak zanikl. „Panebože!“ povzdechla si a otřásla se chladem. V koutku úst se jí udělal opar. Trápily ji rozličné nežity, škrábance a krvácející dásně. Není divu, vždyť jedinou složku její stravy tvořilo maso. (Teď však neměla ani to, vlastně si už ani nedokázala vzpomenout, kdy naposledy jedla.) Trpěla nedostatkem stopových prvků a pravděpodobně i většiny základních vitamínů. Nohy v botách měla oteklé – ale bála se zout, protože by je už nemusela znovu obout. Uvědomovala si, jak páchne a jak je na smrt unavená. Ale tady si nemohla dovolit usnout. Nejspíš by se už nevzbudila. Představovala si Kilcera, jak ji trpělivě přemlouvá, aby ještě kousek šli, a sama pro sebe si přikývla, zvedla se z kamene a pustila se zpátky ve svých vlastních stopách.

Když se dostala opět k soutoku, jemně mrholilo – trochu víc vláhy než jen ta obvyklá hustá lepivá mlha. Vlekla se dál podél průzračné, rychle proudící vody s hlavou skloněnou, jemné jehličky deště ji bodaly do ruky, kterou si na rameni přidržovala popruh pušky. Řeka se náhle prudce stáčela a Dorthy se rozhlédla – to místo jí bylo něčím povědomé.

Z mlhy před ní vystupoval šedý obrys holého skalnatého svahu a směrem k útesu se zdvihal stále výš, až mizel v mracích. Opustila říční údolí a šplhala do stráně. Před sebou uviděla rozeklanou vysokou stráň útesu a obrovskou průrvu, skrze niž vanul teplý vítr, přestože skála pod jejími tenkými podrážkami byla ledově studená.

Průsmyk byl tak široký, že když se Dorthy vydala podél jedné čedičové stěny, klopýtajíc mezi vratkými kameny, nedohlédla přes mlhu na druhou stranu. Teplý vítr jí fičel v uších, ledové kameny ji studily do chodidel. Asi po deseti minutách narazila na pozůstatky malého ohniště, obestavěného vratkou obrubou z kamenů, která ho chránila před větrem. Prosela popel mezi prsty, byl studený jako skála kolem ní. Nedaleko se povaloval dlouhý hrudní koš nějakého zvířete velikosti kočky. Na pokroucených žebrech se dosud černaly zbytky masa, ale Dorthy se navzdory nesmírnému hladu neodvážila cokoli pozřít.

Tam někde před ní jsou pastevci.

Pokračovala v pochodu a popel, který se jí přilepil k prstům, zvolna odletoval ve větru. Uvažovala, zda si nemá vzít tabletku protilátky, ale nakonec od toho upustila, protože Nadání by mohlo zpomalit její reakce. A tak kráčela dál s očima upřenýma do bílých chuchvalců mlhy a s puškou přehozenou přes rameno.

Terén se začal svažovat a vítr se utišil. Stále ji obklopovala mlha, která zastřela všechno, co bylo dál než deset metrů, dokud nespatřila první stromy a nedošlo jí, že překonala průsmyk.

Byla uvnitř kaldery.

Dokázala to.

Stále pokračovala v cestě. Sestupovala teď po mírném svahu mezi nízkými stromy, ošlehanými větrem, jejichž neznámé listy tvořily svinuté a rozvinuté kožnaté pásky s vroubkovanými okraji a s dřevnatými vnitřními vlákny. Vyrůstaly z krátkých a tlustých kmenů pokrytých překládanými šupinami kůry velikosti lidské dlaně. Nebylo jich tam mnoho. Mlha prořídla, Dorthy zaslechla povědomý zvuk a zastavila se.

Přicházel odněkud shora po její levici. Rychlé tlumené bušení jako srdce vystrašeného člověka. Toptera. V mlze se zablýskl stroj a pak se vynořil reflektor. Bílé světlo propalovalo mlhu a zaměřilo ji s neuvěřitelnou přesností, na břidlicovém svahu narýsovalo její stín. Stroj ji obkroužil, jeho reflektory se otáčely, aby ji udržely osvětlenou, a potom, jakoby na pozdrav, sklopil lopatky vrtulí a snesl se dolů k ní.

Vyšplhala se na hřeben hor okolo kráteru, dostala se do kaldery a zachránila se. Od chvíle, kdy se stádo dobytčat přehnalo přes tábor, uběhlo šestnáct dní. A slunce se právě začínalo vychylovat ze své polední polohy.

VĚŽ

Odletěli rovnou do horního tábora, z něhož byla vidět věž, a aniž se Dorthy vyptávali na Kilcera nebo dvojčata (byla natolik omámená a vyčerpaná, že by svolila k čemukoliv), umístili ji do útrob autodoktora. Každý alespoň trochu kvalifikovaný lékařský technik by jim nejspíš řekl, že její stav není nijak vážný – elektrolyty v nerovnováze, histaminová reakce, podvýživa, kurděje –, jenže jediný lékařský technik v průzkumném týmu byl Kilcer, a ten byl mrtvý.

Měli autodoktora vojenského typu. Zablokoval její senzorická centra, takže zůstala bez zraku, hmatu, chuti i sluchu, neschopna ani zdvihnout víčka, vědomí jí odřízl hlubokým spánkem, aby jí nahradil krev umělým plazmatem, napojil se na jaterní okruh a začal s dialýzou toxinů, které zvolna prosakovaly z buněk, obnažil pokožku i podkožní tkáň kolem četných zánětů a stimuloval regeneraci. Civilní přístroj by ji napájel konejšivými indukovanými sny o plážích na Serenity nebo o Tallmanově srázu na Titanu: tento model však byl jen funkční, nic víc. Uspal ji sice, aby zabránil duševnímu vyšinutí následkem smyslové deprivace, ale nenavodil jí žádné sny. Nechal ji snít své vlastní.

Někdy v nich putovala znovu s Kilcerem na odvrácené straně kráterové hory. Kráčeli borovicovým lesem s čímsi nehmotným v zádech a ona nedokázala Kilcera přimět, aby to také vnímal, nebo se octla daleko ve svém samotářském království, kde putují komety po svých dlouhých a mrazivých oběžných drahách, a Kilcerův naléhavý hlas praskal ze sluchátka – jenže mu nerozuměla, protože mluvil rusky. Nebo stála na loučce nad vodopádem a sledovala, jak se pastevec žene vysokou trávou a naráží do Kilcera, ona sama byla Kilcerem, když se po nárazu řítila ze srázu – či dokonce pastevcem. Někdy se jí zdálo o tom, jak loví pod cizí noční oblohou, žhnoucí v závojích zmrzlé světélkující mlhy, kterou prosvěcovala pouze jediná nesmírně jasná hvězda, oko na konci dlouhé černé trhliny. Postupně jí začalo docházet, že tyto poslední vidiny nejsou vůbec sny, ale cosi jiného, něco se snažilo k ní prorazit, zatímco byla v zajetí přístroje.

Všechny smysly se do ní vehnaly najednou. Klečela v kapalině o teplotě lidského těla a stejná kapalina ji pálila v nosních dírkách. Ostré světlo se v kapkách lnoucích k řasám rozkládalo v duhu; kdosi k ní natáhl ruku, pevně ji uchopil za paži těsně nad loktem a pomohl jí vylézt ven. Dlaždice ji studily do ulepených chodidel. Bez ustání kašlala.

„Tudy, drahoušku,“ vybídla ji Angela Sutterová a vedla ji k plastikovému síťovanému křeslu. „Jakpak se cítíme?“

Octly se v nevelké, ostře osvětlené místnosti, půlku z ní zabíral autodoktor. Kdesi hučela pumpa odčerpávající zárodečnou kapalinu, a lůžko, které se s Dorthy vyklopilo, se s jemným cvaknutím zasunulo zpět do pevného bílého průčelí přístroje. Stěna nafukovacího stanu se zakřivovala se stoupající výškou.

Dorthy se nahá schoulila v křesle do klubíčka. Její kůže, vyhlazená silikony a fluorokarbony se třpytila jako matný bronz. Všechna stigmata její pouti byla odstraněna.

„Jako dobytče, které se právě vyklubalo z kukly,“ poznamenala, když ji Angela Sutterová balila do obrovské osušky.

„V každém případě ale vypadáte líp,“ dodala Sutterová a utírala jí ramena. „Když jste sem přišla, myslela jsem, že to snad ani nevydržíte, vypadala jste jako tisíciletá vysušená mumie.“

„Přesně tak jsem se i cítila,“ kývla Dorthy. Pak se zachvěla. „Arkadij Kilcer je mrtvý.“

Sutterová jí nepřestávala třít záda. „Mysleli jsme si to. Dvojčata taky, co?“

„Zahynuli, když, když…“

„Teď o tom nemusíte mluvit, má drahá. Počkejte. Máte štěstí, že kromě jiných krámů přivezli i doktora. Zpáteční let do tábora Nula byste nejspíš nevydržela. Tady se dost věcí změnilo, a ne všechny souvisejí s věží.“

Dorthy ji chytila za paži. „Musím mluvit s Duncanem Andrewsem.“

Sutterová ji přestala utírat a vymanila se z jejího sevření. „Na to bude dost času později. Nejdřív byste si měla odpočinout.“

„Spala jsem,“ – Dorthy pohlédla na časoměřič – „víc než dva dny. Musím mu říct něco, co jsem se dozvěděla o pastevcích. Co se mnou chcete dělat? Držet mě tady násilím?“

„Já nemůžu nikoho držet násilím. No dobře, počkejte chvilku. Skočím vám pro nějaké oblečení.“

Když se Sutterová vrátila, byla už Dorthy suchá a zabalená do osušky. Kapalina, která se vylila při jejím odchodu z autodoktora, už byla odčerpána, zanechala jen těžký sytý zápach, podobně jako její sny zanechaly matné přesvědčení, že se jí něco nebo někdo snažil cosi sdělit… ale co vlastně?

Sutterová podala Dorthy hromádku šatů a ponechala si jakýsi ohnutý svazek papírů. Když si Dorthy navlékala kombinézu vonící novotou, Sutterová jí řekla: „Neměla jste u sebe tu věc, tu Shakespearovu knihu, tak jsem vám přinesla tohle. Ramaro má knihovnu velikou, jako je ta v Muzeu lidstva v Riu. Dala jsem vám něco vytisknout.“ Nabídla svazek Dorthy, která k ní vzhlédla od zavazování bot. Byly to Sebrané hry v portugalštině.

„Děkuju vám,“ hlesla Dorthy.

Sutterová se zatahala za kudrlinky svých vlasů. Předpisovou kombinézu měla přepásanou nepředpisovou zlatou stuhou. „Trochu jsem se do toho začetla. Když si na to člověk zvykne, není to tak špatné, ale hrozně archaické. Proč se vám líbí takové staré věci?“

„Když se pozorně začtete, najdete tam všechno,“ řekla Dorthy a vzala si svazek papírů. „Lásku, žárlivost, lakomství, věrnost, vraždy, šílenství… Uklidňuje mě, že lidská povaha je stále stejná.“

Sutterová pokrčila rameny. „Než půjdete za Andrewsem, musím vás každopádně trochu nakrmit. A žádné dohadování, starám se o vás, jak nejlíp umím.“

Nafukovací stan měřil na délku asi dvacet metrů, většinu prostoru zabírala společná jídelna. Mezi rozptýlenými stolky a židlemi trůnil složitý automat. Jídelnu obklopovalo kolem dokola mnoho malých kójí oddělených fibrovými panely, které připomínaly plátky pomeranče. U jednoho stolu spal nějaký muž ve vojenské kombinéze s hlavou opřenou na složených rukou, ale jinak tu bylo prázdno.

Dorthy se kochala výběrem, který automat nabízel. Silné černé kafe, to samozřejmě, ale s volbou jídla to bylo těžší, na obrazovce problikávala málem stovka stránek. Nakonec se spokojila s miskou ojako donburi – rýží s matkou a dítětem. Potom se usadila naproti Sutterové, která se protáhla a zeptala se: „Tak copak máte pro Duncana tak důležitého?“

„Myslím, že mu pomůžu najít pravdu o pastevcích.“ Na okamžik v ní opět oživla směsice obrazů, kterou si vytvořila z myšlenek zajatého pastevce, a obličej Sutterové, protáhlý, tmavohnědý a s plnými rty, jí připadal jako děsivá maska, jaksi napuchlý a lysý. Dorthy si srkla horké kávy, a jak se jí na jazyku rozlily důvěrně známé silice, všechno pominulo, a zmocnila se jí závrať.

„Poslyšte, Duncan už o pastevcích ví všechno, nebo si to aspoň myslí. Víte, že stoupají po úbočích kaldery a mají namířeno k věži?“

Dorthy přikývla, neboť se neodvažovala promluvit.

„Duncan už opustil teorii, že pastevci jsou divošskými potomky nepřítele. Teď se domnívá, že připravují cestu skutečným pánům této planety. Mně nic neříkejte, hádejte se s ním. Proto taky tenhle tábor začal být tak důležitý. Duncana teď podporuje armáda. Nahoře doufají, že nachytají nepřítele, hned jak se probere, nebo co se to vlastně bude dít.“

„Už se probral,“ poznamenala Dorthy.

Sutterová pokrčila rameny: „Řekněte to Duncanovi, já o tom, abych se přiznala, dohromady nic nevím, je to samé utajování. Ale jinak se tady toho děje hrozně moc. Všichni budeme slavní.“

Dorthy opětovala její úsměv. Nadšení Sutterové jí nevadilo, bylo nevinné a bezelstné. „Tak co se děje?“ zeptala se. „Vidím, že celá hoříte, abyste mi to mohla povědět.“

Sutterová se opřela o židli a nadechla se. „Tak čím začít? Mě zajímá to, jak se změnilo jezero kolem věže – během několika dnů klesla hladina a v jezeře se obnažila přístupová cesta. Ale opravdová záhada je ta látka, co se začala vyvíjet ve vodě, nějaký samovolně vznikající uhlovodík přímo přesycený radikály těžkých kovů. Zatraceně podivná látka, to vám teda povím. Navíc ještě fosforeskuje. Myslím, že energii na replikaci získává kvantovou proměnou pohlcených fotonů. Tenhle princip není vyložená novinka – z Věku plýtvání se nám dochovalo zhruba deset takových systémů. Ale ty potřebují pevný substrát a nemůžou se replikovat. A tahle látka je zatraceně výkonná, podle mého musí být, když dostává tak málo sluneční energie.“ Sutterová se usmála. „Zkuste se na to ale zeptat někoho jiného a neztratí s vámi ani půl minuty. Ramaro tomu říká žabinec.“

Dorthy odložila jídelní hůlky a odstrčila misku se zamíchaným jídlem. Kromě nepatrně gumových vajíček bylo ojako donburi pozoruhodně věrné, ale přestože měla prázdný žaludek, necítila žádný zvláštní hlad. Autodoktor jí udržoval vysokou hladinu cukru v krvi. „Víte, k čemu ta látka slouží?“ zeptala se.

„Mohl by to být potravinový zdroj, možná báze pro tvorbu organických látek, jako je třeba alfafa, kterou pěstují na Novoj Zemlje. Ale kdo má ksakru vědět, co tam všechno ještě je?“

„A co jinak? Co se ještě děje?“

„Myslím, že událostí číslo jedna je, že průsmykem přicházejí pastevci… Proto vás taky tak rychle zachránili, vždyť celá oblast je prošpikovaná dálkovými sondami. Mimochodem, Duncan Andrews nyní říká pastevcům správcové.“

„Chápu, co má na mysli, ale to je omyl.“

„Tak jako tak, jedna skupina už je ve věži, vypadá to, že se plahočí k vrcholu, i když si dávají na čas, protože při tom čtou každý mizerný řádek toho nápisu. Moc daleko se zatím nedostali.“ Sutterová se poškrábala na ploském nose. „Právě když sem přišli, začal se ve vodě tvořit ten sajrajt.“

„A budou přicházet další,“ řekla Dorthy.

„No jo,“ povzdechla si Sutterová. „Na pláních už nezůstal jediný pastevec. Proto tady máme posily. Ramarův tým se zdvojnásobil, a přesto sotva stačí sledovat příchod všech těch správců. I Čangová sem zavítala s novou zásilkou materiálu a techniků. Za pár dní tu bude zase.“ Ve tváři se jí rozzářil úsměv. „No nazdar. Prozradila jsem tu dobrou zprávu.“

„To, že sem přijede Čangová? Nijak zvlášť si na tu ženskou nepotrpím.“

„Hm, ale budete se s ní moct vrátit do tábora Nula. Co vy na to?“

„Je to zvláštní, ale už to pro mě nic neznamená.“

„Teprve přicházíte k sobě. Však vás to popadne.“ Sutterová pohlédla na objemný, nicméně módní časoměřič upevněný řemínkem k zápěstí. „Myslím, že se teď můžeme zastavit za Duncanem, jestli chcete.“

Dorthy dopila hořkou sedlinu kávy a nechala se vést táborem. Mezi vysokými útesy bylo vklíněno asi deset nafukovacích stanů a na přistávací ploše se krčilo několik topter. V skalních stěnách kvílel vítr. „A to se armáda nebojí, že výzbroj padne do rukou nepřítele?“ zeptala se Dorthy.

„Doufáme, že je dostaneme na mušku dřív než oni nás,“ odvětila Sutterová.

Ale Dorthy poznala, že to není celá pravda. „Tak ven s tím, o co tu ještě jde?“

„Asi to pro vás nebude žádné tajemství. Je tady pod námi zakopaná kilotunová bomba, dost velká na to, aby smetla všechno živé z kaldery, jakmile počítač, který ji ovládá, rozhodne, že je v ohrožení. Taky pěkně pomatená mašina. Sakra, snažím se na to moc nemyslet, chápejte, to je cena za poznání. Nebýt té látky v jezeře, jezdila bych radši někde po lesích s McCarthyovým týmem. Jo, nakonec sem musel přiletět. A Hussan taky. Mají tam o zábavu postaráno. Ale to si asi umíte představit.“

„Škoda, že jsme na ně s Arkadijem nenarazili,“ povzdechla si Dorthy a vstoupila za Sutterovou do přetlakové komory nafukovacího stanu.

Andrews byl větší, než jak si ho pamatovala, rezavé vlasy měl delší a neupravené, kombinézu pomačkanou s rukávy vysoko vyhrnutými na svalnatých pihovatých pažích. Neustále si rukou přejížděl po obličeji, když naslouchal Dorthyinu vyprávění, jak s Kilcerem a dvojčaty sledovali stádo, které splývalo s dalšími, jak potom dobytčata převálcovala tábor a pouze ona s Kilcerem přežili. Vedle Andrewse seděl u stolu tlustý major Ramaro a mračil se nad svazkem hologramů, tu a tam cosi naškrábal na šedivou obrazovku memotabletu a věnoval Dorthy jen minimální pozornost. Když popisovala, jak s Kilcerem nalezli kuklu a jak si představovali, že dobytčata jsou děti pastevců, a v co se asi potom mění, Ramaro jen apaticky mávl rukou a řekl: „Ale to už je nám dobře známo, doufám, že vaše další objevy budou originálnější, doktorko Jošidová. Zapomínáte, že tady nyní pracuje spousta vědců.“

„Nechte ji domluvit,“ zastal se jí Andrews přátelsky. „Jen pokračujte, Dorthy.“

A tak vyprávěla o tom, jak objevili nové pastevce mužského pohlaví, podle Andrewsovy terminologie správce, kteří stavěli čluny, jak Kilcer jednoho pastevce omráčil, když jim kradli člun, a o svých pokusech proniknout do pastevcova vědomí.

Na to se Andrews podrobně dotazoval, ale Ramaro se opět tvářil přezíravě. „Bylo by užitečné umět jejich jazyk, ale tyhle řeči o jakési zasuté paměti se mi jeví jako plané spekulace.“

„Existuje,“ trvala na svém Dorthy. „Opravdu.“

„Nezpochybňuju, co jste vnímala,“ ozval se chladně Ramaro a ani nezvedl oči od memotabletu, „ale pokud jde o to, co to znamená, nezbývá mi, než považovat vaši interpretaci za spornou. Proč by pastevci zrovna teď četli nápisy při stoupání po spirálovité stezce okolo věže, pokud by ovládali nesmírné a nevyužité zdroje paměti? Co by se tedy učili?“

„To byste snad měl říct vy mně,“ odsekla Dorthy. „Copak to nespadá do vašeho oboru?“

„Kdyby to bylo tak snadné! To písmo je v každém případě hodně složité. Obsahuje šedesát čtyři grafémů a už mám zkatalogizováno víc než tisíc ideogramů. Vy jste Japonka, tak vám nemusím vyprávět, jak může být takové písmo obtížné. V závislosti na kontextu může jediný ideogram představovat pět šest různorodých pojmů a já tady nemám žádnou Rosettskou desku, pouze neurčité dohady o tom, co zjistíte vy. Nevím sice, co tam dole ve věži čtou, ale pochybuju, že je to k ukrácení dlouhé chvíle. Určitě proto, aby se něco dozvěděli. A jestli mají veškeré vědomosti pevně uloženy ve svých hlavách, proč ještě něco čtou?“ řekl a dopřál si nepatrný úsměv, jeho rty se pod tupým nosem sešpulily do jakéhosi křečovitého úšklebku.

„Nechci se s vámi přít,“ povzdechla si Dorthy. Umělohmotný povrch stolku zavrzal pod zpocenými dlaněmi. Její antipatie k Ramarovi byla minimálně stejně intenzivní jako jeho k ní. Kontakt s jeho myslí na ni působil, jako by ponořila ruku do louže vody zakalené olejem. „Velké oblasti vědomí pastevců – nebo nových samců, nazývejte si je podle libosti – byly uzamčeny,“ pokračovala. „Možná, že ti ve věži k nim právě dostávají klíč. Ale je to docela určitě v nich. Proto nemůžu souhlasit s obecně přijatým názorem, kdo jsou pastevci. Možná bych měla dokončit své vyprávění, abyste to lépe pochopili.“

Ramaro jen pokrčil rameny. „Prosím vás, doktorko Jošidová, co se stalo s Arkadijem?“ zeptal se Andrews. Technici sedící za ním sledovali různé řídící panely, obrazovky tlumeně žhnuly rudým světlem jako okénka pecí.

Dorthy tedy pokračovala ve vyprávění. Popisovala útrapy jejich putování k jezeru, jak se zmocnili člunu a zajali pastevce. Vodopád, u kterého museli opustit člun. Výstup. A nenadálý pastevcův útok, sebevražedný skok, při němž srazil Kilcera do hlubin.

Andrews pokýval hlavou. „To je hrozné, když už jste došli tak daleko. To mě opravdu mrzí, Dorthy.“

„Asi neměl svěřovat pušku ženské,“ prohodil Ramaro.

Dorthy se nadzdvihla na židli a s dlaněmi přitlačenými ke stolku se k němu naklonila: „Já umím s tou pitomou puškou zacházet. Stalo se to tak rychle, že by tomu nedokázal zabránit nikdo. Nechte si laskavě své protivné poznámky pro sebe.“

„Vy s vaším Nadáním jste opravdu nepoznala, k čemu se ten správce chystá?“ Ramaro ani nezdvihl oči, aby na ni pohlédl.

„Ne, nepoznala. Protilátka už přestala působit.“ Dorthy se posadila a zlost ji bodala jako hladký ocelový osten.

„Dorthy, Luizi, no tak!“ okřikl je Andrews. „Ať už to dopadlo jakkoliv, je to pryč. Ale co pro nás ještě máte jiného, Dorthy? Proč si myslíte, že se s těmi správci mýlíme?“

„Kvůli tomu, co ten náš udělal, copak to nechápete? Jakmile usoudil, že pro něj není úniku z bezvýchodné situace, spáchal sebevraždu. Zrovna tak, jako to dělá nepřítel na BD dvacet.“

„A to je celé?“ utrousil Ramaro.

„To vypadá jen na podružnou záležitost, Dorthy,“ řekl Andrews a dvěma prsty si stiskl kořen velikého, neforemného nosu.

Viděla, že jí ani jeden nechce věřit. Příliš jim záleželo na tom, aby noví pastevci nebyli nic jiného než heroldi skutečných pánů planety. Protože kdyby tomu tak nebylo, kdyby se opravdu jednalo o nepřítele, bylo by příliš nebezpečné zůstávat v blízkosti věže a výzkumný tým by byl odvolán. „Tak jsem to cítila,“ trvala paličatě na svém, vědoma si toho, že to nebylo vhodné říkat.

„Slyšíte to, Duncane?“ Ramaro se obrátil k Andrewsovi. „Přesně tohle jsem vám říkal. Ženy dávají přednost pocitům před fakty. Se vším jsou hned hotovy.“

Dorthy si toho nevšímala. „Ti, které nazýváte správci, jsou nepřátelé. Noví samci se objevili kvůli nám, a nyní se tam dole ve věži učí všechno o svém dědictví. Až se ho zmocní, jak je potom chcete zastavit?“

„Máme tady bombu,“ pronesl Ramaro, zatímco smíchal hologramy dohromady. „Musím ještě něco zařídit, Duncane. Sejuro Jošidová, hodně štěstí při zpáteční cestě.“ Sebral hologramy a memotablet a pomalu odcházel mezi řídícími panely směstnanými do kruhovitého prostoru stanu.

„V tom má pravdu,“ řekl Duncan Andrews. „Nemůžu zastavit program takového rozsahu kvůli tak slabým důkazům.

„Kolik stád bylo tam na pláních, než tohle všechno začalo?“

„Hm, asi tisíc.“

„A kolik dobytčat bylo v každém stádu?“

„Vím, kam míříte. V průměru kolem stovky, pokud si dobře vzpomínám, takže to dělá pěkně kulatou sumu sta tisíc potenciálních správců.“

„Nebo nepřátel.“

„No dobrá. Samozřejmě, že ne všechna dobytčata přežila proměnu a následnou pouť sem nahoru.“ Celý ožil, tahal se za zamotané kadeře vlasů, přerůstajících jednotný vojenský sestřih. „Samotná proměna je něco neuvěřitelného, netrvá ani deset dnů. Upředou si kuklu a uvnitř se nějak rozpustí. Ta kaše je plná uzlin nedospělých buněk, z nichž se vytvoří nové tělo. Zatraceně rychle, jako u progresivní rakoviny. Spousta jich to prostě nezvládne, nejspíš proto, že to je taková nucená proměna. Řekněme tedy, že sem jich dorazí tak pětadvacet tisíc. Za předpokladu, že to jsou nepřátelé,“ zvedl svou obrovitou ruku, „což samozřejmě naprosto odmítám.“ Vrátil se mu jeho starý úsměv. „A kdyby přece, tak je to jedno. Pokud zahájí nepřátelské akce, pak je tady bomba…“

„Já vím. Angela Sutterová už mi o tom řekla.“

„Trochu kruté, co? Ale účinné. Jak vidíte, je celkem jedno, jestli jsou správci nepřátelé, nebo jestli se objevili, jen aby nepřítele oživili. Ať tak nebo tak, jestli zahájí nepřátelské akce – není to nádherný obrat? Takhle se vyjadřují lidé nahoře. Nepřátelská akce spustí bombu, která jediným zábleskem smete všechno v kaldeře. Smůla pro nás, ale my jsme tady dobrovolně, a vy budete pryč dřív, než by to bylo třeba jen trochu pravděpodobné.“

„A co ostatní oázy? Co se děje tam?“

„Máme o tom přirozeně představu jen ze satelitních snímků. Vypadá to, že stáda se stahují z plání, jednotlivé věže se rozsvěcují a uvádějí do stavu pohotovosti, stejně jako tady. Kdybych tak jen věděl, odkud je to všechno řízené!“

„Jestli ovšem začnou dělat potíže všude, nebudete mít na starosti jenom jediný lokální konflikt.“

„Ach, s tím si tedy nemusíte dělat starosti. I tohle má armáda pevně v rukou.“

Dorthy si vzpomněla na záchvěv strachu, který vycítila u plukovnice Čangové; to, co nyní rozpoznala za Andrewsovým úsměvem, nebyl přímo strach, spíše znepokojení.

„Tak,“ řekl, „promluvíme si pak ještě jednou, Dorthy.“ Jeho výraz zvážněl. „Chtěl bych, abyste mi znovu povyprávěla o vašich dobrodružstvích, o chudákovi Arkadiji i dvojčatech.“

„Arkadij pohřbil Martu Adeovou. Po druhém dvojčeti však nezbylo ani stopy.“ Nemohla si vzpomenout na jeho jméno, zachytila ho z Andrewsovy mysli. „Jon Chavez.“

„Po tělech se poohlédneme, nerad bych je tady nechával. Tohle není vhodné místo pro poslední odpočinek. No, promluvíme si, až se zcela zotavíte. Udělám si na to čas, určitě. Zatím byste snad mohla vypracovat oficiální zprávu. Tyhle věci je bohužel třeba udělat.“

Viděla, že má opravdový zájem, ale jeho ohleduplnost se mísila se skepsí. Nevěřil, že pastevci jsou nepřátelé. Došlo jí dílem intuicí, dílem nekontrolovatelným únikem Nadání, že ve skutečnosti není bezohledný. Měl sklon k sentimentalitě, která obrušovala jeho ctižádostivost. Nenapravitelný snílek. Proto ho to tolik pohltilo, proto byl tady dole, i když mohl na všechno dohlížet z orbitálního velitelství, v bezpečí, vysoko nad atmosférickým obalem planety. Jeho neschopnost postoupit odpovědnost jiným nespočívala ani tak v bezohledném sobectví, jak si ze začátku myslela, ale v tom, že mu v dětství vštípili všemožné idealistické představy, kterým se učily děti ve starých bohatých rodinách, a jednou z těchto představ bylo, že by člověk měl umět všechno, co očekává od svých podřízených. Vzhledem k maximálnímu nasazení pak nedokázal objektivně zvážit jakékoli pochybnosti o svých vlastních představách.

Tohle všechno napadlo Dorthy v jediném okamžiku, ale i potom, během čekání na přílet plukovnice Čangové a na své vysvobození, občas přemýšlela o Andrewsovi, o jeho znepokojení a jeho nepřístupné uzavřené mysli. Mezitím diktovala oficiální zprávu spolu se vším, co si pamatovala ze dvou pokusů zkoumat vědomí pastevců, jednou celé tlupy, podruhé zajatého samce, který nakonec spáchal sebevraždu. Jinak neměla dohromady co na práci. Technici, kteří řídili a monitorovali dálkové sondy, se jí vyhýbali a ona zase jim. Angela Sutterová sestoupila s Andrewsem na několik dnů do kaldery, a potom měla plné ruce práce se vzorky. Ale později Andrews dodržel slovo a našel si čas Dorthy vyslechnout, a ona mu vyprávěla, jak s Kilcerem šplhali lesem, opět se nezmínila, že spolu spali, i přes mírnou opilost způsobenou polní lahví zakázaného destilátu, o který se na Andrewsovo naléhání podělili. Čirá olejovitá kapalina, která si propálila cestu až do žaludku. Dorthy strávila nějaký čas ve velitelském stanu a sledovala opuštěné obrazovky, ačkoliv jí tam major Ramaro dával najevo svou nelibost. Na jednom monitoru bylo vidět nové pastevce, jak s úmornou zdlouhavostí obtahují spojované písmo, které bylo vyryté do vysoké stěny, tmavé jako stíny ve věži v jasném červeném světle. Tento výjev ji naplnil neklidem, byla v tom jakási utajená hrozba, ale nedokázala to přesvědčivě vysvětlit ani Andrewsovi, a ten – v dobré míře a zcela podle očekávání – s tím nechtěl mít nic společného. Dorthy nikdo nevěřil, dokonce ani Angela Sutterová.

A tak čekala na plukovnici Čangovou. Četla si hry, které jí natiskla Sutterová, někdy jí pomáhala v její malé laboratoři a spoustu času prospala. Stále se ještě úplně nevzpamatovala ze všech prožitých útrap.

Když plukovnice konečně přiletěla, Dorthy zrovna spala. Sutterová ji vzbudila. Rychle se oblékla a přeběhla do velitelského stanu přes skalnatou plošinu vystavenou větru. Plukovnice stála uprostřed hloučku lidí, Ramaro i Andrews jí oba stáli po boku a pozorně sledovali holopódium, na němž vyrůstal jeden záběr věže za druhým. Když se Dorthy připojila ke skupině, Andrews se na ni usmál. Ramaro právě cosi vysvětloval plukovnici Čangové. Holopódium ukazovalo detailní záběr nápisu, táhnoucího se na metr širokém pruhu po skalní stěně. „Tady a tady,“ ukázal Ramaro. „Máme devadesátiprocentní jistotu, že Alea je jméno druhu, který planoformoval P’thrsn.“ Pohlédl na Andrewse, jenž nepatrně zdvihl obočí.

„A to znamená?“ Plukovnice vzala přítomnost Dorthy na vědomí jediným letmým pohledem. Vyzařovala z ní úzkostlivá netrpělivost.

„Snad to byli ti lidé,“ odpověděl jí Ramaro. „To je náš nejlepší odhad, zhruba padesátiprocentní pravděpodobnost. Musíte si uvědomit, že překlad mnoha referentů závisí na kontextu, a v každém případě jsme si právě kontextem dost nejistí. Tolik se toho od vaší poslední návštěvy bohužel nezměnilo.“ Červená zář hologramu zvýrazňovala jeho dvojitou bradu a na baculaté tváři se modrala jizva po sešité ráně. Úspěšně potlačil svoji nechuť k tomu, že se musí podrobit velení pouhé ženy. „Celkově,“ pronesl, „se domnívám, že jsme si vedli dobře, plukovnice. Rád bych věděl, co z toho by vyluštil ten tým nahoře. Je to bezvýchodné.“

„Já si to taky myslím,“ připojil se Andrews.

Plukovnice Čangová se obrátila od holopódia. Vypadá unaveně, pomyslela si Dorthy. „Nesmíme oslabit bezpečnost,“ řekla Čangová. „Je to možná politováníhodné, ale musíme si tady dole vystačit sami.“

„A nahoře po nás chtějí zázraky,“ poznamenal Andrews.

„Myslela jsem, že to děláte rádi,“ namítla Čangová. „Krátké hlášení, které jsem dostala z orbitálního velitelství, v žádném ohledu nenaznačovalo nespokojenost s vaší prací. Znepokojuje mě ale, že aktivita ve věži stále stoupá.“

„Ti pastevci nejsou žádná hrozba,“ namítl Andrews. „Věřte mi. To nejsou nepřátelé, jenom správci. A jestli se tady nepřítel objeví, budeme na něj připraveni.“

„Budiž,“ kývla plukovnice. „Ale za co jste je považovali před tou proměnou, za barbarské potomky nepřítele? Teď jste museli svou teorii přizpůsobit.“

„Máte naprostou pravdu/’ usmíval se Andrews. „Taková už je věda.“

„Protože,“ pokračovala Čangová neúprosně, „jste se dozvěděli něco víc. A mnoho ještě zbývá pochopit. Major Ramaro je schopen určit pravděpodobnost několika dešifrovaných slov. Jakou pravděpodobnost dáváte vy téhle teorii o správcích, Andrewsi?“

„To není žádná teorie, prostě jenom nejlepší odhad. Ti tvorové přes všechen čas, co už strávili ve věži, nejeví žádné známky toho, že by rozmísťovali jakoukoli vyspělou techniku. Kdyby to opravdu byli nepřátelé, vytáhli by už dávno proti našemu táboru. Ale podle toho, co říkáte, vypadá rovníková oáza úplně jinak.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Čangová. „Probereme si to.“ Sáhla do své vojenské kombinézy a vytáhla datakostku. Obrátila se k ostatním a řekla: „Tohle doručili včera z orbitálního velitelství. Potom, co doktorka Jošidová jasně zachytila či vnímala při sestupu v modulu nějaké nesmírně intenzivní vědomí nebo mysl na východ od tábora Nula, přemístilo orbitální velitelství jednu družici tak, aby obletěla oázy ležící tím směrem. Jedna oáza se nachází přímo na rovníku; původně v ní nebylo nic podobného konstrukcím v této a většině ostatních oáz – žádná věž, vůbec nic. Až před pěti dny.“

„Panebože,“ vydechl kdosi.

Ramaro se rozhlédl s přísným výrazem a pak vzal od Čangové datakostku a zapojil ji.

Dorthy natáhla krk.

Na červeném povrchu pouště se rýsoval tmavě zbarvený kruh a zdánlivě obepínal jakousi černou jámu. „Tohle bylo pořízeno z výšky devadesáti kilometrů při značné rychlosti průletu. Detaily jsou přesto úchvatné.“ Plukovnice Čangová natáhla ruku a jedním prstem – dlouhý nehet zaškrábal po umělé hmotě – stiskla dvojici tlačítek na ovládacím panelu holopódia. Cvak. Kruh se nyní zvětšil, byl to zcela zřetelný kráter, ohraničený lesem, dokonale pravidelný s temně černým středem. „Nebudu vám teď ukazovat infračervené snímky. Složení lesního porostu svahů je stejné jako v jiných oázách.“ Cvak. Žádná jáma, ale hluboká mísa obklopená lesem, hluboká pravidelná černá mísa s něčím malým a bílým uprostřed.

Dorthy to bylo trýznivě, až zoufale povědomé, závratný okamžik déjá vu. A pak si vzpomněla. „Arecibo!“ vykřikla.

Všichni na ni pohlédli.

„Na Zemi,“ vysvětlovala. „Teď už z toho nic nezbylo, pocházel z Věku plýtvání a v jedné válce byl zničen. Ale byl to veliký, pevný rádiový teleskop, vybudovaný v přírodním údolí.“

Plukovnice Čangová si odkašlala. „Přesně tak,“ řekla. „Rádiový teleskop. Vypadá to, že poblíž, v jakémsi kaňonu nebo rozsedlině na okraji kráteru, stojí nějaké budovy.“ Píchla dlouhým nehtem do hologramu. „Rozlišovací schopnost však není dostatečně velká, aby byly vidět nějaké podrobnosti, a budovy jsou navíc vesměs zakryté stromy, což je možná důvod, proč je nebylo vidět na dálkových snímcích, které se pořizovaly pro účely mapování planety.“

„A jak víme, že to je rádiový teleskop?“ namítla jedna technička. Zabodla pero do řídké síťky, ve které měla svázané své dlouhé blonďaté vlasy. „Mohlo by to být cokoliv, třeba solární elektrárna…“

„Nebo hřiště,“ mínil kdosi jiný k všeobecnému veselí.

„Prosím vás,“ vyzval je Ramaro. „Všem by mělo být jasné, že rádiový teleskop postavený nepřítelem musí vypadat zrovna jako náš. Fyzikální zákony požadují zachování formy.“ Přísně se rozhlédl kolem sebe. Neschvaloval náhlý výbuch smíchu, v němž se uvolnilo napětí.

Andrews si promnul nos: obvyklé gesto, kterým ovládal své rozrušení. „Přesvědčilo to lidi nahoře, abychom se pustili do průzkumu tamté oázy, místo toho, abychom pořád okouněli tady?“

„Musíme postupovat obezřetně,“ odvětila plukovnice. „Prozatím nepodnikneme žádný pokus zkoumat nějaké další oázy. Zdejší události vám musí poskytovat dostatečné povzbuzení, Andrewsi.“

„Já nikterak netoužím zabředat do podrobností, chci se dostat k podstatě věci. Vždyť dosud ani nevíme, proč si nepřítel vybral k planoformování planetu s tak vyčerpaným sluncem, ani odkud přišel, nebo jak je v tomto úseku Galaxie rozšířený.“ Při každé otázce si klepl ukazováčkem pravé ruky na levý ukazováček. „Nevíme taky, proč je kolonie okolo BD dvacet tak nepřátelská, dokonce ani netušíme, co je nepřítel zač: vsadím se však, že to nejsou pastevci v jakékoli podobě. Nepodnikli jsme žádné kroky ke kontaktu s obyvateli v další oáze, ať už je to kdokoliv. Možná se budou chovat stejně nepřátelsky jako ti na BD dvacet. Možná to platí pro všechny technologicky aktivní kolonie, na které narazíme. Ale ještě jsme to nezkusili. A dokud to nezkusíme, můžeme tady donekonečna dřepět a vytvářet teorie, které si však nemůžeme ověřit.“

„Nejste tu od toho, abyste se s někým kontaktovali,“ řekla plukovnice Čangová. „Jste tu, abyste bádali, nic víc. Prosím vás, Andrewsi, organizaci téhle expedice přenechte těm, kdo za ni zodpovídají. Nezaznamenala jsem ani náznak toho, že by tento objev měl změnit směr a tempo výzkumu. Musíme být opatrní. Jestliže vypuknou nepřátelské akce, asi vám sotva musím připomínat, že by pak bylo velmi obtížné zkoumat cokoliv.“

Na okamžik Dorthy vycítila, jak by orbitální velení zareagovalo. Vidina všeho v plamenech, která vmžiku zmizela. Měli snad v plánu vybombardovat všechny oázy, kdyby nepřítel zaútočil? To by jim bylo podobné.

„Prosím tě, Duncane,“ ozval se Ramaro. „Uklidni se. Měj trpělivost.“

Andrews se usmál. „Ty dobře víš, Luizi, že tuhle vybranou ctnost postrádám. Ale podřídím se – co mi jiného zbývá?“ Dorthy však viděla, že to nemyslí vážně. „A teď si pořádně prohlédneme tohle,“ řekl a navolil na ovládacím panelu holopódia příkaz k posunu různě podbarvených snímků. Skupina lidí kolem něj začala diskutovat o tom, k čemu se asi teleskop užívá, zda ke komunikaci či k odposlouchávání, proč je statický a ne pohyblivý nebo jak velkou část oblohy může zaměřit.

Plukovnice Čangová odvedla Dorthy stranou. „Určitě jste ráda, že jste splnila svůj úkol, doktorko Jošidová. Budu mít pro vás místo na cestu zpátky. Snad v táboře najdeme něco, do čeho byste se mohla pustit.“

„Jak to myslíte? Počkejte, chcete mi snad říct, že se odsud nedostanu?“

„Nikdo odsud nemůže, alespoň prozatím. Dokud situace nebude bezpečná, nemůže orbitální velitelství riskovat a nepošle dolů nic, co by mohl nepřítel použít a dostat se na oběžnou dráhu.“

Dorthy dutě zahřmělo v hlavě. „To musí být nějaký omyl. Řekla jste mi jasně, že až tu skončím, můžu pryč.“

„Je mi líto, doktorko, ale není to v mé kompetenci. Nemůžu přinutit velitelství, aby poslalo raketoplán, můžu jen plnit jeho rozkazy. Jestli vám to může nějak pomoci, jsme tady dole všichni na jedné lodi. Pokud si najdete něco na práci, bude vám čas jistě rychle ubíhat. Jste astronomka, ne? Můžete třeba studovat tenhle nejnovější objev.“

„Ne,“ řekla Dorthy. V krku ji pálilo. „Ne,“ zopakovala hlasitě, vědoma si toho, že se k ní obracejí technici i vědci ze všech koutů přeplněné osvětlené místnosti. Nemohla to teď vzdát, po těch dlouhých dnech hrozného nebezpečí a strádání při putování divočinou, po směšném hrdinství tragické smrti Arkadije Kilcera… Dorthy viděla jeho mírnou tvář, cítila proudění jeho trpělivé, nevyčerpatelně zvídavé mysli. Ten by jistě nebyl ochoten sedět ve vězení tábora Nula, když hlavní záhada není rozluštěna. „Když nemůžu odejít z téhle planety, zůstanu radši tady,“ řekla

Dorthy. „Chcete vypátrat nepřítele – použiju k tomu své Nadání. Souhlasíte?“ Viděla, že Andrews na ni zírá bez jakéhokoliv výrazu. Nepoznala, co si myslí.

„Důrazně bych vám doporučovala, abyste se se mnou vrátila, doktorko Jošidová,“ opakovala plukovnice Čangová.

„Ne!“ Dorthy uspokojovalo, že za studenou maskou plukovnice cítila její překvapení. „Vy nechcete chránit mě, ale mé Nadání. O to vám jde. Armáda se chce vyhnout skandálu, kdybych tu zahynula. Tak s tím jděte k čertu. Zůstanu tady, ledaže byste mě praštila do hlavy a odtáhla pryč.“

„Jak je libo,“ odvětila plukovnice Čangová chladně. I když ji Dorthyina vzpoura vyvedla z míry, ztratila by svou tvář, kdyby to dala nějak najevo. „Doufám jen, že toho nebudete litovat, doktorko Jošidová.“

Dorthy se otočila a viděla, že se Andrews nakysle usmívá, nedokázala však rozeznat, jestli pochvalně nebo pobaveně. Po tom se znovu sklonil nad hologramem rádiového teleskopu a tiše rozmlouval s Ramarem. Dorthy se chytila okraje jednoho řídícího panelu a hlavou jí blesklo: chycená v pasti.

Téměř každý den se ve vysoko položeném průsmyku vynořila skupinka nových pastevců. Nikdy jich nebylo míň než tři, někdy se jich však objevilo až dvanáct. Nesli dlouhé hole a jejich kápě lysé kůže a tmavá srst připomínaly postavy zahalených poutníků, kráčejících po kamenitých svazích ponořených v mlze. Když dorazili na dohled věže, často zastavovali a rozdělávali ohně, které zapalovali žhavými uhlíky přenášenými v jílových koulích. Někdy u nich trávili i několik dní, lovili drobnou zvěř, zatímco se k nim připojovaly další skupinky, sestupovali po zalesněných vnitřních svazích kaldery po vyšlapané stezce mezi nízkými stromy, která přetínala rovnou přístupovou cestu a ztrácela se na pozadí ohybů opěrných stěn věže, jejíž vysoko strmící špičky byly ozdobené myriádami světel. Noví samci, kteří seděli v podřepu u zdi na cestě nebo stezce, spirálovitě ovíjející věž až na samý vrchol, a četli jednotlivé řádky textu, nikterak nepůsobili jako armáda v přípravách na odražení útočníků, jak Andrews neustále zdůrazňoval. Vypadali jako nevinní váhaví učenci. První skupina, která sem dorazila, byla nyní, o dva týdny později, teprve v půlce obrovské spirály, v místech, kde text pokrýval stěnu odshora až dolů.

Následujících čtrnáct dnů se Dorthy pokoušela pochopit tyto podivné tvory, studovala strukturní vzorce jejich příchodu (ale nezjistila nic, co by se nedalo vysvětlit prostou Poissonovou distribucí) a dokonce se odvážila k nim na dosah, aby je zkoumala svým Nadáním. Chtěla Andrewsovi demonstrovat pravdivost svého názoru, ukázat pastevce v jejich pravém světle, ne jako předzvěst nějaké vyšší moci, ale jako marnotratné syny zvolna docházející poznání. Sama si nedokázala vysvětlit svůj náhlý výbuch při nabídce bezpečí v táboře Nula. Před svým dobrodružstvím by určitě hromovala nad nedodrženým slibem, ale nakonec by přijala všechno se stejnou rezignací, s jakou v dětství hleděla na otce, když jí v dobách učednických let na Kamali-Silverově institutu zabavoval výdělky. Angela Sutterová se domnívala, že jí přeskočilo, a taky jí to hned druhý den řekla.

„Možná máte pravdu,“ souhlasila Dorthy s nepatrným úsměvem.

„Kdybych byla na vašem místě, takhle bych odtud vypadla,“ řekla Sutterová a luskla prsty. „Myslela jsem, že jste se odtud chtěla dostat hned na začátku, když si vzpomenu na ten povyk, co jste tropila v táboře.“

„Situace se změnila,“ pronesla Dorthy stísněně. Uhnula před upřímným, zkoumavým pohledem Sutterové a zahleděla se směrem ke stolu na opačném konci ostře osvětlené jídelny, kde obědvalo několik techniků. Právě se střídaly směny nepřetržitého pozorování věže.

„To máte pravdu,“ podotkla Sutterová.

„Já ale vlastně nevím proč,“ přiznala se Dorthy. „Chtěla bych přesvědčit Andrewse, že se mýlí v tom svém názoru na nové pastevce, ty správce, ale zrovna tak bych to klidně mohla nechat plavat, ať jde k čertu on i všichni ostatní, ne? Až na to, že co jiného bych tady mohla dělat?“

„Změnit Duncanův názor na něco, o čem je přesvědčený, není žádná hračka, má milá.“

„Možná se snažím odůvodnit to, co se stalo tam dole, smrt dvojčat, Arkadije…“ Když to vyřkla nahlas, znělo to pošetile, zlehčovalo to jejich smrt, a Dorthy se začervenala. Navíc cítila, že to není tak docela pravda – že to je to vlastně jenom vchod k jakési hluboké, temnější, avšak zatím neprozkoumané pravdě.

Sutterová stiskla rty. „Poslyšte,“ pravila nakonec, „nic mi do toho není, ale řekla bych, že jste s Arkadijem spolu spali. Nemusíte mi nic říkat, jestli se vám nechce…“

Na mrazivý okamžik měla Dorthy pocit, jako by se svět kolem ní rozlétl do všech stran. Váhavě promluvila. „Ano, je to pravda, ale myslím si, že to ani pro jednoho z nás nic neznamenalo. Náhoda nás svedla dohromady, nic víc. Došlo k tomu, až když jsme dorazili k tomu jezeru, víte, tam, co stával tábor. Mám pocit, že jsme si oba mysleli, že zahyneme, že nedokážeme přejít ten hřeben kráteru. Zdálo se, že na ničem už nezáleží.“

„Ach, má milá, mě si nevšímejte. Já jen do všeho strkám ten svůj zatracený nos. Nevím, jestli je pro vás dobré, abyste tady po tom všem zůstávala. Ani Duncan z toho není právě nadšený, přestože je rád, že mu pomáháte s tím vaším Nadáním.“

„Ale od všeho utéct mi taky nepřipadalo jako řešení, zvláště když bych se nedostala dál než do tábora Nula. Stejně bych pořád trčela na téhle mizerné planetě a nemohla bych dělat nic jiného než tam sedět na zadku pod ledově studeným dohledem Čangové.“ Dorthy se napila hořké kávy a dodala: „Ale nepovíte nikomu nic z toho, co jsem vám tady řekla, viďte?“

„Možná do všeho strkám nos, ale drby neroznáším,“ prohlásila Sutterová s úsměvem. „Jedině tehdy, když mám pocit, že musím. Víte přece, jak jsme tady odřízlí, a veškeré pomluvy působí jako jed.“

A tehdy to Dorthy došlo, ta věc, ta samozřejmá věc, na kterou i přes svoje Nadání předtím nepřišla, že Sutterová a Andrews jsou milenci, a byli jimi už od té doby, co Sutterová přiletěla na ztracený tábor u jezera.

I kdyby se to Dorthy nedovtípila předem, rychle by jí to došlo, neboť Angela Sutterová a Duncan Andrews ji doprovázeli při jejích výpravách na svahy kaldery, a uvnitř uzavřeného okruhu poplašného systému, který jim měl poskytovat alespoň minimální ochranu před novými pastevci, nebylo mnoho soukromí. Dorthy zjistila, že ji nikterak neruší jejich zdrženlivé milování pouhých několik metrů od místa, kde ležela. Přestože tolik střežila své soukromí, byla už dávno zvyklá na bezděčné odposlouchávání druhých a dokázala si toho nevšímat. Ani nijak zvlášť nežárlila, jako tenkrát s dvojčaty. Tenhle nerv byl umrtvený.

Kromě toho byla ráda, že mohla uniknout z tábora, z té stísněné společné místnosti, před útoky cizích myšlenek, toho nepřetržitého drásání citů, které ji rušilo stejně, jako když můra doráží na světlo. Tady mohla prohledávat táhlé vnitřní svahy kaldery, lesy zakrslých stromů s propletenými korunami, které nebyly nikde vyšší než pět metrů a přes svoji zjevnou cizost ji rušily mnohem méně než borový les, jímž museli s Arkadijem Kilcerem šplhat vzhůru. Vzpomněla si na něj s opatrnou nostalgií, ne však tak velikou, aby ji přepadl smutek. Nezanechal v ní tak hlubokou stopu, aby se nechala stáhnout do těchto nálad (dvakrát, milovali se jen dvakrát). Začala přemýšlet, jestli se jí to vůbec někdy stalo.

Procházela lesem v kaldeře, adrenalin v krvi jí dodával energii, a povzbuzovaná Andrewsovou bezstarostnou sebedůvěrou se všudypřítomným zpytavým vědomím Sutterové pomalu začínala přicházet na kloub struktuře různorodého ekosystému. Neustále hrozilo nebezpečí, že při stopování nově příchozích skupinek narazí na nějakého nového samce, který se vydal na lov. Pásové stromy nerostly blízko u sebe, ale prostor mezi nimi na níže položených stráních vyplňovala trnitá křoviska, trsy vysoké trávy nebo rostliny podobné dužnatým varhanním píšťalám, které slabě namodrale fosforeskovaly a vydávaly ostrý zápach ketonů. Trojici lidí by mohl nějaký pastevec velmi snadno a nenápadně sledovat, kdyby se mu jen zachtělo. I když noví pastevci lovili na dolních svazích, tábořili obvykle na okraji lesa, vysoko v mlze mezi rozervanými skalisky, a tak, když je Dorthy chtěla zkoumat, musela se k nim pomalu a opatrně připlazit, Andrews s puškou za jejími zády byl vítanou pojistkou – už dávno se přestal tvářit, že se řídí směrnicemi vydanými orbitálním velitelstvím, a trval na tom, že správcové opravdu nejsou nic víc než zvířecí sluhové bez inteligence.

A navzdory veškerým pokusům Dorthy nezjistila nic, co by to popíralo. Vědomí nově příchozích pastevců se jen málo lišilo od vědomí pastevce, kterého s Kilcerem zajali, kromě skutečnosti, že to slepé nutkání šplhat k věži, to jádro, centrum veškerých pudů, zmizelo jako prasklá mýdlová bublina a zbyl po něm jen nepatrný stín. Noví pastevci, klidní, téměř uspokojení poté, co překonali hřeben kráteru, tiše polehávali kolem svých ohňů a tenký povlak jejich myslí se vznášel nerušený a nezvlněný nad svůdnými hlubinami, do nichž Dorthy dokázala jen s vypětím sil letmo nahlédnout, byly příliš hluboké a temné, než aby zanechaly jasný otisk v jejím centru. Vyplouvala na povrch ze Sessan Amakuki s bolestným pocitem nezdaru a odplazila se zpátky k místu, kde čekal Andrews, zavrtěla hlavou a řekla, že mu nemá co sdělit.

Přijímal to vyrovnaně. Ačkoliv by se asi raději dozvěděl víc, každý neúspěch Dorthy posiloval jeho hypotézu, napomáhal mu v jeho kampani zvrátit zákaz orbitálního velitelství a přistoupit k důkladnějšímu zkoumání nových pastevců, kteří cestou po spirále kolem věže pilně četli podivný nápis.

Angela Sutterová, která byla netrpělivější než její milenec a méně zkušená ve složitých hrách o dominantní postavení v armádě, nedokázala pochopit, proč Andrews jednoduše nenařídí zahájit zevrubný výzkum věže. „Ramaro může být sice pověřen velením, ale ty jsi služebně starší, máš vyšší hodnost.“

Andrews se lehce usmál. Ležel natažený ve zválené trávě a hleděl vzhůru přes propletené větve stromu, který vyznačoval střed tábora – spací pytel Dorthy na jedné straně, svůj a Sutterové na druhé. Na jednu vroubkovanou větev pověsil malou krabičku poplašného zařízení, a teď mu do obličeje rychle blikalo zelené světlo, naznačující, že bezpečnostní okruh nebyl narušen. „Samozřejmě bych mu mohl na rovinu říct, že půjdu do té pevnosti,“ řekl pomalu, „ale jakmile bych odešel, propadne panice, spojí se s orbitálním velitelstvím a požádá o povolení dát mě zastřelit za porušení kontaktní procedury. A oni by mu to povolili.“

„Ale jdi,“ nevěřila Angela Sutterová.

„Je to pravda,“ pokyvoval Andrews. „Souhlasíte se mnou, Dorthy?“

Na druhé straně malého vařiče, na němž Sutterová dusila medem pomazané porce kuřete a černé fazole, které si speciálně navolila ze zásob surovin jídelního automatu v táboře, se ozvala Dorthy. „Proč ne? Ale vy víte, že jsem proti tomu tlustému mizerovi s předsudky trochu zaujatá.“

„Pane jo,“ zvolal Andrews a vytáhl obočí. „I za předpokladu, že je tohle přesné ohodnocení jeho charakteru, není to ten pravý důvod, proč by mě dal Ramaro bez výčitek svědomí zastřelit. Je to proto, že je to kariérista. Když se tvořila armáda, jednoduše do ní přestoupil z Mírových sborů Velké Brazílie a teď v ní vidí příležitost, jak se dostat nahoru. Jde o to, že má rád hierarchii, cítí se příjemně v předem určeném postavení. Nejmladší syn z nižší aristokratické rodiny – takový typ dobře znám, máme jich na Elyseji spoustu, jen co je pravda. Ty mi nevěříš, Angelo!“

„Já jsem z Cechu, kde existuje stejně zkostnatělá hierarchie jako v Mírových sborech Velké Brazílie,“ prohlásila vysoká žena, „a nechystám se tě dát zastřelit. Alespoň prozatím ne.“

„Ale ty jsi byla ve výzkumné sekci, jsi vědec. Co by sis přála dělat, až se vrátíš?“

Sutterová zaklonila hlavu a vyšel z ní hluboký, chrčivý smích. „To je mi otázka! Nevím, snad vedoucí sekce. To by bylo hezký. Někdy mě už unavuje ta otročina při sbírání vzorků.“

Andrews se usmál. „Vidíte, tady se nedá mluvit o žádné ctižádosti. Ale Ramaro,“ – zvedl ruku, když se Sutterová chystala cosi pobaveně namítnout – „Ramaro je plný ctižádosti, i když je koneckonců taky omezená. Zůstane v armádě, i kdyby se vyšplhal až na její vrchol, pámbů mi odpusť tuhle myšlenku.“

„A co vy, Duncane,“ zeptala se Dorthy, „jaké jsou meze vaší ctižádosti?“

„No samozřejmě dobýt celou galaxii. Myslel jsem, že už jsem to dal jasně najevo.“

„Někdy mívám dojem, že ani moc nežertuješ, když to říkáš,“ podotkla Sutterová. „Tak jak to je, Dorthy? Jaký má tenhle chlap ty nejtajnější myšlenky? No tak, použijte Nadání na dobrou věc.“

Dorthy, sedící se zkříženýma nohama na svém stříbřitém spacím pytli, prohlásila: „Ten je i na mě moc prohnaný, abych ho prokoukla.“

Vlastně se na tohle Andrewse ptala na jednom dřívějším výletě, když čekali na Sutterovou, než se vrátí ze sbírání vzorků. Ptala se ho, proč je tak hrozně zapálený, proč se sám tolik honí. Pracoval mnohem víc než kdokoli jiný v táboře, když zrovna sám nebyl v terénu s Angelou Sutterovou nebo McCarthyho týmem na druhé straně kaldery, četl zprávy nebo testoval nasbírané vzorky v laboratoři. Všechno do sebe vstřebával. Ano, opravdu se štval, a totéž očekával od ostatních. Zdálo se, že jedině Sutterová odolává jeho nárokům, odbývala je pokrčením ramen, zlomyslně podkopávala jeho stále monstróznější požadavky.

Když mu Dorthy položila tuto otázku, odpověděl: „Protože jsem bohatý, to chcete slyšet?“ Seděli poblíž toptery ve slabé narudlé záři, slunce stálo na okraji pohoří kolem kaldery blízko západu, ale díky vysoké hradbě hor jeho světlo stále dopadalo v ostrém úhlu dovnitř kráteru. Andrews zvrátil hlavu v předstíraném zamyšlení, kalné světlo v jeho vlasech mělo barvu zaschlé krve. Dorthy, jejíž Nadání se po dalším neúspěšném pokusu opět vytrácelo, již nedokázala sledovat jeho myšlenky. Konečně promluvil: „Na penězích je zvláštní, že je vlastníte, ale jakmile jich máte určité množství, vlastní i ony vás. Chudí lidé si vždycky myslí, že jsou otroky peněz, ale ve skutečnosti téměř nemají co ztratit. Jsou jenom otroky zvyku. Když překročíte jistou částku, samozřejmě velmi vysokou, začne vás spotřebovávat víc než vy ji. V téhle situaci je můj otec. Peníze ho ovládají – i když má rád všechno, co s nimi souvisí, porady, obchodní strategie, války. Ano, i války. Přepadení konkurenčních společností a podobné věci. Lidé dokonce přicházejí o život. Chápejte, já jsem nejstarší syn, všechno to zdědím, ale ne na dlouho. Možná na jedno dvě století. Máme agaterin – no ano, vždyť ho pěstujeme – a máme velmi dobré léčebné programy. A zatím… No, víte, jak teď začali říkat na Zemi Zlaté mládeži?“

Dorthy přikývla, ale hleděla přitom kamsi do spleti nízkých stromů. „Ano,“ řekla, „dokonce jsem i nějaké poznala.“

„Dědicové netrpělivě čekají v záloze, tedy většina z nich, i když jeden je můj starý přítel Talbeck Barlstilkin, který by měl věnovat víc času řízení svého podílu v Kartelu, než ve skutečnosti věnuje. Mladý boháč – agaterin více méně umožnil takové slovní spojení. Věčně vyhledávají něco jiného, nějaké nové vzrušení… Cestovat v jejich společnosti je jako užívat si nekonečného večírku, víte.“

Dorthy to už kdysi zažila kdesi na Bradlovém útesu. (Dopadlo to tak, že odplula na vlastní pěst, v silném opojení po psychedelické droze ze Serenity, a pak týden trčela na malém ostrůvku, když jí vypověděl motorový člun službu.) Přikývla, ale Andrews byl teď pohroužen do svého výkladu.

„Při východu slunce jsou k vidění na vrcholku hory Arul Terrek na Novoj Rosiji, lyžují na Ledovci Světů na Nové Americe, slézají hory v okolí Taryšeny na Novoj Zemlje, putují Filipínskou rezervací na Zemi, při západu slunce jsou vidět u Křišťálového moře na Ruby. Stovka neposedných skupinek požitkářů. Jistě, někteří z nich mají závazky, kterým se musí občas podrobit. Jen málo jich je, jako můj přítel Talbeck, na útěku před svým bohatstvím. Mimochodem, to jsem citoval… román Jen tohle léto.“

„Myslím, že lidé už romány nečtou.“

„Na Zemi snad ne. Ale na Elyseji prožívá tato umělecká forma renesanci. Dokonce se tam hovoří o tištění skutečných knih, jako je ta vaše. Ale je pravda, že takový život není zrovna můj styl. V dnešní době se spousta lidí posmívá vědě, říkají, že už se nedá objevit nic nového, co by stálo za tu práci, a kromě toho si uvědomte, co způsobila věda ve Věku plýtvání. Víte, studoval jsem biologii, protože všechny peníze mé rodiny plynuly z agaterinu, který je v surovém stavu vlastně jen rostlinná choroba. V dnešní době jsme mnohem všestrannější, ale tenkrát byl agaterin a rozpadlý hrad všechno, co jsme měli. Když se věnujete něčemu dostatečně dlouho, získáte jistou moc, i kdyby to bylo jen setrvačností. A já předpokládám, že jméno naší rodiny neutrpělo. A takhle jsem si propracoval cestu až do vedení vědecké sekce téhle expedice. Přestoupil jsem z průzkumné sekce Cechu jako spousta dalších, když vznikala armáda pro boj s nepřítelem.“

Ale už nevysvětlil, proč kvůli Cechu opustil svou rodinu, a než se Dorthy stihla zeptat, vrátila se Sutterová. Dorthy ho teď pozorovala, jak mu zelené světlo blikalo ve tváři, když se tu pohodlně rozvaloval jako nějaký princ ve svém paláci, a přemýšlela nad jeho lehce zvrácenými způsoby – jeho strategií bylo projevovat se jako rázný muž činu, zatímco jeho oponenti se zamotali do jeho pečlivě koncipovaných složitých plánů.

„Tak za půl hodiny se můžeme najíst,“ oznámila Sutterová, a když zamíchala pokrm, znovu se posadila. Pohlédla na slunce, vrcholky hor kolem kráteru zatínaly své drápy do jeho obrovského, měkkého kotouče. „Už nebudeme moct podnikat další výpravy. Nehodlám se motat v tom lese potmě.“

„Já ale musím dál zkoumat nové pastevce,“ řekla Dorthy. „Jsem si jistá, že něco najdu.“ Ale po čtyřech marných pokusech jistota zmizela. Nemohla si to však přiznat. Znamenalo by to zároveň připustit, že udělala chybu, když tu zůstala.

„Ve tmě, kdy jsou tyhle potvory všude kolem na lovu? Jste větší blázen, než jsem si myslela.“ Sutterová se ušklíbla. „Skoro stejný blázen jako Duncan.“

„Můžu je dostihnout, ještě než překročí průsmyk,“ namítla Dorthy. „Na téhle straně nezajde slunce nejmíň ještě týden.“

„Mějte trpělivost,“ ozval se Andrews. „Když to budu řídit já, půjdeme a budeme číst v mysli těch správců tak, jako oni čtou ten jejich drahocenný text. Jen pomyslete, jak tohle Ramara usadí.“

„Beru to zpátky. Nikdo nemůže být takový blázen jako ty, Duncane. Ty bys tam šel v noci?“

„Proč ne? Vždyť je to dost osvětlené, vlastně víc než od slunce.“

„Hm, dobře. Ale stejně tam běžte radši vy než já. Ty potvory vás klidně můžou zhltnout za půl hodinky komplet i s botama.“

„Nikdo je ještě neviděl nic jíst od té doby, co vešli do kráteru,“ poznamenal Andrews a dodal: „Čangová přivezla shrnutí závěrů analýzy překladatelského týmu z orbitálního velitelství. Vypadá to, že to písmo je založeno na principu notového záznamu; proto s ním měl Ramaro takové potíže. A opravdu to tvoří souvislý text, celistvý, vzájemně provázaný útvar. Většina zůstává stále nesrozumitelná, ale patrně se v něm mísí podivná kosmologie, draci nebo bytosti podobné drakům, hvězdy, co ovlivňují osud, a další vyložené nesmysly. Jako by někdo pospojoval Upanišády s Einsteinovou speciální teorií relativity a kompletním návodem na výstavbu fázového urychlovače. Snad jen Bůh ví, co všechno tam ještě je. Třeba nám to budete moct říct vy, Dorthy.“

Dorthy pokrčila rameny. Myslela na své krvežíznivé sny, ve kterých lovila pod noční oblohou, na níž mezi větrnými mezihvězdnými plynovými mračny zářila jediná zlověstná hvězda. Andrewsův popis toho textu jako by souzněl s tím pocitem, s podstatou těchto snů. Ale stejně jako se každý sen před probuzením rozplyne, vysvětlení tohoto spojení zmizelo, když se ho snažila pochopit. Vlastně o těch snech ještě nikomu neřekla. „Možná by bylo lepší počkat,“ řekla nahlas, „dokud nezačnou jednat podle toho, co se naučili. Když do nich proniknu, dokážu rozpoznat všeobecné pojmy, akce a interakce, ale jen stěží mohu přetlumočit zvláštní jazyk přesně tak, jak ho vnímá stejně zvláštní bytost.“

„Až dosáhnou vrcholu,“ dodal Andrews povzbudivě, „budou zpívat píseň, kterou se naučili a kterou volají své pány. Věřte tomu, Dorthy, musíte věřit. Jen Bůh ví, co se pak stane.“

„Ta zatracená bomba se nejspíš rozhodne, že tahle planeta už toho zažila dost, a bouchne,“ zamračila se Sutterová.

„No, toho se nemusíš bát. Než se správci dostanou na vrchol věže, přesuneme tábor zhruba o padesát kilometrů dál do svahu. Ten monitorující satelit, který orbitální velitelství poslalo nad tuto oblast, je stále nad horizontem, takže Ramaro může odrážet signály, které přicházejí a odcházejí z jeho sond. Není to zas takové časové zpoždění, aby se s ním nedalo bojovat.“

„To je opravdu náš plán?“ Sutterová se ušklíbla. „Ty mizero, ty mi nikdy nic neřekneš!“

„To není fér, Angelo. Když mi položíš otázku, snažím se na ni co nejlíp odpovědět.“ Andrews se úkosem zašklebil na svou milenku, a pak jednou rukou odrazil polštář, který na něj hodila.

Po chvíli se Sutterová rozesmála. „Ty jsi takový bídák, Duncane!“

„Opravdu? Já sám se považuju za celkem morálního člověka.“

Obojí to byla pravda, ale nikoliv celá pravda, jako většina jeho řečí. Rozhodně bylo pravda, že nadšeně věřil vlastní představě o osudu lidstva, představě, založené na humanistickém ideálu základního dobra v člověku… a zároveň bojoval, jak jen mohl, aby čistými i nečistými prostředky tento ideál udržel. Vidět ho, jak otravuje majora Luize Ramara, aby mu povolil vstoupit do věže, bylo jako sledovat vesmírnou loď, která číhá v záloze na asteroid. Na Dorthy, která se stala svědkem jednoho či dvou těchto soubojů, to působilo zábavně. Ramarovi bylo jasné, že se mu nedostává argumentů, přesto stále zarputile bojoval, aby zachoval status quo.

„Prosím tě,“ nadhodil Andrews jednou v jídelně, „přece po tobě zas tak moc nechci, Luizi. Víš, že jsme s těmi novými příchozími neměli štěstí. Zabředli jsme do detailů. Jestli s tím nepohneme, můžeme to klidně zabalit.“

„Slyšel jsi, co plukovnice Čangová říkala o tom, jak jsou nahoře spokojeni s našimi pokroky.“ Ramaro vysál šťávu ze sladké tyčinky a odhodil ji na hromádku prázdných obalů. Andrews ho překvapil u večeře. „Podívej,“ pokračoval tlustý major a navolil si další tyčinku, „kdyby nahoře chtěli, abychom začali s expedicemi do věže, určitě by zrušili ten zákaz o radiokomunikaci. Protože to neudělali, musím předpokládat, že to nechtějí. Kromě toho, jaký by měla taková expedice užitek? Copak nejsi spokojen s výsledky, které přinesly dálkové sondy?“

„Ovšemže ano. Vaši lidé odvedli skvělou práci. Ale jisté věci vyžadují bezprostřední kontakt.“

„Předpokládám, že máš na mysli Nadání své schovanky,“ řekl Ramaro a podíval se na Dorthy, která seděla u sousedního stolu a předstírala, že čte Hry, ale ve skutečnosti je bezostyšně poslouchala.

„Jak jinak asi zjistíme, co mají ti správci v úmyslu?“ podivil se Andrews. „Přes veškeré úsilí nám překladatelský tým neposkytl příliš srozumitelný obraz o významu celého toho nápisu. Samozřejmě, že teď, když je známý způsob zápisu, půjde asi všechno rychleji. Pomohlo vám to už nějak?“

„Kdybych měl jejich možnosti,“ odpověděl Ramaro zamračeně, „možná bych pro tebe měl už úplný překlad. Tenhle objev byl opravdu vyložená náhoda.“

„Ale ty máš jednu možnost, jen kdybys mi ji dovolil použít,“ namítl Andrews. „Pomysli si, jakou by vám to přineslo reklamu, kdybys měl zprávu o tom, co se těm správcům honí hlavou, když studují ten svůj text.“

„No nevím, Andrewsi. Zatím neměla s těmi novými pastevci valný úspěch.“

„To proto, že než se dorazili k věži, neměli v hlavách jedinou myšlenku. Všechno je tam dole, Luizi, pokud bychom ale získali ten klíč k řešení. Totožnost nepřítele, možná i odkud přišel, všechno. Přemýšlej o tom. Musím ještě něco zařídit.“

Později řekla Dorthy Andrewsovi: „Vy víte moc dobře, že vědomí není text. Nedokázala bych přeložit jediné slovo z toho nápisu, i kdyby ho všichni sborově předčítali.“

„Dobrá, ale tohle Ramaro neví. Kromě toho byste mu mohla poskytnout nějaké vodítko, které by mu pomohlo.“

„Já nevím, Duncane. Dokonce ani nevím, jestli tam dolů chci jít.“

„Podívejte, s těmi novými pastevci jste neměla moc úspěch, a tady v okolí tábora se už stejně nemůžeme bezpečně pohybovat.“

To byla pravda. Slunce zapadlo za kráter a jediné světlo uvnitř kaldery vrhaly myriády fosforových světýlek na věži a třpyt hvězd na kousku oblohy nad nimi, které jen slabě pohasínaly v posledních záblescích slunečního svitu za hradbou hor nad kráterem. Protože Dorthy nemohla sledovat nově přicházející pastevce v kráteru, přesvědčila jednou Andrewse, aby ji vzal na druhou stranu průsmyku, kde slunce ještě vrhalo nízké, horizontální světlo na rozeklané svahy, zahalené v mlze. Bylo zvláštní vkročit tam, kde tenkrát málem zahynula. Kameny ji studily, když tam seděla v poloze lotosového květu, jejich chlad pronikal její homeotermickou kombinézou. Teď už věděla, že byl uměle vytvářen jakýmsi tepelným čerpadlem poháněným geotermální energií, stejným zdrojem, který dodával energii podivným pochodům ve věži. Chlad způsoboval, že z teplého vzduchu se srážela vlhkost, a tak napájel řeky, které zavlažovaly pláně. Hora si vytvářela vlastní počasí.

Navzdory věčným mlhám, které se vznášely na této straně kráteru, vystopovali společně s Andrewsem jednu skupinu nových pastevců podle jejich infračervených signálů a Dorthy je mohla deset minut testovat, když kolem ní procházeli ve vzdálenosti necelých sta metrů. V jejich myslích byla jen námaha ze šplhání a slepé naléhavé nutkání, vidina pevnosti, vystupující z tmavé vody, s mnoha věžemi a věžičkami, které se se stoupající výškou dále členily, jako zvláštní a neskutečná koruna. A potom zmizeli a ona zase jednou poznala pouze pachuť neúspěchu.

Dorthy už ven nevycházela. Spoustu času následujícího týdne prospala, poté, co se pod záminkou kontroly svého implantátu vloupala do autodoktora, takže ji naordinoval silný narkoleptický prostředek. Měla podezření, že většina techniků zneužívá stroj stejným způsobem; vypětí z nepřetržitého monitorování pevnosti a z bomby pod jejich nohama, které viselo v uzavřených prostorách nafukovacích stanů jako dusivý plyn, přivádělo Dorthy k takovému zoufalství, že ve snaze uniknout riskovala i poškození svého implantátu. Spánek ji zbavoval pocitu, že se pomalu dusí, stejně jako nepřetržitého bodáni jehliček cizích emocí.

Když spala, její mysl se nořila do představ lovu, které ji provázely od Kilcerovy smrti, do snů, na které si po probuzení jen mlhavě pamatovala, uvědomujíc si spíše jejich mocnou a neznámou strukturu než obsah. Zatím o nich stále nikomu neřekla. Možná, že je něco vysílalo, něco v pevnosti nebo někde jinde (ten oslepující záblesk, záře novy, která vzkypěla na povrchu planety pod střemhlav padajícím přistávacím modulem, a záblesk z primitivního nervového centra chyceného dobytčete). Anebo z toho už opravdu začínala šílet. Lidem s Nadáním se to stávalo, jeden z faktů, se kterými bylo třeba žít. Několikrát, po obzvlášť špatných pozorováních, se to málem stalo i jí.

Dorthy spala šestnáct až osmnáct hodin denně a ze své stísněné kabiny vycházela jen na záchod, nebo aby se najedla. Chtěla, aby ji Sutterová naučila hrát šachy s třemi šachovnicemi – Sutterová rovněž neměla co na práci, protože už nemohla sbírat žádný další materiál, a kvůli svému milenci se nepřipojila k McCarthyho týmu na druhé straně kráteru –, ale komplikovanost hry ji odradila.

Probrala se knihovnou a přes její velikost neobjevila nic, co by ji zaujalo; strávila celou hodinu popíjením jediného šálku kávy. Většinu času však prospala.

Když Andrews konečně přesvědčil Ramara, aby mu dovolil vstoupit do věže, Dorthy zrovna spala a dozvěděla se o tom, až když ji Andrews po návratu sám vyhledal v jídelně a řekl jí o tom.

„Angela Sutterová má pravdu,“ povzdechla si Dorthy, „vy jste fakticky bídák. Proč jste mě o tom neinformoval předem?“

„Vždyť jste přece spala,“ namítl Andrews s nacvičenou falešnou nevinností. „A navíc jsem pospíchal, abych odletěl dřív, než by si to Luiz mohl rozmyslet. Nebyl jsem tam moc dlouho, takže vás to nemusí mrzet. Jen jsem tak omrkl situaci. To otevřené prostranství na konci přístupové cesty, kterému technici říkají plaza. Nezahlídl jsem tam jediného správce.“

„Tak k čemu to bylo dobré? Objevil jste něco, co by Ramarovy sondy přehlédly?“

„Ani ne. Ale odštípl jsem kousek z té stěny. Podívejte, tady.“

Sáhl do kapsy kombinézy. Na zvrásněné dlani ležel úlomek s ostrými hranami, menší než poslední článek jeho malíčku.

„Můžu?“ Když přikývl, Dorthy natáhla ruku a stiskla úlomek mezi palcem a ukazovákem, ucítila kraťoučké bodnutí, statický výboj neznáma.

„Je to podivná hmota,“ řekl Andrews, když Dorthy úlomek obracela ze všech stran: studený, tvrdý, ani kámen, ani kov. „Především to vůbec nepropouští neutrina – proto to zmařilo všechny Ramarovy pokusy zjistit, co se nachází za stěnami. Podle dutinových rezonátorů tam budou pěkně velké prostory a v nich velké předměty. Jenže nedokážeme určit, co to vlastně je.“

„Jaké to má chemické složení?“

„Hlavně železo, jak nás o tom od začátku ujišťovala spektroskopie. Ale ne krystalické. Trvalo mi setsakramentsky dlouho, než jsem tenhle kousíček odštípl. Z ostatních prvků je tam uhlík, vodík, kyslík a dusík, všechno okořeněné trochou síry a fosforu. Dává vám to nějaký smysl?“

„Samozřejmě. Tyto prvky souvisejí s existencí života. Existují kamenné komety a komety složené z CHON; někteří vědci tvrdí, že na těch druhých by se mohly udržovat prosté formy života, ale dosud to nebylo prokázáno.“

„No podívejme. A k tomu ta podivná organická prostorová mřížka mezi železem. Je mimochodem nemagnetická. Nemá krystalickou strukturu, chápete? Je to všechno součást celku.“

„Chcete tím říct, že věž je v jistém smyslu živá?“ zasmála se Dorthy. „Možná, že nepřítel je právě ona. Až vylezou noví pastevci na vrchol, probudí se, začne se tady producírovat a bude se živit tím žabincem v jezeře…“

Andrews si s vážnou tváří vzal zpět malý úlomek a strčil ho do kapsy.

„Mohlo by tam vlastně být cokoliv. Co myslíte?“

„Právě to mě na tom vzrušuje,“ odpověděl jí ve výjimečné chvilce ryzí upřímnosti. „Poletím tam velmi brzy znovu. Dřív, než z toho Ramaro bude mít plné kalhoty. Mohl bych vás požádat o pomoc, Dorthy?“

Tak proto ji vyhledal. Projela jí lehká zlost, že ji opět využívají. A ani ne tak ji, jako její Nadání. Rychle to však pominulo, koneckonců, kvůli tomu tady zůstala. „Co byste ode mě potřeboval?“

Překvapilo ho to. „Vy byste letěla? Musím vás hned varovat, že to bude hodně riskantní. Jestli nás tam zahlédnou a začnou pronásledovat, nebude kam prchnout.“

„Ovšemže poletím. Zůstala jsem tady, protože chci pracovat a ne hnít v táboře Nula. Tak by mi mělo být jasné, že se budu muset podvolit všemu.“

„Víte,“ začal vážným hlasem, „dost jste se změnila od té doby, co jsem vás poznal. Před pár týdny byste se dobrovolně nenabídla.“

„Hm, to nevím,“ řekla Dorthy a zároveň přemýšlela, jestli je to pravda. Změnila se opravdu? A kdyby, poznala by to?

Topteru, ukrytou na kraji lesa, svěřili na starost Angele Sutterové a vydali se přes širokou louku k vodnímu příkopu a strmě stoupajícím siluetám věže. Rozměrnost stavby Dorthy znovu vyrazila dech. Samotné podpůrné věže, spojené s hlavní věží opěrnými oblouky a křivolakými můstky, byly vysoké jako mrakodrapy na Quadrado de Cinco Outubro. Některé věže měly tvar trnů růže, jiné se vypínaly kolmo vzhůru, tenké jako jehly; hlavní věž byla tak vysoká, že půl kilometru před ní musela Dorthy zaklonit hlavu (záhyb tuhého maskovacího pláště jí přitom padal do čela), aby dohlédla na její vrchol, který se proti hvězdné obloze zdál být vyšší než pás hor okolo kráteru. Těsně pod jejím vrcholem zářily ohnivě rudé, nepravidelné obrazce světel.

„Pojďte,“ vybídl ji Andrews netrpělivě, a aniž počkal, spěchal přes souvislý, tmavě fialový porost propletených úponků a jeho maskovací plášť okamžitě získal jejich barvu. Dorthy vytáhla tabletku protilátky, spolkla ji a pospíchala za Andrewsem, kterého viděla prakticky jen podle jeho stínu.

Když se blížili k začátku přístupové cesty, která se rýsovala jako přímka přes černé vody příkopu plného pomalu se otáčejících a nepatrně žhnoucích ostrůvků fotosyntetické pěny, začínaly být ve stěnách věže ubíhajících do závratných výšek patrné detaily. Štíhlé opěrné pilíře s jemným rýhováním; tmavé hrozny splývavých liánovitých rostlin; cesta, spirálovitě se stáčející k vrcholu jako jemná stužka ovázaná kolem terasovitých svahů hlavní věže, z níž se vzhůru rozbíhaly další, o něco menší spirály.

Andrews se zeptal Dorthy, jak se cítí. „Jsem hrozně nervózní,“ svěřila se. Jeho myšlenky se už začínaly zarývat do jejího probouzejícího se Nadání.

„Vždyť už jste je přece zkoumala.“

„To bylo předtím, než dosáhli svého cíle. Ještě než se pustili do dalšího. Tohle místo je ovládá úplně stejně jako ovládá kalderu. Tam někde uvnitř… nevím. Ostatně, proto jsem tady.“

Andrews, který se právě tohle chystal vyslovit, se místo toho zeptal: „Co vaše Nadání?“

„Jsem připravená.“ Vzhlédla vzhůru, ale hlavní vrchol zakrývaly podpůrné věže. „Panebože, to je výška.“

„Připadám si jako rytíř, přicházející zachránit pannu,“ řekl Andrews. Jeho obličej bylo v neostrém obrysu kapuce sotva vidět – usmíval se.

Přístupová cesta byla natolik široká, že by se na ni vešly tři souběžně jedoucí transportéry, její povrch se matně leskl, takže Dorthy měla dojem, že lze kousek pod něj vidět. Pod nohama působil drsně a lehce houbovitě. Okraje tohoto černého pásu nepřetržitě omývaly světélkující chumáče pěny.

Za vodním příkopem přecházela cesta v jakousi šikmou plošinu mezi dvěma věžemi, které byly se stoupající výškou stále členitější a prostoupené skvrnami rudého světla, jež žhnulo prudce jako rozžhavené pece. Scylla a Charybda, pomyslela si Dorthy, když mezi nimi Andrews prošel. Plošina se rozšířila ve veliké prostranství, které mírně stoupalo v širokém oblouku. Dvacet metrů šířky? Třicet? Menší plošiny se oddělovaly ve spirálách jako dřevěné hobliny a obtáčely podpůrné věže rozmanitých výšek, některé kužely byly hladké, jiné žlábkované, několik jich mělo naježené ostré trny. Věž nepůsobila dojmem, že by byla postavena podle nějakého plánu, spíše jako by vyrostla z jakéhosi obrovského semene.

Plošina se stáčela kolem hustého tmavého porostu, pruhy světel na něm vytvářely podivné hieroglyfy, zalamovaly se a opět ovíjely zeď.

„Támhle,“ ukázal Andrews. „Támhle začínají ty nápisy.“

Byla to souvislá linka jednolitého nápisu, připomínající neuvěřitelně složitý záznam elektroencefalogramu, znaky a ideogramy se navzájem prostupovaly, soustředěné do skupin po čtyřech, každá skupina představovala jediný pojem, každý pojem byl částí větší skupiny stejně jako kódy DNA pro aminokyseliny, které, pospojované k sobě, vytvářejí bílkovinu, jež se stáčí v primární, sekundární, terciální spirály určující její konečnou funkční formu.

Andrews vytáhl drobný přístroj a soustředěně sledoval jeho malou obrazovku; jelikož jeho maskovací plášť neodhalitelně splýval se zdí, vznášely se jeho obličej i přístroj strašidelně ve volném prostoru. „Zjišťuju stopu poslední skupiny správců, která sem vkročila,“ poznamenal. „Asi tak sto, sto padesát metrů nad námi je sonda, která je sleduje.“

„Počkejte tady,“ řekla Dorthy a pokračovala dál sama, dlaně ji svrběly očekáváním, plášť z ní učinil pouhý stín, klouzající po stěně. Nápis se táhl asi v úrovni jejího pasu. Za chůze na něj položila ruku, a přesto že vypadal jako zapuštěný do povrchu, vůbec nic necítila. Zdálo se jí, že ji zeď píchá do konečků prstů, ledově a zároveň lehce pružně, jako kůže spícího draka. Přemýšlela, jak může být ta věž stará, jestli je stejně stará jako transformace této planety a jestli je opravdu svým způsobem živá. Neexistuje stavba, která by odolávala miliónům let eroze, pokud se sama neregeneruje. Přemýšlela o složitých molekulách prostupujících matečnou hmotu z molekulárního železa, jakýsi nervový systém, který třeba právě nyní zaznamenává její kroky. Pak ale před sebou vycítila už důvěrně známou stopu mysli nového pastevce a zanechala všech úvah. Ale jak kráčela dál po širokém oblouku plošiny, stopa nikterak nesílila a stále nebylo nikoho vidět.

Ze sluchátka promluvil Andrewsův hlas: „Za chvíli byste měla spatřit sondu.“

Dorthy, zvolna stoupajíc, neodpověděla, protože se soustředila na vyrovnávání dechu, pravidelný rytmus dýchání jí pročišťoval mysl.

Stopa byla najednou jasnější, zcela zřetelný závoj počitků, ale vnímání sebe sama bylo nějak pokřivené, utlumené, obvyklé uspořádání překryté nějakým nejasným příkazem. Ze stěny visely tlusté popínavé liány obrostlé šupinatými listy jako nestvůrně zvětšené vlasy medúzy. Když je Dorthy míjela, vyrazil náhle ze zákruty před ní pastevec, v úprku málem přepadl dolů, a blížil se k ní plavnými skoky. Ztuhla zděšením, ale pastevec se kousek před ní vyšvihl k liánám a vzhledem ke svému mohutnému tělu s tmavou srstí začal s neuvěřitelnou mrštností ručkovat vzhůru. Vzápětí přeskočil okraj stěny a zmizel.

„Panebože,“ vydechla Dorthy.

„Co to bylo?“ zazněl Andrewsův hlas ve sluchátkách.

Úplně zapomněla na mikrofon přilepený ke kůži na krku. „Nic,“ odpověděla. „Jen si dodávám v téhle výšce odvahu. Buďte, prosím vás, zticha. Musím se soustředit.“

Za minutu byla schopná pokračovat. Cítila před sebou další mysli, jejich společný cíl, který sdílela každá skupina nových příchozích, prostoupený pronikavým proudem budované, byť nedokončené inteligence, spletité jako hra slunečních paprsků na neklidné mořské hladině. Jak se k nim Dorthy blížila, nabývala dojmu, že se potápí, jako surfař, který vplouvá pod převalující a bortící se klenbu obrovské vlny: dokonce se ani nemohla pořádně připravit.

A znenadání se za ohybem plošiny zjevili čtyři noví pastevci, krčili se u zdi a přejížděli svýma lysýma, podivně drobnýma rukama po nápisu, četli ho s usilovnou trpělivostí, zcela jinak než běžný lidský čtenář, jehož oči přebíhají pochopené a přeskakují části vnímané jako banality. Noví pastevci četli znak za znakem… Dorthy nerozuměla přesně tomu, co čtou, ale celkový smysl se postupně vyjasňoval jako melodická linka vystupující z ponuré disonance Mahlerovy symfonie, jako delfín brázdící rozbouřené vlny. Zvolna se začínal odhalovat systém celé ekologie pevnosti, všechno navzájem promíchané; rychlé obrazce zvířat, pomalý kývavý tanec růstu stromů, trávy, propojené cykly země, vzduchu, vody, všechno v souladu – všechno. Viděla, že lovci musí rozumět svému životnímu prostředí jenom omezeně oproti těm, kteří nebyli závislí na jeho rozmarech.

Noví pastevci ho neovládali tak jako farmáři svou půdu, v ničem ho neuvedli do rovnováhy a nezásobili ho energií, která by tuto vratkou rovnováhu udržovala, ale namísto toho pasivně přijímali neměnné cykly, které se střídaly s majestátním klidem pod vřením jejich bezvýznamných životů…

To vše jí proběhlo hlavou v jediném okamžiku, a v té chvíli zůstala ohromena: jako by spatřila vlastní rozmazaný obraz v panoptikálním zrcadle a ten pohled ji upoutal.

Obraz pominul. Noví pastevci se postavili, kolem tváří jim náhle zavlály jejich volné kápě. Přestože měla maskovací plášť, nebylo pochyb, že ji vidí. Do předního mozku se jí jako hřeb zabodlo nové poznání. Bez rozmýšlení se dala na útěk.

Něco ji drtivou silou stisklo kolem pasu a nadzdvihlo do vzduchu. Dřív než si cokoliv uvědomila, hleděla na klesající plošinu, zatímco s ní únosce šplhal po liáně a volnou rukou si ji přidržoval přehozenou přes rameno. V úleku jí všechno připadalo ostřejší, malé a vzdálené, jako by se dívala opačným koncem dalekohledu. To ten druhý pastevec – úplně na něj zapomněla, pustila ho z hlavy, když ho viděla utíkat. Určitě si počkal, až kolem něj projde, pak slezl dolů a dostihl ji zezadu…

Tlumeným hlasem zavolala Andrewse, který jí okamžitě odpověděl. „Už jste hotová?“

„Svým způsobem ano. Visím právě přes rameno nového pastevce, správce, který mě vynáší nahoru. Hej, sakra. Dávej pozor!“ Pastevec se přehoupl přes terasu, přeskákal plošinu táhnoucí se za ní a bez zastavení začal zase šplhat po liánách, které halily další stěnu.

„Jste v pořádku?“

„Mám závrať. Jsme hodně vysoko.“ Přepadla ji utkvělá, bláznivá myšlenka, že něco podobného už někdy viděla.

„Máte představu, kde jste? Přeruším zákaz rádiového vysílání a ve chvilce na vás Ramaro může zaměřit sondu.“

„Ne…“ Vyjekla, jak se nový pastevec zhoupl stranou a pokračoval ve šplhání po jiné liáně. Tenká čára plošiny hluboko pod nimi obkreslovala černou svislou stěnu; ostatní věže připomínaly shluky tužek nastavěných ostrým koncem vzhůru. Mohla pouze rozeznat světélkování vodního příkopu. „Nevím,“ vydechla. „Mám pocit, že lezeme úplně na vrchol.“

„Dokážete poznat, co zamýšlí?“ Byl to hlas Sutterové.

„Nemůžu se soustředit.“ Ačkoliv bylo její Nadání zastřené dosud nevstřebanými poznatky, které nashromáždila během kratičkého spojení s ostatními pastevci, vycítila nicméně v myšlenkách svého uchvatitele ostrý přechod, jako by ho pohánělo cosi jiného.

„Můžu s topterou přilétnout dost blízko,“ ozvala se Sutterová. „Kdybych se dostala nad vás, třeba by se nějak dalo…“

„Ne,“ přerušila ji Dorthy. „Myslím, že nemá v úmyslu mi ublížit. A jestli přilétnete s topterou až sem nahoru, mohl by mě třeba shodit.“

Zavřela oči, protože představa pádu v ní vyvolala závrať. Ve chvíli, kdy cítila, že pastevec přelézá terasu, je opět otevřela. Octli se na dalším úseku plošiny, která se spirálovitě vinula od základny až k vrcholu pevnosti. Dorthyin únosce si dřepl a stále ji držel jemně, ale pevně přehozenou přes rameno. Potom ji nadzvedl a položil na lehce pružný povrch plošiny.

„V každém případě jdu ve vašich stopách,“ říkal Andrews; „Nechte svůj kanál otevřený, dokud to jen bude možné. Budu vás sledovat podle vysílacího kmitočtu.“

Ale Dorthy neodpověděla, úzkostlivě hleděla do úzkého pastevcova obličeje nad sebou, velké oči se tmavě leskly ve stínu rozšiřující se kápě, když si ji pátravě prohlížel od hlavy až k patě. Po chvilce rozhrnul její maskovací plášť a začal jemně manipulovat s její levou paží, poté s pravou. Dorthy se snažila zůstat uvolněná, i když zkoumal její klouby; zvláště ho zajímalo otáčení zápěstí. Pak se přesunul k nohám, tlumeně si přitom pro sebe brumlal, hýbal jí s kolenem, pak s kotníkem, znovu zkoušel otáčet každým kloubem. Ohmatával patentní zavírání bot, a pak se vrátil nahoru a zmáčkl jí břišní dutinu tak silně, až vyjekla – ale ihned zmlkla, když Andrews i Sutterová současně vykřikli: „Co se děje?“

Odpověděla, aniž by pohnula rty, slova jí zachrčela v hrdle: „Nic se neděje. Nedělejte si starosti.“

„Jste hrozně moc vysoko,“ ozval se Andrews. „Poslyšte, lezu tady po nějakém žebříku, ale vypadá to, že vede někam jinam. Dejte mi vědět, kdybyste se zase hnuli.“

„Kde je krucinál ta sonda?“ – hlas Sutterové.

Dorthy sledovala, jak ji správce zatahal za opasek kombinézy, postupně zvedal nůž a několik součástí výstroje, které na něm visely, žádnou ale neodepjal, jen je důkladně prozkoumal, a vzápětí zase pustil. Měla intenzivní pocit déjá vu, a náhle jí to došlo: starý dvourozměrný černobílý pořad v trivii, který kdysi viděla – jeden student na Fra Mauro jich míval celou sbírku, pocházely z doby ještě před Věkem plýtvání. Jmenoval se King Kong.

Dorthy v sobě zdusila výbuch smíchu, když jí pastevec civěl zblízka do obličeje, jeho dech byl odporně nasládlý, a mírně zapáchal po acetonu. V hladké černé kůži měl zapadlé obrovské oči, ani náznak víček, avšak jednou či dvakrát se přes kalná bělma okolo černých zřítelnic vodorovně přetáhly ochranné blanky.

V pastevcově mysli vnímala jen sama sebe jako jiskru a pak útesy nově nabytých poznatků, ponořených v jakýchsi jednoduchých a pevně propojených strukturách, které by zřejmě vnímala líp, kdyby je dokázala vizualizovat – něco jako průměrně složitý kapesní kalkulátor. Jakási naprogramovaná potřeba se ji pokoušela, ale bez úspěchu, zařadit do rámce pevné hierarchie zkušeností.

A za tím vším probleskovalo ještě něco jiného, něco zářivého…

„Co se děje?“ zeptal se Andrews ze sluchátka. Pastevec ucukl, a pak se jí znovu zblízka zahleděl do obličeje, zmaten nezřetelným hlukem, který slyšel.

„Buďte zticha,“ řekla tiše Dorthy. „Snaží se přijít na to, co jsem zač.“

V jednom okamžiku měla strach, že se jí pokusí odstranit mikrofon na krku. Jenom ho však osahal, jeho dotek byl horký a suchý, poté se postavil, sehnul se k ní a znovu si ji přehodil přes rameno. Vyrazil s ní po mírně stoupající spirále plošiny, až došel k zapuštěnému nápisu a dalším liánám splývajícím po stěně. Začal po nich šplhat nahoru a Dorthy to ohlásila.

Ozval se zadýchaný Andrewsův hlas: „Právě jsem se málem srazil s další skupinkou. Jsem sice pod vámi, ale vy jste nějakých dvě stě metrů nade mnou. Ta potvora šplhá rychle.“

„To vím,“ hlesla Dorthy. Vodní příkop byl už teď jenom tenký proužek za ježatým propletencem věží. Viděla širokou louku, i les za ní, ztrácející se v temnotách.

„Určitě jste v pořádku, Dorthy?“

„Takhle bych to neformulovala, ale dokud neuvolní svůj stisk, nejsem přímo ohrožena. Prosím vás, nemluvte. Nechci, aby se rozrušil.“

Liány končily na úzké terase, kde se jejich kořeny rozšiřovaly jako obrovité ohnuté prsty. Pastevec se jim vyhnul – jeden téměř praštil Dorthy do hlavy – a mrštně přeběhl po terase, přeskočil širokou mezeru, a dopadl s takovým nárazem, až to Dorthy vyrazilo dech, na římsu vyčnívající nad hlubokou propastí. Dorthy pohlédla přímo dolů přes pastevcova chlupatá záda na trs špičatých věží a zavřela oči, při následujícím skoku je však zase hned otevřela. Letmo spatřila jakousi obrovskou, pomalu letící střelu, jak se valí mezerou – Ramarova sonda – a pak nový pastevec přistál na další spirálovité plošině. Byla užší a propletený nápis tu pokrýval stěnu odzdola až nahoru, kde ji zakrývaly rostliny.

Pastevec sevřel Dorthy pro změnu kolem zad a úmyslně zpomalil. Opět vnímala nějaké seskupení myslí a v něm závity zářivé, nebezpečné inteligence.

Nový pastevec se zastavil a vyrazil ze sebe hluboké, takřka naříkavé zahvízdnutí. Jasná zář sílila. Po chvíli si Dorthy sundal z ramene a postavil ji na zem. Podlomila se jí kolena, zachytila se o stěnu a zvedla hlavu.

Čtyři noví pastevci s výdutěmi na čelech vtlačenými v úzkých obličejích mezi kápěmi z kůže, opětovali její pohled.

Dorthy udělala krok nazpět a její uchvatitel ji popadl za rameno tak neurvale, až vykřikla.

Andrews se okamžitě ptal, co se děje.

„Buďte zticha! Snažím se…“

A pak ji oslepilo světlo, jako by mezi nebem a zemí přeskočil blesk. Závojem slz viděla ty čtyři ustupovat. Jeden z nich těkal oslněnýma očima. Cítila jejich strach a složitou, nepochopitelnou fantasmagorii obrazů. Někde v její mysli se pokoušelo ukrýt cosi nepřátelského.

Jako dítě se otevírala pronikání myslí druhých, dovolovala jim vyzpovídat se, vyplakat i naparovat se v klidném zrcadle svého senzorického centra, a vždy pro ně nějak dokázala nalézt odpovědi v nich samotných. Nepřipadalo jí to divné, ale jen do té doby, než opustila Institut a uvědomila si, právě ve chvíli, kdy dorazila na obrovský kosmodrom v Melbourne, že všechny ty nespočetné mysli kolem ní si jsou navzájem uzavřené. Tento objev v ní vyvolal bezbřehé zděšení. To se přihodilo před pěti lety.

Nyní pociťovala stejný zmatek.

Měla dojem, že vidi hvězdy rozprášené do všech stran. Tady je to nebezpečí, tady! To nebezpečí, které je vyburcovalo, je odhaleno, musí se s ním ihned vypořádat, je příliš hrozivé, aby ho ponechali jen tak, když už proniklo až sem.

Něco ji drželo za záda, nervózně se pokusila vymanit, ale její uchvatitel ji srazil k zemi. Dopadla na všechny čtyři na pružný povrch plošiny a zatřásla hlavou, myšlenky se bezcílně rozutekly. Pastevec gestikuloval velkým i malým párem rukou směrem k ostatním a zvolna k nim přistupoval, zatímco lysou rukou poklepával na stěnu se spletenými linkami nápisu. Snažil se jim vysvětlit, že to nebezpečí je zde, ne ve hvězdách, ale tady a teď. Dorthy byla oslepena jeho zapáleným naléháním. Jasným jako nova, a ano, podivuhodně připomínajícím záblesky totální zkázy planety, jak je už zahlédla v myslích Kilcera, Andrewse i plukovnice Čangové. Jako by nový pastevec chtěl, aby planeta byla sežehnuta… S hvízdáním poklepal na nápis, ukázal na Dorthy, a ještě jednou poklepal na stěnu. Na chvíli zůstala jako přimrazená, když měla pocit, že chce po ostatních, aby ji zabili; ale ti se jenom obrátili a odskákali pryč, ovládnuti jemnými mechanismy instinktů.

Dorthy se snažila postavit, ale její klouby ochromily křeče, opět se svalila a zesláblé nohy se bezvládně natáhly. Nevítaná skupina myslí v jejím senzorickém centru se nějak propletla s její sebevládou, kdesi vespod na křížení míchy. To, co se chystali zneškodnit, nebyly lodě orbitálního velitelství, ale sondy. Sondy a to, co je pohání.

„Vy… vypněte to,“ vykoktala. „Slezte, slezte z…“

Něco uvnitř jí bránilo pokračovat. Uklidni se, pomyslela si, uklidni se a soustřeď se na senzorické centrum, musíš jednat z centra. Představovala si slova, která chtěla vyslovit, zaměřila se na ně přes vzpírající se změť protichůdných, cizích podnětů.

„Vypněte vysílačky! Jestli to neuděláte, zaměří si vás a zlikvidují!“

„Opakujte to, Dorthy! Co se tam nahoře děje?“

Svezla se po rádiové vlně. Andrewsův hlas jí ulehčil zaměření. „Hned to vypněte nebo vás zabijou!“

Neodpověděl.

V její mysli se něco posunulo, ale teď už si uvědomila, o co jde, byla schopna zmapovat hranice tohoto jevu. Byl to pouze analogon, vlnová funkce zaklesnutá v elektrochemické rovnováze jejího předního mozku. To, co navenek působilo jako záměrné chování, byly pouhé pseudopodněty parazitující na její vlastní nervové činnosti: byl to model vědomí, nikoliv skutečná osobnost. Nebylo to schopné ničeho jiného než reakce.

Vědět to znamenalo jednat. Projela a odřízla dráhy, které přeměňovaly podněty v činnost, myšlenky ve skutky. Zhluboka se nadechla. Byla Dorthy Jošidová. Opět sama sebou.

Za chvíli už mohla zvednout ruku a odpojit mikrofon i přijímač.

Její uchvatitel se k ní obrátil, neustále spínal na hrudi své zakrnělé ručky v pěst, a Dorthy pochopila, že jasně ohraničená síť, která ovládla jeho mysl, zmizela a zanechala pouze jediný pohasínající impulz, který se dřív, než ho stačila zachytit, vytratil docela. Tento nový pastevec, jenž se vymanil z jeho pout, se na ni zaměřil a vycenil vlhké řady špičatých tesáků. Pochopila, k čemu se chystá, a začala před ním ustupovat, a pak náhle zavrávorala, protože celá pevnost se zachvěla mohutným otřesem. Černé stěny kolem dokola zdánlivě temně zažhnuly v iluzivní hloubce svého lesku. Zastínilo to i spletitý nápis. Když se pastevec nejistě pohnul vpřed, vzduchem kolem něj prokmitly světelné pruhy, jakoby vyvolané jeho pohybem. Dorthy něco svědilo na hlavě; každý jednotlivý vlas odpuzoval ostatní.

Přijímač v jejím uchu kvílel, přestože ho měla vypnutý, a nový pastevec si ovinul přední končetiny kolem hlavy, kňučel a kolébal se na zadních zakončených drápy, černou srst naježenou.

Dorthy pomalu sáhla k opasku, až její ruka spočinula na noži.

Hluboko dole pod hranou plošiny se ostře rýsoval shluk matně třpytivých věží. Mezi hroty na jejich vršcích přeskakovaly výboje, stále rychleji, až se propojily v zářivou pavučinu, která se rozostřovala a rozpínala. Kvílení přijímače v jejím uchu dosáhlo maxima. Neubránila se výkřiku, protože čísi jasný úmysl kdesi vysoko nalezl rovnováhu. Nehybný, připraven…

Pastevec ji napadl a Dorthy vytáhla třesoucí se rukou nůž. Když padala k zemi, okolí se rozzářilo jasným světlem a čepel nože pronikla lehce, jakoby nedočkavě, do jeho těla. Tíha pastevcova těla jí vyvrátila zápěstí, ostrá bolest splynula s nehlučným jasem, který jí prosvěcoval semknutá víčka. Na jasném pozadí se rýsovaly krevní cévky.

A pak to skončilo.

Zůstala ležet zkroucená pod nesmírnou tíhou pastevcova těla, jeho krev se vsakovala do jejího maskovacího pláště od rozkroku až po krk. Zápěstí vyvrácené v nepřirozeném úhlu ji při uvolňování nože zabolelo. S velikou námahou ze sebe odstrčila jeho tělo a postavila se. Ubohý King Kong.

Ze záře zbyla pouze rozptýlená rudá světélka. Věže v dálce pod ní stály opět ve stínu.

Celou obrovskou stavbou pevnosti se nesly skřeky a jekot, volání o pomoc a zprávy jedné skupiny nových pastevců jiným. Dotazy, návrhy, informace. Dorthy se téměř srazila s pěticí těchto tvorů, ale ti byli natolik vystrašení, že jakmile ji spatřili, prchali o překot pryč, někteří pádili po táhlém oblouku plošiny, jiní se i přes zmatený útěk velmi mrštně vyšvihli do propletených černých lián. I Dorthy se mezi ně dvakrát ukryla, aby se vyhnula pastevcům pokřikujícím na své druhy přes hluboké propasti.

Zápěstí ji stále bolelo a celou ruku měla potřísněnou zasychající krví. Ale analogová mysl v jejím vědomí rychle mizela jako voda na písku. Obava, že by se v ní natrvalo usadila a ovládla její vlastní já – odborně se to nazývalo ,průlom’ – ji při běhu dolů zvolna opouštěla. Až za hodnou chvíli ji napadlo zapnout přijímač a do ucha jí okamžitě zaječel Andrewsův hlas.

„Jsem na příjmu,“ odpověděla. „A jsem v pořádku.“

„Jste asi jedno patro nade mnou. Mám vám jít naproti?“ zeptal se Andrews.

„Ne. Čekejte na místě.“ Dorthy scházela po kraji plošiny, dokud nezahlédla terasu o několik metrů níž. Prodrala se k ní mezi pokroucenými kořeny, a když šplhala dolů po tlusté liáně, Andrews jí říkal do ucha: „Bylo to jako nějaký ohňostroj. Osvětlilo to celou pevnost odshora až dolů.“

„Já vím. Byla jsem přímo uprostřed.“

„Co to provedli?“

„Myslím…“ Ale selhala jí paměť, nebo jí alespoň unikala pravá příčina. „Myslím, že už se dozvěděli, jak pevnost používat, a moje přítomnost uvedla do pohybu jejich instinkty. Bylo to pro ně ohrožení. Nebezpečí, pud sebezáchovy… Promiňte. Bylo to jasné, ale teď když na to myslím, stále mi to uniká. Bylo to hodně jiné než minule.“

„Probereme to později,“ přerušil ji Andrews. „Vypadněme odsud dřív, než se ještě něco semele.“

„O nic jiného se nesnažím,“ řekla Dorthy, když překonala poslední metr, který ji dělil od plošiny. Právě v místě, kde se plošina stáčela z dohledu, stál Andrews, který odhodil maskovací plášť, a mával na ni. Setkali se v půli cesty.

Když pokračovali společně dolů, Andrews jí vyprávěl, že viděl utíkat několik nových pastevců nahoru. „To se ví, že jsem se radši schoval. Co se vlastně stalo?“

„Nelíbí se jim, když je někdo ruší.“

„Ale proti Ramarovým sondám nic neměli,“ namítl Andrews. „Pokoušel jsem se s ním navázat rádiový kontakt. Ale Angela se taky nehlásí. Myslíte, že mohli rozrušit komunikační síť?“

„Ano, pokud nebyla vypnutá. Noví pastevci, vaši správci, využili vysílacího kmitočtu k úderu proti všemu živému mimo pevnost. Proto jsem vás žádala, abyste vypnuli své vysílačky. Nemám tušení, co ještě všechno provedli.“ Začala mu vyprávět o novém pastevci, který ji unesl, a o tom, jak otrocky vykonával příkazy.

Andrews nedůvěřivě poslouchal. „Něco ho řídilo? Jakoby ovládalo na dálku? Ale co ho řídilo? Ach tak, ta inteligence, kterou jste cítila.“

„Ano,“ přitakala. „Myslím, že ano.“

Andrews se poškrábal na čele. „Ale vždyť…“

Zastavil se, protože se před nimi objevila sonda. Spíše to, co z ní zbylo. Spálený vrak ležel na okraji plošiny, z komplexu stabilizátorů ještě stoupal kouř. Střední část byla roztržena výbuchem.

„Vypadá to, jako by explodovaly palivové články,“ oznámil Andrews, když si dřepl, aby vrak prozkoumal. „Mám obavy, co se mohlo stát s Ramarem a jeho lidmi. Pojďme.“

Sestupovali po spirále, aniž potkali další nové pastevce, a přešli široké prostranství. Skupina myslí, kterou Dorthy zachytila, se takřka vytratila, zůstal po ní pouhý otisk. Spěšně kráčela Andrewsovi v patách. Táhla se před nimi rovná přístupová cesta.

„Organická látka,“ poznamenala Dorthy, když procházeli vysoko nad pěnou pokrytou vodou.

„Cože?“ Andrews si nervózně pohrával s přijímačem. „Proč se ksakru Angela nehlásí?“

„Železo čerpá z podložní skály, ale nedokáže si nahromadit organické komponenty do zásoby. Takže když je potřebuje, musí si je vypěstovat.“

„O čem to krucinál mluvíte? Vůbec tomu nerozumím.“

„O pevnosti. Roste, mění se. Nebo ji snad noví pastevci mění, tvarují. Měl jste pravdu; svým způsobem je živá.“

Ale Andrews neposlouchal. Zastavil se kousek před koncem přístupové cesty a ukazoval kamsi nahoru. Dorthy také zvedla oči, míjela pohledem nepravidelné zalesněné stupně, které sahaly až k strmým útesům, na hvězdnatém nebi se černaly štíty kráteru. Až na jedno místo poblíž vrcholu. V dálce se tetelil roztřepený květ ohně, maličký jako nehet jejího palce, rudé okvětní plátky kolem zamlženého žlutého středu.

Andrews se rozběhl přes louku, světla věže před něj vrhala stín. Dorthy ho vyčerpaně následovala, maskovací plášť jí pleskal do kotníků; dávno předtím, než dorazila k prvním stromům, Andrews už mezi nimi zmizel, pod příkrovem lesa ho sledovala v téměř naprosté tmě pomocí Nadání i všech ostatních smyslů. Našla ho u malé loučky, kde stála toptera. Objímal Angelu Sutterovou.

„Netroufala jsem si to zapnout,“ vysvětlovala. „Vy jste to neviděli? Vy jste to fakticky neviděli?“

„Základna, co?“ povzdechla si Dorthy. Vyčerpání jí ochromilo všechny klouby. V krku měla pachuť železa.

Sutterová se napůl odvrátila od Andrewse. Byla taková tma, že Dorthy neviděla výraz v její tváři, ale velmi zřetelně cítila její zoufalý strach. „Dívala jsem se dalekohledem, abych zjistila, co děláte,“ pokračovala Sutterová. „Celé to vypadalo, jako když rozhrábnete termitiště.“ Pamatovala si, jak jednou v dětství s velkým úsilím odlomila jeden vrchol termitiště, tvrdý jako beton. Rozdivočelí termiti se pak vyřítili na povrch, bílí, slepí, nepřátelští. „A pak přišel na řadu ten bláznivý ohňostroj…“

„Něco jsem zahlédl,“ přitakal Andrews.

„A pak,“ nadechla se Sutterová, „to místo, kde leží tábor, prostě celé explodovalo. Zahlédla jsem odražený záblesk na věžích pevnosti. A když jsem se ohlédla, nic tam nebylo. Na té římse zbylo jen něco jako roztavený proud lávy. Byl to laser, myslím, že určitě laser, protože na obloze ještě asi minutu svítily stopy po ionizaci.“

„Rentgenový laser,“ podotkl Andrews. „Mohutný rentgenový laser, možná dokonce gama laser. Příliš rychlý na to, aby bomba stačila zareagovat. Tábor se patrně vypařil během jediné pikosekundy. Ten zatracený počítač byl naprogramovaný, aby si nevšímal světelných projevů pevnosti, jinak bychom už dávno vylítli do povětří.“ Hleděl přes Angelino rameno na vysoký útes, na hasnoucí ohnivý květ. Náhle se od ní odtrhl, zmizel v bublině toptery a začal projíždět hluché kanály. Dorthy odložila zakrvácený plášť a posadila se na zem. Olupovala šupinky pastevcovy zaschlé krve, která pokrývala její pravou ruku jako nějaká rukavice. Andrews konečně vypnul vysílačku, jeho zoufalství jasně zářilo, a zůstal nehybně sedět, pouhý stín v přízračné oblině kabiny.

„Raději bychom měli odletět,“ řekla Sutterová tiše. „Ježíši, vždyť to je, jako bychom otevřeli Pandořinu skříňku.“

„Nechte mě přemýšlet,“ ozval se Andrews z kabiny. „Dorthy, věděli správci o lodích, které máme na oběžné dráze?“

Nebezpečí z hvězd. „Myslím, že ano,“ odvětila.

„Sakra. Dělal jsem si naději, že…“ Vysoukal se z kabiny a začal rázovat okolo malé mýtiny. Asi za minutu řekl: „To nedává smysl. Proč by ničili menší nebezpečí? Třebaže jim bylo blíž. Tenhle laser by jistě dokázal sestřelit i orbitální velitelství. Zatraceně. Vypadá to, jako by nás správcové chtěli vyprovokovat, abychom je napadli.“

Dorthy si vzpomněla na kratičký záblesk příkazu v pastevcově mysli. Celá planeta v plamenech.

„Třeba jim přeskočilo, Duncane. Třeba o nic jiného nejde,“ řekla Angela Sutterová.

Přestal rázovat a vzdychl. „To není příliš elegantní řešení.“

„Ať je to, jak chce, my nic nezmůžeme,“ rezignovala Sutterová. „Bojovat není naše práce. Od toho tady je ta podělaná armáda.“

„Přesně kvůli tomu je to i můj boj,“ zdůraznil Andrews, „protože vím, co armáda udělá. Chcete se dozvědět tajemství? Dorthy, víte, co chci říct?“

„Proč postavili v táboře Nula betonový kryt? Ne, nevím přesně. Moje Nadání se už zmenšuje.“

„Tak poslouchejte. Poslouchejte obě.“ Jeho hlas zněl tiše ze tmy. „Armáda má rezervní plán, pro případ, že by se tady dole nepřítel vymkl kontrole. Kryt může být aktivován, a po tom, co se tady stalo, si myslím, že asi bude. A to velmi brzo. Ty potvory tímhle neskončily. Budují pevnost, proměňují ji, získávají o nás informace. Třeba bylo to zničení tábora jenom jakýsi test, nevím. My jsme pro ně nepřátelé, vetřelci: oni na to musí zareagovat. Pochopil jsem to správně, Dorthy?“

„Pak ale souhlasíte, že oni jsou nepřítel,“ poznamenala Dorthy.

„Sejde na tom?“

„Tak jaký je ten rezervní plán?“ zeptala se Sutterová.

„Mají na oběžné dráze blízko slunce prázdnou přepravní loď, dálkově řízenou. Je vybavena jen fázovými děly.“ Když Dorthy i Sutterová mlčely, stroze pokračoval: „Když je fázové dělo otočené dovnitř gravitační singularity, nestáhne loď do antiprostoru, na to je diferenciál příliš veliký. Místo toho dojde k jakémusi výbuchu – protože se na okamžik propojí energetické úrovně mezi pravesmírem a antiprostorem. Tahle hvězda je náhodou trošku nestálá – když jsme sem přiletěli poprvé, zářila o něco méně, asi půlprocentní nárůst aktivity za posledních pět šest dnů, jen takové škytnutí. Ale fázová děla roztrhnou strukturu hvězdy. Vznikne z toho obrovská, ošklivá záře, plná volných radikálů a horkých částic. Vyšlehne do vzdálenosti dvou miliónů kilometrů a sterilizuje tuhle planetu. Od toho je tu železobetonový kryt, chápete? Čangová spolu s ostatními tam bude zalezlá, dokud záře nepohasne. Padesát dnů, možná i šedesát. Dost dlouho na to, aby se spekl celý povrch planety. Pak přistanou lodě a všechny odvezou.“

„A armáda se domnívá, že tohle skoncuje s nepřítelem?“ zeptala se Dorthy.

„Prozatím. Vždyť si vemte tu pevnost. Správcové jsou v ní dva týdny, učí se, poznávají. Čeho budou schopni za dalších čtrnáct dnů? To mi teda povězte. My ani nevíme, co všechno už umějí teď. Mýlil jsem se, to není město. Je to zbraň. Celá pevnost je jedna zasraná zbraň.“

Angela Sutterová se zasmála. „Tak se s nimi musíme vypořádat rovnou, nemám pravdu? Kristepane, Dorthy měla pravdu. Pastevci jsou ten nepřítel.“

„Nevím, jestli mám pravdu,“ povzdechla si Dorthy.

„Nemám moc chuť tady postávat a probírat to,“ přerušila jí Sutterová. „Duncane, měli bychom se odtud klidit dřív, než jim dojde, že nás přehlídli. No tak hergot, letíme pryč. Jsme tady příliš na ráně.“

„Ale jen za okraj kráteru,“ souhlasil Andrews. „Ještě jsem neřekl všechno, co mám na srdci.“

Andrews se chopil ovládacích pák a vedl topteru nízko nad lesem směrem k okraji kráteru. Dorthy se vtěsnala dozadu a sledovala, jak se světla pevnosti zmenšují. Čekala, že se něco stane. Nestalo se však nic.

Zubatý obrys kráteru vysoko před nimi byl jakoby rozmazaný, a když toptera nabírala výšku, zahlédla Dorthy proudy mlhy, která začínala stékat z útesů. Jakmile se vnořili do mléčné hmoty, ucítila, jak v Angele Sutterové trochu povolila napjatá struna úzkosti. Andrews se skláněl nad řídící pákou a letěl podle radaru. Za chvíli hlásil: „Jsme za kráterem. Jdu na přistání.“

„Jen leť dál, Duncane,“ nabádala ho Sutterová. „Stejně nemáme nic jiného na práci.“

„Tady možná ne,“ řekl Andrews a v témže okamžiku si Dorthy vzpomněla na to, co zahlédla v pastevcově mysli, když byl osvobozen ze svého poddanství. Ten otisk: klíč ke všemu.

Toptera dosedla nedaleko místa, kde pramenila řeka, podél níž Dorthy stoupala k průsmyku. Už je to tak dávno. Nízké cáry mlhy se převalovaly nad mokrými břidlicovými skalisky. Zapadající slunce stálo jako rozostřené oko nízko nad obzorem. Kolem bubliny kabiny hvízdal vítr. Andrews se rádiem spojil s biologickým týmem, který operoval dole v lesích na úbočí, a sdělil Jose McCarthymu, co se stalo. „Musíte se ihned vrátit a vyřídit to Čangové,“ přerušil šum biologových protestů. „Nedá se opravdu nic dělat. Panebože, kéž by se dalo. My se vrátíme do tábora Nula do dvou dnů. Postarejte se, ať to Čangová vezme na vědomí. Dva dny.“ Vypnul vysílačku a Sutterová bouchla pěstí do plexisklové kabiny vedle sebe.

„Sakra, co je zas tohle za pitomost?“ Hlas jí přeskakoval vzrušením.

„Něco bych snědl,“ energicky oznámil Andrews a otevřel poklop. Když vylézal ven, vnikl dovnitř studený vzduch.

Sutterová se prudce obrátila k Dorthy a upřela na ni hněvivý pohled. „Vám je jasné, o co tady jde, že ano?“

„Jemu to nerozmluvíte,“ řekla Dorthy.

„Kristepane, netušila jsem já tohle? Možná bych měla radši hned ulítnout, co myslíte?“ Ale za okamžik svého milence následovala ven.

Dorthy v mrazivém vichru zapnula vyhřívání kombinézy naplno a zkřížila paže na prsou. Zaschlá krev na její pravé ruce se už téměř sloupala, ale konečky nepravidelných nehtů lemovaly černé proužky. Andrews vedle ní vypadal, že si zimy ani nevšiml, přece jen byl na ni od narození víc zvyklý. Vítr mu pohazoval nazrzlými vlasy, když jedl železné zásoby ze samoohřevné konzervy. Sutterová zahalená v nízké mlze se potulovala po pustém svahu nad topterou. Dorthy ji pozorovala a vyškrabávala zaschlou krev, která jí uvízla pod nehty a kolem kloubů. Po nějaké chvíli ji Andrews vyzval: „Pojďte si dát loka.“

Dorthy usrkla kovovým brčkem z malé polní láhve s olejovitým pašovaným rumem. Spálil jí hrdlo, až se rozkašlala a vyprskla. „Díky,“ vypravila ze sebe s námahou.

„Jak se cítíte?“

Natáhla před sebe ruku poskvrněnou krví. „Potřebovala bych trochu vody, abych očistila ten hřích.“

„Jestli chcete, můžete z toho pořád ještě vycouvat. Opravdu.“

„A proč to děláte vy?“ zeptala se.

„Víte, když vznikla Federace, měla sloužit povznesení všech lidských bytostí.“ V obličeji měl unavený, nepřítomný výraz. „Myslím, že vy jste ještě příliš mladá, abyste si to pamatovala. Byla to taková ta doba ušlechtilých idejí. Země pomohla Elyseji vybřednout z barbarství, do kterého jsme tam upadli – tedy alespoň v Namerice. Víte, já jsem už dost starý na to, abych si ještě pamatoval úplný konec Bezvládí, kdy jsme na víc jak čtyři sta let ztratili veškeré kontakty se Zemí. A ostatní kolonizované světy na tom byly zhruba stejně. Potom však přistály lodě ze Země a díky fázovým urychlovačům nám najednou ležel celý vesmír u nohou, není divu, že jsme za to byli vděční. Už nebylo potřeba prospat deset či více let na cestě bez návratu: najednou tu byly otevřené cesty pro obchodování, skutečný průzkum. Nadšení, ideály, zrod Federace pro vzájemnou prosperitu světů – to byly nádherné časy, Dorthy, nádherné. Ale velmi rychle se vytratily. Brzy bylo jasné, že z Federace má prospěch jen Země, a hlavně Velká Brazílie. My jsme měli suroviny a Země je odebírala, mnoho cenného nám však zpátky nevracela. A pokud jde o průzkum vesmíru… tak vidíte, tady jsme na nejzazším místě a to nejsme od Země dál, než je vzdálenost Země k Elyseji. Pouhé dva nově kolonizované světy, dva za padesát let. To i Američané a Rusové dokázali víc s těmi svými kocábkami, co se vlekly rychlostí menší než světlo. Hodně se toho vykládá o rozumném přístupu, opatrnosti. Obvykle se jako odstrašující příklad předhazuje Věk plýtvání. Ale hlavní důvod spočívá v tom, že kdyby se lidé rozprchli všemi směry za hranice známého vesmíru a usadili se všude tam, kde by nalezli přijatelné podmínky, Země by nad nimi ztratila kontrolu.“ Usmál se. „Ale vy asi nemáte zrovna náladu na přednášku o politice, viďte? Omlouvám se.“

„Nevěděla jsem, že se zajímáte o politiku.“

„Každý, kdo má peníze, se musí zajímat. Myslím velké peníze. I zločinci dneska potřebují mít politiku v malíčku. Já se ještě jakž takž držím nad vodou, ale můj otec už je v tomhle úplně ztracený. Vlastně jsem tu proto, abych nadzvedl to víko, které armáda přibouchla, s nadějí, že pod něj nakouknu a zjistím, čím vším nepřítel disponuje. Trochu rozhýbat ten systém, a počkat, co z něj vypadne. Armáda by chtěla nepřítele podrobit a nikoho k němu nepustit. Já to chci odhalit. A vy?“

„Budete potřebovat moje Nadání, i když nebudete potřebovat mě.“

Andrews se zasmál. „Já potřebuji každého, koho získám.“

„Víte, vlastně jsem nikdy nevěřila tomu, že se lidé dají beze zbytku pochopit, přestože je to má práce.“ Zvlášť po tom, co tenkrát udělala Hiroko, když ji vysvobodila z ranče. Když ji zachránila… nebo si alespoň myslela, že ji zachraňuje, když se za rozpálené noci krčily v buši, aby unikly otcovým pátracím skupinkám a proklouzly sítí. Tady, na studeném úbočí nepozemské hory pravila: „Navíc je tu něco, co jsem vám dosud neřekla, co jsem spatřila v mysli nového pastevce, který mě unesl. Objevilo se to až potom, co ho propustila ta záhadná moc, která ho ovládala. Rychle to pominulo, ale zanechalo to obraz. Myslím, že mne to vybízelo, abych to vyhledala.“

„Pokračujte,“ vyzval ji zaujatě.

„Chcete letět do rovníkové oázy, v níž je postaven rádiový teleskop. Tak přesně tu jsem uviděla. Myslím, že právě tam mě volají.“

„Zatraceně,“ zaklel Andrews, „tušil jsem…“ Se smíchem máchl rukou do studeného vzduchu. „Je příjemné, že se mi to potvrdilo. Domníváte se tedy, že to nějak souvisí s tou záhadnou inteligencí, nebo co to je, kterou jste zahlédla v přistávacím modulu?“

„Asi ano,“ odvětila Dorthy. Ta jasně ohraničená síť, která spoutala pastevcovu mysl. Možná, že právě tohle se jí snažilo proniknout do snů? Nebo její sny byly pozůstatkem nějakého podprahového vměšování? Proč si to přálo, aby za tím přišla do jeho doupěte? Ta myšlenka ji zamrazila. Cožpak ji to tam v pevnosti nechtělo zlikvidovat? Zachvěla se a odvrátila oči od Andrewse.

Angela Sutterová na svahu nad nimi je pozorovala, jak si povídají. Když na ní spočinul zamyšlený pohled Dorthy, přiloudala se k nim, vzala si od Andrewse polní láhev a sklonila hlavu k brčku. V jejích hustých vlasech se při tom zatřpytily kapičky vody. Když dopila, odfrkla a prohlásila: „Myslím, že bych se měla zeptat, do jaké šílenosti jsem to zase spadla. Tak na rovinu, Duncane. Kam to zas sakra letíme?“

„Do rovníkové oázy. Tedy aspoň na její okraj. Dál půjdeme jen my s Dorthy. Vypadá to, že se tam něco skrývá, Angelo, třeba konec provázku, který rozmotá celý tenhle uzel. Chci přijít na to, co to je.“

Sutterová se podívala na Dorthy. „To jste vypátrala v pevnosti?“

Dorthy přikývla.

„Pak to asi nebude nejpřátelštější.“

„Možná, že ne. Ale na druhou stranu se toho musíme ještě spoustu dozvědět. Jen si, Angelo, představ, že je to všechno staré milión let. Pořád ještě nevíme, jak roztočili tuhle planetu, odkud přišli, neznáme jejich historii. I kdyby byli opravdu nebezpeční,“ pokračoval Andrews, „cožpak nestojí za to zjistit, jak to všechno bylo? A pokud je to celé nějaké nedorozumění, nebylo by nejlepší uvést to na pravou míru a ukončit válku na BD dvacet?“

„Tak jestli dovolíš, já si myslím, že ti trochu přeskočilo. Věříš snad, že Čangová bude čekat, až se vrátíš? Ta na tebe měla vždycky spadeno, panáčku. To tlačítko je tam, ta na tebe čekat nebude. Prostě ho zmáčkne.“

„Tomu nevěřím. Politicky by to bylo nepřijatelné.“

Angela Sutterová si povzdechla a smířila se s osudem. „Stejně si ale myslím, že jste šílenci. Vy tam půjdete jen tak?“

„Třeba nás právě tohle zachrání,“ odvětil Andrews.

Než vyrazili dál, několik hodin odpočívali, namačkaní v zadní části bublinovité kabiny. Dorthy toho moc nenaspala, strach Sutterové i Andrewsova nedočkavost ji sužovaly stejnou měrou jako kvílení vichru venku. A ta trocha spánku byla skrz naskrz prostoupená sny. Neustále se s trhnutím probírala ze snů, v nichž kráčela Kilcerovi po boku borovým lesem zalitým rudým světlem. V jednom snu jí říkal: „Budu s tebou, Dorthy. Nemusíš si dělat starosti. Máš přece pozvání, nebo ne?“ Když se k ní otočil, aby slyšel její odpověď, všimla si, že má matčiny unavené hnědé oči. Probudila se, v ústech vyprahlo, a ucítila, jak se pod ní chvěje toptera – ale nebyla to pouze toptera, byl to celý svah. Řídká mlha poněkud stoupla a varhánkový strop zalilo jasné rudé světlo, stejně neklidné jako mořská hladina.

Sutterová i Andrews se také probudili, a když se Dorthy ptala, co se děje, dvoulistá vrtule nad kabinou se rozklepala. Zeptala se znovu a Andrews vyštěkl: „Nevím, ale nebudu tady trčet a zjišťovat to.“

Jeho poslední slova téměř zanikla v rachotu skály, sesouvající se na svahu o kus níž. Dorthy si všimla, že vyschla bystřina.

„Duncane, dělej, nakopni ten krám a mizíme odtud!“ zařvala Sutterová. Jakoby v odpověď se rozkmitaly lopatky, začaly pod sebe stlačovat vzduch, a pak toptera nadskočila do vzduchu. Jak nabírala výšku, odvrátila se od hřebenu, takže se Dorthy musela ve stísněném prostoru za sedačkami naklonit, aby vzápětí, jakmile se toptera vyhoupla z mlhy, spatřila siluety rozeklaných štítů kráteru v záři, která naplnila kabinu rudým světlem. Andrews zaklel, a Sutterová téměř posvátně vydechla: „Ježiši Kriste…“

Jako by celá kaldera vzplála v jednom ohni, pomyslela si Dorthy a mhouřila oči před světlem. Určitě k tomu došlo, i když na tváři necítila žádný žár. Zářivý sloup zvolna stoupal z objetí kráteru do výšky, jako kužel světla obrovského reflektoru na zkoumání hvězd. Nazlátlé mihotavé jiskřičky zjemňovaly jeho průhlednou rudou zář a zdánlivě kmitaly vzhůru po jeho okrajích jako spermatozoidy.

„Co je zas kruci tohle?“ Světlo na její tmavé pokožce vypadalo jako olej.

„Ať je to cokoliv, přístroje na to nijak nereagují,“ řekl Andrews. „Asi jenom světlo.“

Jenom světlo… Kdyby to bylo tak jednoduché, pomyslela si Dorthy. Pozorovala, jak se ohromný sloup vzdaluje, zatímco toptera prchala od jedné záhady k další.

V JÁDRU

Rádiový teleskop se objevil na východním obzoru; nevysoká homole se rýsovala proti záplavě hvězd, jejichž studený jas vydával víc světla než zapadající slunce. Andrews k němu letěl rychle a nízko nad mrtvou krajinou; na rozdíl od Sutterové skoro necítil strach, nebo byl alespoň pohřbený pod mohutným příkrovem vzrušení z toho, co je očekávalo. Dorthy samotná nepociťovala vůbec nic. Sice se jí lehce třásly ruce, když je nechala volně ležet, ale to snad nebylo ničím jiným než vyčerpáním. V každém případě si to tak alespoň vysvětlovala. V polovině dvouhodinového letu spolkl Andrews pilulku stimulátoru – Dorthy si bez konzultace s autodoktorem, jak by látka reagovala s biochemií jejího implantátu, netroufala následovat jeho příklad. Andrews monotónně poklepával palcem o konec řídící páky, čímž uvolňoval přebytečnou energii, a s dychtivým očekáváním přeskakoval pohledem sem a tam mezi krajinou a obrazovkou radaru.

Konečně zmírnil rychlost a přešel do táhlého klouzavého letu. Na obrazovce radaru ukázal na klikatý obrys kaňonu. „Tady je terénní zlom, který skryje topteru, až se vydáme do oázy. Zhruba dva kilometry před začátkem svahu. Budete schopna delšího výstupu, Dorthy?“

„Byla bych raději, kdybyste mě vynesl, ale vynasnažím se.“

„Přistaň s tím, jak daleko chceš,“ ozvala se Sutterová. „Stejně na vás budu čekat v pěkně uctivé vzdálenosti, to si teda piš.“

„Děkuju ti, Angelo,“ odpověděl jí Andrews a otočil se k Dorthy: „Pořád z toho ještě můžete vycouvat. Nemusíte se stydět.“

„To není ten důvod, proč tam jdu.“

„To rád slyším.“ Provedl drobné korekce letu, sklopil listy vrtulí, aby zpomalil, a klouzavě se snášel k zemi. Přesto ještě v posledním okamžiku zůstal viset s topterou ve vzduchu, a pak náhle ztěžka dosedl. Kolem se váhavě zvedla mračna prachu jako krvavé závoje v posledním dlouhém slunečním světle,

Angela Sutterová sebou trhla, ale neřekla nic a byla nezvykle zamlklá, když skládali těch pár věcí, které Andrews s Dorthy potřebovali. Trvalo jim to jen pár minut. „Zlomte vaz,“ popřála jim potom. „Dejte na něho pozor, Dorthy. Setkáme se za třicet hodin, ne déle. Do tábora Nula je to pěkná dálka.“

„Samozřejmě,“ řekl Andrews. Podal Dorthy signální pistoli, druhou si připnul k opasku. „Dávej na nás pozor, Angelo. Nesmíš teď usnout.“

„Tady? Děláš si ze mě blázny? Ani nemrknu. Hlavně dodržte časový plán, jinak můžete jít zpátky po svých!“

„Neztrácej nervy,“ okřikl ji Andrews, potom ji objal a pošeptal jí něco, co Dorthy nezachytila.

Za okamžik si Angela založila ruce za široká záda. „Hergot,“ zaklela s tváří zabořenou do jeho šíje, „dávej na sebe pozor.“

Dorthy se v rozpacích otočila a pohlédla na siluetu oázy. Jen stěží rozeznávala vysoko na svahu předěl, za kterým začínala, vegetace. Oáza byla o mnoho menší než ta, ze které uprchli, pouhý mělký zalesněný kráter.

„Tak pojďme,“ vyzval ji Andrews a Dorthy vykročila v jeho stopách. Ještě jednou se ohlédla a viděla, jak Sutterová nehybně stojí vedle toptery, ale už nepoznala, jestli se za nimi dívá.

Andrews se ujal vedení, na rameno si pověsil pušku, kterou s sebou vzal navzdory Dorthyinu protestu. Vůbec se neohlížel, ani když se toptera konečně vznesla a uháněla nad pouští vyhledat bezpečný úkryt.

Svah, který se ze vzduchu jevil jako povlovný a bez nerovností, pokrýval ve skutečnosti zvrásněný, členitý terén, přerušovaný strmými valy kamenných polí a nečekanými rozsedlinami. Jejich náročný výstup ještě ztěžovalo krátící se světlo. Každý krok uvolňoval kamenné laviny, které hlasitě lomozily v naprostém tichu kolem. Nic jiného se ani nepohnulo, až na stěží postřehnutelný posun stínů velikých balvanů, jak se obrovské slunce zvolna sklánělo k horizontu a vydávalo dlouhý zastřený pruh krvavého světla, který obepínal polovinu planety.

Podle Dorthyina časoměřiče bylo po poledni, když s Andrewsem dorazili k první vegetaci. Roztroušené trsy dřevitých rostlin se krčily v brázdách hlíny, vyprahlé na troud, která se uchytila v dávných lávových záhybech. Na pár minut se zastavili, žvýkali sladké koncentráty a popíjeli z polních lahví. Dorthy se zadívala na tmavý pás lesa a přemýšlela, jestli by si neměla vzít protilátku. Ne, ještě ne. Trpělivost. Trpělivost a klid. Při sledování největšího a nejnebezpečnějšího objektu jí bude obojího zapotřebí.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Andrews.

„Asi byste mě opravdu měl nést.“

„Jsem sice rád, že jste nakonec šla, ale tolik nadšený zase nejsem. Myslíte, že to bude tam nahoře?“

Pochopila, kam tím míří. „Zatím jsem si protilátku nevzala. Počkám, až budu mít jistotu, že ji budu potřebovat.“

„Předtím jste to taky zvládla bez ní, a z mnohem větší dálky.“

„To ano, ale tehdy jsem byla v jakémsi tranzu, v excitovaném stavu. Myslím si, že takhle sensitivní jsem nikdy nebývala. A doufám, že už nikdy nebudu. Bylo to, jako bych se pokoušela nahá stát na povrchu slunce.“

Andrews na ni upřeně hleděl, působil jako přelud usazený na vystouplém skalisku, na pozadí hvězdné oblohy. Dokázala jenom rozpoznat jeho úsměv. „Vy skutečně nemáte svoje Nadání ráda.“

„Asi ne.“

„Vždyť mu přece nejste vydána napospas vy, ale my. My jsme vám do jednoho otevřeni.“

„Mýlíte se, to právě já jsem obnažená. Bombardovaná. Sype se to na mě jako informace z deseti hypaedových pásků najednou. Bez sebekázně, která mi umožňuje soustředit se na jediný zdroj, zaměřit se, bych zešílela. Některým lidem s Nadáním se to stejně stane.“ Jednou to zkusila s chemickým bělicím prostředkem, jednou s nabroušeným kuchyňským nožem… Ale tenkrát byla mnohem mladší.

„Znal jsem dva lidi s Nadáním,“ řekl Andrews. „A byli to zatracení podivíni.“

„A já?“ Ihned zalitovala, že mu tu otázku položila.

„No tedy,“ začal, „vy si od toho všeho zachováváte odstup, ne? Nedovolíte, aby vám něco ublížilo. Proto taky oceňuju, že jdete se mnou. Zachovala jste se opravdově. Nesobecky, jestli mi rozumíte.“

Snažil se na ni být laskavý, ale stejně ji to hluboce zasáhlo, když už nyní zůstala vyvržena z krunýře vypěstované lhostejnosti. Vzpomněla si, že Arkadij Kilcer jí kdysi řekl něco podobného, a na okamžik spatřila jeho lehký unavený úsměv, jeho typické gesto, jak si odhrnuje z čela svou neposednou ofinu. Kousla se do rtu: „Měli bychom jít dál.“

„No dobře. Ale já to myslím vážně. Jsem rád, že jste tady se mnou.“

Opět začali stoupat a brzy už kráčeli pod nízkými stromy s propletenými pásovými listy, jako měly stromy v kaldeře kolem pevnosti. Dlouhé kořeny vystupovaly z nehluboké kamenité hlíny, ve spleti dřevnatých plazivých rostlin. Pak se svah začal zmírňovat a stromy ustoupily jakési louce se známým hustým úponkovitým porostem.

Louka se na obou koncích stáčela a ve velikém kruhu obemykala lem kráteru, jehož symetrická pánev byla obložená matně černým materiálem, který bezpochyby odrážel rádiové vlny. Parabola mohla mít asi kilometr v průměru, nicméně její vzdálenost se dala v příšeří těžko odhadnout. Nad jejím středem byl na lanech natažených mezi třemi zalomenými stožáry podle všeho zavěšen anténní komplex.

Andrews přistoupil k okraji paraboly. Dorthy ho opatrně následovala s pocitem, že se něčemu odhaluje. Byla si jistá, že ji odkudsi něco sleduje, posuzuje, vyčkává na příležitost. Andrews ukázal k rozsedlině na opačném konci kráteru, která žhnula rudým světlem zapadajícího slunce. „Podle průzkumu z oběžné dráhy by támhle mělo něco být,“ řekl a vytáhl dalekohled. Po chvíli ho podal Dorthy.

Zorné pole bylo zrnité, protože regulace zvětšování byla nastavena nadoraz. „Napravo, pod stromy,“ navigoval ji Andrews. „Vidíte to?“

„Vidím.“

Profil srázu kopírovaly nízké zdi, většinou zahalené skupinami stromů. Tu a tam vykukovaly různě vysoké zakrslé věže s tupými vrcholy. Vypadalo to jako dávno opuštěné, zarostlé rozvaliny.

„Není divu, že jsme toho z oběžné dráhy moc neviděli,“ poznamenal Andrews, když mu Dorthy vrátila dalekohled. „Cítíte něco?“

„Jako by mě něco sledovalo.“

„Blbost,“ řekl, „takový pocit mám i já, to není nic nepřirozeného. Tak to je ono, Dorthy, tady jsme v centru všeho dění na téhle planetě. Pojďte, chci si prohlédnout ten stožár.“

Vyrazili k nejbližšímu ze tří nosných stožárů, Andrews celý rozechvělý vzrušením, Dorthy obezřetnější, s tíživým pocitem, že jsou sledováni. Ačkoliv to Andrews odbyl mávnutím ruky, byl to fakt. Ale žádné pastevce tu neviděli, a ani jakékoliv stopy po nějaké jiné fauně.

Nosný stožár vystupoval z konce příkrého srázu, který se svažoval k pánvi kráteru: proti tmavé obloze se černal tlustý, zalomený sloup podepřený hranatými pilíři. Po jednom z nich Andrews přejel nožem a ostří do něj zlehka vniklo; když do něj udeřil násadou, pilíř tlumeně zaduněl. „V žádném případě to není kov,“ řekl a odloupl vzorek do ledvinky u pasu. Pak zkoušel, jestli ostnaté pilíře, které sloup lemovaly kolem dokola, udrží jeho hmotnost.

Dorthy ho sledovala, jak se škrábe na vrchol stožáru, a potily se jí při tom dlaně. Sráz byl vysoký. Andrews tam visel dlouho a pohrával si s lanem, které ubíhalo od špičatého konce stožáru zdánlivě bez jakéhokoliv napojení v plynulém oblouku k nesouměrnému mnohostěnu anténního komplexu, který se vznášel nad středem paraboly jako plovoucí přístaviště. Potom konečně slezl a Dorthy mu pomohla seskočit na zem. Obličej se mu leskl potem, ale šklebil se na ni v klukovském nadšení. „Zatracená věc. Vypadá to, že stožár i lano jsou z jednoho kusu.“

„A to je všechno, co jste zjistil?“ Zlobila se na něj, že se takhle vystavoval nebezpečí – nebezpečí, že spadne, nebo bude spatřen. Stejně už si však byla jistá, že je zpozorovali. Přinutila se hovořit klidně, přesto se jí třásly ruce úsilím o ovládnutí vlastního strachu. „Samozřejmě, že by museli nastavovat polohu antény, takže určitě existuje nějaký mechanismus, který s ní pohybuje. Ohnisko přijímací paraboly je pevné, proto se anténa musí pohybovat tak, aby na ni dopadaly rádiové vlny odrážené v různých úhlech, z různých míst na obloze.“

„Třeba je ten mechanismus přímo v anténě. Nebojte se, nepolezu tam, abych se na to podíval.“

„Nechápu jen, proč je tak důležité, abyste věděl, jak se to hýbe.“ Dorthy se dotkla jednoho ostnatého, zprohýbaného pilíře: na omak byl teplý a neuvěřitelně hladký, jako ztuhlé hedvábí.

„Já nevím, co je důležité, a tak musím vycházet z toho, že důležité je všechno,“ bránil se Andrews, udělal několik kroků nazpět a dodal: „Zůstaňte tam stát.“ V rychlém sledu nafotil pět holosnímků; Dorthy zamrkala, oslněna světlem laseru.

Andrews sklidil malý fotoaparát. „Až se vrátíme, jeden snímek vám dám. Bude to pěkný suvenýr.“ Pak zvážněl: „Snad abyste raději oživila své Nadání, Dorthy. Myslím, že budeme muset jít tam,“ – ukázal palcem směrem k rozsedlině – „a dozvědět se něco nového.“

Konečně rozhodné slovo. Všechno ostatní, let přistávacím modulem, dlouhá pouť po svahu kaldery, dobrodružství v pevnosti, bylo pouhou předehrou. Dorthy vytáhla lahvičku a do dlaně jí s cvaknutím vyskočila tabletka, kterou na sucho spolkla. Cítila, jak klouže do nepřístupných temnot jejího metabolismu.

Hotovo.

Právě dorazili k rozsedlině, když si Dorthy uvědomila, že její Nadání se začíná rozvíjet, povaha Andrewsových myšlenek byla zprvu zastřená a nesouvislá, ale s každým krokem se projasňovala ve zkratkovitý doplněk jejích vlastních myšlenek, jako poznámky na okraji textu. Nakonec se musela nedaleko rozsedliny zastavit a usadit se do polohy lotosového květu pod jakousi stříškou, která vznikla ze dvou kamenných desek sklopených přes sebe. Několikrát se zhluboka nadechla, zadržela dech a vydechla, tep se jí zklidňoval a začala klesat do vnějšího světa. Andrews se bezcílně potloukal kolem, mžoural na obrovské zapadající slunce orámované rozsedlinou a na vyschlou rokli, za níž se prostíral klín žlutohnědé pouště. Tlusté stonky popínavých rostlin se šplhaly po útesu, zdolávaly jeho okraj a rozvíjely se do vějířů mezi nízkou vegetací a nedalekým zakrslým lesíkem. Andrews si dřepl k jednomu spojení kolének, pak vytáhl z pochvy mačetu a sekl. Dřevo se lehce štípalo a znenadání z rány vytryskla voda v přerušovaných proudech, které jako by vytvářely protiváhu Dorthyinu zpomalujícímu se dýchání a tepu a rušily její sestup do hypnotického stavu.

Postavila se, překročila svalený kámen k místu, kde stál Andrews s rukama v bok, a sledovala, jak voda zurčí ve vyschlém kanálku a rozlévá se po srázu dolů. „Jen se na to podívejte,“ zvolal Andrews.

„Chcete, aby nás chytli?“ otázala se Dorthy.

„Jestli nás skutečně něco sleduje,“ namítl Andrews, zatlačil na špičku mačety a vypáčil konce kolének od sebe, „určitě o nás ví. Už jste objevila, co to je?“

„Snažila jsem se, ale vy mě hrozně rozptylujete.“

„Promiňte,“ omlouval se Andrews zamyšleně. „Podívejte, tohle vypadá trochu jako čerpadlo.“ Vyřezal vláknitou membránu, ostatní se ochable ohýbaly v rozpáraném kolénku. Voda se teď řinula ven v mírném pramínku. „To mě teda podržte. Živý zavlažovací systém. Tyhle stonky odněkud pumpují vodu. Asi z podzemních rezervoárů. Tak nemůže voda nikdy stéct zpátky, dokud ji stromy na svahu při fotosyntéze odpařují.“

„Poslyšte,“ Dorthy se už rozzlobila, „chtěl jste, abych sem šla, říkal jste, jak vás těší, že jsem se dobrovolně rozhodla, ale jestli nebudete zticha, tak se nedokážu soustředit.“ Byla naštvaná, protože ji nebral vážně. Jeho   neustálé slídění kolem vyvolávalo dojem, že ačkoliv na vlastní oči viděl, jak její Nadání funguje, považoval jej pořád za něco nepodstatného, jakýsi nástroj podřízený ostří vědeckého zkoumání.

„Připadá mi to jako strašná doba,“ hájil se, „to je všechno. Prostě jsem si krátil dlouhou chvíli.“

Dorthy odvrátila zrak ke stromům na opačném konci rozsedliny. Pod řídkým příkrovem tam na stráni zahlédla hadovitě se vinoucí zdi a roztroušené věže. Vycítila pohyblivou, neostrou zář. Andrews se o něčem rozpovídal a Dorthy ho znovu požádala, aby zmlkl. Kupodivu ji poslechl.

Soustředila se, pohroužila se do svého smyslového centra, pryč od víru Andrewsových myšlenek. A náhle se na ni vyřítila, dřív než se na to mohla plně připravit, vlna zářivé inteligence, která ji na prchavý okamžik ovanula, a pak se odvrátila a zmizela jako lucerna, s níž někdo za temné noci zabočil za roh.

A náhle se z temnoty ozval hlas.

Suchý, mužský hlas s kovovým zabarvením, mechanicky oznamující časy odjezdu a cíle jednotlivých raketoplánů. A v pozadí nepřetržitý hukot a šum davu lidí kolem ní, jejich mysli blikající jako svíčky v dlani, všechny uzavřené a navzájem lhostejné…

S malým ranečkem na rameni si Dorthy razila cestu davem spěchajících cizích lidí. Nad její hlavou pod zelenými tabulemi stropní klenby se chvěly ohromné holografické nápisy. Hlas přicházející odnikud začal opakovat seznam letů. Zelené tabule ubíhaly ve svazcích aluminiových vláken, které se spojovaly v kaskádách směrem k východu. A pak už byla venku. Z otevřené oblohy na ni dýchl suchý, sluncem rozpálený vzduch. Na jedné stráni blikala světla dopravy na vysokém nadjezdu. Na druhé se proplétaly davy lidí mezi seřazenými taxíky, autobusy a topterami. Objevovala se stále nová vozidla a připojovala se k řadám jako včely rojící se kolem úlu ze stříbrného hliníku a zeleného skla, které se třpytilo ve slunci. A za tím vším se na mlhavém horizontu jasně rýsovalo složité bludiště proudových bariér a startovacích stožárů kosmodromu, nad nimiž vykukovaly hroty těch největších lodí.

Po létech strávených v Kamali-Silverově institutu jí tyto pohledy připadaly oslňující. Mávla na taxík a nechala se dovézt do hotelu. Cestou si prohlížela městské panorama, roztroušené bílé budovy v nekonečné spleti ulic lemovaných alejemi stromů, všechno to ubíhalo hluboko pod podlahou vozidla. Z téhle výšky se všechno jevilo naprosto neskutečné jako nějaký pořad v trivii.

Neskutečné, pomyslela si, ale ten pocit brzy vyprchal. Mechanicky absolvovala ubytovací formality, pak se osprchovala ve svém apartmá a vystoupila na balkón, slaný mořský vánek jí lepil župan k nohám, zatímco sledovala malé námořní čluny, jak křižují sem tam ohromnou modrou zátoku. Země.

Cesta dolů z orbity a tíže zemské přitažlivosti, téměř dvakrát větší než v Institutu, vyčerpala všechnu její zvědavost. Natáhla se na rozložité suspenzorové lůžko a projížděla jednotlivé kanály v trivii, nemohla najít nic, co by alespoň na chvíli upoutalo její pozornost: všechno bylo konejšivě blízké. Během úryvku nějaké vesmírné opery – kde jakási bytost mezi knězem a medvědem uchvátila mladou ženu a odnášela ji na vrchol obrovské nezřetelné věže – Dorthy usnula a spala velmi tvrdě, zcela ignorujíc to nepřetržité mumlání a blikání, a probudila se až příští den v poledne. Znovu se osprchovala, snědla snídani, oblékla se, zaplatila kreditní kartou a odešla. Dokonce si ani nevybalila zavazadla.

Mono se táhlo jako narýsovaná přímka napříč neuspořádanou geometrií australské stepi. Dorthy pozorovala, jak se pouštní krajina valí kolem, prohlubně zaváté jemným pískem, erodované kruhy meteorických kráterů, táhlé štěrkovité svahy, všechno v barvě zaschlé krve pod nekonečnou blankytně modrou oblohou. Necítila žádné vzrušené očekávání: veškeré její pocity utlumilo tiché překotné klapání vlaku. A kromě toho to vůbec nebyla cesta domů. Domov byl malý byt ve velrybářském městě na pobřeží, nikoli ranč s dobytkem v australské stepi. Spala, jedla bezvýrazné pokrmy, znovu spala a probudilo ji až zahoupání vlaku, když začal zpomalovat a vjížděl do malého městečka.

Dorthy byla jediný pasažér na rozpáleném betonovém perónu. Město vypadalo ospale, ochromené kolmo dopadajícími paprsky slunečního žáru – roztroušené nepravidelné shluky jednotlivých usedlostí, všechny obklopené svěží zelení, ze které vykukovaly průhledné kupole, a na předměstích tovární budovy se skupinami stříbrných sil.

Řidička vozidla pozemní taxislužby, které si Dorthy najala, byla drsná, vychrtlá žena s odbarvenými vlasy, sčesanými dozadu z osmahlého, zarudlého obličeje. Za vozidlem se zvedaly kotouče prachu, jak ho hnala polní cestou k ranči. Nebyly tu žádné stromy, jen zakrslé keře, tu a tam roztroušené po hnědé omšelé pastvině. Jednou Dorthy zahlédla vysušené tělo krávy, která vypadala, jako by ji zaskočil nějaký spalující výbuch právě v okamžiku, kdy vstávala z vyprahlé země.

Řidička se poškrábala na bradě a pronesla: „To zatracený sucho. Vidíte, pořád ne a ne zapršet.“

Po chvíli minuli stádo vyzáblého dobytka ve vysychající kaluži vody, ve které vypadala zbylá voda jako nazelenalé zrcadlo v širokém rámu popraskaného bláta. Vepředu před nimi se na horizontu rýsovaly skupiny stromů a mezi nimi černý třpyt solárních panelů.

„Vy jste příbuzná?“ otázala se žena.

„Tenhle pozemek patří mému otci,“ odpověděla Dorthy a konečně ucítila vlnu zvědavosti, která ji sem přivedla. Její otec koupil tenhle ranč za peníze, které vydělala v Institutu, ještě než dosáhla plnoletosti, ale nikdy se o tom ani slůvkem nezmínil při jejich krátké, řídké komunikaci, málokdy přesahující hologram.

„Asi jste tu nikdy nebyla, žejo!“ řekla žena. „Něco vám povím, děvče, nedělejte si s tím hlavu. Je to všechno pěkná cháska.“

Dorthy si vzpomněla na sejuru Jepovou a ztuhla.

Řidička zastavila u prvního eukalyptu. „Hodně štěstí,“ pronesla, když Dorthy vystupovala do venkovního vedra. Pak otočila svoje vozidlo na vzduchovém polštáři a uháněla pryč. Dorthy zvedla raneček a vydala se dál po svých.

Dům byla zvýšená jednopatrová stavba s prostornou krytou verandou v popředí. Kdysi byla natřená na bílo, ale většina barvy se už oloupala a pod ní vylezla stěna, ošlehaná větry a dešti do odstínu unavené šedi. Mezi haraburdím na předním dvorku parkovaly dva otlučené náklaďáky: holé kostry tří dalších stály na rohu, zbytky jejich karosérií rezavěly všude kolem. Co to tu udělal? pomyslela si Dorthy. A tohle je všechno? Jak se blížila k domu, objevil se pes přivázaný k řetězu a zuřivě se rozštěkal, když vystupovala na verandu, hnijící schody jí vrzaly pod nohama.

Ve chvíli, kdy dorazila nahoru, se zpoza rohu přihnal na dvorek houf téměř nahých dětí, všechny se zastavily v nepravidelném půlkruhu několik metrů od verandy a hleděly vzhůru na Dorthy. Zeptala se, kde je papa-san, poprvé po deseti letech promluvila japonsky, a po chvilkové výměně vzrušených pohledů a strkání a šťouchání mezi dětmi vystoupila kupředu nejstarší dívka. Odháněla mouchy, které jí kroužily kolem mokvajících očí. Odvedla Dorthy špinavou halou do kuchyně v zadní části domu a tam vzbudila tlustou, neupravenou ženu, klimbající v rohu.

Dorthy se znovu zeptala na svého otce a sestru, se vzrůstající nedůvěrou, blízkou panice. Žena zmateně pokývala hlavou a pronesla: „Gomen nasai, gomen nasai, moc se omlouvám. Vy jste ta dcera, jaká čest, kdybychom jen bývali věděli, kdy přesně přijedete! Oni spí, chápejte, je hrozné horko, všichni tady přes den spíme. Posaďte se, prosím,“ dodala a nařídila dítěti, aby přivedlo Dorthyina otce.

Dorthy se posadila na ušpiněný polštářek, zatímco žena pobíhala kolem a připravovala misku misoshuri, ach ovšem, tak vážený host musí být nakrmen. Dorthy pocítila vzrůstající tíhu: začínalo to být všechno skutečné a daleko horší, než si byla schopná představit. Fazolová polévka byla vlažná a žmolkovitá, ale ze zdvořilosti se přinutila spolknout několik soust. Žena ji pozorovala, pak zdvihla hlavu a pronesla: „On přijde,“ a odšourala se pryč. Dorthy se otočila a vzápětí se vymrštila ze židle.

Její otec, nahý do půl těla, zcuchané vlasy lemující jeho tvář, se jednou rukou opíral o dveřní rám a hřbetem druhé si mnul oči. Jeho obličej byl zbrázděný špínou, holé nohy měl úplně černé. „To jsem rád, že tě vidím, dceruško,“ zahlaholil bodře. „Chtěl jsem ti připravit lepší uvítání: musíš mi prominout, nenapadlo mě, že bys mohla přijet tak brzy. Jak vidíš, máme tu trochu potíže…“

Zklamání, klesající do beznaděje, jež pociťovala před chvílí, se změnilo ve směsici hněvu a opovržení. „Tohle je všechno, co mi můžeš ukázat za všechnu moji práci?“ zeptala se.

Otec, vyveden z míry její přímočarostí, zamumlal cosi o suchu, o několika letech sucha, a spustil kostrbatou litanii stížností na různé škody a trápení, nemoci dobytka a neúrodu. Byl napůl opilý, táhlo z něj rýžové víno. Zvolna začal přecházet do agresivního tónu. „Jen já vím, jak je to tu ubohé. Tobě to samozřejmě musí připadat ještě ubožejší, ve srovnání s prostředím, ze kterého přicházíš,“ pokračoval, „ale je to tvůj domov, a ty jsi na mě jako chonan, Dorthy-san. Jsi mi víc synem než dcerou, pro tu čest, kterou jsi vydobyla naší rodině. Tohle je tvoje uchi, kam náležíš. Všichni tu musíme tvrdě pracovat.“

„Pro mě to není žádná čest,“ odvětila Dorthy ledově a hruď se jí sevřela hněvem. „Pro mě tohle není žádné uchi. Je to onbu, zu grunt, a tys to všechno promrhal.“

„Ty vůbec nevíš, jak to je…“ Otec se přišoural ke kohoutku na rohu, napil se a přejel si mokrýma rukama obličej. „Po smrti okaa-san byl ze mě zlomený člověk, dceruško.“ Šmátral si rukama po hrudi, jako by jí chtěl ukázat ten zničený orgán.

„Já mám spíš pocit, že naopak ty jsi zlomil srdce mé matce,“ řekla Dorthy. „Ty a tvé nemožné požadavky a sny. Vždyť jsi mi dokonce ani nedal vědět, když umřela!“

„Tak dost, dcero!“ Na okamžik se mu vrátila jeho stará pánovitost. „Nepřijela jsi sem, abys mě kritizovala. Tohle je můj dům!“

Ale Dorthy se už dávno vymanila z jeho tyranské moci. „Jsou to všechno moje promrhané peníze! Onbu! Zaplnil jsi tento dům pobudy, cizáky, kteří prolili hrdlem pot mého dětství! Tady už není žádný dům, otče.“

Vycítila jeho úmysly a hbitě uhnula, když se po ní neohrabaně ohnal. Jeho pěst udeřila do zdi a on ji sevřel, náhle plný lítosti. „To je osud,“ pronesl, „to je osud.“ Jeho mandlové oči se přimhouřily, na černých řasách se zaleskly slzy. Přerývaně dodal: „Odpusť mi, dceruško.“

Na okamžik, na jediný kratičký okamžik pocítila Dorthy ošklivou vlnu lítosti, jako kdyby se jí v krku svíjel červ. „Kde je moje sestra?“ otázala se rázně. „Kde je Hiroko?“

„Spí, všichni teď spí.“ Za okamžik dodal: „Počkej, dcero, počkej na mě!“

Ale Dorthy už ho odstrčila stranou.

Spěchala dlouhou chodbou, tvořící páteř budovy, otvírala jedny dveře za druhými. Většina místností byla zaprášená a prázdná. V jedné byl navršen těžký nábytek až ke stropu: v další spala skupina lidí na zpřeházených matracích, těžký vzduch v místnosti byl vydýchaný a páchl. Dveře do vedlejší místnosti byly napůl otevřené a Dorthy nahlédla dovnitř.

Její strýček Mišijo, oblečený v ušmudlaném jukata, k ní vzhlédl, jediné zdravé oko se zalesklo v příšeří. Vedle něj pohlédla na Dorthy nahá dívka a vzápětí si přitiskla ruce na ústa. Byla to Hiroko.

Po prvním šoku následoval ledový klid. Dorthy nařídila sestře, aby se oblékla, ignorujíc Mišijovo blábolivé opilecké vysvětlování, otočila se k němu zády a vystrčila Hiroko před sebe do chodby. Mišijo se rozkřičel. Než se Dorthy s Hiroko dostaly na verandu, začali se ze všech koutů domu sbíhat lidé.

„Kam jdeme?“ Ještě napůl spící Hiroko si odhrnula dlouhé rovné vlasy z vyzáblého obličeje, když přecházely haraburdím zaplněný dvorek. Pes se na ně díval, ale nezaštěkal.

„Ach, Hiroko!“

„Ostatní muže ke mně nepouštěl,“ řekla dívka.

Za nimi se ozvaly výkřiky. Dorthy se otočila a spatřila, jak se na verandu vyřítilo několik lidí, cítila jejich neblahé úmysly jako blížící se bouřku. Chytila svou sestru za zápěstí, proběhly bránou a vletěly do hustého porostu eukalyptů. Během pěti minut dosáhly okraje suché buše. Slunce zapadalo a každé křovisko zářilo jako v plamenech. V dálce kvílel startující motor.

„Budou nás hledat,“ řekla Hiroko a tiskla si šaty k tělu. „Ach, Dorthy, neměly jsme utíkat!“

„Kterým směrem je město?“

Hiroko ukázala rukou a Dorthy vyrazila kolmo k tomuto směru. „Ukryjeme se, a až se setmí, utečeme. Neměj strach, poznám, jestli je někdo nablízku. Umím se dobře skrývat.“

„Pamatuju si, jak jsi našla toho malého chlapce. Někdy si přeju, abych byla jako ty, sestřičko Dorthy.“

„Asi bychom byly obě nešťastné.“

Brzy jim dům zmizel z dohledu. Kdesi v dálce si hlasitě stýskal pes, prašná stopa se scvrkla do kolejí po nákladních autech. Hiroko odvedla Dorthy do vyschlého mělkého koryta, a tam se krčily, dokud obloha neztemněla. O poznání klidnější Dorthy si uvědomila, že v domě nechala svůj raneček; naštěstí v něm nebylo nic, co by nutně potřebovala. Tahle část jejího života byla uzavřena. Všude kolem bzučel a hvízdal hmyz. Dorthy se neúspěšně pokusila rozšířit své Nadání a zalitovala, že si nevzala tabletky protilátky, zatímco jí Hiroko vyprávěla o ranči, o otcových nadějích na zřízení jakéhosi střediska japonské kultury, zhroucených pod tíhou lhostejnosti a nezájmu otrhaných tuláků a povalečů, vesměs přátel strýčka Mišija, který otce vysával. „Když umřela matka, vzdal to,“ řekla Hiroko. „Od té doby už nesáhl na jediný zemědělský stroj a všechna úroda zašla. Dobytek vyhubl, sluneční elektrárna nefunguje, ale jemu je to jedno. Nestará se dokonce ani o strýčka Mišija a o mě.“

Rozplakala se a Dorthy ji objala a utěšovala. „Já už najdu nějaké místo, kde budeme moct spolu žít. Zbylo mi trochu peněz. Ach, Hiroko, to je ale návrat domů!“

Hvězdy se tlumeně mihotaly na horké noční obloze, když se dívky pomalu pustily směrem k městu. V jedné chvíli Dorthy ucítila skupinku lidí, která se k nim blížila, ale jejich pátrání bylo hlučné a nesystematické, takže ve tmě a s jejím Nadáním nebylo těžké se jim vyhnout. Během cesty vyprávěla své sestře o Institutu a o svých plánech studovat astronomii.

„A proto to pochopíš. Protože to musíš pochopit.“ To nebyl hlas Hiroko, vlastně to vůbec nebyl lidský hlas.

Dorthy se zastavila. Přízračná postava vedle ní byla příliš vysoká, než aby to byla její sestra, ale v té tmě nemohla rozeznat, kdo to je. „Neboj se,“ řekla ta postava a ukázala vzhůru k nehybným, světélkujícím oblakům mezihvězdného prachu, která halila oblohu kolem mezery, v níž zářila jediná hvězda, tak jasně, že skrz mračna vrhala propletené stíny. „Tam jsme se vydali nejdřív,“ řekla ta postava. „Do nitra. Hledat hvězdy, jako je ta naše.“

A na okamžik Dorthy ucítila bolestně závratný pocit, jako by se řítila vzhůru k obloze.

Svět se k Dorthy vracel po kouscích. Ležela na zádech v jakémsi altánku vysekaném ve změti hustých liánovitých rostlin. Mezi kmeny bachratých stromů na ni seshora dopadala slabá záře, tříštící se mezi zřasenými pásy listí v polostín. Andrews ležel nedaleko od ní, zvolna a rovnoměrně oddychoval s rukou přes obličej. Uvědomovala si předivo jeho snů: její Nadání bylo ještě aktivní. Když pohlédla na svůj časoměřič, zjistila, že uplynula teprve hodina.

Svlažila si rty jedním douškem vody nevalné chuti z polní láhve a znovu si lehla, aby přemýšlela o tom snu. Kdesi hluboko v mysli stále kráčela se svou sestrou horkou australskou nocí směrem k městu. Našla pro Hiroko byt v Melbourne a otevřela jí kreditní účet. Dívka tvrdila, že bude v pořádku, že se o sebe postará, a tak Dorthy, i když váhala, nakonec odjela do Ria, aby se ucházela o svůj první kontrakt jako senzibil na volné noze. Každý týden posílala Hiroko peníze, ale kdykoliv se s ní snažila telefonicky spojit, její sestra nebyla doma, a tak si Dorthy během těch tří měsíců ve Velké Brazílii dělala stále větší starosti. Jenomže nemohla odejít od své práce – potřebovala peníze.

Neřekla Hiroko celou pravdu, pořízení bytu totiž pohltilo většinu z toho mála, co si dokázala našetřit. Zbytek si vzal její otec. Když se Dorthy konečně vrátila do Melbourne, byla Hiroko pryč. Odešla nejspíš už týden po odjezdu Dorthy a vrátila se na zanedbaný a rozpadlý ranč za svým otcem a strýčkem Mišijem. Její krátký ručně psaný vzkaz nic nevysvětloval, byl hádankou, nad kterou si pak Dorthy lámala hlavu dlouhá léta.

Nedokážu žít mezi cizími lidmi.

Dorthy ho dodnes zcela nepochopila.

A ten zbytek snu, zvláště když se nakonec proměnil v noční můru, vynořil se opravdu z její mysli? Dorthy, cvičená odhalovat stíny cizích vlivů ve svém vědomí, měla podezření, že nikoliv. Byl jí podstrčen, aby připravil cestu. Ale cestu k čemu?

Zanechala Andrewse napospas jeho snům a klestila si cestu propletenou vegetací. Průrva začínala nedaleko odtud, a tak se posadila na zem a pozorovala stromy, které zahalovaly většinu bludiště zdí a věží na druhém konci rozsedliny. V tuto chvíli nic nevnímala, zcela určitě ne tu nebezpečnou, oslňující záři, která vtrhla do její mysli. Zmizel dokonce i ten tísnivý pocit, že ji něco sleduje. Nevěřila, že je to pouhá souhra náhod.

Váhavě a neklidně se začala soustředit, odpoutala se od světa, a pak od svého já, volně se vznášela nad svým smyslovým centrem. Pomalu, pomaloučku k ní začala doléhat mdlá světla jiných myslí, jako světélkování drobných živočichů z bezedných hlubin oceánu. Byla od nich příliš daleko, aby rozeznala víc než pouhý fakt, že tam jsou, všechny pospojované v nehybný obrazec, který už odhalila v mysli nového pastevce, když ji unesl v pevnosti.

Netrvalo dlouho a ve svém soustředění si uvědomila, že se k ní blíží Andrews. Neochotně se nechala vyrušit a cítila své já, jak se jí rozlévá po těle. Neohrabaně si stoupla a spatřila, jak jeho přízračná postava s puškou zavěšenou přes rameno přichází kamenitou krajinou utopenou ve stínech. „Proč jste mě nevzbudila?“ řekl jí rozzlobeně. „Nevěděl jsem, kde jste!“

„Přesto jste mě našel docela snadno, takže se tak moc nestalo.“ Jeho zloba ji oslepila jako oslňující světlo ohňostroje nepoddajného ega. „Jsou tam pastevci. Nevím přesně kolik, ani co tam dělají. Budu tam muset jít. Sama.“

„Pastevci, ale Grand Boojum ne, co?“

„Prosím?“

„Ta inteligence. Nepřítel.“

„Pořád si ještě nejsem jistá, že je to nepřítel. Ale teď tam není.“

Andrewsova zlost neznatelně přešla v zájem. „Ale byla tam přece, ne? Byl to ten důvod, proč jste omdlela?“

„Asi ano. Jenomže jsem se nedozvěděla nic nového. Víte, Andrewsi, jsem ještě pořád moc daleko. Musím dolů. Sama.“

Chvilku uvažoval, zda se s ní má přít. „Budiž, doktorko. Zoufalá doba vyžaduje zoufalé činy, viďte? Budu pátrat na vlastní pěst. Sejdeme se v úkrytu, který jsem vysekal v lese. Souhlasíte?“

Dokázala rozeznat pouze jeho široký úsměv, taková už byla tma. „Ano.“

„Už jste se z toho záchvatu vzpamatovala?“

„Řekla bych, že ano.“

„Dobrá. Přesto prosím, ať vás nenapadne sejít až tam dolů pod stromy, do těch budov, nebo co to vlastně je. Nemělo by cenu nic zjišťovat, kdybyste se nemohla vrátit a povědět mi o tom.“

„Ach, umím se o sebe postarat. A doufám, že vy taky.“

Dorthy si dala pozor, aby neřekla nic jiného, co by mu odhalilo nebezpečí, v němž se ocitli, past, která nad nimi zřejmě už zaklapla. Vyřazení Andrewse z první linie jistě zraňovalo jeho hrdost, ale třeba by jí mohl bránit v její vlastní iniciativě a také už nyní ve skrytu duše toužila vypátrat podstatu té záhady. Když se obrátila a začala sestupovat ze srázu, Andrews na ni tiše zavolal: „Zlomte vaz.“ A vytratil se dřív, než mu stačila odpovědět.

Sestup ze srázu po hrubém štěrku a v rudém pološeru dal Dorthy pořádně zabrat. Za nějakých dvacet minut se usadila za drolícím se lávovým hřebenem. Pod ní se táhlo malé vyschlé říční koryto – kolik tisíc let už je suché? – z větší části zakryté změtí popínavých rostlin. O něco dál se do opačného svahu začínaly šplhat stromy a pod nimi se bez jakéhokoliv zjevného systému větvily dlouhé temné zdi.

Uvnitř těch zdí byli pastevci.

Po jediné dominantní mysli, se kterou se Dorthy setkala v pevnosti a v lese u jezera, nebylo ani památky. Namísto toho byly jednotlivé mysli pastevců opředeny sítí předepsané činnosti, vytvářející společně pevnou hierarchii samostatných jednotek. Nyní, když se dostala blíž, dokázala rozpoznat rozdíly mezi nimi, všimla si, že jiskry některých individuálních myslí v sobě nesou prakticky jen vrytá omezení jejich poddanství, a v ostatních zářila jen velmi mdlá inteligence. Ale kde potom byla ona výjimečná mysl, která celému tomuto sídlu vládla?

Spolkla další tabletku protilátky a čekala. Třela si ruce a celá se třásla v čerstvém větru, který bez ustání vanul roklí z pouště. Zkusila zaměřit své centrum – neponořila se hluboko, obávala se zkoumat jednotlivé pastevce pro případ, že by tohle celé byla nějaká past – v jejím vědomí se však odrážela jen spředená síť myslí pastevců. Nedaleko odtud se nad korunami stromů zvedala osamělá věž s rovnou střechou a bez oken. Ať už sloužila k jakémukoliv účelu, žádní pastevci v ní nebyli – všichni se nacházeli v bludišti zdí pod stromy – ale Dorthy náhle vytrhlo z jejích přelétavých úvah, když se věž zničehonic rudě zableskla. Jakýsi podivný poryv stěsnal vzduch nad ní do jakési čočky a zesílil poslední světlo zapadajícího slunce do jediného paprsku. O chvilku později prostoupila všechen vzduch kolem Dorthy zlověstná rudá zář, jak paprsek světla proudil rozsedlinou do paraboly radioteleskopu. Na okamžik se zdálo, že celý komplex vzplane. Potom slunce sestoupilo o trochu níž. Prst světla zanikl a zmizel z černé paraboly. Anténní komplex vyhasl, jakmile se vzdušná čočka za Dorthy zachvěla a rozpustila se.

Nad pásem stromů šplhaly po druhém srázu rozsedliny miniaturní postavičky osvětlené slábnoucí září. Dorthy spěšně vytáhla dalekohled a rozeznala čtyři pastevce, kteří stoupali po úzkých schodech vysekaných v čedičové skále.

Pustila se kolem stromů v rovnoměrné vzdálenosti od okraje paraboly, jejíž matně černý povrch bez sebemenšího švu přecházel v podložní skálu. Přestože se tato cesta stáčela z dohledu zdí bludiště, zaznamenala Dorthy opět onen tísnivý pocit, že je sledována, takřka hmatatelný pocit jakési tíhy na zádech.

S tímto pocitem došla ke schodišti a začala po něm stoupat. Schody byly vysoké, dlouhé a hladké jako zrcadlo, neměly žádné zábradlí, kterého by se mohla zachytit, kdyby uklouzla. Vybíhala je prakticky po všech čtyřech a nahoru dorazila zpocená a bez dechu. Podél hřebenu hor se od ní vzdalovala jakási chladná elementární mysl.

Pokračovala dál ve stínu stromů a na oči si nasadila vypouklé čočky infračervených brýlí. Rázem bylo všechno zrnité a vytrácelo se ve tmě, takže nyní veškeré předměty cítila úplně stejně jako viděla, zprohýbaný kořen, kmen stromu. Když tápala kolem sebe, vystupovaly z čista jasna několik centimetrů před jejím obličejem ze zrnitého šerosvitu větve s jakoby koženými listy. Byla si dobře vědoma toho, že tvorové, které stopuje, jsou masožravci uvyklí nočnímu lovu. Ti určitě dobře věděli, kam jdou, když přecházeli po hustém rostlinném koberci louky pod hřebenem. Dorthy však za nimi klopýtala, vedena především svým Nadáním.

Avšak pastevci si její přítomnost neuvědomovali, a když se konečně zastavili, mohla se Dorthy připlížit nízkou vegetací až k místu, kde na okraji louky stál jeden ze stožárů podepírajících anténní komplex – právě ten, na který Andrews před pár hodinami vylezl. Navzdory infračerveným brýlím dokázala Dorthy ve tmě jen stěží vysledovat jeho zahnutý tvar. Ti čtyři pastevci se vedle něj skrčili do dřepu – byli to samci, ale ne noví samci, a chovali se podivně klidně a bojácně – každý se skrčil do jednoho rohu čtverce, v jehož středu svítilo světlo.

Světlo vrhalo mihotavé stíny na jejich černou srst, na kápě lysé kůže, které jim povlávaly kolem úzkých obličejů, probleskovalo v jejich velkých očích, protože upřeně pozorovali jeho zdroj, dlouhé rudé a oranžové proužky, navzájem propletené, podél nichž přejížděly nahoru a dolů namodrale svítící body, celé se to strašidelně vznášelo ve vzduchu a Dorthy z té intenzity zesíleného vidění bolely oči. Občas se objevila drobná kmitající světélka, rychle stoupala do výše a zhasínala stejně náhle, jako vznikala.

Když jeden z pastevců natáhl těžkou paži a mávl jí mezi světly, na vteřinku znehybněla, a potom se proplétala do lehce pozměněného obrazce, modré body se shlukly k jedné straně. Ve středu paraboly se na pozadí hvězdné oblohy plynule a nehlučně posunul stín anténního komplexu a lano spojující ho se stožárem vypadalo, že se spíše smršťuje, než navíjí. Dorthy na něj hleděla, dokud pohyb neustal, a potom její zrak začal hledat souhvězdí na obloze – příliš se od pozemských konstelací nelišila. Andrews to vlastně říkal: v rozlehlosti Galaxie není patnáct světelných let žádná velká vzdálenost. Támhle je samozřejmě protažená Labuť a dlouhý Had směřující do řeky mléčného prachu, která se rozlila přes celou nebeskou klenbu.

Pastevci se posadili na zem a neustále sledovali vlnící se světelný obrazec. Dorthy to táhlo do jejich středu, jako se rostlina zvolna a neodolatelně natáčí ke slunci.

O hodinu později přišla k sobě, nohy ztvrdlé v křečích. Stejně jako pastevci se ani ona za celou dobu nepohnula. Pastevci se nyní neslyšně ubírali kolem stožáru směrem k rozsedlině. Světlo zmizelo a koberec rostlin ozařoval pouze mrazivý jas hvězd. Kromě jiného věděla, že se vrátí: a tentokrát s nimi bude taky jejich vládce.

Nemusela jít daleko, aby našla úkryt, který Andrews vysekal v houštině, vděčně se v něm rozvalila, odstrčila nepohodlné infračervené brýle a třela si bolavé nohy. Neznámé pojmy, které nasála od pastevců, jí vystupovaly ve tmě před očima jako mžitky a ona se do nich natolik pohroužila, že si ani neuvědomila Andrewsův návrat, dokud nezaslechla, jak se prodírá houštím. Došlo k nějaké velké chybě.

Dřepl si před ní, v temnotě houštiny ho viděla jen jako mohutný stín. „Viděl jsem vás, jak tam nahoře sledujete pastevce,“ řekl. „Zjistila jste, k čemu slouží tohle místo?“

Dorthy si navlékla upínací pásek infračervených brýlí na hlavu a srovnala si čočky na očích. Andrews a houština v pozadí se ukázaly v černobílém zrnitém obraze. Nervózně mu odpověděla: „Tohle byli jen služebníci, sice samci, ale nikoliv noví. Myslím, že jsou nějak vykleštěni. Vykonávali počáteční operaci, vpodstatě zaměřovali anténu. Ať už všechno tohle ovládá kdokoliv, třeba váš Grand Boojum, nakonec se přece jen dostaví.“ Zaváhala, ale nedalo se tomu vzepřít. „Já vím, co jste provedl.“

Bylo to poprvé, kdy mu jasně dala najevo, že zná jeho myšlenky, a přestože byl Andrews nervózní a rozrušený, vyrazilo mu to dech.

„Proč jste ho zabil?“ zeptala se.

„Myslel jsem si, že dovedete číst mé myšlenky.“

„Teď je schválně odvádíte jinam. Jen mi to povězte.“

„Já se to nesnažím nijak tajit. Prostě něco kutil u toho popínavého stonku, který jsem přesekl, přišel, když jsem se maskoval na kraji lesa, abych vás odtud hlídal. Mohl mě kdykoliv uvidět a ztropit poplach, tak jsem ho zastřelil. Tělo jsem ukryl, nemusíte si dělat starost, že by nás objevili.“

„Mám dojem, že Grand Boojum o nás ví od té chvíle, co jsme vylezli z toptery.“

„To je jedno, protože to, co jsem potřeboval vědět, jsem už zjistil. Ty složité budovy tam dole mezi stromy jsou všechny nadzemní, takže se dají lehce kauterizovat.“

„Kauterizovat?“

„Zlikvidovat. Vybombardovat, paní doktorko. Jeden malý zářič urychlených neutronů teleskopům ani budovám neuškodí, jenom pastevcům. A taky Grand Boojumovi, jestli existuje.“

„Už chápu. A kam se poděly všechny ty vaše krásné řeči o potřebě dobrat se pravdy, o záchraně vědeckého programu?“

„Ten se zachrání. Tady je střed veškerého dění, i vy jste o tom přesvědčena. Ta inteligence, Grand Boojum, je prapříčinou nepřátelství na této planetě. Zlikvidujeme ji a věřím, že tak uklidníme armádu. Víte, armáda je v podstatě docela primitivní, měla tak málo času na nějaký vývoj. Když je podrážděná, zareaguje, jak by se dalo očekávat, a pak, po té křeči, když se nerv zase uvolní, opět znehybní. A my budeme moct dokončit naši práci.“

„Vždyť vůbec netušíte, co chcete zničit! To nemůžete, to nesmíte obětovat, právě teď, když je rozluštění záhady zvané Alea na dosah – proč sem přišli, odkud pocházejí – všechno, co se potřebujete dovědět.“

„Na to není čas, paní doktorko. Nemůžeme tady zůstat donekonečna. Je to příliš nebezpečné a navíc plukovnice Čangová může nabýt dojmu, že už jsme mrtví, a bude podle toho jednat. Angela taky nebude vyčkávat v poušti věčně, vždyť víte. Ne, něco se obětovat musí, a čemu byste dala přednost vy? Téhle oáze, nebo celé planetě? Protože na tuhle otázku se to celé scvrkne.“

„Ale pořád ještě trochu času máme. Už brzo se všechno odhalí, já to vím.“

„Vy to víte,“ parodoval ji posměšně.

„Ano, vím to. Předávalo mi to pokyny ve snech. Myslím, že to chce, aby…“

„Sny nemají žádný význam, paní doktorko. Armáda na ně rozhodně nedá. Ta inteligence je tady, tolik je nám známo. Omdlela jste, protože do vás vnikla. To je všechno, co jste s určitostí zjistila, ačkoliv připouštím, že jsem doufal ve víc. Ale politika je umění možného, a tak to není ani tolik důležité. Všechno, co se potřebujeme dozvědět od pastevců, bude i v ostatních oázách – copak vás ten ohňostroj nepřesvědčil? Já jsem tedy názor změnil. A začínám mít pocit, že pastevci, správci, jsou služebníci té mrchy tam dole, takže jakmile ji odstraníme, budou naprosto neškodní.“

Andrewsův nevzrušený monolog zněl tak příjemně přesvědčivě – neboť on opravdu věřil, že tohle je správné udělat, musel tomu věřit – že udržoval Dorthy v jakémsi hypnotickém stavu. Když skončil, tiše pronesla: „Vy jste mizera, Andrewsi. Tohle jste přede mnou zatajil.“

V obrysech jeho obličeje, který viděla přes infračervené brýle, vytušila jeho úsměv. „To vás na tom asi nejvíc štve, že jste to neuměla vytáhnout z mé hlavy svou vůlí. Ach, paní doktorko, Dorthy, říkal jsem vám jednou, že znám lidi s Nadáním, a ti mě už nějakou tu lest naučili. A tak jsem vás mohl oklamat, mé obyčejné mysli neobdařena Nadáním se podařilo před vámi zachovat tajemství. Nic si z toho nedělejte.“ Natáhl k ní ruku, to už ale předvídala – mohl před ní skrýt pár myšlenek, ale zamaskovat hrubé svalové podněty, které vystřelují před každým pohybem, nedokázal. Ve chvíli, kdy po ní sáhl, Dorthy vyrazila do hustého podrostu. Andrews zaklel a klopýtal za ní. Proklouzla houštinou do volného prostoru pod stromy, všechno bylo zrnitě černobílé a podivně dvojrozměrné, jakýsi nakreslený labyrint, jehož prostorovost pocítila, až když se do něj vnořila. Andrews na ni tichým hlasem volal, oslovoval ji jménem. Ale Dorthy prchala dál, vyhýbala se stromům, zakopávala o kořeny, padala a znovu vstávala, aby pokračovala v útěku. Byla o dost menší než on, a tak se mohla lesem pohybovat obratněji. Taky vždycky věděla, kde právě Andrews je i jaké má zhruba úmysly a kam zamíří. Jeho hlas, v němž se nyní mísila zlost se strachem, stále slábl. Zanedlouho se vytratily i stopy jeho myšlenek. Byla sama.

O něco později se ukryla na okraji louky u stožáru a čekala na návrat pastevců. Lehla si na záda a pozorovala hvězdy, které pokrývaly nebeskou klenbu od obzoru k obzoru. Přímo nad její hlavou stál Střelec a střed Galaxie, kolem něhož se majestátně otáčelo kolo čtyř set miliard sluncí. Slunce a slunce a opět slunce. A tohle je jenom jediná z galaxií ve skupině blízkých galaktických soustav, vůbec ne největší z přibližně tisícovky dalších, lemujících jednu z mnoha vlnek prostoročasu, které se vzedmuly po výbuchu prahmoty… a opět, tato galaktická soustava není v žádném případě největší mezi miliónem dalších soustav ve známém vesmíru. Co je proti tomu všemu jakékoli lidské snažení, kterýkoli lidský život? Samozřejmě nic. Ale přesto vzácnost. Hvězdy zůstanou hvězdami, nic víc. Žena je víc, protože má možnost se reprodukovat, stejně jako i pouhá bakterie je víc, neboť bakterie se vyvinuly v ženy a muže, a každý je jedinečnou bytostí… Andrews zastává přesně opačný názor: totiž že lidský druh má význam jako celek, že jednotlivec je pouhou nahraditelnou buňkou v té slepé vnější hnací síle, která se rozrůstá jako nějaký plevel mezi hvězdami. Dorthy si vzpomněla na týden strávený na Velkém bradlovém útesu, kdy rukama v rukavicích lovila v koralových hradbách hvězdice, ty nenasytné, pustošivé ostnokožce. Trnové koruny. Andrews měl představu, že lidstvo tyje z útesů Galaxie, využívá je nehledě na jejich vlastní hodnotu. Jelikož mrtvá hmota stejně jako život hledá svou formu, poslušná zákonů vetkaných do samotného jádra atomů, opakuje se spirála galaxie v prstenci výběžků okolo jediného korálového organismu, který slepě a v nevědomé součinnosti s miliardami dalších staví rozlehlé korálové útesy. Jediný rozdíl spočívá v tom, že formy hmoty se dají předvídat snáz než nevyzpytatelné projevy života, a to byl jeden z důvodů, proč Dorthy přitahovala astronomie.

Nedokážu žít mezi cizími lidmi.

Možná, že už to teď začínala chápat. A vzpomněla na slova Arkadije Kilcera, že se izoluje, protože se brání začlenit se mezi ostatní a otevřít hranice svého já, což takové začlenění vyžaduje. Převalila se na břicho. Zrovna teď se jí vůbec nechtělo přemýšlet o Arkadijovi nebo o Hiroko.

Mezi stromy v rozsedlině nyní protínala temnotu slabá záře, změť světelných bodů, v níž se tam dole rýsovaly zakřivené zdi, a tady špička stožáru, výsměšný kontrapunkt hvězdám nahoře. Dorthy uvažovala, jestli Andrews znovu sešel dolů, aby zachránil alespoň kousek své hrdosti, a doufala, že ne. A co když se vrátil k Angele Sutterové, co když ji tady zanechal svému osudu? Jaká pak bude cena za poznání?

Jenomže Dorthy byla svým způsobem stejně paličatá jako Andrews – a on, i když byl jistě odvážnější, až pošetile odvážný, musel vystačit jen se standardním lidským vybavením. Dorthy tolikrát v životě pociťovala své Nadání jako prokletí, skvrnu, kterou se snažila vymazat, když začala studovat astronomii (a protože své Nadání nevyužívala, postrádala i politické kontakty nutné k tomu, aby se vyhnula vojenským odvodům, které ji dovedly až sem). Ale teď a tady, na okraji nepozemského lesa, si uvědomovala, jak moc ho potřebuje, přestože ho nechávala záměrně zkomírat v obavách, že by se měla v jeho plné síle setkat s tou děsivě výjimečnou myslí. A potom přestala přemýšlet a nasadila si na oči infračervené brýle. Zbytkem svého Nadání ucítila, že pastevci přicházejí na smluvené místo.

Poznala ovládané neutrální samce, které už jednou viděla. Teď však byl v jejich středu i vůdce, jehož mysl zářila jako laser mezi svíčkami, ohnivé nebezpečí, i když teď právě nebylo zaměřeno proti Dorthy a její Nadání bylo téměř vyčerpané. Dorthy konečně pochopila, proč tady veškerá technologie přežila.

Jejich vůdcem byla neutrální samice.

Její odulý stín podpíraný dvěma samci se pomalu a s námahou sunul po pruhu louky ozářené svitem hvězd. Potom se zastavila a s mručením se zvolna usadila na zem. Samci si uctivě dřepli za ní, a v tu chvíli se ve vzduchu rozvinuly proužky oranžového a rudého světla. Nyní Dorthy viděla samici do obličeje: vypouklé čelo vrhalo stín na velké oči, drobná ústa se neustále pohybovala, jako by žmoulala žvanec tabáku, zduřelá a vrásčitá kápě jí v tlustých záhybech přepadávala na široká ramena, porostlá srstí.

Nad černou parabolou se začala pomalu a plynule posouvat černá anténa, dokud nemířila přesně do místa, které Dorthy vytušila, přímo do zenitu. Do souhvězdí Střelce, srdce Galaxie. Došlo jí, že obřad už určitě započal, a opatrně, zlehka přenesla své vytrácející se Nadání na skupinku vedle stožáru.

A takřka okamžitě ji strhl prudký vír.

Jako by jí rozpoltili lebku a vecpali do ní celý Vesmír. Bombardovaly ji hvězdy, z rozvinutého středu explodovaly zářící skvrny, zavířily kolem ní a zmizely, zatímco k ní přilétaly další. Vzápětí proletěla závoji prachu, které se vznášely před jádrem. Za závoji něco bylo, jakési ostražité vědomí, a Dorthy se k němu propadala podél zhuštěných geodetických čar časoprostoru. Prach zmizel. Kolem ní žhnuly zbytnělé hvězdy, stravované plamenem podivných fúzí, zářil proud těžkých atomů narušující čistou průzračnou píseň vodíku a hélia, atomů vyvržených výbuchy nov a supernov a pohlcených sílou kompaktních hvězd, atomů zářících zlověstným rudým, modrým či bílým světlem. Hnědí a červení trpaslíci křepčili kolem dokola; v dosahu kompaktních hvězd vířily ve složitých tancích pětičetné a sedmičetné systémy. Jen málo z nich mělo planety, avšak vytrvalé pátrání bylo neúnavné, ta nikdy neukojená chuť červa v jádru, který ve skutečnosti požírá sám sebe, zatímco neustále bloudí svým pohledem dál a dál.

Dorthy sebou škubla a stáhla se mezi vířící hvězdy. Znehybněla. Cítila, jak se scvrkává pod tím smrtelným pohledem, rozzářené jádro kroužící mezi oblaky mezihvězdného prachu, obyčejné hvězdy letěly kolem ní nazpět, jak se smršťovala do svého já, do důvěrně známých rozměrů svého těla.

Na oční víčka jí zaútočilo rudé světlo. V hlavě otupující bolest, v nose ostrý zápach. Dorthy se zvedl žaludek a otevřela oči.

Zděšení jí proniklo každým nervem a po čtyřech se stáhla dozadu. Na druhém konci malé kulaté místnosti seděl v podřepu pastevec a nezúčastněně ji pozoroval. Jeho černé oči se leskly jako veliké, nebroušené opály ve stínu vrhaném kápí z hlubokých záhybů kůže, jiskřičky rudého světla, krvavého jako syrové maso, se tříštily na každém chlupu jeho černé srsti.

Dorthy byla uzavřená ve své lebce. Během té doby, než znovu nabyla vědomí, protilátka úplně přestala působit. Měla sice na sobě stále svoji kombinézu a vypadalo to, že jí z opasku ani z kapes nic nesebrali, avšak neměla jinou zbraň než nůž, nic, co by jí kromě vlastního důvtipu a vědomostí mohlo pomoci.

Když si pastevec všiml, že se probrala, obrátil se a rychle se protáhl nízkým průlezem. Dorthy pochopila, že se ocitla v jakési kulaté cele s hladkými stěnami, ozářené nepřímým rudým světlem. Připadala si jako ve skořápce vyfouknutého vejce.

Za chvíli se pastevec, nebo jiný, který mu byl velmi podobný, vrátil. Třemi dlouhými, neohebnými prsty, jež vyrůstaly proti sobě kolem lysé dlaně, ji pobídl ven malým průlezem. Musela se shýbnout a pastevec za ní prolezl po čtyřech. Kolem nich se nahoře na hladkých zdech mihotaly světelné proužky, zářící tak, že zdánlivě uzavíraly prostor nad sebou v neproniknutelný černý strop, a od Dorthy se na všechny strany rozbíhalo mnoho světlých krátkých stínů.

Pastevec ji opět popohnal.

Setřásla ze sebe jeho dotek a řekla: „No tak mi sakra ukazuj, kam mám jít.“

Pastevec, jako kdyby jí rozuměl, poskočil několika plavnými skoky před ni, otočil se, aby se přesvědčil, že ho následuje, a pak se dal znovu do pohybu a vedl ji úzkými, strmě stoupajícími chodbami s hladkými zdmi po stranách. Z pružné černé podlahy vyrůstaly hladce, bez jakékoliv spáry, stromy a v místech, kde byly světelné proužky rozmístěny trochu řidčeji než obvykle, spatřila Dorthy nad vršky zdí větve. Nepotkávali žádné jiné pastevce, ale tu a tam se na vysokých výčnělcích tísnily skupinky živočichů velkých jako opice, s dlouhými vidlicovitými ocasy a hedvábnými kožíšky, kteří ji upřeně pozorovali, když je míjela. Přikládali si dlouhé prsty na své drobné čumáčky, jako nějací učenci hloubající nad nenadálým úkazem, který je vytrhl z jejich soustředěného bádání.

Náhle chodba zahýbala za roh a Dorthy vyšla za pastevcem na jakési uzavřené nádvoří, v jehož rozích stály kruhové věže. Na opačné straně nádvoří vytvořil hlouček pastevců nepravidelný půlkruh, někteří seděli na zemi, jiní stáli rozkročeni, oba páry paží složené na vyklenuté hrudi. Všichni upírali zrak na Dorthy, které se rozbušilo srdce, když následovala svého dozorce do středu nádvoří, kde ležela, nehybně jako nějaká obrovitá vycpaná loutka, neutrální samice. Jeden z těch živočichů podobných opici jí seděl na rameni a zahnutými prsty jí pročesával černou srst.

Přestože Nadání Dorthy bylo odstíněno implantátem a přestože nebyla vůbec zklidněná a nesoustředila se na své senzorické centrum, připadalo jí, že kolem neutrální samice pluje jakási aura, stejně neklidná jako hvězdná koróna a vytvořená stovkami jasných bodů, které poletovaly ve dvojitých lalocích, vzdouvajících se od společného středu.

Nikdo nevydal žádný signál, ale jeden z pastevců, kteří stáli za obrovskou samicí, neohrabaně poskočil dopředu. Působil velmi zbědovaně, srst měl zcuchanou a matnou, kápi povislou jako stařecké vole. Rozechvěle pohlédl na Dorthy, potom na neutrální samici. A pak promluvil. Měl velmi vysoký hlas, trochu zastřené a protažené souhlásky, ale jinak byla jeho řeč lidská, čistá portugalština bez cizího přízvuku.

„Budu k vám hovořit prostřednictvím mého služebníka. Naučil se vašim obyčejům, třebaže ho to stálo zdravý rozum. Nicméně nám postačí. Buďte vítána v mé oáze. Je mi známo, že jste astronomka. Máme si toho v čase, který spolu strávíme, asi hodně vysvětlit. Prosím, vezměte na vědomí, že já o vás leccos vím.“

„Pak tedy určitě víte, že nemáme v úmyslu vám nijak uškodit,“ odvětila Dorthy tak vyrovnaně, jak to jen zvládla. Vždycky si představovala, že až přijde smrt, uvítá ji jako věčné blažené ticho, ale teď cítila, jak strašně moc se jí chce žít.

Neutrální samice se na ni pozorně podívala. Ačkoliv ležela na zemi opřená o jednu paži a Dorthy stála před ní, jejich oči byly ve stejné výši. Živočich, který samici pěstil srst, se jednou rukou držel její vyboulené kápě a svýma velikýma očima Dorthy rovněž sledoval.

„Vy možná ne,“ pravila samice. Pokud v tom měla zaznít ironie, ztratila se při překladu.

„Pokoušeli jsme se navázat kontakt v jiné oáze.“

Rozdvojený závoj se na okamžik zachvěl. „To je mi známo. Ovšem, mí bratři a sestry si s vámi neporadili, protože vám nerozuměli. A jejich proměněné děti, jakmile vám porozuměly, si přály vás zničit.“

„Ale vy jste přece o nás věděla. Rozuměla jste nám. Smím se zeptat, jak…“

Náhle se ve vzduchu před neutrální samicí rozvinul obrazec z oranžového světla. Mávla do něj tříprstou rukou a nádvořím se rozezněla děsivá kakofonie lidských hlasů. Tlumočník se zachvěl. Oranžová pavučina se pokryla kmitajícími modrými světly, samice ukázala na jedno z nich, které začalo poblikávat mnohem jasněji, nesrozumitelné blábolení zesláblo a jediný ženský hlas úsečně hlásil sérii čísel. Na chvíli se odmlčel a řekl: „Ne, bod dva nula tři na azimutu, nebo to budete mít z větší části kolem přivrácené strany, copak to nevidíte?“ a potom pokračoval ve výčtu čísel. Neutrální samice natáhla ruku, pavučina světel pohasla a hlas zanikl v půli slova.

„Jedna moje sestra postavila kdysi dávno analytické přístroje na pozorování oblohy,“ řekl tlumočník. „Zůstaly zachovány z důvodu, který po mně nikdo nemůže chtít, abych si pamatovala, a protože přiletěla vaše flotila, uložila jsem jim úkol zkoumat vaši řeč: můj ubohý bratr tady vedle mě pak vstřebával výsledky. Vezměte tedy na vědomí, že vaše komunikace pro mě není neznámá. Pohyb jediného elektronu okamžitě posune orbit nekonečného množství dalších elektronů po celém Vesmíru. Takhle jsem se toho hodně dověděla, ale také se mi podařilo získat posvátný dokument, který mi poskytl klíč k pochopení vašeho druhu.“

„Posvátný…?“

„Pokud jsem se jeho přečtením dopustila znesvěcení, omlouvám se za to. Bylo to však nezbytné, abych vám mohla porozumět. Vaše komunikace byly pouhé soubory dat. Nyní vám ho vracím.“ Opět bez jakéhokoli pokynu přiskočil jeden pastevec a položil cosi Dorthy k nohám.

Jakmile se pastevec zařadil mezi své druhy, Dorthy se shýbla a zvedla – knihu. Svou knihu sonetů, o kterou přišla, když se táborem přehnalo stádo dobytčat. Jenomže si uvědomila, že to není přesně ta její kniha: byla to do detailu provedená umná kopie, její stránky nebyly ze starodávného křehkého papíru, ale z jakési hladké a lesklé hmoty se zrněním, imitujícím lisovanou dřevitou buničinu, ozdobné písmo nebylo na stránky vytištěné, ale spíše do nich vypálené, vazba byla tvrdší než z kůže, přesto stejně potřísněná napodobenou skvrnou po bílém víně, které na ni rozlila jednou před třemi lety na Fra Mauro. William Shakespeare. Sonety.

„Vy jste získala nějaké vědomosti z této knihy?“ zeptala se Dorthy.

„Je to samozřejmě mystický příběh, analytické přístroje však dokázaly rozluštit jeho smysl. Nyní už snad trochu chápu, oč vy lidé usilujete.“ Jak tam ležela, mohutnou hlavu v záhybech kápě opřenou o jednu ruku a menší pár končetin sepjatý na prsou, vypadala neutrální samice tak trochu jako laciná soška Buddhy, které se prodávaly v pouličních stáncích ve většině pozemských měst. Samolibá. Okázale spokojená sama se sebou.

„Proč jste si přála, abych sem přišla?“ zeptala se Dorthy. „To vy jste mi podsouvala ty sny, že ano? A ovládla toho nového pastevce, aby mě v pevnosti unesl – chtěla jste mě zahubit, a teď si přejete, abych žila. Co tedy vlastně ode mě chcete? Jsou tu někde ještě další takové jako vy?“

„Už ne. Jsem poslední z rodu ochránců tohoto světa. Brzy už nebudou potřeba.“ Mlhavá aura se opět rozdělila a nespočetné množství kroužících bodů v ní vířilo jako smítka prachu zčeřená výdechem.

„Poslední z rodu? Vy máte rodinu? Vy jste příbuzná s pastevci?“

Tlumočník zvrátil hlavu a zakvílel. Neutrální samice se nehýbala, pouze zakrnělým párem končetin sevřela srst na hrudi. Tlumočník svěsil hlavu, zachvěl se a pokračoval: „Označení ,nový pastevec’ vy lidé asi používáte pro proměněné děti. Ano, řídila jsem vědomí jednoho z nich. Chtěla jsem, aby děti pochopily, co jste zač. Nebezpečí, ano, větší než jakékoli jiné nebezpečí, jemuž tento svět kdy předtím čelil.“

Vedle Dorthy se vztyčil pastevec, který ji předtím hlídal, a uchopil ji za paži. Jemně, ale nesmlouvavě ji začal obracet dozadu, zatímco tlumočník pronášel: „Předáme vám vědomosti. Přijměte je.“

„Počkejte,“ vykřikla Dorthy, když ji vlekli pryč, „vy jste mi neodpověděla! Co ode mě chcete?“

Ale tlumočník svěsil hlavu a mlčel, a Dorthy odvedli přes nádvoří do labyrintu chodeb pod příkrovem lesa. Přemýšlela, co myslela samice tím, když sonety nazvala mystickým příběhem. Neboť nic takového samozřejmě nebyly, ve skutečnosti je to nejautobiografičtější Shakespearovo dílo, vyprávějící o citových vztazích k jeho patronu, hraběti ze Southamptonu, a ženě, se kterou se měl Shakespeare na naléhání Southamptona oženit, kurtizáně Emílii Lanierové, Shakespearově černé milence. Tento trojúhelník vzájemných vztahů, s proměnlivou geometrií lásky, moci a odpovědnosti, dal vzniknout nejvybranější milostné poezii zaniklého anglického národa. Navzdory veškerým pomíjivým obrazům tyto věčné reflexe hlubin lidské duše přetrvaly. Ale že by byla mystická…? Dorthy nemohla přijít na nic, co by zdůvodňovalo takový mylný výklad: dokonce i úvahy nad nevyhnutelností smrti a konečností lásky byly sepsány v malých, lidských rozměrech. Tak jeho tvář je pravzor zašlých dní, kdy krása kvetla a schla jako kytky…

Dozorce jí zatlačil na temeno hlavy, donutil ji zastavit se a vstoupit do cely. Vešel hned za ní a v rudě ozářené dutině se postavil na zadní. Rozevřel ruku a Dorthy zahlédla klubíčko jemného drátku. Náhle jí ho jakoby mimochodem hodil do obličeje.

Přilepilo se ke kůži a Dorthy se okamžitě zhroutila. Veškeré svalstvo jí ochablo. Koutkem oka rozmazaně zahlédla, jak se drátek rozmotává a cítila, jak se jí ovíjí kolem hlavy, měla pocit, jako by ji do kůže píchaly tisíce jehliček. A po tom pastevec i cela ustoupily kamsi do nekonečna.

Tentokrát byla středem všeho zření, schopnost propůjčit všemu podobu se odvíjela z nějaké skryté části jejího mozku a obrazy i porozumění vyvstávaly zároveň. Vidět znamenalo chápat, každý předmět byl zároveň popisem sama sebe.

Především tu svítilo slunce.

Byl to rudý superobr, jehož průměr byl třítisíckrát větší než běžná trpasličí hvězda, jako je Sol, tak řídký, že představoval sotva víc než lokální vír úhlového momentu v prachových mračnech, která fluoreskovala do vzdálenosti jednoho světelného roku. Za několik desítek miliónů let po svém vzplanutí se nejspíše stane proměnnou cefeidou. Jakmile jeho vnější vrstvy spálí všechen svůj vodík a začnou propouštět záření vznikající vespod, prudce stoupající tlak je odmrští, a celý cyklus se spustí nanovo. Ale byl starý miliardy, ne milióny let: neboť prachová mračna, kterými osaměle putoval, halila samotné srdce Galaxie, protkané paprskovitými pásy vodíku dostatečně stlačeného rázovými vlnami jader supernov, aby překonal protichůdný tlak superobra, a tak ho neustále obnovoval. Ano, byla to divoká hvězda, ale erupce byly lokální, a bouře, ve kterých by obyčejné hvězdy okamžitě zmizely, se na jejím nehmotném povrchu jevily jako pouhé puchýřky.

Za dlouhé věky superobr nashromáždil kolem sebe různorodou směsici planet a rovněž nedalekého hnědého trpaslíka, který nebyl o mnoho větší než přerostlý plynový obr, jeho jádro se zhroutilo a pomalu v něm probíhala syntéza, vyzařující infračervené světlo a tvrdé záření. Mezi velkým množstvím jeho satelitů obíhala planeta velikosti Země, nesoucí tenký povlak vody, kyslíkovou atmosféru, život. To byl domovský svět pastevců druhu Alea, Lidí.

Ve svých představách viděla Dorthy, jak vznikaly cizí divoké civilizace pokaždé, když superobr prošel lokální kompresí v prachových mračnech. Děti pastevců se přeměnily v inteligentní samce v reakci na nárůst radiace pozadí a přežívali jen tak dlouho, aby ochránili své lhostejné rodiče během období vzplanutí. A pak civilizace a krátké teritoriální války pominuly a pastevci se vrátili k svému obvyklému způsobu života, pasení stád svého potomstva – z něhož pouze jeden ze sta přežil přísnou selekci, při které se odstraňovali mutanti – a lovu pod temným okem hnědého trpaslíka a sálajícím červeným světlem obrovitého slunce, které vévodilo obloze, byť vzdálené víc než půl světelného roku. Jeho gigantický kalný kotouč zlobně zářil na pozadí prachových mračen, nehybných fialových praporců, které zakrývaly všechny ostatní hvězdy s občasnou výjimkou nějaké novy nebo supernovy, jež tu a tam krátce probleskly všudypřítomným žhnutím.

A potom se všechno proměnilo.

Dorthy spatřila na světélkujícím nebi zlověstný zářící bod, supernovu vzdálenou necelých deset světelných let od okolní hradby prachových mračen. S viditelným světlem přicházelo i tvrdé záření a hned za nimi dopadala těžká smrtící jádra zbavená elektronů a dosahující téměř rychlosti světla. Dokonce i ve dne byla obloha pomalovaná křiklavě oranžovými, zelenými a modrými šmouhami fluoreskujících mračen mezihvězdné hmoty, a superobrův kotouč pokrývaly skvrny erupcí, jejichž nápor rozrušoval jeho řídkou hmotu. Jako obvykle se při vzrůstu radiace vyvinuly inteligentní děti pastevců, ale tentokrát usoudily, že tyto poruchy mohou trvat celá staletí, a nakonec roztrhat na kusy i velkou hvězdu. Váhavě se pustily do evakuace planety, zmobilizovaly roj asteroidů, které měly nashromážděné v pohyblivém libračním bodě hnědého trpaslíka, a dopravily je na stacionární dráhu do téměř dokonalého stínu velké hvězdy. Tam asteroidy roztočily, aby získaly gravitaci, provrtaly je chodbami a vybavily je zbytky zástupců flóry a fauny domovského světa – na povrchu se veškerý život ztratil až na několik odolných druhů v hlubinách oceánů. V té době se sice ničivý nápor záření supernovy zmenšil, ale polovina povrchu superobra už byla pokryta erupcemi, a dokonce i hnědý trpaslík jevil známky poruch. Rodiny pastevců se jedna po druhé rozhodly odejít a vydávaly se jediným směrem, o kterém věděly, že se v něm nacházejí jiné hvězdy, směrem k jádru.

Dorthy vnímala, jak se v několika chvilkách odvíjejí milióny let a archy asteroidů jedna po druhé dokončují svou pouť a nalézají nové hvězdné systémy uvnitř stěsnané oblasti jádra. Téměř vždy se jednalo o systémy červených trpasličích hvězd – v nesmírně velké klenotnici hvězd uvnitř jádra byly pouze ony dostatečně stálé. Planety byly přeměněny a osídleny, a jakmile se stabilizovaly jejich ekosystémy, pastevci se vrátili k dřívějšímu způsobu života. Děti, které přežily selekci, se proměnily v další obyčejné pastevce. Civilizace vymřela. Zapomenuté asteroidové archy obíhaly na opuštěných parkovacích orbitálních drahách.

Ale jedna rodina, která opustila domovský systém mezi posledními, potřebovala při pátrání po vhodném nekolonizováném světě víc času než ostatní, a proto se rozhodla vytvořit nový druh: neutrální samice, dlouhé věky žijící hlídače pastevců, ochránkyně civilizace. Tato rodina se usídlila ne na jedné, ale na celé desítce světů. Pomalá vlna civilizace se začala šířit skrze prachový lem jádra, směrem ven z oblasti černé díry, která opanovala polovinu jeho rozlohy.

Neutrální samice z nejnovější kolonie této rodiny si jako první povšimly změněného charakteru erupční aktivity u červených trpasličích hvězd v jádře, krátkých prudkých nárůstů radiace hvězd, o kterých se vědělo, že jsou stabilní, hvězd, jejichž systémy byly osídleny jinými rodinami. Z desítek světů byly vyslány expedice, aby je prozkoumaly, ale jen několik se jich vrátilo. A přiletěly ve zmatku a se zprávami o poruchách spojitosti časoprostoru, o energii proudící ze zakřivené struktury samotného vesmíru, o nedávno zničených světech hlídaných flotilami malých, těžce ozbrojených lodí. Na některých planetách se neutrální samice rozhodly postavit na odpor a povolaly armády přeměněných dětí. Jiné daly přednost útěku, ale rovněž vyvolaly proměnu dětí, aby jim nařídily postavit nové archy. Jeden dutý asteroid po druhém odlétal od kompaktních hvězd v jádře, doprovázený zprávami ze světů, které se rozhodly samy sebe bránit. Jeden z posledních, který měl přežít, konečně identifikoval nájezdníky. Nešlo o žádné cizáky, ale o rodinu Lidí, kteří ukořistili technologie jakési dávno vymřelé rasy, a teď se zaměřili na porobení všech známých světů druhu Alea. Nejdřív je naprosto sežehli energií destabilizovaného slunce, a potom opětovně osídlili vlastní rodinou.

Mezitím archy asteroidů prchaly stále dál, a za nimi, jak se válka vyvíjela, v sériích vybuchovaly novy, a ty světy, které vzdorovaly postupu nájezdníků, byly postupně likvidovány. Nyní už se archy pohybovaly v einsteinovském prostoru příliš rychle na to, aby mohly být přepadeny ze zálohy. Propadly se kroužícími prachovými mračny a k úžasu posádek se vynořily v širokých prostorách spirálních ramen Galaxie s miliardami sluncí, které jim byly dříve skryté.

Jako meteority, které nakrátko zasvítí na noční nebeské klenbě, vyrazily archy do vzdálených oblastí Galaxie a ztratily se mezi myriádami nezřetelných hvězd.

Dorthy teď jednu takovou archu viděla, dutý, zhruba válcovitý asteroid, ve chvíli, kdy dospěla ke konci své pouti, trvající déle než celé známé lidské dějiny, a podstoupila staletí trvající změnu kurzu, která ji nakonec přivedla na širokou oběžnou dráhu matného červeného trpaslíka. Planeta vybraná ke kolonizaci obíhala tak blízko, že už dávno zbrzdila svou rotaci a nastavila jednu polokouli směrem ke své centrální hvězdě. Téměř všechna její atmosféra zmrzla na straně odvrácené do mezihvězdného prostoru.

Dočasné příbytky byly zbudovány blízko malého slabého slunce a archa byla demontována. Pod vedením neutrálních samic rozestřely děti kolem planety jemnou síť, jejíž podstatou byla rozebraná pohonná jednotka z archy. Tím vyvážily její hmotu – nejen prostou váhu, ale klidovou hmotnost – a izolovaly Vesmír od celého objektu, na který tuto síť zaměřily. Archa dosahovala rychlosti blížící se rychlosti světla ekvivalentem energie potřebné k uvedení několika hektolitrů vody do varu (ačkoliv operace vyrušení hmoty vyžadovala gigawatty energie, čímž se vyhovělo prvnímu zákonu termodynamiky).

Když byly přípravy dokončeny, zaktivovali pohonnou jednotku a planetu na okamžik ovinulo předivo světel. Než světla stačila vyblednout, planeta zdánlivě zmizela. Všechnu její hmotnost vyrušili, až zůstal jen malý fragment (dostatečně velký na to, aby zabránili jeho přeměně na superfoton, který by opustil systém nekontrolovatelnou rychlostí světla), jenž měl stále dostatečný moment hybnosti, aby vyletěl ze své oběžné dráhy a zamířil po pečlivě vypočítané trajektorii napříč planetárním systémem a těsně minul největšího ze šestice plynových obrů ve vnějším vesmíru. Potom pohonnou jednotku na několik vteřin odstavili, aby se znovu prosadila gravitace, která zakřivila trajektorii planety kolem pruhovaného červenozeleného plynového obra. Převodem hybnosti získala planeta rotaci, a potom ji odpálili zpátky ke slunci a jemně uvedli na svoji starou oběžnou dráhu.

Dokončení transformace, které ve srovnání s roztočením představovalo pouhé drobnosti, nicméně trvalo celá staletí. Ledové asteroidy posbírané v pohyblivých libračních bodech plynového obra dopadly na povrch planety, vytvořily v atmosféře gigatuny páry a zahájily rok trvající lijáky, které vyplnily jizvy po nárazech asteroidů mělkými sladkovodními moři. Obrovské vulkány chrlily do atmosféry oxid uhličitý a další vodní páry. Moře byla osazena fotosyntetickými bakteriemi produkujícími kyslík, a konečně byla z archy přemístěna flóra a fauna do svého nového domova. Postupně se po celém kdysi mrtvém světě rozlil život.

Ale ještě předtím, než byla planeta zcela osídlena, vypukl mezi neutrálními samicemi spor. Některé byly zděšené lehkomyslným výdejem energie během planoformování, a navíc zjistily, že roztočení planety zanechalo nezaměnitelný podpis, podle něhož by je teoreticky mohla vystopovat rodina nájezdníků Alea, která kdysi dávno zaútočila na galaktické jádro. V nově vytvořeném ráji se jejich vlastní rodina měla vrátit k starému způsobu života – lovu a pastevectví. A kdyby se potom objevili nájezdníci, nedokázali by se tak rychle připravit na obranu.

Tento objev způsobil krátkou, ale prudkou válku. Neutrální samice a ty jejich děti, které už sestoupily do rajských zahrad nového světa, byly bombardovány kovovými asteroidy, jež byly kdysi přivlečeny na oběžnou dráhu, aby poskytovaly stavební materiál. Na povrch planety byly vrhány pomocí rozebrané pohonné jednotky. Jejich ohnivé výbuchy zdecimovaly nový křehký ekosystém a zahalily celou planetu do prachu. Ve zmatku, který následoval, se vzbouřenci zmocnili asteroidové archy, a protože neměli čas na přestavbu jejího pohonného systému, odlétli nízkou rychlostí, aby našli systém bez planet, který by použili jako základnu, na níž by jejich děti zůstaly inteligentními bytostmi, kvůli technologii, kterou potřebovali pro udržení své rodiny a neustále bdělé armády…

Bylo toho víc, ale sen se přetrhl a zmizel ještě dřív, než se stačil odvinout. Rychle se probírala do nevítaného vědomí. Někdo jí držel rukou ústa a druhou jí svíral paže za zády.

„Buďte tiše,“ zašeptal Andrews.

Před Dorthy se rozklenul tichý prostor. V naprostém zmatku cítila v ústech chuť potu z Andrewsovy dlaně, slaný zápach po žluklém másle: pot gaijina. Zbytky svého Nadání vnímala ostří jeho strachu, jakéhosi nezvladatelného zoufalství.

Konečně ji pustil. „Musíme pryč,“ zašeptal. „Dělejte.“

„Vy jste zešílel,“ zašeptala rovněž Dorthy a třela si zápěstí. Jemná drátěná síťka, kterou do ní vstupovala sága pastevců, Alea, Lidí, ležela zmačkaná na podlaze cely, některé drátky se nepatrně chvěly.

Andrews si stoupl nad ní a zeptal se: „Co to s vámi prováděli?“

„Vyprávěli mi, odkud přišli a proč. Nebýt vás, mohla jsem se dozvědět všechno, co jste sem přišel zjistit. Skrývají se tady, Andrewsi, skrývají se před příslušníky svého vlastního druhu, kteří se zmocnili nějaké obrovské, hrozivé energie. Ještě jsem nepřišla na to, co to přesně je, ale setkala jsem se s jejich vůdkyní, a myslím si, že se s ní něco děje, jako by se v její mysli utkávaly dvě různé síly. Kdybyste ze mě nestáhl tu drátěnou síťku, možná bych přišla na to, proč se tak chová.“

Andrews sebral z podlahy svou pušku. „Čekal bych asi trochu vděčnosti. Riskoval jsem život, abych vás zachránil, a jestli odsud hned nezmizíme, může to být všechno dost dobře k ničemu. Jste schopná jít?“

Dokázala vstát, okamžitě se jí však nahrnula krev do hlavy a celý svět se jí na okamžik zastřel rudým hávem závrati. Zavrávorala a Andrews se k ní starostlivě vrhl, aby jí pomohl projít nízkým vchodem. Ale jakmile se ocitli venku, vymanila se z jeho sevření a vykoktala: „Co jste to – proč…?“

„Řekl bych, že je to naprosto jasné,“ odvětil Andrews chladně.

Dorthy obešla tělo pastevce a prohrábla si vlasy. Konečky prstů se jí zbarvily lepkavou krví z drobných ranek, které jí způsobil Andrews, když jí z hlavy strhl drátěnou síťku. Stále ještě byla v zajetí hypnotického stavu, jako kdyby skutečný svět tvořil pouhý povlak hlubší reality, v níž vysvětlení přicházelo až s vnímáním. „Vy jste ho zabil,“ řekla. Ale žádné vysvětlení se nedostavilo.

Zatahal ji za ruku, a když se bránila, zacloumal s ní silněji.

„Povídám vám, že jsem se setkala s vaší Grand Boojum a že s ní něco není v pořádku. Myslím, že bych mohla zjistit co. Podívejte se, když je pochopíme, můžeme spolu navzájem komunikovat. Není to lepší, než je zničit?“

„Nebuďte naivní. Armádu nezměníte. Pastevci jsou už zodpovědní za smrt desítky mužů a žen, copak si na to nevzpomínáte? Vy jste pod jejich vlivem, bůhví čím vás omámili. Vy už neuvažujete normálně, Dorthy, zabředla jste do toho příliš hluboko. Je z vás úplná Alea.“ Znovu ji vzal za ruku a zlostně s ní zatřásl. „Tak už pojďte!“

„Už je pozdě,“ řekla mu Dorthy, která cítila přicházet čtyři, pět, šest pastevců svažující se chodbou ještě dřív, než zahnuli za roh. Andrews zvedl pušku, a vtom to Dorthy všechno došlo. V okamžiku, kdy vyšel výstřel, vrazila do pušky oběma rukama a střela neškodně pleskla do větví nad jejich hlavami. Andrews ani nestačil zaklít, natož Dorthy odstrčit, a už se na ně sesypali pastevci, roztrhli je od sebe, vyrvali Andrewsovi pušku, a když se pokoušel klást odpor, srazili ho k zemi.

Za chvíli je už odváděli v sevřeném šiku chodbami, pastevci za nimi je postrkovali, když oba vězňové klopýtali o nohy těch, kteří šli vepředu před nimi. Dorthy se snažila Andrewse přesvědčit, jak je důležité s neutrální samicí hovořit, pověděla mu o tom, co se dozvěděla v hypnotickém stavu, a jak si povšimla rozpolcenosti v mysli neutrální samice, jako by se její myšlenky rozbíhaly do dvou směrů a ona věděla, že to, co se chystá udělat, je chyba.

„A co se chystá udělat?“ Z Andrewse vyprchala jeho domýšlivost a nervózně obrátil zrak na skupinku drobných opiček s vidlicovitými ocasy.

„To právě nevím, ale domnívám se, že mi to poví. Ukázali mi, jak přímo formovali tuhle planetu, Andrewsi, jak ji roztočili!“ Vzpomněla si na pohon asteroidové archy a přemýšlela, kam se asi poděl. „Když tady armáda přistála, nenašli něco na oběžné dráze?“ zeptala se.

„Na oběžné dráze? Ne, myslím, že ne. Poslyšte,“ pokračoval, „nemůžu vám asi nic vyčítat. Vymyli vám mozek a vy to samozřejmě nechápete. No, to je stejně jedno. Ať už plánuje neutrální samice, co chce, armáda zahájí akci za, eh, patnáct hodin, a pak to pro ni skončí, a pro nás taky, budeme-li do té doby ještě naživu.“

„Pořád máme naději,“ trvala na svém Dorthy, třebaže nyní si už nebyla tak jistá. Co když ji v době, kdy byla napojena na tu drátěnou síťku, přece jen nepatrně ovlivnili? A co když přeceňuje svou schopnost prosondovat hlubiny duše neutrální samice stejným způsobem, jako v dětství pitvala v Institutu neurózy a psychózy pokusných osob? Ale jiné vyhlídky tu nebyly. Už se blížili k nádvoří, a tak vytáhla nádobku s protilátkou, vyklepala jednu tabletku a spolkla ji.

Andrews to viděl, ale nijak jí v tom nezabránil. „Až uvidím možnost, jak se odsud dostat, budu podle toho jednat,“ řekl. „Jestli budete mít nutkání bránit mi v tom, držte ho tentokrát na uzdě.“

Dorthy neodpověděla. Viděla, že má stále strach, ale jeho strach nebyl tak velký jako její, a ani jeho nejistota nebyla tak velká. V podstatě se nelišil od všech Zlatých, které poznala, vůbec se nebál smrti, protože si ji nedovedl představit. Vyčkej a za chvíli začneš mít pocit, že se nikdy nic nezmění. I teď, když je přiváděli na nádvoří, zaplavilo Andrewse tohle přesvědčení, a proto byl jeho strach jenom povrchový škraloup, který se barevně leskl jako olejová skvrna na sluncem ozářené mořské hladině.

Zatímco se Andrews rozhlížel kolem, přibelhal se tlumočník s hlavou skloněnou natolik, až mu kápě lysé kůže téměř zakrývala jeho úzký obličej, a pronesl: „Pevně doufám, že jste se toho dozvěděla dost, než jste byla…vyrušena.“

Andrews udělal vyzývavý krok vpřed, aby skryl, jak s ním celý výjev otřásl. Když promluvil, Dorthy na kratičký okamžik spatřila všechno jeho očima: hrozivý zástup černých pastevců za ležící korpulentní postavou neutrální samice, přízračné rudě ozářené zdi a černý prostor nad nimi. Mínos před soudem u brány Díse. „Slyšel jsem, že nám chcete něco říct. Především byste nám mohla vysvětlit chování vašich lidí v té pevnosti. Máte je pod kontrolou?“

Oslovil tlumočníka, který se nakrčil a bázlivě se odvrátil, přičemž vrhl nedůvěřivý pohled na svou vůdkyni. Dorthy ukázala prstem na neutrální samici a vysvětlila, že ona mluví prostřednictvím tlumočníka. Andrews se k ní bez otálení otočil a zopakoval svůj dotaz.

„Kdysi jsem na ně mohla působit jako na celek, jenomže teď, když získali své znalosti, je to velmi těžké.“

Dorthy teď vnímala neutrální samici ve zcela jiném světle. Ne, žádný Buddha, vůbec ne klidná a netečná, ale osamělá, pomatená královna, která si uvědomuje, že se jí otěže vlády třepí v rukou. „Kde jsou vaše sestry? Ostatní vašeho druhu?“ zeptala se.

„Jsem poslední.“

„Co to máte s těmi sestrami?“ podivoval se Andrews. „Copak existují ještě další?“

„Další neutrální samice,“ řekla Dorthy. „Vzpomeňte si, co jsem vám vyprávěla. Ona je poslední naklonovaný potomek jedné členky posádky asteroidové archy, která osídlila tuto planetu.“

„Mí předkové žijí ve mně,“ pronesla neutrální samice prostřednictvím tlumočníka, a Dorthy konečně pochopila podstatu té aury či oblaku prudce vířících psychotrofických uzlin, které se vznášely kolem ní: byly to stopy minulých životů, zhmotnělé do tohoto posledního frenetického pohybu. Ale proč byly oddělené do dvou jakoby protikladných táborů?

Andrews se netrpělivě ošíval a nakonec položil neutrální samici otázku: „Musím se zeptat, jaké máte úmysly.“

„Nyní už nic nepodniknu. Vše je uvedeno do pohybu.“

„Co tím chcete říct?“ Dorthy ucítila první bodnutí probouzejícího se Nadání. Mihotající se aura kolem neutrální samice se rozjasňovala a rozkládala na jednotlivé složky, podobně jako z mraku mlhoviny pozorované teleskopem vystupuje při jemném otáčení aretačního šroubu hvězdnatá spirála galaxie. Když Dorthy nedostala odpověď, pokračovala: „No dobře, jestli mi to nechcete prozradit, objasněte mi alespoň, co o nás soudíte podle mýtu, který jste nalezla v té knize.“ Vytáhla knihu z velké náprsní kapsy kombinézy a hodila ji Andrewsovi, který ji obrátil, přečetl si na vazbě její název, a poté podezíravě pohlédl na Dorthy.

Neutrální samice ožila jakousi blazeovanou sebedůvěrou a začala přes tlumočníka vysvětlovat: „Je to příběh pokorné prosby a zjevení. Jako proměněné dítě může přistoupit ke mně, tak vypravěč přistupuje k učenci a pochlebuje mu mistrovsky ovládnutým jazykem, aby z jeho úst získal náboženská tajemství, a slibuje mu nesmrtelnost v psané zprávě, takže i budoucí generace budou žasnout nad jeho učeností.“

„Než oči oslepnou, či klesne hlava,“ šeptala si Dorthy pro sebe, „má žít můj verš a verš ti život dává.“

Neutrální samice pokračovala. „Váš druh je časoprostorově vázaný, sice ctižádostivý, pokud jde o chápání věcí, avšak bezradný v blízkosti individuální smrtelnosti.

V tomto spisu je stále znovu připomínána černá bohyně, temnota nebytí. To proti ní bojujete.“ Světlo kolem ní nyní bylo velmi jasné, zaniklé postavy předků vířily jako jiskry ve všeobjímající záři. Uprostřed nich hořel ještě jasněji intelekt neutrální samice: Dorthy si uvědomila, že už ji neochromuje, pokud se mu nebrání, ale nechá ho, aby ji jenom prostupoval, tak jako světlo prochází tabulkou skla. Už nebyl děsivý, jen žalostně rozštěpený. Dorthy tušila, že kdyby pochopila to tmavé zauzlení ve středu světla, kdyby přišla na to, co znamená, stále by asi ještě bylo možné všechno zachránit, utlumit nepřátelství nových pastevců i ukonejšit strach armády.

„A co vy?“ ozval se Andrews. „Čeho dosáhnou ti vaši… příbuzní, pastevci, tím, že se tady budou schovávat?“ Andrews postoupil o krok kupředu s rukama v bok. Pastevci kolem neutrální samice se znepokojeně zavrtěli a ti, kteří stáli za ním, ho obstoupili ze stran. Dorthy viděla, jak se jejich lysé ruce ohnuly a z tupých konečků prstů se vysunuly drápy. Andrews na ně jen zběžně pohlédl, jeho strach vyprchal v návalu pyšné zlosti.

Neutrální samice dlouho mlčela. Konečně se tlumočník pohnul a pronesl bezchybnou portugalštinou: „Přežívají.“

„Aha, oni přežívají. A ničím se o to nezasloužili.“

„Jediný význam života, pokud lze říci, že život má význam, je přežít. Mí bratři a sestry chovající ve stádech na pláních své děti nacházejí význam v prostém běhu svých životů a nic víc nepotřebují. Jsou součástí veškerého dění v okolním světě a vše tvoří jeden celek. To je jejich náboženství. Nehledají jiný význam.

Pro váš druh je teď expanze vším. Domníváte se, že uniknete svému černému osudu, myslíte si, že vám celý vesmír leží u nohou, i když z něj znáte jen tak málo.“

„A vy?“ přerušila ji Dorthy. „Čemu věříte vy?“

„Já sloužím své rodině,“ řekla neutrální samice a ačkoliv navenek působila stejně klidně jako jindy, Dorthy vycítila jakýsi rozruch uvnitř dvojitého mraku, jiskry dávných bytostí kroužily jako komáři ve větru a zápasily o rozhodující vliv na bitevním poli mysli neutrální samice úplně stejně, jako se mezi sebou utkaly dvě znepřátelené strany rodiny Alea, ještě než se vydaly vlastní cestou.

„Vy se tu schováváte před svými druhy, kteří zcizili technologii nějaké zaniklé civilizace, že mám pravdu?“ zaútočil Andrews. „Pořád jsou ještě tam, v jádru galaxie?“

„Je rozumné to předpokládat.“

„Existuje pouze jediný způsob, jak to zjistit: postavit se jim. Kdybyste se připojili k Federaci…“

„Neumíte si to představit, natož chápat. Zbraně, které nájezdníci používali, když bojovali proti ostatním rodinám, jsou zcela mimo dosah vašeho chápání. Já vlastním zařízení, kterým lze způsobit perturbaci slunce – vlastně jsem takhle povzbudila děti, aby se proměnily v nové samce – ale ti, kteří objevili dávnou technologii, by tohle považovali za to nejmenší ze svého arzenálu. Umějí zastavit termonukleární reakci v libovolné hvězdě stejně lehce, jako když vy zamáčknete prsty plamínek svíčky. Tuto vzpomínku si předává generace za generací, a tak si i já pamatuji, že když jsme prchali z jádra galaxie, povšimli jsme si tam obrovitých konstrukcí obíhajících černou díru, zbytky technologie, kterou rodina nájezdníků ukořistila. Ty konstrukce měřily víc než světelný rok, a ani si netroufám hádat, jak byly staré.

Jsme těžkopádný, konzervativní druh. Možná jsme dokonce hloupí, ve srovnání s jinými, kteří se nakrátko usadili mezi hvězdami. My jsme opustili svou mateřskou planetu, protože nás k tomu donutila kosmická katastrofa. Než k tomu došlo, žili jsme tam milióny let… kolik přesně nevím, neboť proměněné děti se nikdy nezabývaly historií. Samozřejmě, že kromě období pohotovosti uměla jenom hrstka z nás ovládat technologii, ale právě proto jsme možná přežili tak dlouho. Technologie je destabilizující faktor. Velmi často právě v dobách, kdy pominula radiace, vedly proměněné děti různých rodin pustošivé války, dokud nevymřely, každý chtěl zvětšit své území, přesně tak, jako rodina nájezdníků, která své území mnohonásobně rozšířila díky ukořistěné technologii. Za celou tu dobu, kdy jsme putovali v jádru galaxie z hvězdy na hvězdu, i později, když jsme odtud prchali, jsme neobjevili princip technologie, kterou vy nazýváte fázový urychlovač. Ani nás nenapadlo, že by cestování rychlostí větší než rychlost světla bylo vůbec možné, dokud nám to nájezdníci nepředvedli. Možná to byl projev naší hlouposti, ale zároveň štěstí, neboť fázový urychlovač zanechává v časoprostoru nesmazatelný signál, který lze vysledovat až k jeho zdroji.“

A Dorthy si uvědomila, tam, tam je to zauzlení, ten kaz.

„Ti nájezdníci, jak jim říkáte, umějí sledovat fázové urychlovače?“ zeptal se Andrews. „Chcete tím naznačit, že třeba o nás vědí?“

„Zasignalizovali jste jim svou přítomnost, a proto si pro vás přijdou. Bude to nějaký čas trvat, ale objeví se.“

Pátrající oko. Dorthy se rozpomněla na ten strach, který cítila ve svém prvním snu o mateřském světě Alea, neboť úplně stejný strach nyní vnímala v jádru, kolem něhož mihotal rozdělený oblak drobounkých zaniklých bytostí.

„Jestli je to tak nevyhnutelné,“ namítl vzdorovitě, až útočně Andrews, který tomu stále úplně nevěřil, „pak je ještě naléhavější, abyste se k nám připojili.“

„Ne. Když jsem poprvé navázala spojení s myslí této ženy,“ – tlumočník, nemotorně jako loutka, pohodil rukou směrem k Dorthy – „pochopila jsem skrze ni, jací opravdu jste. Později, když můj bratr ukořistil tu knihu, se mi to potvrdilo. Vaši lidé jsou uzavřeni sami do sebe. Chybí jim pocit sounáležitosti, věrnosti…“ Tlumočník potřásl zahalenou hlavou a zaskučel. Pak řekl: „Můj tlumočník nemůže nalézt správný výraz. Je příznačné, že ho váš jazyk nezná.“

„Uchi,“ hlesla Dorthy.

Andrews se k ní otočil s tázavým pohledem.

„V řeči národa mého otce,“ vysvětlovala jemu i neutrální samici, „to znamená členy jedné domácnosti, pocit, že patříte tam, kde žijete. Že patříte do rodiny.“ Nedokážu žít mezi cizími lidmi. Ano.

„Poslyšte,“ řekl Andrews, „my nejsme zas o tolik jiní. Vy máte svou věrnost k vlastní rodině. Ta moje rodina je obecnější, je to můj druh. Avšak je v ní zahrnuta i konkrétní věrnost k místu, kde jsem se narodil, kde žije má vlastní rodina. K mé oáze, jestli chcete. Copak to nechápete?“

A Dorthy skutečně spatřila v jeho mysli nejasný obraz hradu s vysokými hradbami, kde ze skalnatého výběžku přehlížel vzdouvající se šedavý oceán. Ale také viděla, jak se v zářící mysli neutrální samice svíjí ten podivný kaz jako nějaký červ v jádřinci. „To nemá cenu, Andrewsi. Vy to nechápete? Ona chce, aby se válčilo. Žádné nepřátelské akce by nepropukly, kdyby nevyburcovala z klidu své děti. Ty nepovstaly kvůli nám, ale kvůli záření slunečních erupcí. Ona je toho příčinou. Ona si přeje válku.“

„Jsem přesvědčená,“ ozval se tlumočník, „že proti nám bojujete na další hvězdě, kterou jsme osídlili, v systému asteroidů. Tam vás naše děti asi zpočátku mylně pokládaly za nájezdníky, ale jakmile se s vámi střetly, už na tom nesešlo. Dokud zůstanete v jejich teritoriu, budou proti vám bojovat. Takový je jejich instinkt. A tak to zůstane. Po nesmírně dlouhé době se mě teď jejich osud netýká.“

„A tady?“ otázal se Andrews.

„Když opustíte planetu, nebudou mít proměněné děti důvod vás pronásledovat. Nakonec stejně vymřou.“

Andrews pohlédl na Dorthy, a pak pokračoval: „Pak tedy můžeme na tomhle postavit základy naší první dohody. Já můžu souhlasit s tím, že odstraníme naši základnu z povrchu planety a stáhneme odsud naše lidi. Můžeme s vámi navázat spojení.“ Přirozeně, že lhal, jednoduše se snažil získat čas, a možná i tajně doufal, že bude neutrální samice souhlasit a nechá je odejít… a potom ji armáda zničí. Dorthy mlčela.

„Vy mi špatně rozumíte,“ pronesla neutrální samice slovy tlumočníka. „Já si nepřeju mír. Proto jsem taky chtěla zabít tuto ženu, neboť by mohla uhádnout pravdu o proměněných dětech dříve, než by začaly bránit své rodiče. Dvakrát jsem se pokusila ji připravit o život a dvakrát jsem neuspěla. Nicméně sem stejně přišla.“

Dorthy si vzpomněla na představu, kterou jí nastrčila do mysli v pevnosti a řekla: „Vy jste, chtěla, abych přišla.“

„A teď vás tu mám a válka bude pokračovat.“

Andrews se zamračil: „Jenže válka být nemusí! Můžeme proti těm nájezdníkům, pokud se objeví, bojovat společnými silami.“

„Pro vás by bylo lepší, kdybyste uprchli jako my. Ale vy neodejdete. Váš druh je jako tolik jiných, které už dávno vyhynuly, usilujete ovládnout celou Galaxii. To už se někdy stalo, jak o tom svědčí technologie, ukořistěná a zneužitá nájezdníky. Možná už mnohokrát. Žijeme v rozvalinách dějin. Moji rodinu asi vaši lidé zničí, určitě ji zničí. Dříve než přijdou nájezdníci, a oni přijdou. Tak tak. A ostatní rodiny roztroušené v úkrytech mezi nevelkými hvězdami budou nechápavě pozorovat na obloze záblesky světla svědčící o zničení sluncí vašich osídlených světů.“

„A také vašich,“ podotkla Dorthy.

Rozhostilo se ticho. Neutrální samice si roztržitě probírala srst zakrnělými končetinami, živočich podobný opici se spustil z jejího ramene a s vidlicovým ocasem trčícím do výšky odskákal pryč. Dva pastevci se za ním vydali klenutou chodbou. Ostatní nadále upřeně sledovali příslušníky lidského rodu a jejich nezúčastněné tváře vyhlížely z kápí poskládané kůže.

Jak Dorthy pozorovala auru neutrální samice, v níž se vznášel ten podivný kaz, náhle jí to připomnělo stoupavý vír studené hlubinné vody, který rozehnaly silné proudy dříve, než vystoupil na hladinu. Kdybych jen věděla, kde má svůj zdroj…

Tlumočník konečně pozvedl hlavu. „Není vyhnutí,“ prohlásil. „Jestli přežijeme, nájezdníci si nás stejně najdou podle stop, které zanechaly vaše lodě. Jakmile objeví tuto planetu, budou vědět, že mají pátrat u jiných bezvýznamných hvězd po dalších uprchlících.“

„Nikdo by se nepouštěl tak daleko,“ řekl Andrews.

„Je to pravda.“

Andrews se zatahal za vlasy, a pak podrážděně vybuchl: „Vy jste zešílela! Budete nás tady držet a určitě zahynete. Všechno na téhle planetě zahyne.“

„Není vyhnutí,“ opakovala neutrální samice a oblak se zavlnil okolo toho zauzlení, toho podivného kazu, který jej rozděloval. Lže, Dorthy viděla, jak lže. Jedinou věrnost chovala ke svému přímému rodu, rodině žijící na této planetě, nikoliv k jiným koloniím, se kterými se rozešli před víc jak miliónem let. To vlastně říkala i sama.

„Chcete se zhostit své povinnosti tak, že svou rodinu obětujete?“ odvážila se zaútočit Dorthy.

„Pro větší dobro našeho druhu,“ odpověděla neutrální samice.

Lež, nic než lež. Dorthy se snažila soustředit do oslňujícího světla. Bylo to jako pátrat po stínu sněhové vločky poletující v záři novy. Na okamžik se celé její já otevřelo světlu. Zachytit to zauzlení a rozplést ho znamenalo jedině pohltit ho do sebe, bez ohledu na nebezpečí rozpadu vědomí. Z obrovské dálky zaslechla, jak Andrews vykřikl: „Co to s ní děláte? Nechte toho, sakra, nechte…“ A najednou, jakoby ve stejném okamžiku, ležela na zemi a hleděla do Andrewsova starostlivého obličeje na pozadí černé oblohy. Na chvíli ho viděla zdánlivě dvojitě, jeho známé rysy překryté podivnou cizí maskou, jakousi nepravou tváří. A pak cítila, jak se z ní mnohočetná osobnost neutrální samice vytrácí, a znovu byla sama sebou. Už pochopila ten kaz, zauzlení, tu příšernou věc, která musela být spáchána hodně dávno, aby zůstala tato planeta utajená, aby byla chráněna před nebezpečím z jádra galaxie.

„Panebože,“ zvolal Andrews. „Řekněte něco, Dorthy. Je vám něco? Vypadalo to jako nějaký záchvat.“

„Jsem v pořádku,“ odpověděla a ucítila v ústech krev, protože se kousla do jazyka. Když se posadila, zjistila, že se také pomočila. Malý epileptický záchvat. Ale už jí bylo všechno jasné.

Andrews jí pomohl vstát a ona mu řekla anglicky: „O nic se nepokoušejte. Vím, proč chce teď umřít… a možná i vím, jak ji přesvědčit, aby to nedělala.“

„To vám nezpůsobila ona?“

„Ne tak docela. Nahlédla jsem do její mysli. A viděla jsem to.“ Dorthy se široce usmála, a hned ucítila, jak jí po bradě stéká pramínek krve. „Měla jsem dojem, že psychoterapii jsem už dávno pověsila na hřebík.“

„Klidně svoje Nadání používejte dál, ale do chvíle, kdy se musíme sejít s Angelou, nám zbývá pouhá hodina. Jestli tady zůstaneme déle, odletí bez nás a armáda odpálí slunce. Můžete-li něco udělat, tak s tím neotálejte.“

„Spolehněte se,“ kývla Dorthy a obrátila se k neutrální samici, která nedávala ničím najevo, zda ví, co se právě stalo. Dorthy ji oslovila portugalsky: „Asi mě mohlo napadnout, že budete chtít zemřít, když jste podala tak směšný výklad Sonetů.“

„Mýlila jsem se?“

„Černá dáma nebyla žádným bohem. Byla to jenom normální žena, samice. Básník naléhavě žádal svého pána, aby se s ní oženil, s ženou, kterou také miloval on sám. To je ta rozpolcenost, z které pramení témata Sonetů. Ano, je v nich lichocení, ale také splnění povinnosti, třebaže tolik bolestivé, a příslib básníkovy nesmrtelné lásky, stejně nesmrtelné jako je jeho umění. Vy jste viděla jen to, co jste vidět chtěla, posedlost smrtí, tedy cestu, jakou z hanby zvolily kdysi dávno vaše sestry. Jenomže ta hanba nepadá na vás, ta patří vašim předkům, kteří jednali tak, aby zachránili tuto planetu. Byla to chyba, to ano, ale vy nemůžete dopustit, aby vaše rodina nyní vymřela. To tu hanbu nevymaže. Protože já už ji znám. Vím, co se stalo.“

„Tušila jsem, že jste nebezpečná. Ano, tušila jsem to.“ Neutrální samice hleděla na Dorthy velikýma blýskavýma očima. Pastevci se za ní zmateně ošívali, pouta sítí jejich úkolů povolila.

„Co to všechno znamená? Jaké provinění?“ vykřikl Andrews.

„Přibližně před půl miliónem let,“ vysvětlovala Dorthy klidně a opětovala upřený pohled neutrální samice, „na jedné planetě jedné nedaleké hvězdy vznikla civilizace. My tu hvězdu nazýváme Epsilon Eridani.“

„Novaja Rosija,“ vydechl Andrews. „Tak to bylo to, co ji málem zničilo.“

„Přesně tak. Stejným způsobem, jako roztočili tuto planetu, změnilo několik neutrálních samic oběžnou dráhu jednoho měsíce plynných obrů a navedlo ho na dráhu proti Epsilonu Eridani. Divila jsem se, proč se pohonný systém asteroidní archy už nenašel na oběžné dráze této planety. Teď je mi to jasné. Odletěl s měsícem. Byl to jen malý, bezvýznamný kus skály, který dokázal pohonný systém i po tisíciletích nepoužívání utáhnout, avšak při nárazu do

Novoj Rosiji se pohyboval téměř rychlostí světla. Ten úder sice planetu úplně nezničil, ale mnoho k tomu nechybělo. Zničil civilizaci, která se ocitla na prahu zkoumání přilehlých hvězd, což by ji bývalo prozradilo nájezdníkům, a ti by třeba odhalili i tento svět. Ubohý Arkadij! Přece jen měli jeho lovci zitsů pravdu! Zbylé neutrální samice se pokusily zabránit genocidě. Odehrál se boj o moc, můžete hádat, kdo zvítězil…“ Dorthy se odmlčela, protože neutrální samice se pohnula.

Mručíc převalila své obrovské tělo na pokrčená kolena, pak se odstrčila chlupatýma rukama a postavila se na zadní končetiny, až téměř dvakrát převyšovala pastevce seřazené za ní.

„A sakra,“ zaklel Andrews a Dorthy ho chytila za ruku na znamení, že má zůstat zticha.

Vymanil se z jejího stisku a postoupil vpřed. Už překonal strach. „Je to, co řekla Dorthy, pravda?“ otázal se. „Vy jste zničili ten svět, abyste tady nebyli prozrazeni?“

„Nechte s ní promluvit mě,“ přerušila ho Dorthy.

„Táhněte do hajzlu s tou vaší nafoukaností!“ odsekl vztekle Andrews. „To vaše zatracené Nadání na všechno nestačí.“

„Stalo se to už dávno, hrozně dávno,“ promluvila na ni Dorthy. „Proč vás to pořád trápí?“

„Protože se skládám z mnoha bytostí, nejsem jen jediná, a mnoho bytostí si hodně pamatuje. Když vznikla nová civilizace v těsném sousedství našeho úkrytu, vzpomněly jsme si, jak tuto planetu poškodilo několik nevelkých asteroidů poté, co naše vzbouřené sestry uloupily archu. Později jsme musely pátrat v okolních hvězdných systémech, abychom nahradily všechny zničené životní formy, které jsme sem kdysi přivezly. Ano, všechno jsme si pamatovaly, když jsme objevily tu novou civilizaci, byly jsme tehdy nejstarší z našeho druhu a tedy jenom my jsme si na to pamatovaly. Jenom my jsme věděly, co je třeba udělat. Některé naše sestry to nechápaly a vzpíraly se nám. Je už to tak dávno, co tu nejsou. Dokonce i sestry, které nám pomáhaly, zemřely. Jen my jsme tu zbyly. Jenom my si pamatujeme.“

Dorthy si uvědomila, jak je neutrální samice stará, výjimečná a osamělá, unavená žitím. Rody ostatních neutrálních samic, které jí pomáhaly při zničení nalezené civilizace, už dávno vymřely. Ty, které se jí postavily na odpor, byly zahubeny. Ona jediná zůstala, stále ovládaná pudem ochraňovat pastevce. Tentýž pud, který ji dohnal ke zničení celé civilizace a nechal ji trápit se pocitem viny, ji však po dlouhá tisíciletí také udržoval při životě… dokud nepřišli lidé. Už nedokázala zopakovat svůj čin, ale v jejich příchodu spatřila příležitost odejít, ukončit svou vinu, kolektivní vinu svých předků. Skutečnost, že by její konec zároveň znamenal konec její rodiny, představovala právě ten paradox, který Dorthy vnímala jako zauzlení v nitru neutrální samice, ten jediný ústřední bod, v němž by se s ní dalo pohnout.

„Zprostíte se viny tím, že obětujete svou rodinu?“ zaútočila Dorthy. „Ti o ní nemají ani ponětí. Jak by mohli? Vy sama jste nám říkala, že jsou ve své nevědomosti nevinní. Proč by tedy měli zemřít i oni?“

Neutrální samice mlčela a stále pevně upírala své oči na Dorthy. Ale tlumočník nečekaně zvrátil hlavu a zakňučel, křečovitě popadl kápi do prstů s vytasenými drápy, až se mu po volných záhybech kůže začala řinout krev. Ostatní pastevci za nehybnou postavou neutrální samice se také začali chytat za hlavu.

A v této napjaté chvíli se Andrews odhodlal.

Dorthy si uvědomila, co se chystá udělat, a prudce se k němu otočila. Bylo už však pozdě. Vystřelil světelnou raketu a její bílá zář prosvištěla mezi pastevce za nimi.

Jeden z nich se začal svíjet v plamenech, jeho zděšení ho vytrhlo z obvyklého podrobení příkazům. Zoufale se bušil do hořící srsti a vrazil při tom do dvou svých druhů. Ve chvíli, kdy světlice se zasvištěním narazila do vzdálené zdi a sklouzla po ní ve sprškách jisker, se Andrews rozběhl a hrábl po pušce, kterou jeden pastevec upustil na zem. Když se vracel, Dorthy zachytila jeho nelítostný záměr: domníval se, že jedná správně, zahubit něco dřív, než bude zahuben sám. Nebyl si schopen představit na straně neutrální samice jiné pohnutky, než jaké ovládaly jeho samotného. Zabij, nebo budeš zabit.

To vše jí prolétlo hlavou ve vteřině, kdy zamířil.

Když první střela odštípla kousky černé podlahy okolo drápů na noze neutrální samice, ani se nehnula. Rozdvojený oblak její aury se konečně spojil, a jako by se už všemu podvolila, vyrovnaně sledovala Andrewse, jak ustálil neklidnou zbraň a vypálil podruhé.

Ve chvíli, kdy se kácela k zemi, pastevci znehybněli. Pak se zhroutil tlumočník jako podťatý a ostatní začali pomalu postupovat kupředu. Andrews popadl Dorthy za rameno a strhl ji za sebe.

„Utíkejte,“ zakřičel. „Utíkejte pryč, vy blázne,“ a hned se obrátil čelem k nepříteli.

Dorthy se dala na útěk.

ČTYŘI STA MILIARD SLUNCÍ

Později.

Po neviditelném srázu zarachotil kámen, který se Dorthy uvolnil pod nohama. Zastavila, aby se zaposlouchala do slábnoucích ozvěn. Stále měla strach, že ji jeden či více pastevců pronásledují hustě zarostlým suchým říčním korytem na dně rokliny, kolem svahů oázy; stále trochu doufala, že ze tmy najednou vystoupí Andrews se svým nenuceným úsměvem na rtech.

Ale byl mrtvý, stejně mrtvý jako Arkadij Kilcer, jako dvojčata a jako lidé z tábora u pevnosti. Všichni jsou mrtví. Pod hvězdnou oblohou se kolem dokola rozprostírala tichá a nekonečná poušť.

Šla dál. Klopýtala mezi křídově bílými stíny, dokud se světelný indikátor jejího naváděcího kompasu neustálil na správných hodnotách. Sundala si z očí infračervené brýle a promnula si otlačený kořen nosu. Nyní už jen musela čekat, až se vrátí Angela. Nemělo by to trvat víc než několik minut.

A co potom?

Všechno jí vylíčí, vysvětlí jí, co se dozvěděla. Kdyby byla dostatečně přesvědčivá, snad by dokázala i přimět armádu, aby se stáhla od BD dvacet, a ukončila tak válku. Ale měla alespoň jistotu, že tento svět nebude spálen na uhel. Jakmile se armáda dozví, že je nepřítel v podstatě zbabělý, bude se riziko dalšího výzkumu ve srovnání s možným přínosem zdát zcela nepatrné. P’thrsn bude sice zablokován, dokud proměněné děti nevymřou, ale nebude zničen.

A pokud v nitru Galaxie dosud stále žijí nájezdníci, neobjeví se za jejího života. Ze zbytků kolektivní mysli neutrální samice věděla, že signály, které by prozradily fázové urychlovače, se šíří antivesmírem stejnou relativní rychlostí jako lodě, které poháněly. Uplyne nejméně dvě stě let, než vůbec něco dorazí do blízkého okolí Sólu. Dorthy ochrání samotná rozlehlost Galaxie. Ledaže by měl Andrews přece jen pravdu, ledaže by se lidstvo utkalo s nájezdníky v jejich vlastním teritoriu…

Jistě, budoucnost byla, ostatně jako vždycky, nepředvídatelná. Ale Dorthy přinejmenším věděla, že teď, když její úkol skončil a ona je svobodná, se už nemůže dál skrývat jako pastevci, národ Alea, mezi odlehlými slunci. Ubohé malé stvůry, které se bály oblohy a záře čtyř set miliard sluncí.

Ne, už nemůže dál zapírat své dědictví. Vydá se zpátky mezi zářící záhadné mysli vlastních lidí.

Přemýšlela o tomto předsevzetí, když tam tak seděla na plochém studeném kameni, ruce zkřížené na prsou, aby uchránila poslední zbytky tepla. Byla příliš unavená, než aby si dělala starosti, zda nepropásla setkání s Angelou. Ale pak zaslechla v dálce hučení toptery, sílilo a blížilo se jako tep života letící nad tichou a temnou pouští. Vstala a vystřelila světlici.

Bělostná zář na vrcholu nepravidelného oblouku zastínila na kratičký okamžik hvězdy.

Obsah

TÁBOR NULA

OÁZA

VĚŽ

V JÁDRU

ČTYŘI STA MILIARD SLUNCÍ

Paul J. McAULEY (1955) patří k nejtalentovanějším autorům tvrdé SF devadesátých let a zařadil se již po bok slavných žánrově spřízněných kolegů, jako jsou Greg Bear či Gregory Benford. Hned jeho první román Čtyři sta miliard hvězd získal cenu Philipa K. Dicka za rok 1989 jako nejlepší román vydaný poprvé v paperbacku. Spolu s romány Secret Harmonies (1989) a Eternal Light (1991) tvoří volnou trilogii, z níž především třetí díl se vyznačuje působivým ztvárněním kosmogonických motivů. I další romány překvapují originálním tématem i zpracováním, ať už jde o příběh z Marsu Red Dust (1993), alternativní historii Itálie Pasquale’s Angel (1994) či putování posttechnologickou Evropou příštího století v románu Fairyland (1995). Soubor díla doplňují dvě sbírky sebraných povídek The King of the Hill (1991) a The Invisible Country (1996). První román Child of the River (1997) velkolepě pojaté trilogii „Confluence“ lze považovat za víc než slibný začátek zatím nejepičtějšího McAuleyho díla.

Table of Contents

TÁBOR NULA

OÁZA

VĚŽ

V JÁDRU

ČTYŘI STA MILIARD SLUNCÍ