Cas (2) - Čas minulý

McArthur, Maxine

Značky: sci-fi

sci-fittt

Když jsme naposledy opustili komandérku Halleyovou z vesmírné stanice Jocasta, byla rozhodnutá se pokusit o něco, co se ještě žádnému člověku nepodařilo – o sestavení vlastního hyperpohonu. Jenže první zkušební let v lodi Kalypsó II se jí vymkne z rukou a ona se náhle ocitá na Zemi dvacátého prvního století. Jak se vrátí do doby, kam patří? Pomůže jí mimozemská rasa Invidi, jejíž první kontakt s lidstvem se nezadržitelně přibližuje? Ale ani vytoužený návrat domů neznamená konec potíží a záhad…

Maxine McArthur

Čas minulý

Copyright © 2002 by Maxine McArthur

Translation © Marek Čtrnáct, 2009

Cover © Dagmar Krásná, 2009

© TRITON, 2008

ISBN 978-80-7387-123-9

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10www.triton-books.cz

Poděkování

Děkuji následujícím lidem: agentu Garthu Nixovi; editorům Kim Swivelové a Jaime Levineovi; čtenářům Michaelu Barrymu, Jennifer Bleyerveenové a Viki Wrightové;poradci ve věcech relativity Antonymu Searleovi; Canberrskému Cechu spekulativní fikce – díky vám všem; Bruceovi Missinghamovi za jeho inspirující tezi o skutečnémShromáždění chudých; Marianne de Courtenay, která tuvždycky byla; Bradoví „Nepochopíš, jak to funguje, dokudto nezkusíš spravit“; mé rodině, která si nikdy nestěžovala; všem mým ostatním přátelům, kteří mi pomohli způsoby, o nichž pravděpodobně raději nechtějí vědět. Ale především děkuji Tomoko za to, že mi ukázala, co je třebanapsat.

Život lze pochopit pouze zpětně, žít ho všakmusíme dopředu.

Niels Bohr

Jedna

Všude kolem mě se táhlo bludiště cest. Byla jsem ztracená. Na téhle straně vnějšího města to vypadalo všude stejně. Stany a chatrče postavené ze všeho možného se nakláněly nad špinavé stezky, které mezi nimi vedly. Některécesty blokovaly haldy rozkládajících se odpadků. Snažilajsem se orientovat podle slunce, ale to jenom zářilo na západě ‚nad řekou a oslňovalo mě. Bylo moc pozdě odpoledne na to, aby mi ještě k něčemu bylo.

V Sydney roku 2023 se taková stanová městečka kupila na březích řek a vytvářela enklávy v bývalých předměstských parcích a hřištích. Žili tam lidé, které z tradičních území bezdomovců ve vnitřním městě vyhnal kruhpolicejních kontrol. Ten udržoval bohaté a privilegovanév bezpečí.

Když jste šli ze stanového města skrz rhodeské továrny,přes špinavou řeku Parramatta, skrz ulice Meadowbankus červenými střechami a nahoru na kopec, pak jste nadkopci a střechami předměstí zahlédli městské věže, jak setyčí proti nebi. Samozřejmě jen tehdy, když špinavý oparstoupající z továren moc nezastíral výhled. Tam v těch věžích žili lidé, kteří v průzkumech veřejného mínění říkali: ilegální přistěhovalci si zaslouží žít jako zvířata.

Obyvatelé sydneyských vnějších měst ve dvacátých letech jedenadvacátého století tam nežili proto, že by chtěli; ale pokud byli chudí, bez práce, závislí, šílení, zločincinebo ilegální přistěhovalci, tak se tam prostě ocitli. Řadaimigrantů si pořád v továrnách odpracovávala statusuprchlíků a nemohla si dovolit platit nájem na „skutečném“ předměstí.

Někteří z nich, jako třeba já, tudy jen procházeli a nechtěli, aby se jich někdo vyptával, proč nemají papíry.Pochybovala jsem však, jestli sem ještě někdo jiný přišelz takové dálky. Měřeno jak časem, tak i prostorem.

Lidé chodili do chatrčí a zase ven. Seděli před nimi. Přede mnou přešla přes cestu nějaká holčička, která zápolilas kbelíkem napůl plným vody. Tři muži, kteří stáli ve dveřích, mě sledovali, dokud jsem nezahnula za roh, a já jsemcítila svrbění mezi lopatkami – strach –, dokud jsem jejichpohledům neunikla. Věděla jsem, že fyzicky nijak nevyčnívám – všichni jsme nosili potrhaná trička, kalhoty nebo sarong a gumové sandály. Moje kůže, bledá z vesmíru,za těch pět měsíců na spalujícím slunci ztmavla, a nepravidelná strava spojená s neustálou nevolností znamenala,že jsem byla stejně hubená jako všichni ostatní. Jenomžedneska jsem se tu měla s někým setkat u závodiště, mělajsem koupit laser z černého trhu – ten druhý člověk se neukázal, ale já u sebe pořád měla ty peníze. Měla jsem pocit, že každý zloděj vidí ty potrhané bankovky nacpanév kapse mých kalhot.

Nebyla jsem zvyklá nosit u sebe peníze. Ne, nebyla jsemzvyklá na to, že peníze jsou něco, za co si kupujete základníživotní potřeby. V mém století je jídlo, voda a přístřeší právo, ne privilegium.

Tahle oblast vnějšího města pořád smrděla petrolejem,i když velká společnost, která tu měla rafinérii, odsud odešla už téměř před deseti lety. To mi aspoň říkali. Ale betonové panely, které tu po ní zůstaly, měly tmavé skvrny,a dokonce i půda mezi nimi byla nasáklá a tvrdá. Odpolední slunce pražilo a pach odpadků a otevřených odtokůse mísil s ropou. Zase se mi zvedal žaludek. Zřejmě jsemchytila další virus.

Dřepla jsem si vedle odtoku a vyzvracela se do něj. Bylucpaný odpadem – výkaly, kosti, cáry oblečení a nerecyklovatelné plasty. Mrtvá krysa, ztuhlá a nafouklá. Zdálo se,že tady odpadky už několik týdnů neodváželi.

Utřela jsem si pusu do lemu trička a vstala. Cítila jsem sehůř než předtím. V puse sucho a odporná pachuť, v hlavěmi bušilo. Měla jsem vědět, že ten dealer z černého trhuse nebude obtěžovat sem chodit, a i kdyby přišel, asi bystejně neměl ten správný laser. Měla jsem poslouchat Grace,která mi říkala, abych zůstala v posteli, když mi není dobře. „Ty to prostě nevíš, co? Jak se o sebe postarat, když jeti šoufl.“ To říkala.

Jistě že jsem to nevěděla. V mém století se nám špatněnedělalo.

Grace Cheninová mi pomohla, když jsem poprvé dorazila do vnějšího města, a od té doby jsem většinou bydlela u ní. Řekla jsem jí, že se jmenuju Maria Valdonováa jsem politický uprchlík z Vaupésu v Severním státě – i když v téhle době se to jmenovalo Kolumbie –, která sedostala do země a skončila ve vnějším městě. To byl takobyčejný příběh, že o mně nikdo dvakrát nepřemýšlel.

Kdo by uvěřil mému skutečnému příběhu? Že jsem Alvarez Maria Halleyová, inženýrka systémů vesmírných habitatů, mechanička pro pohony v plochém prostoru a velitelka vesmírné stanice, která obíhá kolem jedné planetytisíce světelných let odsud a skoro sto let v budoucnosti?A rozhodně jsem jim nemohla říct, že jsem tady, ve vnějším městě na Zemi v roce 2023, protože loď, kterou jsemtestovala, selhala a já jsem tu ztroskotala.

Ani jsem jim nemohla říct, že se nemůžu vrátit do svého vlastního času a místa, pokud nevstoupím do stejnéhohyperbodu, kterým jsem přiletěla – to bych totiž muselavysvětlovat používání hyperprostoru rase, která ani nebyla schopná zajistit všem svým příslušníkům čistou pitnou vodu, o vytvoření sjednocené teorie pole ani nemluvě. Abych mohla znovu vstoupit do toho hyperbodu,potřebovala jsem loď schopnou hyperskoku, ale svou vlastní poškozenou loď jsem musela nechat na odvrácené straně Měsíce. V březnu 2023 na Zemi žádná loď schopná hyperskoku neexistovala, takže jsem tu uvízla. Ale to sevšechno brzo změní.

Za tři týdny, prvního května, přijdou na Zemi Invidia představí se jako mírumilovní mimozemšťané, říkalajsem si. Přinesou lékařskou a zemědělskou technologii,která lidem umožní udělat z téhle planety lepší místo. V roce 2060 čtyři mimozemské rasy, Invidi, K’Cher, Melota Bendarl, vytvoří Konfederaci spojených světů. O pětadvacet let později se Země ke Konfederaci připojí; a ta v médobě, v roce 2122, bude mít už třináct členů.

Musí se to stát, protože jsem tady. Fakt, že se jeden člověk dostal do minulosti v lodi, která využívala technologii Invidi, dokazuje, že budoucnost proběhne tak, jak má.

Že ano?

Důvod, proč jsem chtěla koupit laser, byl ten, že jsemho potřebovala do komunikačního zařízení, kterým jsemchtěla poslat Invidi signál, až přijdou. Dala jsem dohromady zrcadlový dalekohled a chtěla jsem použít jeho duté zrcadlo k vyslání pulsu na kanálu s krátkým dosahem,který používají invidijské lodě. Na řízení sledování jsempoužila počítač z práce a prastarý digitální signálový procesor. Jediné, co jsem nedokázala najít v odpadu ani načerném trhu, byl laser.

Důvod, proč jsem si ho nemohla normálně koupit, spočíval v tom, že jsem neměla Národní identifikační průkazani potvrzení o policejní registraci. To první by dokazovalo, že jsem trvalou občankou, a to druhé by zase uvádělo,jestli jsem byla někdy zatčena, a pokud ano, za co. Většina ostatních obyvatel vnějšího města měla ten samý problém – žádnou oficiální totožnost.

V první dekádě jedenadvacátého století došlo k nečekanézměně klimatu a k sérii přírodních katastrof, které poškodily západoevropské ekonomiky. Ve Spojených státech se vzedmula vlna fundamentalistické politiky, takže už nebyly tolik přístupné zvnějšku. A tak se milióny uprchlíků a ilegálníchpřistěhovalců pokoušely najít nový domov v Austrálii. Zákon o omezení občanství z roku 2010 původně navrhovalzadržovat desetitisíce ilegálních přistěhovalců v obytných oblastech odloučených od již existujících komunit.

Právě tehdy, jak mi říkala Grace, začal fungovat novýsystém identifikačních průkazů.

„Lidi neštvaly ani tak ty průkazy, jako zóny. Neměli násodříznout od přístavu,“ řekla.

Nesnášela to, ale dál její odpor nesahal. Její vlastní křehká pouta se sociálními službami závisela na její práci a dobré vůli úřadů.

Jak tyhle omezené oblasti rostly, narůstal i tlak na infrastrukturu, která je obsluhovala a řídila. Několik let poté, co Zákon o omezení občanství vstoupil v platnost, sezměnila vládnoucí strana a nová vláda rozhodla, že ilegálnípřistěhovalci se mohou zaregistrovat a pak budou poslánido práce, jakou jim určí úřady. Když to vydrží pět let, mohou si zažádat o trvalé občanství. To byla první známka,že stará politika povinné internace uprchlíků slábne, aleuž bylo pozdě. To už se rozvinul ilegální průmysl, který sesnažil unikat úřadům, od převaděčů, kteří propašovali dozemě řadu ilegálních přistěhovalců, až po gangy, které organizovaly produkci falešných průkazů.

Jakmile jsem dorazila do vnějšího města, zjistila jsem,že kdyby mě chytili, poslali by mě do zadržovacího centra,kde mohu být internována až na jeden rok, než mě zpracují. To znamenalo, že by mě zanesli do oficiální databáze, se všemi detaily včetně DNA, jako „ilegálního přistěhovalce“, a pokud bych nemohla prokázat status uprchlíka,poslali by mě buď do omezené oblasti, nebo do nějaké odlehlé části země na práci. Řada lidí v takové pozici prostěz práce, ke které byli nuceni, utekla, ale neměli žádný průkaz totožnosti a neodvažovali se o něj žádat, protože jejichDNA byla zanesená v úřední databázi. Potom skončili namístech, jako bylo vnější město. Nejdůležitější zjevně bylo vyhnout se chycení při příjezdu a potom vydělat dostpeněz na průkaz vyrobený na černém trhu. Co se mě týkalo, já jsem se chtěla vyhnout chycení, tečka.

Problém ilegálních přistěhovalců jsem studovala. Jednak kvůli svému okamžitému osobnímu zájmu, jednakproto, že i když v roce 2122 jsme vyřešili některé ze základních problémů, které mě ve vnějším městě sužovaly – například nemoci a zásoby čisté vody –, na mé vesmírnéstanici jsme s uprchlíky měli potíže vždycky. Ta stanice, Jocasta, obíhala kolem neobyvatelné planety v jinak nevyužitém systému na okraji prostoru Konfederace.

Protože jsme byli stanice spravovaná Zemí a protože Země patřila k nižším členům Konfederace a lidé nesměli vesvých lodích používat hyperpohon, museli jsme v otázkách obchodu a obrany spoléhat na Konfederaci. Což bylo v pořádku, když se Konfederaci zrovna chtělo nám pomáhat. V ostatních případech jsme museli spoléhat navlastní zdroje. Jocasta měla rozsáhlou populaci svobodných dělníků – hodně jich tam zůstávalo proto, že po vypršení svých kontraktů si nemohli dovolit cestu zpátky nasvé domovské stanice nebo planety. Byla na ní i rozsáhlápopulace uprchlíků, kteří jako černí pasažéři proniklihyperbody – obyčejně utíkali před drancováním pirátů – a zůstali, protože neměli kam jinam jít.

Situace vnějšího města mi tedy byla nepříjemně povědomá. Až na to, že jako velitelka stanice jsem nikoho neodháněla. Měli jsme problémy až děsivě podobné vnějšímměstům – přelidnění, mezikulturní (nebo v našem případě mezidruhové) konflikty, nedostatek zaměstnání a zločin. Ale všichni na stanici měli stejný přístup, aspoň teoreticky, ke zdravotním a sociálním službám včetně jídla,bezpečnosti a vzdělání.

Ta skutečná nerovnost byla v Konfederaci jako takové.Třináct členských ras bylo rozděleno na Čtyři zakládajícísvěty a zbývajících Devět. Čtyřka měla nás ostatní pod palcem, protože ovládala jediný způsob, jak cestovat přesohromné mezihvězdné vzdálenosti mezi členskými světy – invidijský hyperpohon.

Konečně jsem se vynořila z bludiště chatrčí na místo,které jsem znala – příliš daleko na západě, protože napravo jsem viděla dálniční bariéry a čas od času slyšela nějaké vozidlo, které za nimi projíždělo. Ale tady už bylo jednoduché vydat se na východ, kolem zchátralých továrníchbudov, dnes používaných k bydlení, po úzké lávce přesKachní řeku – dneska už v ní žádné kachny nebyly. Lávka vedla pod dálničním nadjezdem; bylo tam slyšet burácení vozidel jako motory vesmírné lodě v uzavřeném doku, a smrděla tam moč a mastná voda, tak strašně, že jsemmálem začala znovu zvracet – nechtěla jsem se tam ale zastavovat.

Jednou jsem šla na trh na výstavišti a pozdě večer jsemse vracela přes tuhle lávku. Ležel tam nějaký chlap, vypadal jako v komatu. Když jsem ho překročila, posadil sea zadíval se na mě. Bylo z něj cítit pivo. Utekla jsem – a jako hlupák jsem tam nechala zeleninu a svoji nejlepší provázkovou kabelku. Od té doby se mi při přecházení lávkyvždycky trochu zrychlí tep.

Jakmile jsem přešla řeku, zamířila jsem na severovýchod, do své vlastní části vnějšího města. Na staré továrnípůdě u břehu řeky byly stále stejné chatrče a stany, ale nadruhé straně vedly stezky do dlážděných ulic, které se zase napojovaly na větší silnici, po které jezdila vozidla nasever a na jih. Domy tam byly z cihel a ze dřeva a některé pořád patřily původním majitelům, kteří odmítli utéctpřed hrozbami vnějšího města – ať už skutečnými, nebosmyšlenými. Ještě dál byly vidět vysoké olympijské hotely, bezpečně ukryté za elektrickými ploty a soukromýmpřívozem.

V téhle části města jste mohli získat elektřinu tak, žejste se napojili na existující vedení. Byla tu i kanalizace,přestože byla dělaná na odpad z továrny, ne na lidské výkaly – to byl jeden z důvodů, proč voda v řece tak hrozně páchla.

Problém s elektřinou spočíval v tom, že gangy chtěly zailegální vedení platit, a řada obyvatel vnějšího města, jako třeba já, si nemohla platbu dovolit. Nezaplatíš – nedostaneš elektřinu. Gangy byly stejně nemilosrdné jako milice. Ovládaly obchod s ilegálními drogami a falešnýmiprůkazy, a díky tomu tu byly všemocné. Jediná výhodabyla v tom, že policie se do vnějšího města vydávala málokdy, a tak po nás nikdy nikdo nechtěl ukázat průkaz,který jsme neměli.

Jen těžko jsem chápala vládu, která vnější města jednoduše ignorovala, pokud jejich obyvatelé neobtěžovalidůležité části společnosti, jinými slovy ty, kdo mohli hlasovat. Nechutný kompromis, ve kterém prohrávali mladí,nemocní, staří a příliš chudí. Stejně tak jsem nesnášela, jakČtyřka ignorovala tolik bídy ve světech, které nepatřily keKonfederaci.

Grace se mému ohromení smála, když v sobě měla párpiv, což měla často.

„Říkají tomu ‚outsourcing‘, zlato. To znamená, že vládasi někoho najme, aby za ni dělal všechny ty otravný věci.Však víš, vyplácení podpory, důchody, telefony. S gangyto máš to samý. Vláda se nemusí starat.“

Poukázala jsem na to, že vláda obvykle nevybírá úrokyaž padesát procent za pozdní platby za své služby, ani neterorizuje lidi, kteří nemohou zaplatit.

„Ale hoši,“ tím myslela gangy, „udrží pořádek daleko líp, než to dělali poldové. Drží na uzdě zloděje.“

Jedna z mála sil, které se snažily změnit podmínky kompromisu, byla malá zastřešující organizace pro komunitnískupiny, která se jmenovala Shromáždění chudých. Tamjsem „pracovala“, pokud můžete pokládat těch pár dolarů, které mi občas „vyplatili“, za důkaz o zaměstnání. Shromáždění mělo působivý název a bylo součástí ZeměJižnísítě, ale moc nám nepomáhalo.

Kancelář Shromáždění byla v horním patře dřevěnéhodomu na Creek Road, což byla úzká slepá ulička, kde byldnes asfalt plný rozšklebených děr a domy, které kdysi stály na oddělených dvorech, se vzájemně propojily díky nejrůznějším přístavbám a rozšířením. Někde byl prostor mezi domy vyplněný rezavějícími částmi aut a strojů. Jindebyly barely a plastové kbelíky, kde se pěstovala zelenina.

Dneska byla otevřená sázková kancelář v přízemí dřevěného domu a do ulice se linula indická hudba. Vedle postranních dveří, které vedly k naší kanceláři, byla ručněpsaná cedule s nápisem: Svědomí nestačí. Modrá písmenana žlutém pozadí. Pod tímhle svolávacím pokřikem ZeměJižního hnutí stálo menšími písmeny: Pokud vás unavuje prohrávat, přidejte se k nám. Pokud chcete politickou moc, přidejte se k nám. Udělejme z tohoto města místo pro život. Pod těmihle hesly bylo logo se dvěma slovy uspořádanými jakoobličej, první zakřivené jako vráska, druhé jako zamračená ústa: Shromáždění chudých.

Na zeď domu místní děti namalovaly červenou, zelenou a žlutou malbu s ptáčky a stromy. Pod černým nánosem graffiti bylo něco z toho pořád vidět.

Vyhnula jsem se velkému chlapovi, který vyšel ze sázkové kanceláře a přepočítával si plnou hrst sázenek, zamávala jsem na paní Deshindarovou, která kancelář vedla, a zašmátrala pod košilí, abych nahmatala klíče, kteréjsem nosila na provázku kolem krku. Zámek na železnýchzamřížovaných dveřích zabral a potom se s cvaknutímodemkl. Otevřela jsem dveře jen tolik, abych mohla proklouznout skrz, a zase jsem je za sebou zamkla. Paranoia?Ano. Není tu moc cenných věcí, jen náš starý počítač, solární panely a recyklované baterie z auta, které používáme, když vypadne proud. A můj dalekohled.

Vyšla jsem po tmavých schodech do nejvyššího patrabudovy. Pořád mi nebylo nejlíp a z dlouhé procházky měbolely nohy, ale aspoň že jsem dorazila sem. Stmívalo sea já jsem chtěla strčit peníze do našeho sejfu, dřív než sevrátím zpátky do svého stanu. Přechovávala jsem svoji hotovost ve Shromáždění už od té doby, co mi prohrabali stana ukradli peníze. To bylo brzo po tom, co se Grace odstěhovala.

Kancelář měla jen jednu místnost. Osvětloval ji špinavý světlík a okna, kterými proudilo dovnitř odpolední slunce, když jsme zapomněli zatáhnout žaluzie. Většinu prošoupaného koberce pokrývaly papíry a tři rozvrzané stoly,na kterých jsme pracovali. Zásuvky dvou ohromných registraček byly zaseknuté v polootevřené poloze – obě byly přecpané k prasknutí. Z vybledlého plakátu na stěně seNelson Mandela usmíval na infonetový portrét MarlenyA lva rezové, který visel proti němu. Mluvte se svými nepřáteli, psalo se pod Mandelou, ale Alvarezová úsměv neopětovala.

Pomáhali jsme našim členským skupinám žádat o příspěvky a náš ředitel, Abdul Haidar, loboval u místní vlády. Samotné Shromáždění pořád potřebovalo peníze. Jábyla „technický“ personál. Florence Woo, druhý zdejší zaměstnanec, psala žádosti o příspěvky, což znamenalo žebrácké dopisy.

Když jsem se přišla ucházet o práci v Shromáždění, řekla jsem, že jsem byla v ZeměJižním hnutí ve Vaupés, a řekla jsem jméno největšího města poblíž Las Mujeres, protože jsem si byla jistá, že v téhle době musí existovat.Používala jsem prababiččiny příběhy, abych vysvětlila, pročjsem ve vnějším městě; vydávala jsem se za někoho, kdoznal Marlenu Alvarezovou, zakladatelku ZeměJižníhohnutí, nejznámějšího z lidových hnutí za sociální spravedlnost počátku 21. století. Alespoň o sto let později bylo nejznámější.

Alvarezová byla starostkou vesnice Las Mujeres v letech2011-2017. Moje prababička, Demora Haaseová, tam dělala policejního náčelníka. Vyrostla jsem v té vesnici a slýchala jsem příběhy o Marleně. O jejím životě, o jejíchprůpovídkách, o její smrti kulkou vraha. Bylo snadné předstírat, že jsem taky byla při těch událostech, o kterých vyprávěla prababička; událostech, které se pro tyhle lidi odehrály teprve před několika lety.

Nalila jsem si sklenici vody ze džbánu na Florencině stolu. Její papíry byly srovnané v úhledných hromádkách.

Pitná voda, to byl ten největší výdaj pro každého, kdobydlel ve vnějším městě a okolních předměstích. Od té doby, co jsem sem přišla, pršelo možná čtyři dny a během posledních tří měsíců nespadla ani kapka. Stanová města neměla zavedený vodovod a voda, která přitékala starýmitrubkami do těchhle domů, se dost často vůbec pít nedala. Pravidelně přijížděla auta s vodou, ale vybírala právětolik peněz, aby si to lidé na hranici životního minimamohli jen tak tak dovolit. Což znamenalo, že většina vnějšího města se protloukala, jak se dalo. My jsme většinouvystačili s převařenou vodou z kohoutku. Poslední možností byla voda z řeky – jenomže nikdo, kdo viděl odpadv odtocích, by se jí dobrovolně nenapil.

Jedna z věcí, na kterých Shromáždění pracovalo, bylozařídit všem lidem vodu zdarma. Doufali jsme, že nakoneczajistíme vnějším městům kanalizaci a pravidelný odvozodpadků. Pro člověka z uzavřeného systému vesmírné stanice, kde se všechno recyklovalo, až na část odpadníhotepla, bylo těžké uvěřit, že tato společnost stále dovolovala používat motory, které spalovaly fosilní paliva, a výrobu nedegradovatelných plastů. Ještě těžší bylo uvěřit, ženěkteré sekce města zůstaly pod hranicí životního minima, zatímco jiné si užívaly luxusu prostoru a bezpečí.

Byla jsem moc unavená, než abych pracovala na tomzatraceném dalekohledu. Zpocená z procházky a horkéhopokoje… najednou bylo klaustrofobické vedro víc, než jsemmohla snést, a tak jsem vytáhla zaprášené žaluzie a otevřela jedno okno. Dovnitř pronikl horký, suchý vítr, aleaspoň se tu teď vzduch trochu pohyboval.

Tak dělej, mysli na Invidi. Musíš probrat jiné možnostikontaktu. Co když ten laser neseženeš? Přijdou už za třitýdny.

Tiše jsem si povzdechla a rozsvítila malou kulatou lampu, která visela ze střešního trámu uprostřed místnosti.Dala jsem peníze do sejfu a zastrčila ho za jednu z registraček, potom jsem vytáhla z krabice pod svým stolem dalekohled a posadila se vedle něj na podlahu.

Zapraštělo mi přitom v kolenou. Dělalo mi starosti, žese kazí ještě něco. Myslela jsem si, že tohle svoje tělo znám.Žila jsem s ním třicet sedm roků. Teď se chovalo jako nespolehlivý stroj a věci, které se tu s ním děly, byly děsivé.Nedokázala jsem čelit útokům virů a bakterií a tomu, cose mnou dělaly. Moje tělo bylo cizí, křehká věc, která nefungovala tak, jak jsem od něj čekala.

Zjistila jsem, že poslouchám Graceina varování ohledně nebezpečných míst a denních dob. Věděla jsem, že tady může být fyzické poškození trvalé; uvědomovala jsemsi křehkost svého masa a kostí, uvědomovala jsem si, želéčebné postupy, které jsem brala jako samozřejmost, budou existovat teprve desítky let po příchodu Invidi.V tomhle desetiletí se mohla zlomená kost hojit celé měsíce. Modřiny přetrvávaly týdny.

Nemysli na to. Mysli na to, jak se vrátit do své vlastnídoby, kdy si už nebudeš muset dělat žádné starosti – neboaspoň ne tolik. Mysli na dalekohled.

Dalekohled byla tlustá trubka na toporných nohách,která jen tak ležela a čekala, až ožije její spojení s počítačem. Čočka byla na místě – dalo mi dost práce najít dílnu,kde bych si ji mohla vybrousit. Pořád ještě jsem dávala dohromady hardware, který by mi umožnil motorizovat sledování. Prozatím však musel dalekohled sedět na stojanunapevno. Otevřela jsem bedýnku s nářadím a vybrala šroubovák. Ten stojan potřeboval stabilizovat.

Povzdechla jsem si, se zamručením se znovu postavila,našla stránku, na kterou jsem načmárala poznámky, a znovu se posadila. To bylo od skupin amatérských astronomůmoc hezké, že dali na infonet návody na stavbu dalekohledů. Na netu byly manuály na všechno, od bomb po renovaci kuchyně. Byly tam i manuály pro hackery, ze kterých jsem se naučila používat počítače.

Podlaha se mírně zatřásla, když někdo dole zacloumaldveřmi. Otevřeným oknem ke mně dolehly mužské hlasy.

Vstala jsem. Srdce mi bušilo mnohem rychleji než předpár vteřinami. Možná chtějí do sázkové kanceláře, ne doShromáždění.

Další zacloumání dveřmi.

Když si jich nebudu všímat, třeba odejdou.

„Hej, Mario,“ zavolal známý hlas.

Dvě

Byl to Gracein starší syn Vince. Napětí v mých ramenoutrochu polevilo.

Zřejmě si chtěl půjčit peníze nebo někde schovat něcoilegálního. Tak to dělal, když ještě Grace bydlela se mnou.Aspoň jsem předpokládala, že úhledně zabalené balíčky,které nechával v Graceině stanu, jsou ilegální. Jinak by jetam neschovával. Jednou jsem jeden zdvihla a byl těžkýjako kov. Ptala jsem seGrace, jestli je Vinceova skupinaspojená s jedním z těch větších gangů. Jediné, co řekla,bylo: „Nechci to vědět.“

Rozsvítila jsem slabou žlutou žárovku na schodech a podívala se skrz mříže. „Ahoj, Vinci.“

Zadíval se na mě se svým obvyklým zamračeným výrazem. Když mluvil, měl ruce v kapsách. I přes to vedro mělna sobě krátkou modrou bundu s neohrnutým límečkem,džíny a černé tričko. Grace hrozně zlobilo, že měl vždycky peníze na oblečení.

„Neviděla ste Willa?“ zeptal se. Will byl Gracein mladšísyn. Bylo mu deset.

„Ne, tady nebyl. On je sám venku?“ Slyšela jsem, jak semi do hlasu vloudil Gracein ostrý tón.

„Jen se ptám. Abyste jí mohla říct, že sem se ptal.“ Pohodil hlavou. „Chtěj s várna mluvit tyhle chlapi.“

Za Vincem stáli čtyři muži. Zamžourala jsem do šera – místního řezníka a řidiče autobusu jsem znala. Jeho autobus jezdil mezi Clydeskými dvory jižně od dálnice a ulicemi nejblíž stanovému městu. Ty druhé dva jsem neznala.

„Říkals, že nám ukáže ten dalekohled,“ řekl řidič. Strčilsvůj úzký nos mezi mříže a zadíval se nahoru. Okraj jehočepice narazil na mříž, ale zdálo se, že má pokrývku hlavy přivařenou ke svým dlouhým, mastným vlasům.

„No co je zas?“ řekla jsem. „Proč? Je to jenom podomácku vyrobený dalekohled.“

„To říkáte vy,“ zabručel jeden z neznámých mužů, který stál za řezníkem.

„Jo. My tu nemáme rádi špehy,“ řekl ten druhý.

Odfrkla jsem si. „Vinci, tyhle věci jsi jim nasadil do hlavy ty?“

„Já ne.“ Vince na mě vrhl pohled, který říkal, že přesně to udělal. Kopl do zamřížovaných dveří. „Tak já jdu.Jestli uvidíte toho kluka, pošlete ho domů. Už mě nebavíflákat se tady a hledat ho.“

Zůstala jsem sama se čtyřmi muži. Zkusila jsem na nějít s logikou.

„Pro koho bych asi tak špehovala?“

„Pro Úřad pro záležitosti přistěhovalců,“ řekl okamžitěten, který bručel.

„Co bych jim asi tak říkala?“

„Jména.“ Triumfálně se podíval na ostatní.

Cítila jsem se rozzlobená a zároveň jsem měla obavy. „Jak bych je asi kontaktovala?“

Řezník kývl směrem ke kanceláři. „Viděl jsem všechnyty vaše rádiový věcičky.“

„To není signalizační zařízení,“ řekla jsem. Alespoň nepro signalizaci někomu na Zemi. „Ach jo, počkejte chvilku.“

Šla jsem nahoru a popadla dalekohled do náruče. Sklouzával na stranu, ale já jsem bokem slezla po schodech, položila ho na podlahu, odemkla zamřížované dveře, zase hos heknutím zvedla a protlačila se kolem nich. Kéž bych sibyla vzpomněla a přidělala na stojan kolečka.

Před domem jsem se sehnula a vyrovnala dalekohledna hrbolatém betonu. Snad protiprachová ochrana na tělese vydrží. A šroubky.

„Podívejte se tam,“ vydechla jsem.

Nebe na východě už bylo docela tmavé, až na záři města na obzoru. Na jihu byl pohled často lepší.

Řezník zamžoural do okuláru jako první. Dalekohledbyl zamířený na obyčejný pruh černého nebe – tak to aspoň vypadalo.

„Tak co?“ řekl řidič a naklonil se tak blízko, až jsem sebála, že dalekohled převrhne.

Řezník se odtáhl a mnul si oko. „To by tě nenapadlo, žese tu dá něco vidět, co?“

„Ukaž.“ Řidič ho odstrčil, aby se podíval sám. „Hm, niczvláštního.“

„Pusťte mě k tomu,“ řekl bručoun.

„Počkej, až budeš na řadě.“

Většina z nich už celé roky hvězdy pořádně nezahlédla. Nebe nad Sydney v roce 2023 bylo znečištěné, stejnějako nad všemi ostatními velkými městy, a za celých pětměsíců jsem tam nikdy neviděla víc než Venuši těsně předvýchodem slunce nebo osamělé tečky přímo nad hlavou,které mohly být součástí nějakého souhvězdí. Mnoho obyvatel vnějšího města nevidělo hvězdy ani na cestě sem,především pokud byli nacpaní do nákladního prostoru lodě, která se snažila dostat přes celní kontrolu, nebo pokudleželi nadrogovaní v zavazadlovém prostoru letadla.

V těch vzácných chvílích, kdy jsem hvězdy viděla, jsemmilovala jejich blikání. To jsem neviděla od dětství; posledních pětadvacet let jsem strávila převážně ve vesmírných habitatech, které neobklopovala atmosféra.

„Teď já,“ trval na svém bručoun. Přidřepl, podíval se,a najednou ztuhl.

Kvůli znečištění atmosféry nemohli vidět ani z poloviny tolik hvězd, kolik jsem ze Země viděla já jako dítě, alei to na ně udělalo větší dojem než nic.

„Říkala jsem vám, že to je jen koníček.“ Nesnažila jsemse zakrývat své podráždění a oni přikývli a ustoupili, kromě řezníka.

„Jo, ale zkontrolovat jsme to museli, jasný?“ Hladověse zadíval na okulár a utřel si ruce do zástěry, která bylaslabě cítit po drůbcích. „Myslíte, že bych se mohl ještě někdy kouknout?“

„Klidně,“ řekla jsem. „Ale dneska už ne, ano? Jsemopravdu unavená.“

„Jasně.“ Odešel za ostatními.

Potřebovali jsme dobrou vůli místních obyvatel, protože vloupat se do tohohle starého domu by nebylo nic těžkého. Lidé, kteří bydleli ve stanech a chatrčích poblíž řeky, věděli, že Shromáždění pracuje pro ně. Hlídali našikancelář a my jsme jim museli věřit, protože profesionální ostrahu jsme si nemohli dovolit.

Odnesla jsem dalekohled zpátky dovnitř a nahoru poschodech. Teď když se z mé krve vyplavil adrenalin, přišelmi mnohem těžší. Kolena se mi třásla, když jsem kontrolovala, jestli je počítač odpojený a okenní západky zavřené. Vrátila jsem dalekohled zpátky – teď jsem doopravdymoc unavená na to, abych něco dělala. Mohla bych srazit dvě židle k sobě a vyspat se na nich. Nebo si lehnoutna tvrdý zelený koberec – i když to nebyl dobrý nápad,kvůli švábům. Mohla bych shodit papíry na podlahu a vyspat se na stole – nebylo by to poprvé. Nebo bych mohlaujít tři sta metrů zpátky po ulici, do bludiště cest a do svého stanu.

Vinceova slova mě znervózňovala. Že by Will zase utekl?V tom případě by asi nejdřív ze všeho zamířil ke mně. Povzdechla jsem si a zamkla za sebou dveře. Takže do stanu.

Až donedávna jsem bydlela ve stanu s Grace. Ona měsebrala z ulice, když jsem poprvé dorazila do vnějšího města, ztracená a dezorientovaná. Našla mi několik míst vevnějším městě, kde jsem mohla pracovat jako mechanik,a potom i tu práci ve Shromáždění. Starala se o mě, kdyžmě klátila jedna virová nemoc za druhou, a přemluvilamístní kliniku, aby mi dala léky proti astmatu na její zdravotní kartu. Vděčila jsem jí za to, že jsem v tomhle stoletípřežila.

Když před měsícem přišla o práci (vybírala palety u velkoobchodního distributora potravin), odstěhovala se kesvému milenci Levinovi, který měl dům na druhé stranědálnice, poblíž Parramatta Road. Já se rozhodla zůstat vestanu, i když mě Grace zvala, abych se nastěhovala k ní. „Levin má nahoře volný pokoj,“ říkala. Levinův dům sousedil s jeho podnikem a stál v oblasti s relativně stabilnímpřívodem elektřiny a vody, jenže já jsem s Levinem vůbecnevycházela. Grace říkala, že se k němu nastěhovala „kvůli Willovi“. Levin nesnášel, když jsem tam byla, a nesnášel taky fakt, že jsem znala Grace déle než on. Will a jájsme oba nesnášeli, že s ním má Grace vůbec něco společného.

Nedokázala jsem přijít na to, co vlastně ten jeho podnikdělal – z ulice bylo vidět úhlednou kancelář s pohovkou,na které mohli lidé čekat, a s hromádkou časopisů. Několikrát jsem tam byla, když jsem šla za Grace nebo jela autobusem kolem, a nikdy jsem tam nikoho nezahlédla.Grace prostě říkala, že je „místní podnikatel“. Dávala najevo, svým přímým způsobem, že o tom nemá zájem mluvit. Přemýšlela jsem, jestli nemá něco společného s gangy.

Vince mu říkal „pane Levine“ a moc v jeho přítomnostinemluvil, což stačilo k tomu, abych si na něj dávala pozor.Občas také naznačoval, že byl v minulosti v armádě nebov podobné organizaci, většinou tak, že odmítal méně-než-expertní názory někoho jiného ohledně palných zbranínebo vojenského protokolu.

Ulice venku byla temná, až na nepravidelné pásy světla z oken a dveří. Zakopávala jsem o vyvýšené kousky betonu a díry a ukopla jsem si palec. Když jsem opustila vydlážděnou oblast a zamířila k chatrčím za městem,elektrické světlo bylo většinou nahrazeno blikajícími lampami. Slyšela jsem hlasy a viděla ve tmě nezřetelné pohybující se obrysy. Někde se smály děti.

Na druhém rohu od Creek Road jsem procházela žlutýmobdélníkem světla ze Stánku s občerstvením. Žena uvnitřzamávala obracečkou.

„Dneska nic, drahoušku?“

„Ne, děkuju,“ řekla jsem. V tu chvíli by můj žaludek nesnesl ani šálek čaje, natožpak bramborové hranolky smažené ve starém oleji.

„Tak dobrou noc.“ Červenobílým kostkovaným hadremsi setřela pot z kníru.

„Dobrou noc.“

Měla jiný přízvuk než většina obyvatel vnějšího města – ti používali angličtinu jako společný jazyk a také proto,aby si ji nacvičili, než zaplatí své falešné průkazy a odstěhují se na předměstí, jenže jejich mateřština to obvyklenebyla. Tenhle přízvuk byl široký a místní a připomínal miBilla Murdocha.

Bill Murdoch byl náčelník ostrahy na Jocastě. Vyrostlna Zemi, právě v tomhle městě, i když až na konci tohotostoletí, a jeho pozemský standard byl stejně plochý a charakteristický jako angličtina v téhle době. Byly dny, kdyjsem dokázala klidně přemýšlet o něm a o stanici – až Invidi přijdou, přemluvím je, ať mě tam zase pošlou, a potom budeme s Murdochem pokračovat tam, kde jsme přestali, a všechno bude v pohodě. Možná víc než v pohodě,protože dal jasně najevo, že má zájem o víc než jen přátelství. Koneckonců, políbil mě. S tím víc-než-přátelstvímjsme moc neudělali, než jsem odletěla; jedli jsme spolu,když naše rozvrhy nekolidovaly, a občas jsme se procházeli mimo službu v zahradách na stanici. Murdoch a já jsmebyli na stanici skoro pět let, a když jsem o tom moc nepřemýšlela, mohla jsem předpokládat, že tam pořád bude,až se vrátím.

Jenomže když jsem přemýšlela nebo když jsem poslouchala místní a nedávala pozor, přemáhala mě touha slyšetjeho hlas. A touha být znovu na stanici. Co když tam Murdoch nebude, až se vrátím? Možná odletěl, možná si říkal,že pět měsíců čekání stačí. Proč jsem mu to sakra neřekla…

Spoustu dlouhých nocí ve vnějším městě jsem trávilaúvahami o tom, co jsem měla říct Murdochovi. Měla jsemdost času na to přemýšlet o spoustě věcí, zatímco na dálnici troubily klaksony a po střeše běhaly krysy a pár odvedle se jako každou noc hlasitě hádal, dokud jejich hlučný sex nezačal otřásat celou řadou stanů.

Ani jsem nevěděla, z které části Sydney Murdoch pocházel. Pochází. Bude pocházet. Jednoho dne jsem myslela, že ho vidím, zezadu. Vysoký muž s širokým hrudníkem a kolébavou chůzí. Bylo na něm vidět, že je vytrvalý,ale nikam nespěchá – a to se Murdochovi tak podobalo,že jsem za ním vykročila a srdce mi bušilo až někde v krku. Když se otočil, uviděla jsem, že to je, samozřejmě, úplně cizí člověk. Murdoch se sem rozhodně nemohl dostat.Jako člověk neměl přístup k lodi, která by ho sem mohladopravit.

Jako člověk, tedy jeden z Devítky, nemohl používat hyperpohon. Čtyřka – Invidi, K’Cher, Melot a Bendarl – sisvou vládu nad touto technologií střežila stejně pečlivě jako obyvatelé sydneyského vnitřního města svá privilegia.Devítka směla používat pouze ty lodě, které vlastnila a provozovala Čtyřka. Přemýšlela jsem, co se asi stalo na Jocastě, když Čtyřka zjistila, že jsem použila loď s hyperpohonem, abych se dostala sem.

Doufala jsem, že ti tři inženýři, kteří se účastnili výzkumu spolu se mnou, neměli moc velké problémy. Když jsmeplánovali test, řekla jsem jim, že kdyby se něco stalo a jáse nevrátila, mají svést veškerou vinu na mě. Ne že bychom čekali, že se něco stane. Možná jsme měli ten testodložit až na dobu po hlasování o neutralitě.

Stanice a s ní celý hvězdný systém Abelar, ve kterém senacházela, byla kandidátem na status plánované neutralityve vztahu ke Konfederaci. Rada Konfederace, která se skládala ze zástupců všech třinácti členských světů, o tom měla někdy v blízké budoucnosti hlasovat – ale nevěděli jsmekdy. Ten nápad s neutralitou vznikl proto, že obyvatele stanice začala Konfederace štvát, a to z různých důvodů, včetně toho, že nás nechala šest měsíců vzdorovat útoku mimozemšťanů a nepomohla. Možná už hlasování proběhlo,bylo to skoro půl roku, co jsme ohlásili, že chceme zažádato neutralitu. Jsem tady na Zemi už pět měsíců – co se za tudobu mohlo stát doma? Nebo lépe řečeno, co se stane…

Na jedné zvlášť tmavé stezce jsem do někoho málemvrazila.

„Bacha,“ zavrčel mužský hlas. Kolem mě se protáhl těžký chlap provázený vlnou pivních výparů. Byl tak blízko,že jsem cítila jeho horký dech.

Přestaň snít a soustřeď se na to, jak se bezpečně dostatdo stanu.

Někde zaštěkal pes a narazil do plotu z vlnitého plechu.Z té rány se mi znovu rozbušilo srdce. Zahnula jsem za poslední roh. V téhle uličce nebyly žádné ostrůvky světlaz nezakrytých oken, jenom záře otevřeného ohně na konci uličky. Od stínových postav kolem něj se nesl smícha malé červené tečky cigaret se rozsvěcely a zhasínaly.

Můj stan byl v polovině uličky. Měl plátěné stěny, napnuté na konstrukci tvořené tyčemi z tvrdého dřeva zaraženými hluboko do hlíny. Místo střechy tu byl tenký plátvlnitého plechu. Na stěně, která směřovala ven k rohu řady, byla zvenčí ke konstrukci přibitá dřevěná deska. Trochu blokovala zvuk, ale když v noci nefoukal vítr, bylo vestanu dusno.

Řada stanů tvořila jednu stranu dvora vydlážděnéhonejrůznějšími úlomky cihel. Na dvoře byl sprchový bloka záchod, společné pro všechny, pokroucený citrónovníkv prasklé umělohmotné popelnici, šňůry na prádlo natažené mezi čtyřmi páry křivých sloupů a rezavé barely, kdese pěstovala zelenina.

Otevřela jsem chatrné dveře se zástěnou a vkročila dosvého „domova“. Uvnitř byla dřevěná bedna, kterou jsempoužívala jako stůl a příborník; obepínala centrální tyč.Natáhla jsem se nahoru a rozsvítila jsem malou elektrickou lampu vysoko na tyči. Když říkám elektrickou, myslím tím, že byla na baterie. Nabíjela jsem je jednou týdněv solárním generátoru Shromáždění.

Jediný další nábytek tvořila židle z omláceného zeleného plastu, malá spížka a staré dveře položené na čtyřechcihlách a zakryté složenými šaty. Nemohla jsem spát namatraci jako Grace. Když tu bydlela, jednou v noci otočila tu svoji, postavila ji na hranu a postříkala ji ostře páchnoucím insekticidem, čímž zároveň předvedla všechenhmyzí život, který v ní bujel. Otřásla jsem se a řekla jí, žemi stačí přikrývka. Smála se mojí přecitlivělosti, ale od tédoby jsem spala na těch dveřích.

Měla bys být vděčná, říkala jsem si pochmurně, kdyžjsem se svezla na tvrdou židli a zadívala se na zem. Šesthromádek cihel označovalo místo na druhé straně stanu,kde Grace mívala desku a matraci. Měla bys být ráda, žetě našla a že jsi neskončila v zadržovacím centru. Ráda, žemůžeš pracovat.

A navíc, čije to chyba, že jsi tady? Kdybys byla netrvala na tom testovacím letu, kdybys vůbec nezačínala s tímprojektem…

„Mario?“ ozval se ode dveří tichý hlas.

Mrkáním jsem zahnala slzy, které mi nějak stouply doočí. Zase už jsem se litovala. „ Wille, co tady děláš?“

Gracein mladší syn Will, šlachovitý jako opička a dvakrát tak problémový, se protáhl do stanu a bouchl dveřmiproti jejich nerovnému rámu.

„Chtěl jsem vás vidět.“

Rychle jsem si utřela oči. „Vždyť jsi mě viděl včera.“

Včera utekl ze školy a ředitelka to řekla Grace, která pakv mizerné náladě přišla do kanceláře Shromáždění. Křičela na Willa, až se Florence pohoršovala, a odtáhla hozpátky do školy.

Will si sedl na židli a začal ji rytmicky okopávat. „Kdybudou výsledky?“

„Říkala jsem ti, že uprostřed května.“

„Můžu přijít a podívat se s vámi?“

„Uvidíme.“

Když tu s Grace bydleli, pomáhala jsem mu se školou.Někdy jsme chodili do kanceláře Shromáždění a hledalipřes počítač věci na infonetu. Přitom jsme se zapsali dosoutěže na návrh motoru vesmírné lodě. Nevěděla jsemjistě proč. Jeho škola nás oba nudila. Tehdy jsem měla vágní představu, že pokud Invidi nepřijdou, nebo hůř, pokudmi odmítnou pomoci, mohla bych začít kariéru v leteckéminženýrství. Byla to výzva – jak využít svoje znalosti a přitom neodhalit téhle době budoucí technologii.

„Řekla jsi jim, že jsme se přestěhovali k Levinovi?“ řekl Will do rytmu se svým kopáním do židle. „Aby věděli,kam mi mají poslat moji cenu?“

„Řekla jsem jim to. Chtěl jsi říct, pokud vyhrajeme.“

Pokud byla společnost, která tu soutěž vypsala, skutečná, nemohla našemu příspěvku odolat. Musela jsem alepoužít Willovo jméno, protože měl nezbytné národní identifikační číslo a já ne. To znamenalo, že jsem musela dátna aplikaci jeho signaturové otisky. Pokud vyhrajeme, dostane cenu, což bylo neuvěřitelných dvacet tisíc dolarů.Chtěla jsem Grace nějak oplatit její laskavost, ale nenapadlo mě nic, co by přijala. Nemluvě o tom, že jsem stejně neměla nic, čím bych jí to mohla splatit. Jestliže všakWill ty peníze vyhraje, mělo by to, říkala jsem si, můj dluhvíc než splatit.

Grace jsme ale o našem příspěvku neřekli. Nelíbilo se jí,když jsem Willa učila cokoli kromě školních věcí, i kdyžbyl zjevně nadaný. „Chci prostě, aby byl normální, víš?“ vykládala. „Nic nóbl, nic mimo mísu jako Vince. Jen abyměl slušnou práci a normální život. Takže mu necpi do hlavy žádný ty protesty a tak, jo?“

„Ví Grace, že jsi tady?“ zeptala jsem se. Vzpomněla jsemsi na Vinceovu návštěvu v kanceláři Shromáždění.

Pořád kopal nohama za doprovodu klepavých zvuků.

„Wille?“

„Šla někam s Levinem. Nelíbí se mi, když se tam muckají. Řekl jsem paní Le, že jdu sem,“ dodal na svou obranu.

„Co tím myslíš, ‚muckají‘?“

„Však víte.“ Teď už kopal do nohou židle dost silně. „Líbaj se a tak.“

„Před chvílí tě hledal Vince. Byl jsi potom doma?“

„Tam není doma. Tam je u Levina.“

S touhle logikou jsem se nemohla hádat. Právě protojsem se k nim nenastěhovala. „Můžete jít taky,“ řekl Levin s tím posměšným pohledem „jen si zkus nesouhlasit“,který bych dokázala pochopit u teenagera, ale který vypadal dost divně u člověka, kterému muselo být nejmíňtřicet.

„Mám hlad.“ Will se ostře podíval na malou spížku v rohu, která byla stejně jako postel postavená na cihly. Dalšípředělaná dřevěná bedna, obložená hustým pletivema vepředu zatarasená stejným materiálem, to proti myším.

„Tam nic není,“ řekla jsem. „Copak jsi nevečeřel?“

„Nemám rád nožičky čuk.“

Povzdechla jsem si a zašmátrala prsty v kapsách kalhot.Třeba je tam někde zakutálená mince…

„Máma mi dala pět dolarů,“ řekl. „Mohli bychom sikoupit nějaké bramborové koláčky.“

„Mohli bychom si koupit nějaké ovoce,“ řekla jsem přísně. Rodina, která žila na druhé straně dvora, pěstovala nazáhonku u řeky ovoce a zeleninu. Obyčejně měli nějakouna prodej. Můj žaludek ještě dokázal zvládnout něco čerstvého, a navíc jsem tak nemusela vařit na otevřeném grilu na dvorku, který byl věčně špinavý. A já nebyla dobrákuchařka. Ve dvaadvacátém století to nebylo potřeba.

„Půjdu,“ řekl šťastně a seskočil ze židle, jako by mělv zadku pružiny.

Tři

Zrovna když jsme se s Willem posadili k jídlu, které sestávalo z mandarinek a půl bochníku chleba, otevřely se dveře a dovnitř vešla Grace s Levinem.

„Ježíši, ty ale zkoušíš moji trpělivost.“Grace lehce plácla Willa přes ruku. Seděl na židli.

Já seděla na posteli. Vstala jsem. „Ahoj, Grace. Levine.“

„Brejden, Mario.“ Grace byla zhruba v mém věku. Mělanedůvěřivý pohled, kulatou tvář a kolem prsou a břicha začínala tloustnout. Od té doby, co ztratila práci, přibrala.

Levin, vytáhlý muž s krátkými černými vlasy a věčnýmstrništěm na bradě, si pozdravu nevšímal. Obešel Willaa posadil se na postel, jako by mu stan patřil. Jeho oči neustále těkaly po místnosti a jeho velké ruce zbytečně silně svíraly okraj postele. Z Levinových rukou jsem byla nervózní. Svíral je do pěstí i tehdy, když byla jeho tvář klidná.

„Má být doma,“ řekla mi Grace. „Děcko v jeho věku byse tu nemělo samo potulovat v tuhle hodinu.“

„Já ho nezvala,“ namítla jsem. „Prostě se tu objevil.“

„Vince to dělal,“ řekl Will. „Chodil ven sám. Když mubylo osm. Říkal mi to.“

„Ty jsi ty a on je on a jste dva různí lidé. A já teď mluvím s Mariou,“ řekla Grace.

„Grace, jestli chceš, abych ho hlídala, stačí říct,“ řeklajsem. „Ale nenapadej mě takhle pro nic za nic.“

„Nejsem mimino, aby mě musel někdo hlídat,“ protestoval Will. Pusu měl zpola nacpanou chlebem.

„Dobře víš, jak to myslím,“ řekla jsem.

„Ty ho v tom podporuješ,“ řekla Grace.

„Nepodporuju.“

„Tak ho hned pošli zpátky.“

„Nemůžu ho poslat zpátky uprostřed noci.“

Na posteli se Levin zasmál. „Studujete historii, Mario?“ Zamával tištěnou stránkou. Byla to jedna ze štosu schovaného pod srolovaným ručníkem, který jsem používalamísto polštáře.

„‚Onoho osudného dne roku 2017’,“ četl s přehnanýmdůrazem, „‚kdo by se nadál, že podsaditá postava neznámé starostky vstoupí do historie jako mučednice novorozeného ZeměJižního hnutí. Zůstala by doma, kdyby znala svůjosud?‘“ Zvedl další stránku, a pak další. „‚Marlena Alvarezová – pravda o legendě.‘… Marlena Alvarezová mluvís Le Monde‘…,Začalo ZeměJižní hnutí tady?‘… ‚Mendoza o Alvarezové‘…“

„Nechte to být,“ vyštěkla jsem. Jen tak tak jsem dokázala odolat pokušení vytrhnout mu stránky z ruky.

„Plýtváte časem.“ Už ho unavilo zlobit mě, a tak stránky zase položil. „Stejně jako s tím Shromážděním. ZeměJih už skončil. Nikdy se na nic nezmůže.“

„S tím nesouhlasím,“ řekla jsem. „Podívejte se na aliance, které pomohli vytvořit mezi skupinami environmentalistů. A ta omezení, o která se zasadili, aby chránilipráci.“

„Na tom vůbec nesejde,“ řekl. „Připouštím, že Alvarezová by byla dobrý vůdce. Ale bez ní už nejsou nic.“

Cítila jsem, jak rudnu zlostí. Alvarezová přece nezemřela jen proto, aby si nějaký arogantní lump z ulice dělallegraci z toho, za co ona a ostatní ženy bojovaly…

Grace zatahala Willa za ruku a ten se zvedl ze židle. Pocestě si cpal do obou kapes mandarinky.

„Jestli vy dva chcete mluvit o politice, budeme tu celounoc,“ řekla. „Pojď, Levine, jdeme.“

„Nashle, Mario,“ řekl Will, zatímco ho Grace táhla ven.

„Nashle, Wille,“ zavolala jsem.

Levin pokrčil rameny a následoval je. Poslouchal Gracejen tehdy, když se mu to hodilo. To, jak byl zahleděný sámdo sebe, mi připomínalo K’Cher, snažila jsem se nepouštětho k ničemu, čeho jsem si vážila. To, že se dotkl těch časopisů, mi připadalo jako znesvěcení.

Ve dveřích se otočil, jako by něco zapomněl. „Dneskajste šla za dealerem součástek.“

„Jak to víte?“ Věděla jsem, že Levin má konexe všude,i když jsem nevěděla, co vlastně dělá.

„Copak sháníte?“

„Takové zařízení na vytváření soustředěného světelného paprsku,“ řekla jsem opatrně.

„Jestli máte na mysli laser, můžu vám ho sehnat.“

„Vážně?“ Kdyby byl najednou začal jódlovat, nemohlby mě víc překvapit. „Chci říct, to by bylo prima. Ale jápotřebuju jeden specifický typ, a ten se už nevyrábí.“

„K čemu ho potřebujete?“

Skoro jsem řekla: Abych mohla poslat zprávu mimozemšťanům, víte? Ale místo toho ze mě vypadlo: „Do svého dalekohledu.“

„Sledujete oblohu. Vidíte skrz ten smog vůbec něco zajímavého?“

„Až bude hotový, vezmu ho ven z města a budu pozorovat tam.“

„Řekněte mi specifikace laseru a já se poptám.“

„Koho?“

„Mám známé.“

„Proč mi to vlastně nabízíte?“

Odmlčel se. „Nejste zrovna v pozici, v níž byste si mohla vybírat.“ Zdálo se, že chtěl původně říct něco jiného,ale rozmyslel si to.

„Popřemýšlím o tom.“ Byla jsem příliš unavená, nežabych tu noc ještě něco dělala.

„Nepřemýšlejte moc dlouho,“ řekl. „Odvyknete si věcidoopravdy dělat.“

„Levine, tak jdeš?“ zavolala zvenčí Grace.

Zmizel ve tmě.

Zasunula jsem za nimi zástrčku – ne že by někoho udržela venku. Potom jsem smetla slupky z mandarineka drobky z chleba ze stolu do kbelíku. Na ten jsem položila kus fibrolitu a zatížila ho cihlou – to aby tam nelezlyzvědavé krysy.

Potom jsem zvedla papíry, které upustil Levin, a každýjsem otřela o špinavou deku. Pořád čistší než Levinův dotek. Měl pravdu. Skutečně jsem studovala historii. Svouvlastní historii, protože Marlena Alvarezová byla nejlepšípřítelkyní mé prababičky, a nebýt jí, nemohla bych senarodit v Las Mujeres, protože by ta vesnice vůbec neexistovala. A také jsem studovala ZeměJižní hnutí, kteréAlvarezová založila.

Aspoň moje prababička o Alvarezové vždycky mluvila,jako by ZeměJižní hnutí vytvořila jen ona sama. Získalajsem z toho dojem, že po její smrti v roce 2017 vytvořilyskupiny za lidská práva a místní autonomie po celém světě jakýsi řetěz protestů proti útlaku a chudobě a že politická zemětřesení po příletu Invidi jim pomohla protlačitjejich agendu do hlavního politického proudu. Pokrokyv medicíně a zemědělství jim pak umožnily uskutečnit řadu jejich ideálů v praxi.

Ale Levinovy poznámky o ZeměJihu bolely tím víc, žejsem nenašla moc důkazů o tom, že by začátkem roku2023 existovalo nějaké sjednocené hnutí za sociální spravedlnost. Podle toho, co jsem našla psané v článcích, stáhla z infonetových archívů a slyšela od návštěvníků Shromáždění, byl ZeměJih pět let po Marlenině smrti jen zastřešující organizací volně spojených skupin, které sev některých zemích scházely jednou do roka a v jinýchčastěji a měly jen dvě mezinárodní setkání. Poprvé, v roce 2018, setkání přitáhlo pozornost médií, ale při druhémsetkání v roce 2020 se média zajímala spíš o olympijskéhry.

A Marlena Alvarezová byla jen jednou z „inspirací“, kekterým se hnutí hlásilo. V jejich panteonu byly i starší ikony jako Nelson Mandela a Naomi Kleinová. Přemýšlelajsem, jestli prababička Marlenin význam náhodou nepřeceňovala. Bylo by to jen přirozené – vždyť spolu pět letpracovaly a šidily smrt v Las Mujeres.

Pět let po zvolení Alvarezové starostkou se ženy z LasMujeres snažily udržet svoji vesnici v bezpečí před vládními milicemi, soukromými milicemi, partyzánskými skupinami, hladem a nemocemi. Tak to aspoň bylo v příbězích mé prababičky.

Vyprávěla, jak Marlena dostala nápad, že všechny přestěhuje do nového tábora a starou vesnici nechá stát kvůli odvedení pozornosti, aby si vetřelci mysleli, že je opuštěná. Partyzáni se přesunuli a začali vybírat poplatkyz lukrativnějších zdrojů.

Jak šla Marlena, sama a beze zbraně, k veliteli armády,který chtěl, aby mu ženy prozradily, kde jsou jejich zmizelí synové a manželé. Odešel, přesvědčený, že ženy užjsou samy tak dlouho, že nic nevědí.

Jak Marlenino vedení udrželo hlavy místních vlád dostblízko u sebe, aby porazily návrh na stavbu přehrady nadvou blízkých jezerech, která by zaplavila všechny vesnice kolem řeky.

Murdochovi ani nikomu ze svých kolegů na Jocastěbych to nepřiznala, ale tyhle příběhy, tenhle obraz Alvarezové, mi byly útěchou a inspirací během těch dlouhých,beznadějných měsíců mimozemské blokády. Když selhaldalší systém stanice, když vypukla další hádka mezi mimozemšťanem a mimozemšťanem, mimozemšťanem a člověkem, člověkem a člověkem, v takových chvílích jsem septala sama sebe: „Co by udělala Marlena Alvarezová?“ Měla jsem inženýrský výcvik, dokázala jsem řídit stavbu nebo koordinovat projekt v rámci většího plánu, ale nic měnepřipravilo na to, že ponesu zodpovědnost za třicet tisíclidí. Alvarezová byla příkladem někoho, kdo se pustil dopráce, na kterou se nikdy nepřipravoval, a vykonával ji,jak nejlépe to šlo – než se stala starostkou, byla úřednicív advokátní kanceláři.

Kdysi jsem se napomínala za to, že na památce Alvarezové závisím, ale naše situace byly očividně podobné: obě jsme byly izolované, měly jsme málo zdrojů a byly jsme obklopené nepřáteli, kteří byli v přesile. Když mě zodpovědnost za Jocastu tížila nejvíc, pomohlo mi vzpomenoutsi, že Alvarezová našla cestu ven. Trvala na tom, aby se LasMujeres nepřipojilo k žádné ze sil v regionu, a tamější ženy si tvrdohlavě udržovaly nezávislost až do změny v zákonech místní vlády v roce 2046.

Alvarezová trvala na tom, že si zachová neutralitu i přesřadu válek a povstání, které v té oblasti probíhaly, a toovlivnilo rozhodnou politickou neutralitu ZeměJižníhohnutí. A její myšlenky ovlivnily mé rozhodnutí snažit seo neutralitu Jocasty, i když tehdy jsem si to neuvědomovala.

Od chvíle, kdy jsem začala pracovat pro Shromáždění,jsem sbírala všechny články o Alvarezové, které jsem našla, a stahovala z infonetu všechny dostupné informace.A jednoho pamětihodného dne jsem ji viděla mluvit. Bylto záznam projevu, který pronesla krátce před smrtí.

Bylo to brzo ráno, asi dva měsíce poté, co jsem přišlado vnějšího města. V kanceláři Shromáždění jsme s Florence pracovaly od sedmi do jedenácti, pak šly domů,protože bylo moc horko, a zase se vrátily na pár hodinvečer.

Ten den ráno jsem našla odkaz na Alvarezovou v souboru, který náš počítač dokázal stáhnout. Stáhla jsem hotedy a zadala „přehrát video“.

Vykřikla jsem překvapením a hned si dala ruku před ústa, ale Florence zvedla hlavu od lepení obálek.

„Co se děje?“

„Nic,“ zamumlala jsem, ale ona se zvedla a přešla kemně.

„Alvarezová? Tohle je myslím proslov ze San Diega.“

Detaily jsem neznala; důležité bylo, že Alvarezová stála přede mnou. Obraz byl rozmazaný a trochu zkreslený,přesto však to byla Alvarezová.

Vedle nacvičených pohybů muže v obleku, který ji představil, vypadala malá a neohrabaná.

Myslela jsem, že bude vyšší. A čekala jsem, že bude… zářit, nebo tak něco. Mít auru. Ale na první pohled to klidně mohla být některá z těch ženských, které každou nocjezdily autobusem z továrny a potom šly od zastávky domů, v laciných šatech a ošoupaných sandálech. Šedivějícívlasy stažené dozadu. Výrazný obličej. Úzké tmavé oči, které se dívaly zpoza brýlí.

Brýlí. Nikdo mi neřekl, že Marlena nosila brýle. Na žádné své fotografii brýle neměla.

„Vy jste ji znala, že?“ řekla Florence.

„Alvarezová byla v okrese hodně známá,“ odpovědělajsem nepřítomně.

Kamera zacouvala a ukázala Alvarezovou na okraji pódia na velkém stadiónu. Obklopoval ji temný oceán postav, skoro utopených ve světle reflektorů.

Proč jsem tady? Její hlas kovově duněl z vestavěného reproduktoru počítače. Pozvali jste mě, abych promluvila o věcech, které se dějí v mé zemi. Ale vy už je znáte. Proč potřebujete,abych vám to říkala ještě jednou? To vy jste ti, kdo se rozhodují,zda budou žít jako dosud, nebo zda budou jednat jménem jiných,méně šťastných, kteří jednat nemohou.

„Velká škoda, že už není naživu,“ řekla Florence. Smutně potřásla hlavou a vrátila se zpátky k lepení obálek. Musela je přejíždět tyčinkovým lepidlem, protože to byly laciné obálky, o které už pošta nestála, a lepidlo na nichdávno zaschlo.

Řekla jsem, že svědomí nestačí, ale je to dobrý začátek. Nedovolte, aby to tím skončilo. Až domluvím, vy se můžete vrátit dosvých pohodlných domovů a zapomenout, co jsem řekla. Neboo tom můžete přemýšlet, ale nakonec se stejně vrátíte ke své práci a domovu a zapomenete na to. Nebo můžete jít domů a něcoudělat. I malý čin stačí. Ale musí to být čin.

Odmlčela se, sundala si brýle a usmála se. Její výraznérysy se tím úsměvem změnily v krásné.

A zítra to udělejte znovu.

Byla to tatáž řeč, kterou jsem četla v našich historickýchsouborech, ale dělalo mi starosti, že v žádné ze současnýchzpráv nebyly věci, o kterých mluvila prababička. Byly tujiné příběhy, ne tak fascinující: třeba tu práci na přehradězastavila, to ano, ale bylo to hlavně díky jejím konexímv zahraničních médiích. Přivedla je tam a média světuo přehradě řekla.

Příběh o vakcíně mě taky trápil.

Když Will, Grace a Levin odešli, prohrabala jsem se chatrnými stránkami, které Levin přeházel. Rozhovory, články.novinovépříběhy, pozdější recenze starších článků. Velkývýtisk časopisu jménem Time, vydaný k prvnímu výročíMarleniny smrti – to jsem náhodou našla v jedné krabicina skládce, když jsem hledala dráty. Měla jsem velké štěstí, většinou totiž lidé staré noviny prodávali na recyklaci.

Zaujal mě jeden z článků, které jsem vytiskla z infonetu. Alvarezová odmítla spolupracovat s novou alianční vládou, která se dostala k moci v roce 2016, protože stíhala členy milicí, které celé desítky let terorizovaly tamější lidi, a bezsoudu je popravovala. „To není způsob, jak vybudovat trvalý mír,“ řekla Marlena. „Někdy to zabíjení přestat musí.“

Uhladila jsem papír pod zrnitou fotografií a přečetla siposlední řádky. „Musíte být pružní,“ řekla. „Věci se mohou změnit způsobem, jaký neočekáváte.“

Jako je třeba návštěva mimozemšťanů.

Nikdy jsem neviděla nic moudrého na tom, pokračovalaAlvarezová v tom rozhovoru, odmítat to, co si myslíte, že jesprávné dnes, abyste mohli udělat něco, co by mohlo být správné zítra.

Jemně jsem papíry sklepla a strčila je do provázkové tašky, ve které jsem obvykle nosila jídlo nebo malé, potenciálně užitečné krámy. Už pár týdnů jsem žádné nové zprávy o Alvarezové nenasbírala. Přišlo mi důležitější dokončitdalekohled a kontaktovat Invidi, až přijdou. Alvarezovánebyla taková hrdinka, jakou jsem si představovala; bylato celkem úspěšná politička se silným smyslem pro spravedlnost, tlumeným vědomím, že je třeba dosahovat kompromisů. To mělo dost daleko k superbojovnici za svobodu, jak ji představovala propaganda ZemFlotily nebovzpomínky mojí prababičky.

Ale má představa Alvarezové – ať už byla realistická nebo ne – mi pomohla projít zkouškou seouraské blokády.Nebyl to snad dostatečný důvod k vděku?

Svlékla jsem si tenké kalhoty a přetáhla je přes opěradlo židle. Zítra je vyperu. To, že jsem si to musela připomínat, bylo skoro stejně tak únavné jako samotné praní.A musím je pověsit uvnitř, dodala jsem tiše. Předevčíremmi někdo ukradl mé druhé tričko a dvoje kalhotky ze šňůry na dvoře. Nemohla jsem si dovolit přijít o další.

Čtyři

Ve svém snu padám k Zemi. Modrá a bílá koule se zvedá,stává se z ní zakřivená čára, pak obzor, a nakonec úplněvyplní mé zorné pole. Vypadá jinak než Země v mém století. Nejsou tu žádné balonovité ovladače počasí, které bynarušovaly mraky, není tu tolik komsatů, aby dělaly problémy při navigaci, a nejsou tu žádné velké orbitální stanice. Žádné široké hnědé řasové farmy v oceánech. Modrá dole, modrá nahoře. Nikdo na mě nekřičí přes komlinkkvůli nepovolenému vstupu, kolem mé kapsle nekroužížádné stíhačky ZemFlotily.

Někde zpoza snu se vynořují neodbytné otázky: proč semnou nic netřese? Proč nejsem stisknutá postrojem skoro do bezvědomí a proč neslyším sténání a chřestění namáhaných systémů a syčení tavící se vnější vrstvy kapsle?Neměla bych být vyděšená, potit se a nahlas si opakovatprotokoly pro vstup do atmosféry, abych se udržela při vědomí?

Ve skutečnosti se stalo to, že kapsle, která mě dopravila z Měsíce na Zemi, se odchýlila z kurzu a její struktura na jedné straně praskla. Zachránila mě paratrubice – trochu to trhlo a už jsem visela ve vzduchu, zatímcokapsle, rozpadlá na kusy, se řítila směrem k černé mases několika světly. Ve tmě jsem nešikovně dopadla naměkkou půdu.

Tohle vím, ale ve snu se kapsle řítí do modra a já ji nemůžu zastavit. Ale ne, tahle věc není dělaná do vody…

Země zase začíná padat pryč ode mě. Zmenšuje se, hroutí se do sebe, jako by někdo umístil doprostřed modré černou díru, až nakonec zmizí. V černé díře se nedá dýchat.Gravitace vám rozdrtí plíce. Nemůžu dýchat…

Nemůžu…

Posadila jsem se a ruka mi automaticky zamířila k inhalátoru vedle postele. Nebyl tam… Strašlivý pocit, jakokdyž vám selže přívod kyslíku ve skafandru. Lapám po dechu, který nepřichází…Jen žádnou paniku… Prsty se misevřou na inhalátoru a já k němu přitisknu obličej a zoufale vdechuju. Chemikálie zabírají okamžitě. Nádech, výdech. Jen klid.

Tiše sedím, pokrytá potem, a čekám, až se přestanu třásta až přestanu mít pocit, že mi někdo převálcoval hrudník.Na základě snu se mi v mysli objevují scény z mého příletu, jako bych tím, že si je znovu prohlédnu, mohla najítněco, čeho jsem si předtím nevšimla. Nějakou nápovědutoho, co se pokazilo.

Loď, kterou jsem testovala, Kalypsó II, proletěla hyperbodem zhruba tři dny cesty od Země. Samozřejmě, počítáno podle mých motorů z dvaadvacátého století. S použitím předinvidijské technologie tohoto století by uletětstejnou vzdálenost trvalo déle než rok. Tak dlouho zhruba cestovala původní Kalypsó, než se tam dostala.

První Kalypsó odletěla ze Země v roce 2026 k Alfě Centauri – jak si aspoň mysleli její pasažéři. Dostat se do bodu, ze kterého jsem se vynořila, jim trvalo rok. Myslelajsem si tedy, že dorazím do roku 2027. To proto, že vzdálenost od Země naznačovala, že skok, který jsem právě absolvovala, měl „délku“ devadesát pět let, 2027 až 2122.

Zdálo se, že Kalypsó II docela drží pohromadě, takže kdyžjsem zkontrolovala všechny systémy, pokusila jsem se vrátit hyperbodem do své vlastní doby tak, že jsem zopakovala všechno, co jsem udělala, když jsem pilotovala loď nasouřadnice poblíž Jocasty, kde se objevilaKalypsó.

Nefungovalo to.

Zhluboka jsem se nadechla a zase vydechla. Nikdy předtím jsem hyperpohon nepoužívala, třeba jsem něco vynechala. Zkontrolovala jsem záznamy a zkusila to znovu. Kalypsó IIpokračovala plochým prostorem, jako by tam žádnýhyperbod nebyl.

Začala jsem se potit. Projela jsem sérii vyčerpávajícíchdiagnostik. Žádná mechanická závada. Nic v navigačníchani řídicích systémech. Ale nemohla jsem se vrátit skrz hyperbod. Kalypsó II se vydala na krátký pokusný let, a i kdybych maximálně šetřila, zásoby by mi vystačily nanejvýšna čtrnáct dní. A neměla jsem moc paliva pro trysky doplochého prostoru. Mohla jsem doletět na Zemi – pravděpodobně.

Pokud bych během těch čtrnácti dnů nedokázala přijítna to, v čem je problém, naskýtaly se mi dvě možnosti. Zaprvé: mohla jsem se pustit do složité konverze a odvéstenergii z motorů pro plochý prostor do systémů podporyživota a pak tam několik měsíců dřepět v naději, že se objeví někdo z mé vlastní doby se záchrannou lodí. Bohuželbylo nutné držet v tajnosti fakt, že jsme experimentovalis hyperpohonem, takže si téměř všichni asi mysleli, že jsemzmizela v normálním prostoru.

A kdyby záchranná mise nepřiletěla, zbytečně bych obětovala svoji pohyblivost. V tomhle století byl provoz poblíž Sluneční soustavy slabý. Šance, že můj nouzový signál zachytí nějaký prolétající obchodník, byla praktickynulová.

Za druhé: mohla jsem letět na Zemi. V roce 2027 tamuž čtyři roky byli Invidi. Už měli jistě zorganizované orbitální stanice, aby nemuseli žít na Zemi mezi lidmi. Nebyla jsem si úplně jistá detaily ohledně průzkumu Slunečnísoustavy v těch dobách; ale věděla jsem, že první výpravyna Mars s posádkou odstartovaly až ve čtyřicátých letech.

Pokud kontaktuji Invidi, pochopí, co se stalo, a při troše štěstí mi pomůžou s návratem. Nebudou vědět, že v budoucnosti mají lidé zakázáno používat hyperprostorovoutechnologii. Nebyla jsem si jistá, jestli bych jim nepředalanějaké informace z budoucnosti, kdybych je kontaktovala, ale k čertu s tím – jak jsem chápala časovou linii, stejně se to už všechno stalo.

A tak jsem se vydala na Zemi. Zapnula jsem disperznípole z dvaadvacátého století v naději, že se tak neobjevímna žádných lidských senzorech. Invidi zpočátku lidem nedali žádné strojírenské informace ani hardware, takže lidské senzory by měly být celkem primitivní. Natáhla jsemrežim nouzového provozu na skoro tři týdny tím, že jsemvypnula všechny systémy, které nebyly nezbytně potřeba,a spotřebovávala co možná nejméně zdrojů. To znamenalo, že jsem byla špinavá, hladová, nevyspalá a pekelněfrustrovaná. Prostě jsem nedokázala vypnout to něco, aťuž to bylo cokoli, co lodi nedovolovalo, aby mě přeneslazpátky hyperbodem.

Ale čím blíž Zemi jsem byla, tím hůř jsem se cítila. Nebyla tu žádná známka po přítomnosti Invidi. Žádné lodnísignály, žádné stopy po pohonech, které jsem znala, žádná mimozemská komunikace. Jenom lidské signály, většinou v jediném úzkém pásmu frekvencí, a všechny ze Země, kromě jedné robotické sondy, která nabírala vzorkyna Titanu. Když jsem se dostala k Měsíci (dávala jsem sipozor, abych se držela na odvrácené straně), zastavila jsema zaposlouchala se do signálů pozorněji.

A tehdy, schoulená v tmavé, páchnoucí kabině s vydýchaným vzduchem, která se stala mým vězením, tehdyjsem zjistila, že jsem ve špatném čase. Ale to není možné,říkala jsem si. Snažila jsem se nemluvit nahlas, abych šetřila kyslíkem, jenže v tu dobu už jsem často sama neměla jasno v tom, jestli mluvím nahlas nebo ne. Jedna novinovázpráva za druhou, jeden zábavný program za druhým – a žejich bylo dost jedno vojenské komuniké za druhým,všechny opakovaly jedno a totéž neuvěřitelné datum.

Hlásí se váš moskevský zpravodaj, který vám přináší zprávyze 4. ledna 2023.

A nyní počasí na středu 4. ledna 2023.

A rozjíždíme nejlepší kvíz na planetě, je nádherný úterní večer, 3. ledna 2023.

Rozuměla jsem anglickým, španělským a německýmzprávám a musela jsem předpokládat, že i ty ostatní říkaly totéž. Byla jsem tu o čtyři roky dřív. A to bylo nemožné. Schoulila jsem se na podlahu kabiny a pevně zavřelaoči, abych neviděla místnost, která se mohla stát mou rakví. Jen žádnou paniku. Mysli.

Kalypsóopustila Zemi v plochém prostoru v roce 2026a vynořila se v hyperbodu u Jocasty v roce 2122. O šestměsíců později jsem proletěla tímtéž hyperbodem já a vynořila se na stejných souřadnicích, odkud musela odletětKalypsó. Vzdálenost mezi Zemí a těmito souřadnicemi miříkala, že Kalypsó se tam musela dostat a dosáhnout hyperbodu v roce 2027. Což znamenalo, že délka skoku byměla být devadesát pět let. Ale já jsem se vynořila na souřadnicích v roce 2023… 2023, ach bohové… což znamenalo devadesát devět let mezi současností a mým rokem2122.

Žádný hyperskok, o kterém víme, nemění délku.Vždycky jsou fixované v prostoru – nevidíte je, dokud seneaktivují, ale vždycky jsou na stejném místě – a vždycky mají stejnou délku neboli „korespondenci“. K čemubyste jinak měli hypersíť? Takhle Konfederace udržujepořádek – všechny členské světy používají jedinou časovou linii.

Avšak Kalypsó nejenom že použila hyperbod, který nebyl napojený na Centrální hypersíť Konfederace, ale navíc se zdálo, že se ten bod posunul zpátky v čase.

Co jsem měla k čertu dělat?

Nakonec mě to datum přesvědčilo, že bych se měla držet svého původního plánu. Jediný způsob, jak zjistit, jestli je hyperbod pořád spojený s mým světem v roce 2122,bylo opravit hyperpohon nebo o to požádat Invidi. To první jsem udělat nedokázala, takže bylo nutné počkat na přílet Invidi. A Invidi přišli na Zemi v květnu 2023. Prvníhokvětna, abych byla přesná. Stačilo tedy přežít pět měsícůna vlastní planetě.

Kdybych byla věděla, co to bude obnášet, možná bychzůstala v Kalypsó II a pokusila se natáhnout čas a konvertovat těch pět měsíců palivo.

Jenže to jsem neudělala. Nechala jsem Kalypsó II ukotvenou v hlubokém kráteru na odvrácené straně Měsícea vydala se k planetě v jedné z únikových kapslí.

Jednomístným únikovým kapslím se všeobecně přezdívalo „hovínka“– jednak kvůli jejich tvaru a pak taképroto, že když jste je byli nuceni použít, byli jste v tom ažpo uši. Tahleta svou pověst nezklamala – selhala a potomse rozpadla asi sedm kilometrů nad povrchem, takže jsemmusela sestoupit v poškozené paratrubici, která se nakonec zachytila v malých trnitých keřích na úbočí kopce a vyhodila mě ven. Písek a malé ostré kamínky udělaly v izolaci skafandru pěknou paseku, takže když jsem se přestalatřást uvolněným napětím, zakopala jsem ho. Celý, kroměbot. S rozházenými zbytky kapsle jsem nic dělat nemohla.Doufala jsem, že je písek a hlína brzy pohřbí. Bylo mi tocelkem jedno. Nejvíc ze všeho jsem chtěla lehnout si dotoho pěkného měkkého písku a spát.

Místo toho jsem chvíli jen tak seděla a uvažovala o tom,jak je hezké nebýt mrtvá. Teprve pak jsem začala přemýšlet, co budu dělat. Vím, kdy jsem, ale kde? Podle hvězdjsem dokázala určit, že jsem na jižní polokouli, jako můjdomovský kontinent mi to tu však nepřišlo. Věděla jsem,že až k Indickému oceánu jsem nedoletěla. Takže zbývalaAustrálie, Murdochův domov.

Když už tu sedím, docela dobře bych se mohla vydat nacestu.

Vyšlo slunce. Byla jsem v krajině poseté rozptýlenýmistromy, ostrou trávou a pichlavě vypadajícími keři. Zaslechla jsem zpěv neznámého ptáka, podivný polykavý nářek a plynoucí trylek – byla jsem ráda už jen proto, že hoslyším. Narazila jsem na drátěný plot; kácel se k zemi. Tahleznámka lidského osídlení mě potěšila a podél plotu jsemdošla k silnici. Ale nikde žádné domy a žádná voda. Nouzové vodní příděly z kapsle jsem vyčerpala příliš rychle.

Dál jsem šla po kraji cesty. Nevypadala dobře udržovaná.Kraje bitumenové směsi se drolily a každých deset patnáctmetrů byla v silnici díra, někde až na čtvrtině povrchu.

Silnice odrážela teplo, a jak den pokračoval, bylo to pořád horší. Držela jsem si košili nad hlavou jako ochranuproti záření, ale v poledne mě už hlava tak bolela, že jsemmusela zastavit a posadit se vedle nějakého keře. V pusesucho, oči plné prachu. Za zhruba šest hodin jsem nepotkala jediné vozidlo. V téhle době přece určitě měli pozemníauta. Jenže po téhle cestě žádná nejezdila.

O chvíli později se v dálce ozvalo hučení, potom řeva nakonec zasyčely brzdy a dlouhé pozemní auto kvůli mému divokému mávání zastavilo. Řidič počkal, dokud jsemneotevřela dveře kabiny – chvilku to trvalo, neznala jsemjejich mechanismus. Vrhl na mě postranní pohled; měl bledě modré oči a z jejich koutků se mu táhly vrásky. Byl podezřívavý a odtažitý.

„Na to, abyste tu byla pěšky, je tu odevšad moc daleko.“

Přikývla jsem. Nebyla jsem si jistá významem idiomůz jedenadvacátého století. Aspoň že jsem rozuměla jehojazyku. Angličtina.

„Porouchalo se vám auto? Nebo vás tu někdo vyhodil?“

Znovu jsem přikývla. Dal mi sklenici vody a já ji vypilajedním douškem. Pozemní auto se dalo znovu do pohybu.Nejdřív mě to znervózňovalo, a pak uklidnilo. Silnice setáhla donekonečna, rovná a šedá. Jeli jsme se sluncemv zádech. Východní pobřeží, pomyslela jsem si ospale, populační centra. Ze zakrytého fotoobrazu nad oknem se namě usmívala malá, tmavá žena, která objímala malé dítě.Před nimi se houpala tkaná koule se střapcem.

Asi jsem usnula, protože v příštím okamžiku vozidlo najednou stálo a řidič venku s někým mluvil. Byla tma, nepočítám-li lampy na sloupech vedle cesty a jasná světlaozařující nízkou budovu. Řidič řekl, že bych měla radějivystoupit, pokud nechci projít kontrolou.

„Tyhle poslali zpátky,“ ukázal na fotoobraz. „Hádám, žekdyž pomůžu vám, třeba se to vyrovná.“

Líbily se mu moje boty. Dala jsem mu je jako výraz díků za svezení a ocitla jsem se ve vnějším městě.

Byla noc a neměla jsem kde přespat. Ani si už nepamatuju, jak jsem někde usnula opřená o zeď, zato si mocdobře vybavuju nepříjemné probuzení těsně před úsvitem.Někdo mě držel za ramena a zakrýval mi obličej, zatímco někdo jiný mi bral medikit a skener, které jsem si vzala z paratrubice. Zbraně jsem si nevzala, a bylo to taky dobře, protože jinak by už tihle idioti byli po smrti. Než jsem se dokázalazvednout na nohy, zmizeli v džungli omšelých budov.

Domnívala jsem se, že ve chvíli, kdy otevřu pusu, seprozradí, že tam nepatřím, ale nikdo mi nevěnoval víc nežletmý pohled. Z otevřených dveří zaznívaly úryvky slovv jiných jazycích a lidé rychle chodili po ulicích mezi malými domky s červenými střechami. Nejdřív ze všeho jsempotřebovala jídlo a potom bydlení. Zdejší ekonomickýsystém by měl být založený na penězích. Netušila jsem,kde začít.

S Grace jsem se setkala v Domě pomoci poblíž kostelana Roma Street. Nechápala jsem, že Dům je charitativníorganizace, která zdarma poskytuje jídlo a trochu oblečení těm, kdo jsou trvale nebo momentálně bez prostředků.Řekli, že žádnou práci nepotřebují, a Grace, která tam zrovna byla darovat krabici šatů, se mi smála, když jsem zklamaně odcházela. Jestli chceš pracovat, řekla mi, můžeš vyčistit můj sprchový blok. Šla jsem s ní zpátky do vnějšíhoměsta a vyčistila společnou sprchu na dvoře. Trubka naněkolika místech tekla, tak jsem ji spravila dočasnými záplatami.

„Jestli umíš opravovat věci,“ řekla Grace, „to je něco jiného.“ Dala mi najíst a potom mě představila svému známému, který měl opravnu. Řekla mu: „Bude pracovat zakupóny a rekcerty, že ano?“ a významně se na mě podívala. Vůbec jsem jí nerozuměla. „Hlídáš taky děti?“ zeptala se. Nejdřív mi nebylo jasné, co tím myslí, a v hlavě mivyvstaly bizarní obrazy. Ona zatím pokračovala. „Protožebys mohla chvíli zůstat tady, kdybys hlídala mého desetiletého kluka, když budu mít noční. Nechci, abys tu něcoprováděla,“ dodala rychle. „Ne že bych byla cimprlich, aledneska se tu potulujou takoví zákazníci a kluk…“ Řeklajsem, že velice ráda zůstanu; tu část s hlídáním jsem už pochopila a jen o chvíli déle mi trvalo, než jsem pochopila,co myslela těmi „zákazníky“. Tahle možnost se mi vůbecnelíbila a byla jsem ráda, že jsem se s Grace setkala dřív,než bych ji byla nucená zvážit.

Prvních pár týdnů jsem měla moc práce s útoky, kterémístní viry pořádaly na můj nepřipravený imunitní systém.Nejdřív jsem myslela, že můj skok do minulosti nějak vyřadil lékařské regulátory z dvaadvacátého století. Potomjsem si uvědomila, že pravděpodobně stále fungují a že jendíky tomu jsem ještě naživu.

Přehodila jsem nohy přes okraj postele. Nezapomněla jsemze všeho nejdřív udeřit do země klackem, který jsem měla pro tenhle účel připravený. Krysy se obvykle drželyu venkovních skládek, kde měly dost jídla, ale jednou jsemšlápla bosou nohou na velkého švába a ještě pořád jsemse při té vzpomínce otřásala.

Hlína pod mýma nohama byla studená a štěrkovitá. Nahmatala jsem sandály. Prasklinami v jedné stěně stanu sedovnitř prodíralo modrobílé světlo reflektorů na druhéstraně malé říčky, kde běžel spalovač klinického odpadu.Dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. Na té straněstanu, kde byly dveře, zazářilo žluté světlo a zase pohaslo, jak někdo nesl po cestě lucernu nebo baterku.

Natáhla jsem se po džbánu a nalila si sklenici vody. Někdy zklidnila sípání po astmatickém záchvatu. Voda bylazatuchlá a kyselá, i když to byla koupená voda, přefiltrovaná. I recyklovaná voda na Jocastě chutnala lépe než tohle.

Dopila jsem a naklonila jsem se dopředu. Hlavu jsem siopřela o složené ruce na stole z bedny. Někdy proti sípánípomohlo změnit polohu.

Ve dne jsem mohla myslet na dalekohledy a kontaktování Invidi a všechny ty drobnosti každodenního života.Nikdy mě nenapadlo, kolik malých, únavných věcí jste museli dělat, abyste normálně fungovali, dokonce i v tomhlestoletí. Všechny ty věci, které se mě snažily dostat. Jako viry. Nebyla jsem zvyklá starat se o nic jiného než o svou práci. Na Jocastě se o přípravu jídla, úklid a likvidaci odpadustarali jiní, a dělali svou práci rychle a většinou efektivně.

Když ale tady na Zemi padla tma a ticho… takové ticho,ne jako na vesmírné stanici, kde máme dělníky z nočnísměny a mimozemšťany, kteří jsou aktivní v noci, a všechny ty složité stroje na podporu života a recyklátory, kteréhučí někde na pozadí… zkrátka a dobře, v těch hodinách,kdy je všechno vypnuté, se mi do hlavy dobývají vzpomínky na minulost. Minulost pro mě, ale budoucnost protenhle svět.

Vidím docela jasně řetězec událostí, který vedl k tomu,že jsem uvízla tady v minulosti. Řada dominových kostek,postavených v nějakém vzorci, který dokáží pochopit jenom Invidi. Každou noc ve vnějším městě sedím, sípámve tmě a všechny si je řadím v hlavě. Každou noc do jedné z nich strčím a dívám se, jak celá řada padá.

Nejdřív ze všeho – i když možná ne úplně nejdřív, topřijde na to, do které kostky strčím – tu byla Abelarská dohoda. Byla pojmenovaná po hvězdné soustavě, ve kterése nachází Jocasta. Navrhla jsem ji já a mí poradci na Jocastě a podepsaly ji dvě mimozemské rasy a já jakožto guvernérka abelarské soustavy, a tedy zástupkyně Konfederace. To bylo počátkem roku 2121. Podle Dohody měly dvěmimozemské rasy, Seouras a Danadan, hlídat aktivity těchdruhých v abelarské soustavě, což jim, jak jsem doufala,mělo zabránit v tom, aby spolu bojovaly a ničily přitomvšechno v okolí.

Abelarská dohoda byla významná, protože když o párměsíců později přiletěla jiná skupina Seouras, mysleli jsmesi, že i oni Dohodu uznávají. Ale tihle Seouras byli jiní.Dominová kostka číslo dvě. Jejich těžce ozbrojené šedé lodě napadly stanici a zabránily nám v jakémkoli kontaktus Konfederací. Seouras nechtěli říct, co požadují, jenomnás drželi na Jocastě jako vězně.

Skoro šest měsíců jsme se snažili najít způsob, jak obejít blokádu nebo navázat kontakt s Konfederací a přitomzajistit obyvatelům stanice bezpečí a jídlo. Šest měsíců pekla. Potom dorazila dominová kostka číslo tři – náhle se objevila loď jménem Kalypsó a aktivovala hyperminu, kterázabila všechny členy její posádky kromě tří. To bylo v lednu 2122. Přítomnost Kalypsó byla zprvu záhadou. Nemohla se dostat ze Země na Jocastu plochým prostorem zapadesát let, což byla doba, na jakou byl nastavený systémkryogenického spánku. Na druhou stranu, lidské lodi nebyly vybavené hyperpohonem a v místě, kde se Kalypsóobjevila, nebyl žádný zaznamenaný hyperbod. Nemohlaskočit ze Země na Jocastu, protože mimo Centrální síť žádné hyperbody nebyly. To jsme si aspoň mysleli.

Plán posádky Kalypsó byl vydat se od Země k Alfě Centauri a tam, po padesáti letech kryogenického spánku, zabrzdit a hledat obyvatelné planety. Místo toho však dorazili k Jocastě. A my jsme nedokázali zjistit, jak dlouho spali.

Přílet Kalypsó předznamenal konec seouraské blokády.Když jsme mluvili s přeživšími členy posádky, řekli nám,že s opuštěním Země jim pomáhal Invidi jménem An Serat. Měli jsme podezření, že Kalypsó možná skočila hyperprostorem z nějakého bodu na svém kurzu k Jocastě. AnSeratovu pomoc jsem brala jako dominovou kostku čísločtyři, i když časově trochu mimo.

Na Jocastě to rozhodně spustilo události. Chtěla jsem sepodívat na motory Kalypsó, protože jsem si myslela, že Devítka by měla mít technologii hyperpohonu. Náš místníInvidi, An Barik, chtěl motory Kalypsó, aby se o nich Devítka nemohla nic dozvědět. Teroristická skupina, která infiltrovala stanici, také chtěla motory, aby mohla použít hyperpohon v boji proti Konfederaci. A nakonec se ukázalo,že seouraské lodě, kterým jsme šest měsíců vzdorovali, byly ve skutečnosti lodě jiné mimozemské rasy zvané Tor,kteří Seouras zajali a nutili je komunikovat se stanicí, aby… získaliKalypsó.

V tuhle chvíli jsem obyčejně o svých dominových kostkách ztrácela přehled. Někdy jsem přidala nějaké navíc, zašedé torské lodě a uvězněné Seouras.

Tak či onak, nejbližší šedá loď Kalypsó našla a pokusilase ji získat.

Zastavili jsme je tak, že jsme poškodili šedou loď pomocíbomby, kterou Murdoch umístil do Kalypsó.

Šedá loď utrpěla poškození a stáhla se. Zůstalo po ní pole trosek.

Mezi troskami byly i části motorů Kalypsó. Já jsem tymotory zachránila a začala jsem s projektem Kalypsó II.

V červnu 2122 jsem opustila Jocastu při zkušebním letu a skončila v roce 2023. Což by mělo být nemožné. Zatraceně, kde jsem udělala chybu?

Někdo zaklepal. Lépe řečeno, zatahal za provázek u vchodu, a zachřestil tak kusy trubek, které jsem si pověsila nastrop uprostřed stanu. Lehký klapot, který mě vyrušil zezamyšlení.

Nejdřív jsem myslela, že to je vítr, že zesílil natolik, abyzacloumal celým stanem. Pak se to však ozvalo znovu.

To musel být někdo ze sousedství. Příslušník gangu,který od Glorie vybíral „nájem“, by prostě otevřel dveřea chtěl peníze. Možná se něco stalo s kanceláří Shromáždění.

V krku jsem měla nepříjemný knedlík. Omotala jsem sikolem pasu sarong a postavila se ke dveřím.

„Kdo je tam?“ zavolala jsem tiše.

„Halleyové, jsi to ty?“ ozval se mužský hlas.

V tomhle století nikdo neví, že se jmenuju Halleyové.Nikdo nemluví jazykem zvaným pozemský standard, protože ten ještě neexistoval.

Ne, to není možné. To musí být halucinace. Zase měchytla ta chřipka.

„Haló?“ řekla jsem opatrně. Potom mi došlo, jak je tosměšné, stát tam a mluvit skrz zástěnu, která by mě stejněpřed ničím neochránila. Třesoucí se rukou jsem ji otevřela.

„To jsem já…,“ řekl muž na druhé straně. Ve tmě nebyla jeho tvář zřetelná, ale ten hlas, pach a rytmus dýchánípatřily Billu Murdochovi, a já ustupovala, dokud jsem nohama nenarazila na postel a…

Vešel dovnitř. „Halleyové, jsi to ty?“

Potom si něco zvedl k očím. Něco malého se dvěma skupinami světel, která se rozsvěcovala v různých vzorech.Rozpoznala jsem v tom směrový indikátor.

Ten malý přístroj z dvaadvacátého století mě konečněprobral. Vyjela jsem rukou po tyči uprostřed stanu a rozsvítila žárovku.

V jejím slabém žlutém světle se na mě Murdoch podíval a úlevně si vydechl. „Jsi to ty. Na vteřinku jsem myslel, že jsem na špatném místě.“

Měl staré tričko a sarong. Nosil sandály s poutky jakovšichni ostatní obyvatelé vnějšího města. Na okamžik jsemho viděla jako tmavého cizince se širokým hrudníkema vráskami na tváři, které mohly zrovna tak pocházet odstarostí jako od smíchu. Potom to byl prostě on.

Usmál se. „Hej, nekácej se mi tady.“

Zavrtěla jsem hlavou. Nebyla jsem schopná slov. Kdesiuvnitř mě praskla ohromná bublina osamělosti.

„Jsem opravdu tady.“ Aby mi to dokázal, přistoupil kemně a objal mě.

Nechala jsem se přimáčknout obličejem k teplému, pevnému hrudníku vlhkému potem. Objala jsem ho a ucítila, že je pevný. Bohové, on tu vážně je, a já se třesu a tváře mám mokré. To se směju, nebo brečím?

„Bille, jak ses sem dostal?“ řekla jsem. Jeho tělo můjhlas tlumilo. Hloupá otázka – samozřejmě že stejně jakojá sama.

Na okamžik mě jeho ruce sevřely pevněji a pak se uvolnily. Rozpačitě jsme se od sebe odtáhli. Nevěděla jsem, codělat – sáhla jsem po láhvi s vodou a nalila mu sklenici.

„Je filtrovaná,“ řekla jsem. V matném světle jsem nedokázala poznat, jestli má ve tváři výraz znechucení, nebo úzkosti.

Vypil ji jedním hltem a potom ještě jednu. Položil sklenici na bednu a rozhlédl se po stanu. „Tohle je ono?“

„Co ‚ono‘?“

„Tady jsi strávila těch posledních pět měsíců?“

Pět měsíců. Stejné časové období. Takže musel přiletětstejným hyperbodem, který jsem použila já – a ten zůstalstabilní ve stejné „vzdálenosti“ zhruba sta let; Jocastu jsemopustila v září 2122 a sem jsem dorazila v prosinci 2022.Teď byl duben 2023 a Murdoch musel odletět v lednu2123.

„Halleyová? Tady bydlíš?“ Zmateně se mračil. Byl toznámý výraz – stahoval při něm obočí, až se mu mezi nimi dělaly dvě hluboké vrásky.

„Ano. Ano, tady. Kdy ses sem dostal?“

„Právě jsem dorazil,“ řekl. „Včera.“

Přejela jsem si rukou po hlavě. Příliš mnoho slov se dralo ven najednou. Chtěla jsem se ho zeptat, jak získal loď,s níž pronikl hyperbodem, jak se dokázal dostat na Zemi,aniž by ho byli zpozorovali, co se děje na stanici, proč přiletěl sám, jak mě našel – i když tady jsem měla dobroupředstavu – a jestli zná způsob, jak se dostat zpátky.

Nadechla jsem se, abych to řekla, ale nemohla jsem. Zatraceně, zatraceně! Zuřila jsem a zároveň mi bylo trapně.Klesla jsem na kolena a začala šmátrat po inhalátoru, který jsem měla u postele. Kde ta věc je…

Nebylo k ničemu říkat si, abych se uklidnila a dýchalapo troškách.

Murdoch klečel vedle mě. Vypadal ustaraně, ale já jsemmu nemohla říct, co se děje, a bylo mi to jedno, protožedokud nebudu mít ten prokletý inhalátor… pod postelí není, krucinál, kde to… pokrývka, že by v ní… ten… mám ho!

„Promiň,“ řekla jsem hned, jakmile to bylo možné. Seděla jsem na podlaze. „Respirační problém. Ucpávají se miprůdušky.“ Tvrdý okraj desky, na které jsem spala, se mizarýval do páteře a udupaná hlína mě studila na zadku.Jedna Murdochova ruka spočívala na mém koleni, druhou mě držel za rameno. Třásl se. Taky jsem se třásla, uslzenou úlevou, která u mě přicházela po záchvatu.

„Jsi v pořádku?“ řekl bezmocně. „Jak dlouho už to…?“ Pořádně se zadíval na můj obličej. „Ježíši, ty vypadáš hrozně.“

„Díky,“ zasípala jsem co možná nejvíc sarkasticky. Byl takblízko. Mohla jsem cítit každičký centimetr jeho těla, způsobem, jaký jsem ještě nikdy, co pamatuju, nezažila.

Zdálo se, že si ničeho nevšiml. Opřel se zase o postelvedle mě. „Nečerti se. Na stanici bych tě na místě hospitalizoval.“ Obsáhl jedním gestem stan. „Co je tohle za místo? Vlezl jsem způlky dovnitř a myslel jsem, že jsem se určitě spletl.“

Tam, kde se jeho ruka a rameno dotýkaly mého, mě brněla kůže. „Tady končí neoficiální uprchlíci, ilegální přistěhovalci, ti, kdo hledají azyl. A taky všichni ostatní, kdose chtějí držet stranou od právního systému.“

Zabručel. „Jinými slovy ti, kdo porušují zákony.“

„A narkomani. Uprchlíci. Bezdomovci.“

„Dobrá. Vím, jaká byla Země v tomhle desetiletí. Četljsem historické soubory.“

„Zjistíš, že detaily se dost liší.“ Potřásla jsem hlavou a cítila, jak se mi v ní rozjasňuje. „Ale nejdřív… Je tvoje loďv pořádku?“

Zavrtěl hlavou. „Promiň. Asi se odtud chceš dostat.“ V jeho hlase byla laskavost.

Nebuď na mě hodný, Bille, nebo se složím. „Za druhé:řekni mi, jak ses sem dostal.“

Murdoch si přitáhl tvrdou plastikovou židli a obkročmose na ni posadil. Tuhle pozici jsem taky znala.

Sedla jsem si se zkříženýma nohama na postel a poslouchala.

Pět

„Poslal mě An Serat,“ řekl Murdoch. Vykulila jsem oči. „Dává ti to smysl?“

„Čekal na tebe?“

„Říkal to.“

„Musel se s námi setkat tady v minulosti. Proto muselzajistit, že tu budeš.“

Zamračil se. „Ale to je… no, prostě jsi zmizela při zkušebním letu. Všechny to hrozně šokovalo. Ale praporčíkLeeová – pamatuješ na ni? Zmínila se mi o tom, že tvůjsignál zmizel hodně blízko místa, kde se objevilaKalypsó.Aha, říkám si a jdu překontrolovat navigační data. A zjistím, že má pravdu.

No, takže si tak trochu popovídám se zbývajícími třemiinženýry z tvého týmu. Říkají, že prý tě možná zachytilanějaká anomálie. Ale nezdálo se, že by je to moc trápilo.Měl jsem spíš pocit, že chtějí, abych už vypadl z laboratoře, aby se mohli vrátit k práci.“

Stáhla jsem obličej. Trochu jsem se styděla. Všichni čtyři – ti tři inženýři a já – jsme se dohodli na tom, že skutečný cíl našeho výzkumu budeme tajit; kdyby se to provalilo, byla jsem si téměř jistá, že by se nás Konfederacepokusila zastavit. Nechtěla jsem to tajit i před Murdochem,ale nakonec to tak dopadlo.

„Po čtyřiadvaceti hodinách jsme vyslali záchranné lodě,jako obvykle,“ pokračoval. „Musím přiznat, že když za dvadny nic nenašly, tak jsem se začal bát. Říkal jsem si, že asinemáš nainstalováno moc nouzových systémů podporyživota. Potom jsme museli pátrání omezit – však to znáš.“

Přikývla jsem. Když pohřešované osobě dojde vzduch,s jejím nalezením se nespěchá.

Naklonil židli víc dopředu a upřeně se na mě zadíval. „Já jsem to nevzdal. Ale nemohl jsem jim předložit žádnédůkazy, že jsi naživu a že tě můžeme zachránit.“

Pousmála jsem se. „Žádné důkazy nebyly.“

„Ale ano, byly.“ Ozvala se rána, jak nechal židli dosednout na zem. „Podíval jsem se na tvoje výzkumné poznámky…“

„Jak jsi to udělal?“ napřímila jsem se.

„Jsem náčelník ostrahy, pamatuješ?“

„A?“

„A nedávalo mi to moc smysl. Většinou rovnice a plány. Ale dokonce i mně bylo jasné, že jsi tam nainstalovala něco jiného než pohon pro plochý prostor. Což, mimochodem, ve tvém projektovém plánu nebylo.“

„Mysleli jsme si, že bude bezpečnější, když nebudemeříkat, co přesně jsme dělali,“ řekla jsem.

„Jako když ses ani nezmínila, že jsi zachránila motoryKalypsó?“ řekl káravě. „Mluvil jsem i s Finkem.“

Hieronymus Finke dělal záchranné operace. Byl nezávislý a já jsem ho najala, aby zachránil zbytky Kalypsó poté, co je šedá loď vyplivla ven (spolu se spoustou seouraských trosek), než se stáhla.

„Finke říkal, že ti přivezl zpátky nějaký vesmírný šrota tys ho uložila do jednoho z dolních skladišť,“ řekl Murdoch.

„KonFlotila měla tehdy moc práce,“ protestovala jsem. „Nechtěla jsem je obtěžovat.“

„Jistě. A tak jsi ten šrot uložila jako výzkumný materiála zaplatila Finkemu z rozpočtu inženýrské sekce. To bylslušný výkon v kreativním účetnictví. Veatch by na tebebyl pyšný.“

Asi ode mě bylo naivní myslet si, že když se nám to povede, tyhle drobné prohřešky se přejdou. Je to nepříjemný pocit, když vám někdo jeden po druhém vypočítávávaše hříchy. Vzpomínala jsem, jak jsem se dalších pár měsíců držela stranou od všech, včetně Murdocha, zatímcojsem zkoumala to, co zůstalo z motorů Kalypsó. Možnájsem byla příliš naštvaná na Invidi, možná jsem přehnaněreagovala na události z blokády.

„Vrátil jsem se za tvými kolegy inženýry,“ řekl Murdoch, „a řekl jsem jim, že chci odpovědi. V té době už byli všichni trochu zakřiknutí – myslím, že potřebovali někomu říct,co se pokazilo. Řekli mi, že jsi pravděpodobně na druhémkonci hyperbodu, skrz který přiletělaKalypsó. Z naší strany se prý nedá nic dělat.“

Znovu se naklonil dopředu. „Já jsem si myslel, že bychněco udělat mohl. Chtěl jsem jít za KonFlotilou a požádato záchrannou loď, která by proletěla tím samým hyperbodem. Tedy, přemýšlel jsem, jestli to mám udělat, protože kdyby tě KonFlotila přistihla s invidijskou technologiíhyperpohonu, zavřeli by tě, než by ses nadála. Ale každopádně než jsem stihl něco udělat, přišly rozkazy k převelení pro všechny tři inženýry z tvého týmu.“

„Odkud?“

„Pro Joshe Herona ze ZemFlotily a pro ty další dvaz KonFlotily. Všechny transfery podepsal admirál, nedalose o tom diskutovat. Skoro jsem ani neměl čas zeptat sejich, co se děje, ale nikdo z nich to stejně nevěděl. Vrátiljsem se zpátky, abych ověřil, že mám dost důkazů o projektu a o tom, kam jsi zmizela, abych je v případě potřebymohl předložit KonFlotile, a co bys řekla? Navigační dataLeeové byla pryč.“

„A co výsledky výzkumu?“ řekla jsem. Vlastně jsem aninechtěla slyšet nevyhnutelnou odpověď.

„Na některých se objevily bezpečnostní pečetě. Vyšší nežmoje úroveň. Některé byly prostě ,přesunuté‘ a ztratily sev byrokratickém soukolí.“

„To vypadá, že se An Barik činil.“

Mluvila jsem o našem „místním“ Invidi. An Barik bylPozorovatel Rady Konfederace na Jocastě už několik letpřed seouraskou blokádou. An Barik bydlel na Jocastě, alenijak se nestýkal s jinými druhy a v oficiálních funkcíchse objevoval jen tehdy, když to bylo absolutně nezbytné.Měli jsme podezření, že byl během celé blokády schopnýkontaktovat Konfederaci, ale rozhodl se to neudělat. Proč,to bylo obtížné pochopit, ale pokud jsme mohli soudit, bylo to proto, aby Kalypsó nemohlo nic zabránit v příletu.

Murdoch přikývl. „Jo, to mě taky napadlo. Tak jsem zaním zašel. Tedy – zkusil jsem to, ale nedostal jsem z něj nic,co by dávalo smysl. Zhruba tou dobou jsem si začal vážnědělat starosti. Bylo to už víc než měsíc, co jsi zmizela, a všichni říkali: byla to tak smutná, tragická nehoda, ale jdeme dál.“

„Je mi to líto, Bille.“ Zvedla jsem pohled od kruhů, kteréjsem opisovala prstem v hrubé hnědé tkanině přikrývky. „Chtěla jsem ti to říct.“

„Tím míníš, žes neměla v úmyslu se ztratit.“

„Tak.“ Nevím, co mě trápilo víc – že mě znal natolik dobře, aby chápal, proč jsem mu to tehdy ještě neřekla, nebože jsem to ve všem tom vzrušení kolem zkušebního letuodkládala příliš dlouho. „Takže, no, co se stalo potom? Šeljsi ke Konfederaci a řekl jim, jaké máš podezření?“

„Ne-e,“ řekl pomalu. „ Ještě jsem pár týdnů počkal. Chciříct,“ krátce se na mě usmál, „že už předtím ses dostalaz některých nepříjemných situací. A… já nevím. Nechtěljsem, aby tě zatkli za přechovávání.“

„Díky.“

„A potom přišel rozkaz k mému převelení.“

„K tvému?“ K čertu, nabourala jsem se i do Billova života. Ti tři inženýři, to bylo něco jiného – všichni přijali riziko a chtěli být součástí projektu. Ale Murdoch ani nevěděl, co jsme dělali.

„Jo. Nějaký čas jsem nevěděl, co se děje. Rozkazy říkaly, že se mám vrátit na Zemi. Když jsem konečně kontaktoval někoho, kdo o tom něco věděl – starého kámoše z Finančního –, byl už čas odletět. Vzal jsem si dovolenoua zůstal na stanici. Snažil jsem se to převelení zrušit, změnit, prostě něco. Bezvýsledně. Tak jsem začal hledat AnSerata. To bylo taky zatraceně těžké. Vystopoval jsem hov h’dighské kolonii.“

„To jsi tam letěl sám?“ Cestování hyperprostorovou sítí bylo pro soukromé osoby z Devíti světů obtížně dostupné a neskutečně drahé. Nechtěla jsem slyšet, že se Murdoch vystavil nebezpečí, jakému čelili černí pasažéři nalodích Čtyřky.

„Vybral jsem si službu od Neeth – pamatuješ, to k’cherské obchodniko, které se pokusilo prodat naši planetu?“

Pamatovala jsem si to. Do toho incidentu byly zataženéVnější záležitosti, Konfederační úřad pro obchodní vyšetřování, k’cherská Liga baronstva a síť malých obchodníkůa pirátů, která se táhla přes celou abelarskou soustavu.Murdochův tým z ostrahy doslova a do písmene zachránil Neeth před lynčováním.

„Ono ti sehnalo místo na cestu do rhuarlské soustavy?“

„Správně. Zdálo se, že Serat je mezi H’digh na Rhuarlujako doma.“

„No a co říkal?“

Murdoch svraštil obočí, jak se snažil vzpomenout si. „Ontoho moc neřekl. V podstatě jen to, že na mě čekal. Řeklmi, že mě pošle zpátky na Jocastu a potom za tebou. Párhodin jsem čekal, a pak mě jeden H’digh poslal zpátky naCentrálu neoznačeným transportem.“

„Kdo byl pilot?“

Pokrčil rameny. „Byl jsem v kabině pro cestující, nic jsemneviděl. Ale příslušenství bylo dělané pro humanoidy, takže asi Melot. Prostě, na Centrále se se mnou jeden Melot setkal a posadil mě do dalšího transportu. Ten letěl z Centrályna Jocastu. Povím ti, to mě už otravovalo – jen tak tam postávat a čekat, až mě odbaví a až lodě odletí. Víš, že to trvácelé hodiny, od uznání výstupního povolení do vlastníhootevření hyperbodu. Nemluvě o tom, kolik času zabere cestovat plochým prostorem k těm bodům. A potom jsme sev abelarském plochém prostoru setkali s další lodí. Posádkutvořilo půl tuctu Melot, bez označení. Navigační detaily jsemneviděl, ale bylo to asi někde poblíž místa, kde jsi zmizela.“

To dávalo smysl. Musel proletět stejným hyperbodemjako já. Kdyby skočil z Centrály, nemohl by se dostat dominulosti, protože všechny body v síti Centrály jsou nastavené na „přítomnost“. Dvanáct hodin na Centrále bylodvanáct hodin všude jinde.

„Zdá se, že An Serat má hodně záloh,“ řekla jsem.

„Jo, ale všímáš si, že nic z toho není oficiální? Nikde žádné označení KonFlotily nebo Konfederačních obchodníků. Zkrátka, nacpali mě do jednomístného stíhače jako nějakého zatraceného droida. Ani slovo, dokonce ani,pozor,ať nezakopnete, nouzový východ je támhle‘. A stíhač proletěl hyperbodem. Nemohl jsem vůbec nic dělat.

Když stíhač opustil hyperbod,“ pokračoval Murdoch, „letěl dál. Věděl jsem, že mířím k Zemi, ale myslím, že měnikdo nezachytil, když jsem se blížil.“

„Ani mě ne,“ řekla jsem. „Jediný důvod, který mě napadá, je, že tvůj stíhač i Kalypsó II měly nějaké invidijskéstínění, díky kterému se vyhnuly zachycení.“ Když jsempátrala v Kalypsó II, nic takového jsem tam nenašla, ale toještě neznamenalo, že to tam nebylo.

Přikývl. „Moje loď byla už naprogramovaná – po průletu hyperbodem se skoro osmačtyřicet hodin hnala Sluneční soustavou, vletěla do atmosféry Země a shořela, a jás tím nemohl vůbec nic dělat. Nelíbilo se mi to, to ti povídám. Seděl jsem tam, uždiboval ze svých přídělů, cvičila čekal na to, co pro mě An Serat – nebo kdo – připravil.“

„Ten pocit znám.“

„Záchranná kapsle fungovala a já se ocitl v moři. Kousek od pobřeží, s malým vorem, na kterém jsem se dokázal udržet. Invidi holt myslí na všechno. Vylovil mě jedenchlápek v rybářském člunu. Nejdřív byl podezíravý, alemluvil jsem dostatečně jako místní, abych prošel. Řekl jsemmu, že jsem se ztratil a celou noc mě unášely vlny. Mlhahustá jak Jupiter. Nedělal žádné potíže, ten jeho člun mělmoc tiché motory na obyčejnou rybářskou loď. Žádná světla, nic. Pustil mě na pobřeží jako člena rodiny, abychomse dostali přes přístavní kontrolu. Nechtěl mít nic společného s celníky.

Potom jsem zkoušel sledovat tvůj signál… Ještě štěstí,že ten transpondér teď patří ke standardnímu vybavení.“

Stočila jsem se a ohmatala si místo pod lopatkou. „Tojsem ti chtěla říct. Musí to být jiný signál. Já jsem ten transpondér vyndala.“

„Podívej se sama.“ Podal mi lokátor, plochý čtverec, který se vešel do dlaně. Hladký syntal se přizpůsobil mé ruce; zdál se být mnohem těžší, než doopravdy byl. Plnou silou na něm blikalo potvrzení signálu. Podívala jsem se natu věc, jasný důkaz, že budoucnost existuje, že to není jenmoje představivost. Potom jsem se podívala na Murdochaa usmála se – on byl ještě lepší důkaz.

Taky se pousmál, i když tak docela nevěděl proč. „Víšjistě, že jsi ten transpondér vyndala?“

Vzpomněla jsem si na tu malou, zakrvácenou třískuna Graceině prstu. „Ano. Možná tam dali zálohu a neřekli mi to.“

„To musí být ono.“

„To by vysvětlovalo, proč pořád nemůžu projít přes detektory.“ Viděla jsem, že nechápe. „Když jsem zkoušela jítdo obchodů ve městě, něco tam spustilo poplach. Protojsem Grace požádala, ať mi ten transpondér vyndá.“

Odfrknul si. „Jak jsi jí to vysvětlila?“

„Řekla jsem jí, že je to takový mikročip. V téhle zemi jeimplantují nebezpečným zločincům, ale já jsem jí řekla, žev mé zemi je dostávají i političtí vězni.“

„Ježíši, to je století.“

„Ale poslouchej, já jsem těmi detektory nemohla projítani potom. Myslela jsem, že to přece jen bude ten seouraský implantát, takže jsem se od té doby držela od místs detektory dál. Možná to ale byl záložní transpondér.“

„Takže jestli se chceš dostat přes nějaké bezpečnostníbariéry, budeme muset vyndat i ten záložní.“

Zavrtěla jsem rameny. „Au. Hádám, že ano.“ Pořád tubyla možnost, že detektory reagují na seouraský implantát, ale s tím se nic dělat nedalo. Implantát bylo neurálníspojení, které mi Seouras původně „nainstalovali“ do krku v době Abelarské dohody. Souhlasila jsem s tím, protože jen tak jsem mohla rozumět tomu, co říkali, a sdělitto ostatním.

Murdoch se unaveně protáhl. „Halleyová, proč mě zatebou An Serat poslal?“

„Překvapuje mě, že tě vůbec někam ‚poslal‘,“ řekla jsem.

Invidi mi prostě nešli dohromady s konkrétní akcí. Neže by Invidi nebyli dobří v tom, jak přimět lidi něco udělat, ale oni to dělají tak, že lidi vmanévrují do situací, kdyděláme to, co dělat chceme, jenomže to je to, co chtějí Invidi. Jako když An Barik využil mého přítele Quartermaina a jeho touhu dozvědět se o Invidi víc a požádal ho, abymu přinesl jedno zařízení z Kalypsó. Jako když An Barikvyužil mou touhu chránit stanici před Seouras, aby se udržel v bezpečí, dokud nedorazí Kalypsó. Nebo jako An Seratvyužil moji touhu zjistit, jak Kalypsó fungovala, aby mě dostal sem do minulosti – i když tady jsem jenom hádala.

Zdálo se, že není žádný logický důvod, proč by An Serat chtěl, abychom já nebo Murdoch byli v minulosti, alezjevně to chtěl. Ledaže by chtěl něco z Kalypsó II. Což takynedávalo smysl, protože jediná cenná věc na Kalypsó II byly motory, a ty přece pocházely z Kalypsó a od An Serata.

„Jediný důvod, který mě napadl, proč mě poslal za tebou,“ pokračoval Murdoch, „byl, že se se mnou v minulosti setkal, a tak věděl, že jsem se sem musel dostat. Aleproč to neřekl, když se s námi poprvé setkal na Jocastě?“

„Nechtěl, abychom to věděli. Protože bychom to věděli a možná se nějak zabezpečili proti tomu, abychom sesem dostali.“ Znovu jsem se zamyslela. „Ne, to se už vlastně stalo, že? Ledaže až se s ním setkáme v minulosti, takmu řekneme, že nám to neřekl…“

„Ale do prdele. Ty tomuhle vážně rozumíš?“

Rozhlédla jsem se po stanu. „Měla jsem hodně časuo tom přemýšlet. Musíme oddělit historii z historickýchsouborů od našich osobních historií. Od našich desad.“

Zaúpěl. „Prosím, jen žádné mystické termíny.“

Desada, to bylo jedno z mnoha invidijských slov, kteréjsme znali, ale nerozuměli jsme mu. Obvykle se překládalo jako „osud“ nebo „ústřední moment života“. Quartermaine, můj zemřelý přítel a expert přes Invidi, si myslel,že to znamená zážitek, který ovlivní zbytek vašeho života. Já jsem myslela, že to není žádný jeden incident, aleněco spojitého.

„Měním definici. Představ si, jak to potěší lingvisty, ažse vrátíme. Nemyslím, že desada je zážitek. Je to způsob,jakým si Invidi udržují přehled o svých vlastních vnitřníchčasových posloupnostech.“

„Zážitky vždycky běží stejným směrem?“

„Tak trochu. Jestliže v jednom kuse skáčou skrz různámísta a časy, určitě si musí udržovat vlastní časové linie.“

Murdoch potřásl hlavou. „Počkej moment. Řekněme,že se vrátím v čase a začnu tady žít. Je mi čtyřicet čtyři,správně? Bill Murdoch se v téhle historii nenarodí ještě asidalších padesát let. Co se stane, až těch padesát let uplyne? Budeme tu dva? Který z nás je ten pravý?“

„Já myslím, že jste praví oba.“

„Co se stane, až bude tomu dítěti čtyřicet čtyři? Odcestuje potom do minulosti a bude to zas celé dokola?“

„To si nemyslím. Oba máte své vlastní životy…desady,jestli chceš.“

Otevřel pusu a zaseji zavřel. Podrbal se na hlavě a unaveně zamrkal.

„Ledaže bychom byli v jiném vesmíru,“ dodala jsem.O téhle teorii jsem moc často nepřemýšlela, z toho prostého důvodu, že byla-li pravdivá, nemohli jsme dělat nicjiného než začít znova v tomhle století.

„A Invidi nepřijdou, to myslíš?“

Přikývla jsem.

Odfrknul si. „V tom případě najdeme odpověď na otázku, která všechny sto let trápila.“

Co by se stalo, kdyby Invidi nepřišli? Nebo, pokud senás týče, co se stane, jestliže Invidi nepřijdou?

Otřásla jsem se vlnou studené nevolnosti a přitáhla jsemsi nohy. Jestliže Invidi nepřijdou, uvízneme tu. Uvíznemena tomhle místě, kde zápas o přežití pohlcoval životy těch,kdo nic neměli, a vědomí o jejich marnosti umenšovaloživoty těch, kdo měli všechno.

Nebylo divu, že si z lidí, jako byl Mandela a Alvarezová, udělali idoly. Jinak tu bylo tak málo naděje.

Znovu jsem se otřásla a opřela se zpátky o stěnu stanu. Cítila jsem, jak se trochu poddala, chladila mě do zadskrz tenkou košili. Murdoch se na mě díval a z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Jeho přítomnost vyplnila stan. Cítila jsem, jak se jeho teplo táhne přes postel a zaháníchlad. Podivný pocit. Skoro jako… nával h’dighských feromonů.

„Kdy jsi přišla na to, jaký je rok?“ zeptal se Murdoch.Otočil židli a sedl si na ni správně. Se zabručením si natáhlnohy podél postele. „Já si to uvědomil, až když jsem na térybářské lodi uviděl noviny. Noviny, věřila bys tomu?Všechno mi to došlo ve chvíli, kdy mi inkoust ušpinil prsty. Něco tak odfláknutého muselo být skutečné.“

„Já jsem sledovala pozemskou komunikaci, když jsemmířila do Sluneční soustavy,“ řekla jsem. „Proto jsem musela sletět dolů na povrch a počkat, až přijdou Invidi. Pětměsíců bych v Kalypsó II podporu života neudržela.“

Vyprávěla jsem mu, jak jsem se dostala na Zemi. Skončila jsem tím, jak mě k sobě vzala Grace.

„Bez pomoci Invidi se tím hyperbodem vrátit nemůžeme,“ pokračovala jsem. „Buď nám musí pomoci opravitKalypsó II, nebo půjčit jinou loď. A pokud se nevrátíme tímhyperbodem, nedostaneme se zpátky na Jocastu do roku2122. Aspoň předpokládám, že teď je ten bod stabilní, kdyžjsi skrz něj přiletěl i ty.“

„Jo, je to divné, nezdá se ti? Já předpokládal, že tě topřeneslo do doby, ze které skočili Spáči v Kalypsó.“

„To jsem si myslela taky.“

„Tak co se stalo? Jak jsme mohli proletět hyperbodemv tomhle roce, když tehdy ještě ani nebyl vytvořený?“

Podrbala jsem se na krku v místě, kde mi seouraský implantát tvořil vybouleninu pod kůží. „Já nevím. Tahle otázka mě doháněla k šílenství. Jediné, co mě napadá, je, že kdyžKalypsóskočila, korespondence se nějak zkrátila. Nebo prodloužila, když jsme skočili my. Další věc, která mi nejde dohlavy, je, proč Invidi trvá tak dlouho se sem dostat.“

Murdoch o tom chvíli přemýšlel, a pak se unaveně poškrábal na hlavě. „Ještě jednou?“

„Přemýšlej – ani jeden z nás se sem nedostal hyperbodem Centrála-Země, je to tak?“

„Hyperbod, kterým jsme proletěli, je na jiné hypersíti?“

„Přesně tak. Ale vždycky nám říkali, že to je nemožné.Že žádná jiná hypersíť neexistuje. Takže buďto nám Invidi všem lhali…“

„Možná ne všem. Zbytek Čtyřky o tom třeba ví.“

„Možná. Nebo…“ Hlas se mi vytratil.

„Nebo co?“

„Nebo… já nevím. Něco jiného. Něco, co souvisí s tím,že teď je hyperbod pevný, ale nebyl, když jím prolétlaKalypsó. Jde mi o to, že otevření hyperbodu, který nepatří dosítě, by sem mělo Invidi přilákat, aby to vyšetřili, a to hned,ne až za pět měsíců. Leda,“ řekla jsem, napůl sama pro sebe, „že by to nedokázali nakalibrovat blíž. Koneckonců,jejich časové měřítko jsou zřejmě statisíce let, takže pětměsíců je neuvěřitelná přesnost.“

Murdoch na mě vytřeštil oči. „Moment. Ty říkáš, že tomy jsme sem Invidi přivolali?“

„Předpokládám, že ano. Jinak by to byla moc velká náhoda. Otevře se hyperbod, oni to zachytí, otevřou vlastníhyperbod mezi Zemí a Centrálou ve své síti a přiletí to vyšetřit.“

„Teda.“ Opřel se, málem spadl na zem, a narovnal se.V bledě modré záři úsvitu vypadal jeho obličej, jako by bylz těsta. „Tebe to neděsí? Že to my neseme zodpovědnostza nejkataklyzmatičtější změnu nedávné lidské historie?“

Pokrčila jsem rameny. „Zpočátku ano. Teď se na to snažím dívat z An Seratova úhlu pohledu.“

„A to je?“

„On ví, že postavím Kalypsó II s pomocí motorů z Kalypsó a vrátím se sem. Tebe sem pošle z roku 2122, protože ví, že se tu s námi setká, a potřebuje, abychom tu byli,aby on věděl, že má vyslat Kalypsó.“

„To je kruh.“

Přikývla jsem. Ať strčíte, do které kostky domina chcete, nakonec spadnou všechny.

„Halleyová, proč jsi to udělala?“

Viděla jsem padající řady dominových kostek, jednu,dvě, tři, čtyři…„Udělala co?“

„Proletěla s Kalypsó II hyperbodem.“

Podívala jsem se mu do od. Murdoch byl opravdu zmatený a cítil se trochu ublíženě. „Musela jsem vědět, jestli tobude fungovat. Jestli mělaKalypsó opravdu hyperpohon.“

Zamračil se a bezmocně rozhodil rukama. „A co teď?Zjistila jsi, že měla. Jestli nám Invidi z téhle doby pomůžoudostat se domů – co potom s tím hyperpohonem uděláš?“

„Zajistím, aby ho měli všichni. Tak už nás Čtyřka nebude držet v područí. Možná bychom konečně mohli mítv Konfederaci nějakou rovnoprávnost.“

Nejistě se hryzl do rtu. „Nevím, jak to pomůže s hlasováním o neutralitě. Zbývá do něj už jen třicet devět dní.“

„V dlouhodobém horizontu to pomůže.“

Najednou vstal a jedním gestem obsáhl celý stan. „Takjako nám v dlouhodobém horizontu Invidi pomohli vyčistit tenhle bordel?“

Nic jsem neříkala. Myslela jsem na Marlenu Alvarezovou a její názory na dlouhodobou a krátkodobou politiku.

„V krátkodobém horizontu se může stát spousta ošklivých věcí.“ Neomylně uhodl mé myšlenky. „Jako je třebaživot tady.“ Dosedl na postel vedle mě. Uviděla jsem ji jeho šokovaným, puntičkářským pohledem – nic než starédveře, na kterých ležely složené flekaté a obnošené šaty.Jako jedna z těch špinavých hald, na kterých spali lidéu autobusové stanice.

„Nemám žádné peníze.“

„Ale jsi přece z budoucnosti,“ protestoval. „Máš všechny ty znalosti…“

„Které z velké části nemůžu použít,“ přerušila jsem ho. „Protože nechci udělat nic, co se nestalo.“

„Teď mi tvoje slova nedávají smysl. To je všechno, co tuuděláme, předurčené? Předpokládejme, že… já nevím. Žezkusíme zabít An Serata, nebo něco jiného, o čem víme jistě, že se nestalo. Říkáš, že nám v tom něco zabrání?“

„Sakra, já nevím,“ vyštěkla jsem. „Jsem inženýrka, nečasová filozofka. Vím jenom to, že když jsem se sem dostala, neměla jsem žádné papíry a žádné peníze, abych sipapíry pořídila, a žádné papíry, to znamená žádná práce,a to znamená, že nemůžeš vydělávat peníze. Kdybych seoficiálně přihlásila jako uprchlík, pošlou mě do rezervaceněkde daleko od města, a odtamtud bych nemohla odejíta setkat se s Invidi, až přijdou.“

Podíval se na mě. Trhlinami v materiálu stanu pronikalo dovnitř dost ranního světla, aby ozářilo prachem zanesené linie v jeho obličeji a propadlá místa pod lícnímikostmi. Musel jít celý den a většinu noci. Vzpomněla jsemsi, jak jsem chtěla dostat druhou šanci říct mu, že… Teďkdyž byl tady, mi dělalo potíže vzpomenout si, co jsem muto vlastně chtěla říct.

„Díky, žes přišel.“ Na víc jsem se nevzmohla.

Opřel se o jeden loket a usmál se. Nestávalo se to často – byl to moc hezký úsměv. „Ty… stálo to za to.“

Na to jsem neměla odpověď. Jeho přítomnost znamenala, že jsem se nemusela vracet sama. Znamenala, že semi budoucnost nezdála, ani Jocasta a všechno ostatní. Uvědomila jsem si, že si třu implantát, a přestala jsem.

Murdoch si odkašlal a skulil se z postele. Přešel ke dveřím a chvíli tam stál a díval se ven. Přemýšlela jsem nadtím, jak ho teď moje oči pozorovaly. Sledovaly věci, kterých jsem si nikdy předtím ani nevšimla.

„Skvělá příležitost vidět staré město v jeho nejhoršímobdobí,“ řekl.

Škubla jsem sebou, když jsem v jeho hlase zaslechla znechucení. Svým způsobem jsem byla zodpovědná za to, že setakhle cítil; to já jsem ho sem přivedla. „Je to dost špatné.“

„Co se stalo se všemi stromy?“

„Stromy, které znáš, pravděpodobně ještě nejsou zasazené.“

„A co přístav?“

„Na vstup do vnitřního města potřebuješ speciální propustku. Myslím, že přestavují části přístavní oblasti, aby sevyrovnali se zvýšením mořské hladiny.“

„Speciální propustku?“ Znechucení se změnilo v opovržení.

„Pro delegáty OSN, lidi s vládním zaměstnáním, vybrané firmy. Má to být ochrana proti terorismu.“

Trubky dveří zařinčely a dveře se otevřely. Ještě než jsemmohla vstát, vpadl dovnitř Will.

„Hej, Mario, můžu si s vámi dát sní…“ Když uviděl Murdocha, jeho živá tvář potemněla tak rychle, že to skoro bylo legrační.

„Wille, to je můj přítel Bill…“

„McGrath,“ doplnil Murdoch. „Brejden, Wille.“

„Vy se taky jmenujete William?“ řekl Will. Zotavil serychle – měl dneska jednu ze svých veselých nálad.

„Správně. Ale měl jsem strýčka, který se jmenoval takytak, tak mi všichni říkali Bill. Už co jsem byl mimino.“

Zatímco si povídali, složila jsem hlavu do dlaní a zadívala se na skvrny na víku od bedny. Je tu Murdoch – pořád se s tím ještě snažím vyrovnat, a teď je ráno.

Šest

O tři dny později se Murdoch setkal s Grace. Zastavila seve stanu, když jsem se chystala odejít do Shromáždění.

„Ahoj, Bille McGrathi,“ řekla. Zřejmě o něm slyšela odWilla. Usadila se na židli.

„Bille, tohle je moje stará, hm, spolubydlící, Grace.“ Vyprávěla jsem mu, jak Grace ztratila práci a odešla bydletk Levinovi.

„Ahoj, Grace.“ Murdoch se usmál. Byl to příjemnýúsměv. Mně ho ukazoval málokdy.

„Vy nejste ze Sydney?“ Grace se zadívala ke spížce stejně jako Will, ale já jsem ji na šálek čaje pozvat nehodlala.Musela jsem do práce.

„Ne, ze severního pobřeží. Vy jste zdejší?“

„Přistěhovala jsem se sem jako malá. Ze západu.“ Oči jízabloudily k matraci, kterou jsme si vypůjčili od švagrovénejlepšího přítele Florencina bratra. Položili jsme ji na desku na cihlách, kde dřív spala Grace. „Zdržíte se dlouho?“

Murdoch vážně přikývl. Choval se ke Grace naprostonenuceně. On se však choval nenuceně ke každému, kromě diplomatů a Invidi.

„Byl jsem pryč ze země. Teprve nedávno jsem se vrátila říkal jsem si, že se zastavím za Mariou,“ řekl.

„Neměl jste to trochu moc z cesty?“

„Mně to nevadilo.“

Grace na mě pohlédla se zdviženým obočím. Asi si myslela, že významně. „A-há.“

„A jak dlouho už se s Mariou znáte?“

„Co jsem dorazila,“ řekla jsem. „Asi tak pět měsíců.“ Významně jsem zvedla provázkovou kabelku, ale Grace tonepochopila.

„Bydlí se s ní dobře?“ řekl Murdoch a vrhl na mě zlomyslný pohled. V koutcích úst mu škubalo.

„Měly jsme své dobré i špatné dny,“ řekla Grace. „Žeano?“

„Chtěla bys se mnou jít ke Shromáždění?“ vzdala jsemnakonec náznaky.

„Ale klidně.“ Zvedla se na nohy. „Hej, Bille, je to pravda, že děláte nějakou práci na školním pozemku?“

„Je to tak.“ Včera jsme s Murdochem doprovodili Wi11a do školy a on se pak dal do řeči s učitelem, který mělslužbu na hřišti. Murdoch se zhrozil při pohledu na tyodpadky, graffiti a neopravované budovy a ploty. To jeholt veřejné školství, řekl učitel. Já jsem součást veřejnosti, na to Murdoch. A nabídl, že tam odvede pár hodin práce.

„Dobrá práce,“ řekla Grace. „Už bylo na čase, aby to tamněkdo vyčistil. Ty učitelé jsou líný jako vši.“

Spolkla jsem otázku, proč tedy nějakou práci nenabídla ona sama. „Půjdeme. Zatím ahoj, Bille.“

„Pá-pá, Bille.“

Murdoch vážně mával z prověšených dveří stanu, kdyžjsme odcházely.

„Prima chlap,“ řekla Grace. „A letí na tebe, to já poznám.“

„Jsme staří přátelé,“ řekla jsem až příliš rychle. Obcházela jsem rozbitý plastik a špinavé hadry, které se vysypaly z protrženého plastikového pytle. „Kdysi jsme spolu pracovali. Nechávám ho u sebe bydlet, dokud si nenajde něcovlastního.“

„Není tvůj typ, co?“

Až příliš snadno mi v hlavě vyvstala situace, v níž bychpotvrdila, že Murdoch „můj typ“ je.

„Chci říct,“ pokračovala Grace a zdálo se, že si mých rudých tváří vůbec nevšímá, „všimla jsem si té druhé postele. Kdyby u mě bydlel takovej fešák, nenutila bych ho spátv jiný posteli.“

„Jak se vede Levinovi?“

„To je ono, jen změň téma. Vede se mu dobře.“ Podívala se na mě. „Víš, nečekám, že by to vydrželo.“

„Myslíš jako s Levinem?“ Nepřekvapilo mě to, ale bylonečekané, že to Grace přiznala.

„Jo. S jeho penězma a…,“ začala, ale pak si to rozmyslela. „Měl by bejt schopnej sbalit nějakou mladší ženskou.Ale on si myslí, že starší ženský lípvěděj, jak mlčet.“ Ušklíbla se na mě. „Tak bych měla mlčet, co?“

Šli jsme podél zadních dvorků domů na ulici před CreekRoad. Na jednom z nich stála čtyři rezavějící auta… ne, pět.A taky tam byla kůlna, vedle které byly natažené prádelní šňůry.

„Proč u něj zůstáváš?“ Hned jsem věděla, že to bylahloupá otázka.

Grace se na mě podívala, jako by si myslela totéž. Potom pokrčila rameny. „Ty nemáš děti, tak to sotva pochopíš. Nemůžu myslet jenom na sebe.“

Zahnuli jsme do Creek Road; budova Shromážděníbyla poslední v řadě domů. Sázková kancelář zrovnaotevírala. Majitel vymetl ze dveří špínu a usmál se nanás.

„Dobré ráno, dámy.“

Grace se usmála. „Dobré ráno, pane Deshindare. Tadyžádný dámy nejsou.“

Pustili se do šťastného hovoru. Popošla jsem, zachrastila klíčky a dívala se na další graffiti, které přes noc vykvetlona bočním plotě.

V noci ležím a nespím; poslouchám Murdochův těžký,vyrovnaný dech. V den, kdy dorazil, jsem si uvědomila,jak choulostivá situace může ve stanu nastat. Murdoch tubude ještě deset dní – nebo víc, pokud nekontaktujemeInvidi hned po tom, co přijdou. Nebyla to choulostivá situace proto, že jsem nechtěla spát ve stejné posteli s Murdochem. Právě naopak –tím víc jsem o tom přemýšlela,tím víc se mi ta myšlenka zamlouvala. Pokud se ovšem nemýlím v signálech, které mi posílá.

Ale to byl ten problém – čím přitažlivější mi Murdochpřipadal, tím méně jsem mohla uvažovat o tom, že bychs ním spala. Pletl se do toho Henoit.

Za svého h’dighského manžela Henoita jsem byla provdaná dva roky. Potom jsem ho opustila, protože jsem nesouhlasila s jeho extremistickou politikou. Šlo o to, že bylzapletený s antikonfederační skupinou, Novou radou Spojených světů, a její terorismus ho, jak se zdálo, nijak zvlášťnetrápil. Opustila jsem ho a sedm let jsme neměli žádnýkontakt. To bylo dost dlouho, aby to vyhovovalo konfederačním i pozemským podmínkám pro legální odcizení.Vytěsnila jsem ho z mysli.

Potom se objevil na Jocastě uprostřed krize na konci seouraské blokády. Řekl mi, že co se jeho týče, nic se nezměnilo. H’dighské zákony a zvyky neuznávají odcizení partnerů, dokonce ani když jeden z nich zemře. Myslela jsem, že jeto směšné, a také jsem mu to řekla. On řekl, že je to proto, žemanželský slib přetrvává i po smrti těch, kteří ho složili.

Potom ho na konci blokády zabili v boji. Šokovalo měto, ale on se rozhodl zradit nás kvůli Nové radě, takže jsemnijak zvlášť netruchlila. Potom se situace na stanici uklidnila a já začala pracovat na Kalypsó II. Tehdy začaly Henoitovy „návštěvy“. Stalo se to pokaždé, když jsem zažívalasexuální rozkoš – i kdyby to bylo jen uvolnění napětí nakonci dlouhého dne. Všechny moje fyzické reakce bylystejné, jako kdyby tam byl. Ale tentokrát jsem se, na rozdíl od doby, kdy tam byl doopravdy, nemusela obávato bezpečnost stanice, o osobní důsledky ztráty kontrolynebo o to, co doopravdy chce.

Bylo to, jako by má rozkoš vysílala signál, který něcoodráželo zpátky s daleko větší silou a pozměněný – jakokdyž jsem se milovala s Henoitem. Všude na tom byla jeho signatura. Všude na mně.

Nevěděla jsem, co by se stalo, kdybych se doopravdymilovala s někým jiným, protože až dosud jsem nemělašanci to zjistit. Ale od chvíle, kdy dorazil Murdoch, kdykoli jsem na něj myslela a stočilo se to nějakým chlípnějším směrem, měla jsem pocit, jako by mi Henoit koukalpřes rameno. Pokud bych dovolila, aby se z mého vztahu s Murdochem stala plnohodnotná vášeň, byla jsem sijistá, že bych se cítila, jako kdybych zároveň reagovala naHenoita.

To by Murdoch nepochopil, především proto, že se naJocastě s Henoitem setkal a věděl, jaký to byl parchant. Taky jsem věděla, jaký to byl parchant, ale to mi nebránilov tom, abych se nevzrušovala vzpomínkou na něj. Neboco to bylo.

Co jsem mohla říct? Promiň, ale když se milujeme, dělámto ještě s někým dalším.

Ne, pro nás oba bylo lepší, když spal v oddělené posteli.

„Mario?“ Gracein hlas najednou zněl, jako by sem nepatřil.

„Promiň, co jsi říkala?“

„Já jdu. Ty a Bill se v sobotu stavíte na večeři, ano? Grilování na Anzacký den.[1] Uvidíme se později.“ Odšouralase po Creek Road směrem k hlavní silnici.

Usmála jsem se na pana Deshindara, který se pustil dovyvěšování nástěnek, a odemkla jsem postranní dveře. Zlobilo mě, jak Grace vždycky zmizela ve chvíli, kdy začínala opravdová práce. Mohla mi pomoct se zalepováním obálek, nebo tak něco.

Už dlouho jsem s nikým nebydlela a během příštích párdní došlo k několika ošemetným okamžikům, vyvolanýmpředevším tím, jak se dva dospělí lidé snažili žít na tak malém prostoru. Kde se převlékat? Když to šlo, převlékalijsme se ve sprchovém bloku, ale často ho chtěli použít i jiní obyvatelé řady. Kdo bude vstávat první? Ve stanu nebylo moc místa k manévrování.

Nakonec to dopadlo tak, že se Murdoch prostě otočil,zatímco já jsem vstala a převlékla se, a potom jsem šla ven,zatímco on udělal totéž. Byl to pořádný muž a moje zvyky mu někdy lezly na nervy.

„Ještě štěstí, že nemáš víc jak dvoje náhradní oblečení,“ bručel a sbíral řečené oblečení z pokrývky nebo z opěradla židle. „Svoje nářadí uklízíš, proč ne tohle?“

Hodně jsme mluvili. O příchodu Invidi. O Jocastěa o budoucnosti. O jeho minulosti – o té jsem věděla ostudně málo. On jako náčelník ostrahy moji minulost znal, aleměla jsem pocit, že bych se měla snažit, abych o té jehověděla víc než jen to, na jakých místech pracoval před příchodem na Jocastu.

„Před Jocastou jsem byl na Marsu,“ řekl mi jednou v noci, když jsme každý leželi na své straně stanu. „Neměli mětam rádi – nějaký zelenáč ze Země, který přiletí a všechny komanduje. Mimochodem, právě proto na to vybraliněkoho zvenčí – byla tam hrozná korupce, každý měl ruku v něčí kapse. Bojoval jsem víc proti vlastním lidem nežproti zločincům.“ Znovu se odmlčel.

„Ani holkám se to nelíbilo. Myslím mojí partnercea dcerce,“ dodal.

„Vzpomínám si. Jak dlouho jsi byl na Marsu?“

„Standardní tříleté převelení. Holky se ale vrátily už podvou letech. Neměly tam žádnou zábavu. Mojí dcerce bylo tehdy třináct. Marťanští kolonisté jsou někdy strašněpyšní. Asi je to součást jejich tradice. Každopádně, kdyžmi vypršely moje tři roky, odletěl jsem taky.“

„Připojil ses k nim zpátky na Zemi?“

„Na nějaký čas. Potom jsem se dal k ZemFlotile.“

Svou dceru neviděl už pět let, a většinu té doby strávilna Jocastě. Cítila jsem se kvůli tomu podivně provinile.A teď jsem ho zatáhla ještě o století dál od ní. Kvůli tomujsem se rozhodně cítila provinile.

„Proč myslíš, že nás Invidi nezavolají?“ řekl. Šli jsme pocestě od mého stanu ke Shromáždění. „Chci říct, proč sepřetrhnout snahou kontaktovat je?“

„Pro začátek tu máme nedostatek času,“ řekla jsem. „Předpokládáme-li, že hyperbod, kterým jsi prošel, zůstane stabilní a že tam čas ubíhá stejně rychle jako tady, proběhne hlasování o neutralitě za čtyřiatřicet dní. A vzhledem k tomu, že jsem to celé tak nějak začala, ráda bychbyla u toho.“

„A?“

„Nevím přesně, co se stane, až přijdou Invidi. Ty ano?“ Pomalu přikývl. „Chápu, co máš na mysli. My známejen všeobecnou historii, ne detaily.“

„Ano, a tentokrát jsme my ty detaily, a historické soubory nám neřeknou, jestli se vrátíme domů, nebo ne.“

„Proč by nám měli Invidi pomoct?“

„An Serat nás sem poslal, takže za nás nesou zodpovědnost.“

„Mohli by nám prostě říct, ať tu zůstaneme. Je to našeplaneta.“

Zastavila jsem se a přísně se na něj podívala. „To si jenom hraješ na ďáblova advokáta, nebo to opravdu myslíšvážně?“

Taky se zastavil a podíval se na mě. Ne přímo káravě,ale způsobem, který mě přinutil odvrátit pohled. Nemělajsem vyletět. On za naši situaci nemohl.

„Proč Valdonová?“ zeptal se.

„Jmenoval se tak můj otec.“

„On byl spisovatel, že?“

„Správně. Proč McGrath?“

Murdoch se dal znovu do pohybu. „McGrath se jmenuje můj bratr. Přijal jméno mé švagrové, když se oženil.“

„Aha.“

„On je tak trochu mrtvá váha, můj bratr.“

„Jak to?“ zeptala jsem se, trochu šokovaná. Jako maláholka jsem vždycky chtěla mít bratříčka nebo sestřičkua nelíbila se mi představa, že někdo nedoceňuje ty, kterémá.

„Jen sedí a je jedno s vesmírem – tak tomu aspoň říká,my ostatní tomu říkáme flákání – a maluje obrazy.“

„To jsem nevěděla, že máte v rodině umělce.“

„Není to taková legrace, jak to zní.“ Chvíli přemýšlel. „A co ta prababička – Alvarezová? Našla sis o ní něco?“

„Ona nebyla moje prababička. Byla to přítelkyně mojíprababičky. A umřela před pěti lety.“

„Jo, já vím. Ale byla slavná, musí tu o ní být spoustamateriálů.“

Myslet na Alvarezovou skoro bolelo, jako by mě zradila moje vlastní očekávání. „Je to zvláštní, ale ona tu nenítak známá jako v naší době.“

„Tím myslíš, že Zemní hnutí se ještě nerozjelo.“

„ZeměJižní. Tím se to částečně vysvětluje, ano.“ Došlajsem k závěru, že důvod, proč ZeměJižnímu hnutí trvalotak dlouho, než se stalo politickou silou, byl ten, že ho tvořili lidé u kořenů, a takoví lidé měli často, jak říkala Marlena, příliš mnoho práce s tím, jak se udržet naživu, než aby sihráli s politikou, a příliš málo iluzí, aby očekávali, že z toho něco bude.„Skoro to vypadá, jako kdyby si naše historickésoubory Alvarezovou vymyslely.“

„Chceš říct, že nebyla skutečná?“

„Samozřejmě že byla.“

Znovu jsme se zastavili, abychom pustili malého chlapce, který přes cestu táhl prázdné plechovky od nápojů naprovázku. Zadíval se na nás vážnýma očima ve špinavémobličeji a potom se vydal dál. Plechovky za ním chřestily.

„Ale je to, jako kdyby…“ Zarazila jsem se. Teď jsem se styděla. Mezi skutečnými událostmi v minulosti a našimi historickými záznamy musely být nějaké nesrovnalosti. Murdochovi nezáleželo na tom, jestli byla Alvarezová hrdinkanebo ne – to já jsem byla ta, kdo si z ní udělal ikonu.

„Není taková, jak jsi čekala,“ řekl bystře.

Překvapeně jsem se na něj zadívala. Jeho pochopení měuklidňovalo. „Máš pravdu.“

„Tohle taky není to, co jsem čekal/’ Máchl rukou směrem k ulici poseté výmoly a polorozpadlým přístavkům,které změnily kdysi docela úhledné bungalovy ve slum. „Ale to neznamená, že jsem se mýlil, když jsem myslel naSydney…“

Tentokrát se odmlčel, ale když uviděl, jak se na něj povzbudivě dívám, pokračoval: „Na Marsu jsem se díval skrzsvětlíky a viděl ty zatracené stěny kaňonu a možná kousíček oblohy. A myslel jsem přitom na tohle město s jehovodou, jasným sluncem a stromy. Chci tím říct, že kdyžSydney vidím takhle, není to o nic méně správné. A stejně tak i když ty uvidíš víc ze skutečné Alvarezové, to, jakti pomohla, se tím nijak nezmění.“ Zadíval se na mě. „Konec proslovu.“

„Jak víš, co jsem si o Alvarezové myslela?“

„Hádal jsem.“ A když jsem se skepticky zamračila, pokračoval: „Myslel jsem, že je to dobrý nápad. Bůh ví, že nějakou pomoc jsi potřebovala. Nikdy jsi nám moc neřekla.“

Byla to pravda. Během seouraské blokády jsem nemluvila skoro s nikým. Murdoch až do konce nevěděl, jak semnou komunikovali přes implantát. Bolelo to jako čert.Ten implantát byl hlavní důvod, proč jsem se od příjezdudo vnějšího města vyhýbala doktorům. Okamžitě by poznali, že není lidského původu.

Polkla jsem. Bylo mi špatně. „Nechci na to myslet.“

Největší šok z celé té chaotické epizody bylo to, aspoň promě, když jsem si uvědomila, že An Barik nám nepomohl,a přitom pomoci mohl. Ostatní Invidi ho v tom pravděpodobně podporovali. Po tomhle už jsem zdaleka tak nevěřila představě Invidi coby benevolentních dobrodinců lidstva.

Když mi tedy An Serat vysvětlil, že poslal Kalypsó dopředu v čase proto, aby Devítka, včetně lidí, získala hyperpohon, zjistila jsem, že přemýšlím, kde je v tom háček.

Díky An Seratově činu jsme získali určitou verzi hyperpohonu – v tom smyslu, že můj tým inženýrů na Jocastě dokázal dát dohromady Kalypsó II ze staré nákladnílodi a toho, co zůstalo z motorů Kalypsó. Jádro motorů exploze nezasáhla. Tehdy mi to přišlo jako neuvěřitelné štěstí. Ale měla jsem vědět, že u druhu, který vidí do budoucnosti – rozhodně víc než my se o štěstí nedá vůbecmluvit. An Serat měl celou dobu v plánu, abychom motory Kalypsó našli. Věděl, že je najdeme, protože on našelKalypsó II a její informace o budoucnosti na pozemskémMěsíci.

Zahnuli jsme za roh do Creek Road.

„Víš, co pro mě bylo nejhorší?“ zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Jak umírali lidé. A když jsem se díval, jak mizíš uvnitřsebe a nedovoluješ nám, abychom ti pomohli.“

Šokované jsem se zastavila. „Bille, já…“

Nevěděla jsem to. To jsi nikdy neříkal. I když bych těstejně neposlouchala, tak napjatá jsem celou tu dobubyla.

Poplácal mě po ruce. „Tentokrát mi to nedělej, ano?“ Usmál se, a žena v modrém cheongsamu, která šla zrovna kolem, se na něj podívala a taky se usmála.

„Neudělám,“ řekla jsem. Moje nevolnost zmizela.

Došli jsme ke Shromáždění a vyšli po schodech do kanceláře. Odemkla jsem skříňku vedle registračky a vytáhlakrabici, která tam byla mezi košťaty a kousky provázku.

„To je ono?“ Murdoch zachytil můj pohled a rychle dodal: „Nevypadá to tak, jak jsem čekal, to je všechno.“

Jistě, archaismus „dalekohled“ v něm budil představuhladkého, sofistikovaného přístroje.

„Ber to jako kamufláž,“ řekla jsem. „Když vypadá takhle, nikdo ho neukradne.“

Můj dalekohled možná vypadal jako pahýl hazuky napavoucích nohách, ale fungoval.

„V podstatě jsem naprogramovala digitální signálovýprocesor – nebo to udělám do příštího týdne – na krátkovlnný komunikační systém, protože jinak by nás slyšelacelá planeta. Připojím ho k laseru – až ho seženu. Zdejšípočítač může řídit sledování. Mám dost spojovacích kabelů… říkají tomu optická vlákna. Obrácený reflektor připojím k laseru.“

„Takže jaký je plán?“ Murdoch seděl na patách a můjchytrý záměr na něj zjevně velký dojem nedělal.

„Podle toho, co udělají Invidi, až dostanou zprávu. Pokud si vzpomínáš, jejich lodě se objevily na nejméně deseti místech nad velkými městskými centry všech kontinentů kromě Antarktidy. Předpokládám, že jedna se objevíi nad Sydney, protože je to sídlo vlády a OSN.“

Murdoch chvíli přemýšlel. „Myslím, že máš pravdu.Vzpomínám si, že jsme se ve škole něco takového učili.“

„Budou vědět, že tu někdo je, protože objeví moji loďna Měsíci. Můžu nastavit rozdělovač paprsku, aby k námodrazil jejich zprávu, pokud nějakou pošlou.“

„Pokud budou chtít, dokáží zdroj signálu zaměřit.“

„Samozřejmě.“

„Co když si ho nevšimnou?“

„Říkala jsem ti, že rádiové poruchy na ten signál nebudou mít vliv…“

„Ne, já tím myslím, co když si neuvědomí, co je ten signál zač? Říkala jsi, že komunikační systém s krátkým dosahem používají služební boti. Možná že opsys tvoji zprávu jednoduše odfiltruje dřív, než ji někdo z Invidi uvidí.“ Zkřivil tvář. „Nebo jim ji hodí do příchozí pošty. Jak známkonfederační byrokracii, za sto let nebo tak se ti ozvou.“

„Žádná Konfederace ještě není,“ vyštěkla jsem.

„N každém případě i kdyby odpověděli, jak se k nim dostaneme, když nemáme průkazy?“ Přejel prstem přes tubus dalekohledu.

„To nevím. S tím mám problémy, co jsem přijela.“

„Černý trh?“

„Moc drahé. Průkazy a návykové drogy tvoří hlavnízdroj příjmů gangů. Cenu obojího drží vysoko. Vydělatdost by mi trvalo dva roky.“

„S těma penězma je to dost nepříjemný.“

Přikývla jsem a bezmyšlenkovitě si točila se spojovacímkabelem.

„Dobře.“ Vstal a protáhl se. „Tak já jdu do školy. A mohlbych se přitom trochu porozhlédnout.“

„Cože, tam venku?“ Vylekaně jsem se taky postavila.

„Jsem domorodec, pamatuješ?“

Něco mi blesklo hlavou. „Co když potkáš svoje praprarodiče?“

Mávnutím ruky takovou možnost zamítl. „Ti jsou pořád ještě na pobřeží. Z obou stran rodiny.“

„Určitě?“

„Jo. Přestěhovala se až moje babička. Od té doby jsmebyli tady. Budeme tady,“ opravil se. „Ježíši, tohle dělá guláš ve slovesných časech, co? Každopádně, co záleží natom, s kolika lidmi z mojí rodiny se setkáme? Řekla jsi, ženemůžeme změnit to, co už se stalo.“

Došel ke dveřím, ale zase se otočil.

„A co Griffis a ostatní?“ řekl zvědavě. „Musí mít někdena infonetu elektronické profily.“ Tři lidé, kteří přežili cestu Kalypsó,by teď měli být skoro hotovi s přípravami. Tuhle výpravu plánovali celá léta; An Seratova pomoc bylajen bonus.

„Napadlo mě to.“ Našla jsem si je. Hannibal Griffis, velitel posádky Kalypsó, byl vedený u několika organizací zabývajících se lidskými právy a otázkami životního prostředí. Jako jeho pozice bylo uvedeno „na odpočinku“.Touhle dobou už pracoval s tajnou skupinou pro výzkumvesmíru, která koordinovala expedici Kalypsó. Ráchel Dourifová, nejmladší členka, studovala v Paříži. A Ariela Kloose, jednoho z jejich systémových inženýrů, jsem našla naseznamu přispěvatelů do konference o systémech UI.

„Jenomže Spáči se s námi nikdy předtím nesetkali,“ připomněla jsem Murdochovi. „To by si nás po příletu na Jocastu pamatovali.“

„Neměli bychom se je pokusit varovat? Porušit tuhlekauzální smyčku, nebo jak se tomu říká?“

„Už se to stalo.“

Frustrovaně si přejel rukou po tváři. „Ne, oni odletí ažza další tři roky…“ Zapřemýšlel. „Myslíš, že kdyby ses s nimi pokusila setkat, něco by se stalo a zabránilo ti v tom?“

„Nechci pokoušet osud, nebo jací bohové prostoročasuto řídí invidijskou magii.“

Usmál se od ucha k uchu. „Tomu říkám vědecký přístup.“

„To je inženýrská zásada,“ řekla jsem chladně. „Neopravuj, co není rozbité.“

„Každopádně, nemůžeš nějak obalamutit jejich počítačové systémy? Ty jsi přece geniální inženýrka. Mohla bysis vytvořit obrovské bankovní konto.“

Nebyla jsem si jistá, jestli to myslí vážně nebo ne. „To spíšobráceně. Sofistikované vybavení je drahé. Aby sis ho mohlpořídit, potřebuješ peníze nebo účet v bance. Abys dostalúčet v bance, potřebuješ průkaz. Ale nemůžeš si vyrobit průkaz bez vybavení ani za to někomu zaplatit bez peněz.“

„Chápu.“

Vstala jsem a přešla k jednomu z psacích stolů. Mělajsem ztuhlá kolena. „Nahackovat se do jejich systémů není samo o sobě tak těžké, pokud se dokážeš adaptovat natak primitivní rozhraní.“ A, připomněla jsem si, když jsemse snažila nahmatat vypínač, pokud ho nezapomeneš zapnout.

„Jenomže sledovací protokoly v téhle době jsou efektivní,“ pokračovala jsem. „Jestli mě vysledují k tomuhleterminálu, půjdu do vězení. Z vězení Invidi kontaktovatnemůžu. A nedostaneme se domů.“ Počítač na stole začalcvakat a vrčet, jako vždycky, když nabíhal.

„Primitivní“ ještě neznamenalo „snadno ovladatelné“.Nenáviděla jsem tyhle neefektivní, omezené nástroje, kterým říkali počítače. Nenáviděla jsem tu jejich anorganickoukvalitu. Interaktivní povrchy se na první pohled podobalytěm našim. Ve vnějším městě nebyly žádné holosnímače anihlasová aktivace, ale obrazovky nijak zvlášť nenamáhalyoči. Některé miniaturní verze byly jako naše ruční komunikátory, i když neohrabanější. Zpočátku mi dělal problémy klávesnicový vstup – na stanici jsme také vyťukávalipříkazy na rozhraní, ale ne přes klávesy. Nebo jsme používali zvukové či vizuální vstupy.

Uživatelská rozhraní byla zmatená a dostat se do nichbylo stejně frustrující jako pohybovat se dvourozměrnýmbludištěm s páskou přes oči – každých pár kroků jsem narazila na další zablokovanou cestu. V Konfederaci bylopoužívání rozhraní na vyšší než každodenní úrovni spíšněco jako konverzace. Bavili jste se se systémem o tom, coje možné udělat a co ne. Dokonce i bez přímého posílenírozhraní jste vnímali něco z informačního toku.

„No, nechám to tu na tobě,“ řekl Murdoch a odešel.

Sedm

Jediný, komu se v sobotu večer líbilo na té večeři, byl Will.Grace a Murdoch seděli na Levinově dvorku a grilovaliklobásy, dokud nezačali být komáři příliš krvežízniví, a potom se stáhli dovnitř. Dům byl cihlový, jednopatrový, zadní stěnou přiléhal k Levinovu „podniku“ a měl tři místnosti v dlouhé chodbě a hlavní místnost u podniku, kdebyl televid, pohovka a jídelní stůl.

Dorazila jsem pozdě a ve špatné náladě. Myslela jsemtotiž, že konečně seženu ten laser, ale zjistila jsem, že to ješpatný typ, pro moje účely k ničemu. Koho by napadlo,že sehnat něco tak jednoduchého bude takový problém?A přitom vhodné kabely s optickými vlákny se tu prakticky povalovaly a čekaly, až je někdo sebere. V tomhle století se nedalo předvídat, co bude jednoduché.

„Kde je Levin?“ zeptala jsem se. Možná nakonec budumuset využít jeho nabídku, že mi laser sežene.

„Přijde brzo,“ řekla Grace. „Dej si klobásu.“

„Jsou dobré,“ přidal se Murdoch. Na jeho talíři byly jenom mastné skvrny a trocha omáčky. On i Grace pili pivo. Oni se bavili, zatímco já jsem chodila ve vedru a špinila se, jak jsem hledala důležitou součástku, bez které senedostaneme domů.

„Ahoj, Mario,“ zavolal na mě Will od televidu.

„Ahoj, Wille.“

Nalila jsem si sklenici vody. Jestli budu jednat s Levinem, chci mít čistou hlavu.

„Kolik krajíců chleba?“ zeptala se Grace.

„Jeden.“ Byl to tenký chleba bez chuti a páchl po laciném plastiku, ve kterém byl zabalený.

„Měla bys víc jíst.“ Vyklepla krajíc chleba, úhlopříčněpřes něj přeložila dvě začernalé klobásy a celé to potřelakečupem. „Chlapi možná předstíraj, že se jim líběj hubený ženský, ale ve skutečnosti chtěj zadek, kterýho se dáchytit.“

„Ty…“bys to měla vědět, začala jsem, ale rychle jsem tozměnila na „Ty jsi měla dneska moc práce?“

„No jo, spoustu. Nemám zaměstnání a navíc je svátek.“ Usmála se na Murdocha, aby ukázala, že to byl vtip, a otevřela další plechovku piva.

Přeložila jsem chleba přes klobásy a dívala se, jak kečupvytéká ven. „Ptala jsem se jenom proto, že by se nám veShromáždění nějaká ta ruka navíc hodila. Abychom vyvěsili plakáty před pochodem a tak.“

„Jo, pomůžu vám,“ řekla sdílně.

Zhruba v tu chvíli vstoupil dovnitř Levin.

Přišel dveřmi z podniku. Slyšeli jsme, jak otočil klíčemv zámku, jak se dveře otevřely a zavřely a jak znovu cvaklzámek. Potom kroky na chodbě. Skutečné boty s podpatkem, ne sandály.

Vstup to byl dobrý. Chvíli stál ve svém černém kabátě,jako by byl součástí temnoty, která číhala za ním.

Vstala jsem, hlavně proto, že jsem tu klobásu nechtěladojídat.

„Levine, tohle je můj starý přítel, Bill McGrath. Je nanějaký čas ve městě a zastavil se tu.“

„Brý večer,“ řekl Murdoch. I on vstal.

Oba muži byli zhruba stejně vysocí, i když Levin by bylmožná vyšší, kdyby nechodil nahrbený. Murdoch měl nejméně o deset kilo víc.

Jeden druhého si prohlíželi s opatrností, kterou by si nikdo nemohl splést se zdvořilostí.

Grace došla bosky k ledničce a vytáhla pivo, které skoro automaticky předala Levinovi. Vzal si ho, aniž by se nani podíval, a posadil se vedle ní, naproti Murdochovi.

I Murdoch a já jsme se posadili. Podívala jsem se na hodiny – teprve osm třicet. Možná bych mohla tvrdit, že měbolí hlava, abychom už mohli jít.

„Kam máte namířeno, pane McGrathi?“ Levin častomluvil s podivnou formálností.

„Nikam zvlášť.“ Murdoch na něj zíral.

Doufala jsem, že si Levina neznepřátelí dřív, než ho budu moci požádat o pomoc s laserem. Podívala jsem se naGrace, jestli si toho napětí všimla, ale ta napůl sledovalatelevid Levinovi přes rameno.

„Jen jsem si říkal, že se zastavím za Mariou,“ řekl Murdoch. „Dobré jídlo.“

„Chleba z obchodu na rohu,“ řekla Grace. „Hádám, žeprostě musíte podporovat místní obchody.“

A nemusela ho nosit až z tržiště, pomyslela jsem si.

„Jak jste věděl, že je Maria tady?“ zeptal se Levin Murdocha. „Já myslel, že v téhle zemi nikoho nezná.“

–„Setkali jsme se těsně po tom, co dorazila,“ řekl hladceMurdoch. „Říkala, že pojede do Sydney. Když jsem semdorazil, doptal jsem se.“

„V jakém oboru pracujete?“

„Tohle a tamto. Svého času jsem trochu pracoval v ostraze.“ Zamyšleně se zadíval na Levina. „A co vy, pane Levine?“ Na tom jméně zaváhal, právě tak dlouho, aby naznačil výzvu.

Nech toho, Bille, snažila jsem se mu naznačit očima.

„Já obchoduji,“ řekl Levin. „S hardwarem.“

„Nevšiml jsem si žádného skladu,“ řekl Murdoch.

„Každý průmysl potřebuje zprostředkovatele,“ odtušilhladce Levin a pořádně si přihnul piva.

Utřela jsem si zpocené ruce do kalhot a přála si, aby seotevřel malý hyperprostorový tunel mezi tímhle okamžikema koncem večera. Pak bych tímhle nemusela procházet.

„Máš hlad?“ zeptala se Grace Levina.

Usmál se na ni a potom sklopil zrak k talíři klobás. Létala kolem nich moucha, která se nějak dostala dovnitř – Grace ji občas odehnala mávnutím ruky.

„Ne,“ řekl. „Nemám hlad.“

Grace pokrčila rameny a zase zvedla své pivo.

U lokte se jí objevil Will, poté, co z legrace šťouchnulBilla a ten ho zlechtal. „Můžu dostat ještě klobásu?“

„Jo, klidně,“ řekla Grace. „Chleba je támhle.“

„Chleba nechci.“ Vrhl na mě spiklenecký, znechucenýpohled a potom si odnesl dvě klobásy před obrazovku televidu. Hlasy kreslených postaviček bez ustání štěbetaly.

Levin Willa naprosto ignoroval. „Zdržíte se dlouho, pane McGrathi?“

„Dokud to bude potřeba,“ řekl Murdoch. Znovu se opíral; navenek působil relaxované, ale už se na židli nehoupal jako před tím, než Levin vešel. Teď měl obě nohy pevně na zemi – byl připravený.

Nebyla jsem si úplně jistá na co. Mohl snad vidět naLevinovi něco, čeho jsem si já nevšimla? Nebo to bylo to,čemu se říká mužská rivalita?

„Slyšela jsi to, že zavřeli letiště?“ zeptala se Grace.

„Ne,“ řekla jsem. „Které?“

„Ale, ty plánuješ někam cestovat?“ Levin našpulil ret.

Grace ten sarkasmus zachytila. Zrudla a postavila plechovku před sebe, až to prásklo. „Jasně že ne. Jen se ptám.Nemusíš se do mě hned navážet.“

„Které letiště?“ zeptala jsem se.

„To se nás přímo netýká,“ řekl Levin. „Komu na tom sejde?“

„Víte to jistě?“ řekl pomalu Murdoch. „V novinách sepsalo, že podle policie některé ty zbraně pocházely od gangů z vnějšího města. To je tady.“

„Jaké zprávy?“ zvýšila jsem hlas.

Grace se naklonila, jako by se vyhýbala skoro hmatatelným vlnám nepřátelství, které se křižovaly na stole mezi Levinem a Murdochem.

„Na letišti našli nějaké zbraně, zdá se, že jejich majitelézpanikařili a utekli. Tak ho dneska zavřeli, než to tam policie prohledá.“

Všechno, co jsem věděla o cestování vzduchem, bylo,že je to příšerně drahé – to kvůli palivu a potřebnému zabezpečení.

„Když jsem byla malá,“ pokračovala Grace a snažila sedívat do očí Levinovi i Murdochovi najednou, „všichni každou chvíli létali. No, skoro všichni,“ opravila se. „My jsmeletěli jenom jednou, když se teta Jen vdávala v Perthu. Tobyla nádherná svatba. Všichni byli tři dny pod parou. Myděcka jsme shodili ute[2] strýčka Raye do řeky a přišlo se nato až za pár týdnů.“ Ušklíbla se. „To byl panečku rok.“

Levin se opřel a zadíval se na kreslený film na televidové obrazovce na druhé straně místnosti. Zdálo se, že užtenhle příběh slyšel.

„Udělala jsi někdy nějakou hloupost, když jsi byla malá, Mario?“ zeptala se Grace. „Ne že by sis tenkrát myslela, že to byla hloupost. Jenom legrace.“

Vzpomínala jsem si na několik směšných eskapád, zakteré mě potom babička donutila tvrdě zaplatit, ale momentálně jsem neměla nejmenší chuť o nich Grace vyprávět.

„Vypadá to, že Maria měla špatný den,“ řekl Levin. Obrátil svou pozornost od televidu k více bezprostřední formě zábavy. „Možná nenašla to, co hledala.“

„Co tím myslíš?“ Grace se dívala ze mě na Levina.

„Nic.“ Zamračila jsem se, protože jsem nechtěla žádatLevina o pomoc, ale věděla jsem, že budu muset.

„Jak chcete.“ Grace se taky zamračila a obrátila sek Murdochovi. „Jak vám to jde ve škole, Bille?“

„Začíná tam být populární,“ ozval se Will.

„Moc mě to baví,“ řekl Murdoch. „Už hodně dlouho jsemsi nehrál s dětmi.“

„Počkám na tebe venku,“ zamumlala jsem k Murdochovi.Grace mu začala do detailů vysvětlovat systém veřejnéhoškolství a prokládala to objasňováním, proč Vince nikdynedokončil devátou třídu.

Levin zachytil můj pohled a následoval mě zpátky k zadním dveřím.

„Potřebujete moji pomoc.“ Nebyla to otázka.

„Ano. Potřebuju laser pro svůj dalekohled.“

„Jaký?“

„Potřebuju něco, co bych mohla naprogramovat na opakovači frekvenci deset až tisíc hertzů, s hlavní vlnovou délkou pět set třicet dva a šířkou pulsu zhruba třicet pikosekund.“ Ohnala jsem se po komárech, kteří se vynořiliodnikud, aby nám pili krev. Levinova tvář byla naprostobezvýrazná a já netušila, jestli mi rozuměl, nebo jestli sitřeba nedělá legraci. „Takže, kolik?“

„Pravděpodobně kolem dvou set.“

„To si děláte legraci,“ řekla jsem rozhodně. „Tyhle věcijsou prakticky šrot, mohla bych to sehnat i zadarmo.“

„Ne snadno. A ne rychle.“

„Kolik z té částky je váš podíl?“

Mlčel.

„Dvě stě si dovolit nemůžu. I padesát je na hranici mýchmožností.“

„To je škoda.“

„Ale no tak, Levine. Víte, jak málo mi platí.“

Předstíral, že si prohlíží svou botu.

Murdoch vyšel ven a narazil si palec o cihlový schod,stejně jako pokaždé já, když sem zajdu.

„Tak tedy padesát,“ řekl Levin. „Spěcháte?“

Ano, křičela jsem uvnitř své hlavy. Potřebuju ho dozítřka.

„Čím dřív, tím líp.“ Projela jsem si v hlavě seznam lidí,kteří by mi mohli půjčit peníze.

Beze slova se otočil zpátky dovnitř.

Murdoch zúžil oči. „O co tady jde?“ zeptal se, když jsmevykročili.

„Pokusí se obstarat mi laser. Dneska jsem ho zase nedokázala sehnat. Dokonce ani v odpadu jsem žádný nenašla.“

„Ten chlap se mi nelíbí.“

Pokrčila jsem rameny. „Mně taky ne, ale to neznamená, že nám nemůže být užitečný.“

„Co dělá, prodává drogy?“

„To bych neřekla. Ale jsem si jistá, že je nějak zapletený do zbraní a gangů. Do čeho přesně, to ovšem nevím.“

„Radost s ním dělat obchody.“

Pocítila jsem mírné rozladění. Snažím se udělat, co jev mých silách, abych nás dostala domů, a on nedokáže niclepšího než si stěžovat na detaily, se kterými jsem nemohla nic dělat.

„Já s ním nedělám žádnou obchodní dohodu. On mi sežene laser, já mu zaplatím, a tečka.“

Ve tmě zněl Murdochův hlas, jako by nebyl spojenýs žádným tělem. „Jo, jasně. Ale stejně bych o něm rád věděl víc.“

Osm

Abych mohla Levinovi zaplatit, dala jsem dohromadyvšechny peníze. Vypůjčila jsem si od Florence a udělalajsem rychle jednu práci pro místního prodejce elektroniky. Murdochovi se to půjčování nelíbilo. „Jestli nás Invidinepošlou domů, nebudeš to moci splatit,“ řekl.

Taky se mi to nelíbilo, ale neměli jsme na výběr. Jestliže jsme se chtěli pokusit kontaktovat Invidi co možná nejrychleji a nejefektivněji, tak jsme ten laser potřebovali.Skoro jsem cítila, jak mi čas na obou koncích hyperbodudochází. Až přijdou Invidi, budeme mít na návrat domůjen dvacet čtyři dnů, pokud se máme vrátit včas na hlasování o neutralitě. Tady bude 25. května 2023 a – doufejme – na Jocastě 20. prosince 2122.

Levin donesl laser v úterý. Nemohla jsem uvěřit, že hosehnal tak rychle. Strniště na jeho bradě bylo trochu tmavší než obvykle, jako kdyby byl celou noc vzhůru a ještě seneholil. Stála jsem ve vchodu do stanu a Murdoch mi koukal přes rameno.

Levin si vzal peníze, bezstarostně je strčil do kapsy a podal mi malý váleček.

Pečlivě jsem ho zkontrolovala. Levin se ani nesnažil zakrýt své pobavení. Laser odpovídal všem mým požadavkům.

„Vy mi nevěříte.“

„Je jen rozumné překontrolovat si zboží. Vy jste obchodník. Měl byste to chápat.“

„Ano. Moje zboží je vždycky pravé.“

„Jaké další zboží ještě umíte najít?“Převalovala jsem laser v ruce.„Nějaké nebezpečnější?“

Zvedl obočí. „Dobrý byznysmen – ať muž nebo žena – neklade otázky svému dodavateli.“

„Dobrý byznysmen nejedná s někým, kvůli komu by semohl dostat do vězení,“ řekl za mnou Murdoch.

„Takové nebezpečí nehrozí.“ Levin se zamračil. Poprvéod chvíle, co jsem ho znala, vypadal, že je unavený a nabručený jako normální člověk. „Co vám záleží na tom,s čím jiným ještě obchoduju?“

„Kdybyste obchodoval se zbraněmi,“ řekla jsem, „bylabych z toho nervózní. Když vidím, kolik zbraní se dostane do rukou dětem. Jako je Will a Vince.“

„Kdybych obchodoval, a kdybych řekl ‚ach promiňte,už toho nechám‘,“ napodoboval Levin můj tón, „bylo byto jedno. Tak si ty zbraně seženou jinde. Oni chtějíumřít.“

Všiml si našich ohromených pohledů. „Přece kdyby měli v životě nějakou naději, nepotřebovali by zbraně, ne?“

„Takže se vidíte jen jako dodavatel? Sám ty věci nikdynepoužíváte?“ zeptal se Murdoch.

Levin se zasmál. „Ale ne, pane Policajte. Ze mě přiznání nevytáhnete.“

„Co myslíte tím ,policajtem‘?“ zeptal se Murdoch.

Levin pokrčil rameny. „Možná že teď policajt nejste, alekdysi jste byl, McGrathi. Znal jsem spoustu poldů. Chodíte, jako když máte ploché nohy, a nedokážete nestrkat nosdo cizích věcí; podle toho se to pozná.“

Murdoch nehnul ani brvou. „Říkal jsem vám, že jsempracoval v ostraze.“

I Levinova tvář byla bezvýrazná. „Myslel jsem, že byste nám mohl být užitečný. Pro bývalé poldy, co znají hranice, se u nás vždycky něco najde. Stejně jako pro dobréhackery.“ Zadíval se na mě. „Měla byste zájem, Mario?“

„Kde je to ‚u nás‘?“ zeptal se Murdoch.

„Nemám zájem,“ řekla jsem. Chtěla jsem se ho zbavit.

Beze slova odešel.

Stáli jsme před stanem a dívali se, jak mizí v časnémránu. Dokud nezahnul za roh, byl jeho černý kabát jasně patrný.

„Je to zatraceně podezřelý, jestli se ptáš mě,“ řeklMurdoch. „Sklad možná nemá, ale kůlnu na zahradě máplnou hnojivá.“

„A?“ Přemýšlela jsem o změnách, které musím udělatv programu digitálního procesoru, a moc jsem jeho myšlenky nesledovala.

„Z toho se dají udělat bomby. A taky má pár sudů jinýchchemikálií.“

Zadívala jsem se na něj. „Ty jsi slídil v Levinově kůlně?“

Nevinně se na mě podíval. „Ne, jen jsem pomáhalGrace vyklidit volnou ložnici. Nějaké věci jsme odnesli dokůlny a já jsem náhodou viděl, co tam je.“

Otevřela jsem pusu, abych něco řekla, a zase jsem ji zavřela. Díky Murdochově upřenému pohledu a jeho těsnéblízkosti ve vchodu do stanu jsem cítila skoro stejné horko a dech se mi krátil skoro stejně, jako by tam stál Henoit. Odkašlala jsem si a ustoupila jsem, abych ten pocitsetřásla.

„Jsou jen tři způsoby, jak ten laser mohl dostat,“ řeklajsem, když jsem se dala dohromady. „Buď má přístup kestarým zásobám, nebo k lidem, kteří mají přístup ke starým zásobám. A těch není moc. Nebo má konexe na černém trhu, což jsem si tak jako tak myslela. Elektronika jena černém trhu velký byznys. Nebo…“ Tady jsem si nebyla tak jistá.

„Nebo?“

„Nebo má kontakty v oficiálním průmyslu ministerstvaobrany, protože to je teď jediné místo, kde se tenhle typ laseru používá. Potřebují ho do některých starších zbraní.“

„Tak možná zásobuje gangy,“ řekl znechuceně Murdoch. „Zřejmě bude znát lidi v průmyslu. Opravdu věří, že to potřebuješ do dalekohledu?“

Protáhla jsem se. „Co jiného by si měl myslet?“

„Třeba by se mohl bát, že pracuješ pro konkurenci a děláš zbraně. Domácí výroba.“

„Možná si dělá starosti, protože jsi v tom začal slídit.“

„A dobře jsem udělal, teď víme, co je zač.“

„Každopádně naše věc to není. Laser mám. Obchods Levinem skončil, přestaň se tím trápit.“

V bledě meruňkovém tichu se všechny zvuky rozléhaly. Bouchání dveří, zvýšené hlasy ze sousední ulice, mumlání lidí probuzených příliš brzy ze spánku. Na pozadí znělo nikdy neutichající šumění města, nepravidelný tepdálnice. Vnější město bylo v tuhle hodinu mírumilovné.Plechové střechy, sdrátované okenní rámy, hrubé verandy, všechno změkčené laskavým světlem.

„Ale proč ti pomáhá? To nedává smysl,“ trval na svémMurdoch. „Mohl by tě vést do pasti.“

„Do jaké? Policie mě přece nezatkne proto, že jsem sipostavila dalekohled.“

„Ne, ale zatkne tě za to, že jsi ilegální přistěhovalec, pokud tě Levin udá.“

„Zatraceně, to já vím. Ale máme čas jenom do pátku. Třidny, včetně dneška. Neměla jsem čas hledat nikde jinde.“

„Hádám, že to je bezpečné,“ bručel. „Ale já mu nevěřím.“

„Zapomeň na Levina. Kam jsi včera šel? Zase jsi slídil?“ Zůstal venku do devíti nebo desíti. Snažila jsem se nedělat si starosti, že ho někdo přepadl, ale bez úspěchu.

„Mluvil jsem s Vincem.“

„Proč?“

„Není to špatný kluk. On a jeho kámoši jsou, hádám,docela typičtí. Jsou loajální své malé partě a všichni ostatní ať se jdou vycpat. Ale z jiného úhlu si prostě vytvářejíbezpečné místo, protože nikdo jiný jim ho neudělá. Onoje to docela rozumné.“

„Vinceovo chování mi většinou moc logické nepřijde.“

„To neznamená, že v něm žádná logika není. Jenom nani prostě musíš přijít.“

„Jako u mimozemského druhu.“

„Jo. Možná s ní nebudeš sympatizovat, ale aspoň to trochu líp pochopíš.“

„Nebo jako u oslů,“ řekla jsem bezmyšlenkovitě.

„Co-o?“ vykulil oči Murdoch.

„To je starý příběh.“ Kéž bych se o tom nezmínila. „Moje prababička nám vyprávěla příběh o oslech. Když jsem odletěla do vesmíru, říkala jsem si, že to docela sedí.“

„Pokračuj.“

„Říkala, že když se osel zastaví uprostřed cesty, uhodíšho klackem, ano? Ale osel se tím nenaučí, že nemá zastavovat na cestách; naučí se, že tě může naštvat tím, že sezastaví.“

Murdoch se usmál. „Odlišná logika.“

„Ano. Připomínalo mi to K’Cher. Musíš zjistit, jak ta logika funguje, protože jinak zbytečně vydáš spoustu energie a oba se tím jen frustrujete.“

Je to zvláštní, co vám zůstane v paměti z rozhovorůz dětství, z detailů a krajin, o kterých jste si tehdy vůbecneuvědomili, že je vnímáte. Tyhle věci překonávají časa prostor stejně úspěšně jako invidijské hyperpohony.

Když jsem tu noc namontovala laser, vrátila jsem se do stanu pozdě. Ráda bych byla provedla zkoušku, ale lepidloz montáže muselo ještě zaschnout a já tam ráno muselabýt dřív než Florence, abych jí dalekohled uklidila z cestya schovala ho před zvědavýma očima. Teď když jsem ho konečně dala dohromady, nemohla jsem riskovat krádež anipoškození.

Murdoch už spal, rozvalený na břiše na své matraci.Světlo svítilo, u volně visící ruky měl noviny, jako by usnulpři čtení. Když mě asi v deset hodin přišel vyzvednout, poslala jsem ho zpátky do stanu. Nestěžoval si, ale přišlo mi,že vypadá unaveně a pobledle – možná že viry z jedenadvacátého století oslabovaly i jeho imunitní systém.

Zhasla jsem, svlékla se a vlezla do postele; usnout jsemale nemohla. Myšlenky mi pořád těkaly ve známých kruzích. Když jsem zavřela oči, viděla jsem každý detail dalekohledu. Každé zaskřípání stanové tyče, každý vzdálenýúder nebo zařinčení jako by byly zesílené.

Uvědomila jsem si, že poslouchám Murdochův pravidelný dech. Zněl tak spokojeně, že na mě dolehla bezohledná touha ho vyrušit. Představila jsem si, jak si sedámvedle něj na postel, vklouznu nohama pod potrhanou přikrývku, položím mu jednu ruku na hrudník, který takklidně stoupal a klesal…

Znovu jsem zalapala po dechu. Tohle nebylo astma,tohle byl ten pocit, který jsem mívala, když do místnostivstoupil Henoit – nebo vůbec nějaký H’digh – a o chvílipozději mě zasáhly jeho feromony. Jako by i ten nejjemnější dotek na mé kůži byl signálem pro nezměřitelnourozkoš.

Imitace h’dighských feromonů platily po celé galaxii zaafrodiziaka a říkalo se, že lidé, kteří se s nimi milovali, byli navždycky „poznamenáni“– zůstalo jim dost feromonůna to, aby přiměli ostatní lidi šílet touhou. Říkalo se také,že tito „poznamenaní“ lidé nežijí dlouho, protože velicerychle zešílí. Vždycky jsem to pokládala za vesmírnou latinu, hlavně proto, že já sama jsem ani nezešílela, ani země ostatní lidé nelezli po zdi.

Teď už jsem si tak jistá nebyla. Možná mi zbylo ještě dostferomonů na to, aby aktivovaly centra rozkoše v mozku.Ne že bych přitom měla pocit, že s tím mozek nějak mocsouvisí.

V hlavě se mi pořád objevovaly Henoitovy obrazy. Henoit na Jocastě, když se vynořil odnikud, arogantní a bezznámky lítosti nad svými teroristickými činy. Neviděla jsemjeho štíhlou, svalnatou postavu sedm let, ale vypadal stejně mladě jako dřív. Vybavila jsem si Henoita z našeho prvního setkání, exotického, neznámého, který si mě z nějakého důvodu vyvolil za svou družku; Henoitovy oči, kdyžse poprvé zadívaly do mých, tu první noc, kterou jsme spolu strávili… tady jsem však přestala.

Ještě kousek a zostudím se tím, že probudím Murdocha, a ještě víc tím, že ztratím kontrolu.

Lidé strávili přes sto let snahou o vyvrácení romantické představy, že dva lidé jsou souzeni jeden druhému – a pouze jeden druhému – a osud je už svede dohromady.Potom jsme zjistili, že H’digh kolem téhle představy vybudovali celou svou civilizaci. A funguje to výborně, děkuju. Pro ně. Ani smrt nás nerozdělí, jak říkal ten zatracenýkuplet ze svatební písně, který mi Henoit vždycky citoval.

Mohla to být pravda, že Henoit byl moje spřízněná duše a že i po jeho smrti jsme spolu byli svázaní? I když moje racionální mysl inženýrky se takové představě smála,Henoitův hlas mi zněl v hlavě. Slova těsně za hranicí slyšitelnosti. Zněla z nich lítost. Nebo jsem si možná jenompřála, aby z nich zněla.

Nevím, jak se ho zbavit. Nevím ani, jestli vůbec chci.Jak se zbavíte někoho, kdo tu není?

Den před příletem Invidi – jak jsme aspoň doufali – jsemstrávila ve Shromáždění, kde jsme se připravovali na prvomájový průvod.[3] Nikdo samozřejmě netušil, že to budeposlední oficiální První máj v historii lidstva, i když se tentermín obecně používal až téměř do přelomu století. Vzpomínám si, jak mu moje babička vždycky říkala První májmísto Den prvního kontaktu, protože říkala, že to jí připomíná nějaký nechutný vtip o schůzkách adolescentů.

Shromáždění nemělo peníze, aby připravilo informační stránky nebo propracované poutače do průvodu, aleuplatili jsme část místní mládeže lahvemi limonády, abyvyrobili desku, která by měla na jedné straně nápis Shromáždění chudých a na druhé ZeměJižní hnutí.

Byl mezi nimi jeden virtuóz přes graffiti – jeho písmena dokonale lícovala. Pozadí písmen bylo celé pokrytohustým květinovým kobercem. Tedy – vypadalo to jakokvětiny, dokud jste se nepodívali opravdu zblízka. Potomjste si uvědomili, že to jsou stylizované vulvy. Ale dokončili práci včas a Florence si těch „květin“ vůbec nevšimla.

Celý týden vál divoký, suchý vítr a povrch desky byldrsný tam, kde se na vlhký povrch přichytil písek. Tentýžvítr rozházel po cestách odpadky a kusy uvolněného stavebního materiálu, takže bylo nebezpečné chodit venkupo setmění.

Ten den jsme strávili koordinováním skupin, které půjdou do průvodu s námi, a vydáváním instrukcí, jak se lidé mají chovat, jinými slovy, jak se držet dál od policie.Policie, jak se zdálo, brala i místní prvomájové průvodypoměrně vážně. Pořád si pamatovala nepokoje z let 2010a 2012, kdy po celém světě zahynuly tisíce policistů i demonstrantů. Florence říkala, že celá léta zakazovali všechna shromáždění více než dvaceti lidí, ale nedávno je zasezačali povolovat.

Zítra přijdou Invidi. Radila bych jim to. Čekala jsem nato tak dlouho, a teď jsem chtěla odpovědi na své otázky.Proč se Kalypsó II nevrátila do stejného roku, ze kteréhoskočilaKalypsó, když přece použila stejný hyperbod – znamenalo to, že nám Invidi o hyperbodech lhali, že hypersíť vůbec není pevná? Budeme se moci vrátit na Jocastudo naší vlastní doby skrz hyperbod Kalypsó‘? Tak za prvé,jak se tam ten hyperbod vůbec dostal?

Ne že by tu „za prvé“ něco znamenalo. Dominové kostky jsou narovnané do kruhu, a dotknete-li se kterékoliz nich, spadnou všechny. Všechny události jsou vzájemněpropojené. Zajímalo by mě, jestli Invidi vidí vesmír takhle –jako nekonečné propojení. Není divu, že nám, lineárnímbytostem, které vidí čas úhledně plynout od minulostik budoucnosti, připadají obskurní.

Pro nás čas plyne od dneška k zítřku. A co se mě týkalo, mohl by klidně plynout rychleji. Budoucnost na Jocastěmá možná své problémy, ale proti životu ve vnějším městě to není nic.

Když mě Murdoch přišel v osm hodin vyzvednout, měla jsem už dalekohled nastavený tak, aby aktivoval signál,hned jak budeme vědět, že jsou Invidi v dosahu. Nechtěla jsem to riskovat dřív, byla příliš velká šance, že pozemské bezpečnostní síly signál zachytí a vysledují, hlavně potom incidentu na letišti. Jakmile se Invidi objeví, vypukne takový zmatek, že by to už hrozit nemělo.

A byla jsem připravená na malou předčasnou oslavu.Prozatím jsme přežili – to mi přišlo jako dostatečný důvodgratulovat si.

Seděli jsme vedle sebe na mé posteli ve stanu, jedli mastné čipsy a zapíjeli je studeným pivem, které se rychle ohřívalo a zanechávalo na víku od bedny loužičky sražené páry. Úkosem jsem se podívala na Murdocha a na chvílipopustila uzdu otěžím své představivosti. Byl tak blízko,a byl tak teplý. Když přežvykoval, svaly na jeho čelisti sehladce stahovaly. Sklopila jsem pohled na jeho ruce.

Obklopil mě ten nikdy nezapomenutý pocit h’dighského vzrušení. Cítila jsem, jak mi srdce bije rychleji, a nějaký hlas někde říkal ciť se mnou.

„Těším se, až budu zpátky. Tohle místo je děsný.“ Murdoch opatrně uhladil celulózový obal od čipsů, položil hok čajníku a sedl si na okraj postele. Nezabíral mi místo,protože já seděla dál, zády opřená o stěnu.

Ten teplý, sexy pocit, který se vytratil, když promluvil,se vrátil zpátky. Jeho rameno bylo tak blízko mě, že jsemse ho mohla dotknout. Tričko hladce obepínalo jeho kulatý tvar. Jako melodii na hranici slyšitelnosti jsem cítilaHenoitovu přítomnost.

A co má být? Čeho se bojíš? Že si Murdoch bude myslet, že jsi posedlá nebo tak něco? Co ty víš, klidně můžešzítra umřít a vůbec se s Invidi nesetkat. Potom budeš litovat, že jsi s Murdochem nikdy nespala…

Řekla jsem první věc, která mě napadla. „Je ti líto, že jsipřišel?“

Nezasmál se. Upřel na mě pohled a já cítila, jak se červenám na krku a na tvářích.

„Proč myslíš, že jsem přišel?“ Natáhl se a přejel mi ukazováčkem po paži.

Potlačila jsem zachvění, které to ve mně vyvolalo. „Protože jsi mě potřeboval zatknout?“

„Protože jsem nemohl snést to, že nevím, co se s teboustalo,“ řekl. A vylezl na postel, takže moje natažené nohyse ocitly mezi jeho. „Protože jsem nemohl snést pomyšlení, že bych třeba nikdy nemohl udělat tohle.“

Naklonil se dopředu. Já taky. Políbili jsme se.

Rozkoš naplnila moje tělo jako oheň. Murdoch vydalkrátký zvuk, který zněl jako něco mezi výkřikem a zasténáním.

Prásk!

Dveře se rozletěly a dovnitř vpadl Will.

Murdoch a já jsme se nemotorně odstrčili.

Will se zastavil, a vypadalo to, že se dá znovu do běhu.Potom však řekl: „Hej, Mario. Můžu s vámi zůstat?“

Dýchala jsem moc rychle. „Ví Grace…“

Will sklopil zrak. „Říkala, že je to v pořádku. Ona a Levin měli… hm, práci. Říkala, že mě zítra můžete vzít doprůvodu. Většinu cesty jsem šel s Vincem. Jé, ahoj, Bille.“

Takhle nevinný přece nemohl být ani desetiletý kluk.Určitě utekl od Levinova a Graceina „muckání“, jen abyzjistil, že Murdoch a já děláme totéž. Těžko jsme ho mohli vyhodit.

„Ahoj, Wille,“ řekl chabě Murdoch. Převalil se zpátkyna desku. „No nazdar.“

Já jsem si třela paže. Postavily se mi na nich chloupky.K čertu.

Murdoch a Will rychle usnuli. Já jsem začala lapat po dechu, a tak jsem se posadila a začala hltat vzduch. Zítra – ne, vlastně už dneska – tu budou Invidi. Modré paprskyměsíčního světla hrály na stěnách stanu jako ozvěny vzorů v časoprostoru, kterým bych ani nemohla začít rozumět. Jeden přítel mi kdysi řekl, že Invidi mají rejstřík keknize, kterou všichni žijeme. Dnes poprvé zahlédneme zápis, který byl naší vlastní historií.

Naše vědomí je omezené na jednotlivé okamžiky, které se pak změní ve vzpomínky a my je vnímáme jako minulost. Je jediným rozdílem mezi Invidi a námi, že jejichvědomí má širší „frekvenci“? Že vidí o kousek dál dopředu? I oni se přece musí pohybovat kupředu. Musí cítit hryzání časové šipky stejně jako my.

Historie už byla, řekl můj hlas racionální inženýrky. Aťuděláš cokoli, už se to stalo.

Jenomže já jsem tomu hlasu nevěřila. To bylo přílišsnadné, příliš lineární.

Z pohledu mé existence na Jocastě – mé desady – už historie byla. Ale má desada je tady a teď, přestože tu už byladřív. Z pohledu mé nynější existence historie ještě nebyla.

Znamenalo to, že můžu změnit události tady ve vnějším městě? Jistěže ano, protože jsem byla jejich součástí.Rozhodně můžu měnit věci ve své vlastní době, v budoucnosti. V mé době, v současné struktuře Konfederace,Čtyřka střeží tajemství hyperpohonu před Devítkou. Hypersíť je nastavená na jejich čas. Co kdyby se rozhodli vzítnám i ten omezený přístup k hyperpohonu, který jsmeměli? Všechny naše aliance by se rozpadly. Zase bychomměli jedinou sluneční soustavu a byli bychom odkázaní nacestování v plochém prostoru.

Ne, děkuju. Lehce jsem udeřila do přikrývky. Až Invidipřijdou, nebudou čekat, že by se lidé z téhle doby vyznali v jejich systémech. Jejich ostraha bude namířená protijiným, fyzičtějším hrozbám. Hannibal Griffis se zmínil o pokusu o atentát. Tohle byla naše nejlepší příležitost dostatse k informacím o hyperpohonu.

Chtěla jsem zpátky Kalypsó 11 a byla jsem připravená vzíts sebou tolik dalších informací, kolik jen budu moci. Většinu svého dospělého života jsem používala technologii,které jsem nerozuměla. Nikdy jsem nedostala příležitostporozumět jí. Když jsem konečně získala to, co jsem pokládala za hyperpohon, ukázalo se, že to bylo něco jiného. Invidi mě převezli, doslova a do písmene.

Neměla jsem v úmyslu vrátit se do své doby s prázdnou.

Devět

Ve snu se ženu po ulici na místě, které vypadá jako vnější město. Ženu se za někým, kdo mi uniká. Nad našimi hlavami se na meruňkovém nebi vznáší invidijská loď. Alejejí spodní strana má stejnou barvu jako obloha a nikdo jiný o ní neví. Kdybych se zastavila a řekla někomu o Invidi, nikdy nechytím svůj cíl. A Henoit, k čertu s ním, mi pořád šeptá do ucha ani smrt nás nerozdělí, ani smrt nás…

Probudila jsem se a nevěděla proč. Jedinými zvuky vestanu bylo tiché oddechování Willa, který ležel vedle mě,Murdochovo burácivé chrápání z matrace a pravidelné klepání ze střechy, kde vítr nadzvedával uvolněný roh a zase ho nechával spadnout.

Willova noha mi tlačila na břicho jako traverza. Zatlačila jsem na ni a vysoukala se zpod jejího zajetí. Jednousebou škubl, pak rozhodil ruce a zabral si víc místa. Vyklouzla jsem z postele. Murdochovy náramkové hodinky,které ležely na bedně, ukazovaly dvě ráno. To bylo na Invidi určitě ještě brzo. První květen se teprve začal sunoutpřes Tichý oceán.

Když jsem otevřela dveře, hukot města se ozval hlasitěji. Prokládaly ho zvuky, které byly ve dne tlumené;hřmot letadel létajících vysoko nad mou hlavou, kvílenívozidel jedoucích po dálnici na jihu.

Nebe mělo svou obvyklou šedohnědou barvu, na městském obzoru oranžovou. Ani jedna hvězda, dokonce anipřímo nad našimi hlavami. Kolem mě – nepravidelné obrysy chatrčí a stanů. Pach otevřených jímek, tak silný, žeměl vlastní tvar. A další pach, který jsem nedokázala takúplně identifikovat.

Pár uliček ode mě zaštěkal pes. Ta hubená žlutá potvora, která hlídala vozík sběrače železného šrotu. Další pes,kousek odtamtud. A další. Možná z jiné uličky. Tolik psůštěkalo.

Zvedla jsem oči k obloze. Mohla ta zvířata cítit přítomnost mimozemšťanů?

Nějaký ospalý hlas na ně zavolal, aby ztichli. Potom seozvaly další hlasy, několik bloků odtud. Uvědomila jsemsi, co byl ten další pach – kouř! Byl cítit ve větru, který mifoukal do tváře prach a těžší částečky. Horký, suchý jihozápadní vítr.

Vrátila jsem se dovnitř, abych probudila Murdocha,a někde daleko kdosi vykřikl to slovo.

Hoří.

„Vstávej, Bille.“

Posadil se a automaticky hmátl po kalhotách. „Co je?“

„Hoří. Nevím, jak je to špatné.“

„Do prdele.“ Překulil se a popadl dvě láhve s vodou. „Máš tu něco důležitého?“

„Ne.“ Vzala jsem zpod postele svůj inhalátor a zatřáslas Willem. „Všechno je v kanceláři Shromáždění… Wille,no tak. Musíš vstát.“

Zvenčí dolehly další hlasy. Plácání sandálů na hlíně. Ťukbum ze střechy.

„Pohyb.“ Murdoch mi strčil lahve do ruky a zvedl ještěmátožného Willa.

Vyšla jsem ven a skoro mě srazila nějaká žena a dva muži, kteří tudy utíkali. Žena držela sevřenou přikrývkua vzlykala.

„Odkud to jde?“ zeptal se za mnou Murdoch.

Slyšela jsem hluk od řeky. „Odtud.“ Ukázala jsem na jiha šla napřed.

Lidé se pohybovali před chatrčemi ve světle z otevřených dveří. Jenom několik se jich pohybovalo s jasnýmzáměrem, tak jako my. Komentáře, které jsme slyšeli, byly pouze zvědavé, a mě napadlo, jestli neutíkáme trochupředčasně.

Co se děje?

Dole hoří.

Snad ne zase ta zatracená hranice. Já jim říkal, že to nahlásím…

Co hoří?

Otočila jsem se k Murdochovi. Ten zatím postavil Willana zem. Držel ho za ruku.

„Kam to jdeme?“ zeptal se Will. „Je to opravdový požár?“

„Nevím, jak je velký,“ řekla jsem. „Možná je jen malý,ale nikdy nemůžeš být příliš opatrný.“ Pětadvacet let života v uzavřeném umělém prostředí mi dalo zdravý respektpřed ohněm a způsobem, jakým spotřebovává kyslík.

„Radši bys měl jít k Levinovi,“ řekla jsem Murdochovi. „Grace si bude dělat starosti.“

„A co ty?“ namítl ostře.

„Já půjdu ke Shromáždění. Uvidím, jestli dokážu dostatven dalekohled.“ Vzala jsem jednu láhev s vodou a chtěla jít, ale Murdoch mi zastoupil cestu.

„Počkej. Neměli bychom se rozdělovat. Je tu moc velká pravděpodobnost, že se už nikdy nenajdeme.“

„Bille, ten dalekohled je naše nejlepší šance na kontaktování…“

Will se zmateně díval na mě a na Murdocha. Ze směru,odkud jsme přišli, se ozvala rána. Další lidé začali utíkat.V dálce se rozječela siréna.

„Je to dneska,“ tlačila jsem na něj. „Nebudu mít čas vyrobit…“

„Proto musíme zůstat v bezpečí.“ Murdoch musel křičet, abych ho slyšela, protože teď se už všude ozývaly rány, praskání a změť hlasů. Když jsem se ohlédla, vidělajsem, jak se k nebi valí dým, světle šedý proti tmavošedému nebi.

Murdoch znovu zvedl Willa a strčil do mě. „Pojď.“

Zaváhala jsem. Zatraceně, byli jsme tak blízko.

„Necestoval jsem takhle daleko jen proto, abych tě teďztratil,“ zavrčel Murdoch a strčil do mě ještě silněji.

„Mario, půjdem,“ kňoural Will.

Utíkali jsme stejným směrem jako zbytek vnějšího města. Nejdřív jsme běželi směrem na Silverwater Road, chtělijsme se po ní dostat na jih k Levinovu domu, kde bude čekat Grace, ale hustý kouř nás štípal do očí a my jsme se ztratili v bludišti uliček. Lidé nás tlačili jiným směrem, k řece.

Will měl oči skoro zavřené a fňukal. Já měla bolavéa omlácené nohy, jak jsem zakopávala o kameny a odpadky. Lahve s vodou mi namáhaly ramena, dokud jsmenebyli nuceni projít uličkou, kde na obou stranách vládlstrašlivý žár.

„Polij mu vlasy,“ ukázal Murdoch na Willa. Zbytek vody jsme vylili na sebe a potom jsme uličkou proběhli.

Zdálo se, že běžíme celé hodiny, ale bylo to jen pár minut. Zvuk sirén za námi sílil, kouř však řídl. Lidé, kteříutekli jako my, teď zaplňovali ulice spolu s obyvateli chatrčí a domů, kteří se vyšli ven podívat, co se děje.

„Kde to jsme?“ zachraptěla jsem.

Murdoch potřásl hlavou. Když se pokusil promluvit,přepadl ho záchvat kašle.

„Já chci domů,“ zakňoural Will.

„To je kudy?“ řekla jsem.

„Já nevím.“ Začal brečet.

„To je dobrý.“ Murdoch ho podrbal na zádech a mezikašláním ho k sobě pevně přivinul.

Temnota naplněná kouřem se kolem nás točila. Zeptala jsem se jednoho muže ve žlutém pyžamu, kterým směrem je jih, a on ukázal zpátky, odkud jsme přišli. To přecenemohla být pravda. Udělalo se mi špatně a sklonila jsemhlavu. Jednu ruku jsem položila Murdochovi na rameno.

„Vince!“ vyjekl Will.

Murdoch a já jsme se otočili a tam stál Vince, oddechoval a kašlal jako my. Nevypadal ožehnutý ani zraněný, aleobličej se mu leskl potem, a když uslyšel Willův hlas, zazubil se.

„Hele, ty ses taky dostal ven.“

Snadno nás odvedl od kraje vnějšího města, skrz ulice,kde bylo stále méně kouře, pod dálnici, podchodem, který vedl k Levinovu domu. Celou tu dobu povídal. Uvědomila jsem si, že se mu muselo hrozně ulevit, když tu našel někoho, koho znal.

„Uvíznul jsem tam, když jsem byl navštívit Mikeyho,tam poblíž závodní dráhy. Pamatuješ na Mikeyho, Wille? Vždycky tě namáčel do sudu s vodou. Pojď, vem měza ruku, kamaráde. Jo, a potom se to celý podělalo, myslím, že někdo kouřil a ty suchý odpadky prostě chytly.Požárníci si dali načas. Asi jim to je jedno. Asi si myslej,že je to dobrej způsob, jak se zbavit odpadků a toho všeho.“

Šla jsem za ním, příliš vyčerpaná, než abych se na něcoptala. Murdoch teď držel za ruku mě, ne Willa. Za námibyla slyšet kakofonie sirén, hlasů, větru a rozpadajících sechatrných příbytků. Jak mohla kancelář Shromáždění tohle přežít? Dnes přijdou Invidi a my jsme byli možná zpátky na prvním políčku.

Buď šťastná, že jste naživu, říkal hlas zdravého rozumu.Zdálo se, jako bychom šli mnohem déle, než jsme utíkalipřed plameny. Kolem nás byly domy.

Ze tmy zněl Gracein hlas.

„Wille? Díky bohu.“ Zuřivě ho objala. Ohlédla jsem sezpátky k bytům u řeky a sirénám, ale nic jsem neviděla,jen slabou záři na obloze nad hřebenem dálnice. Zavanulvítr a přinesl k nám pach pálící se gumy, silnější než ten,který ulpěl na našich vlasech a šatech.

„Jste v pořádku, vy dva?“ řekla Grace. „Pojďte dovnitř.“

„Já jsem taky v pořádku,“ řekl důrazně Vince.

„Díky, zlatíčko.“ Grace mu nečekaně vlepila pusu natvář a Vince se odtáhl.

„Fuj. Já padám.“ Vydal se pryč, ale otočil se. „Je tu Levin?“

„Odešel asi v devět,“ řekla nepřítomně Grace a zahnala Willa dovnitř.

Murdoch chtěl jít za ní, ale já jsem ho chytila za ruku. „Bille, musíme se vrátit a zkontrolovat Shromáždění. Třeba se tím směrem požár nerozšířil.“

Ve světle z otevřených dveří jsem na jeho tváři rozpoznala soucit. „Chvíli počkej. Až bude oheň uhašený, půjdeme se podívat, jestli je to tam bezpečné.“

„Ale dalekohled…“

„Jo. Já vím.“

Nechtěla jsem soucit. Chtěla jsem něco rozmlátit v záchvatu zuřivosti nad nečekanými překážkami.

Deset

Grace zavřela dveře do ložnice a já seděla u Willa, dokudneusnul. V Levinově koupelně jsme ze sebe s Murdochemsmyli tu nejhorší špínu a saze.

Dívala jsem se, jak šedohnědá voda mizí ve starém porcelánovém umyvadle, a nemohla jsem si pomoci – přišlomi to, jako by s ní mizely i moje naděje. Dnes přijdou Invidi a já je nemohla nijak kontaktovat. Zestárnu – bledá,vyčerpaná tvář v zrcadle to, jak se zdálo, potvrzovala – v tomhle prokletém století, zatímco v mém vlastním světě hlasování o neutralitě dopadne tak či onak a Jocasta půjde dál. Čtyři světy budou dál ovládat Konfederaci a já jsems tím nemohla vůbec nic dělat.

Pach kouře jsem z vlasů nemohla dostat, leda ve sprše,a použít Levinovu sprchu se mi vážně nechtělo. Nebylo toracionální, ale raději jsem si ten pach nechala ve vlasechjako symbol své porážky.

V Levinově obývacím pokoji nám reportéři v televiduříkali, co se děje dva kilometry severně odsud. Sirény ječely a my jsme nedokázali poznat, jestli to je venku, nebov televizi. Za reportérovým kruhem světla nasávaly požární stříkačky vodu z řeky a stříkaly ji na něco, co vypadalo jako ohromná hranice. Před mihotajícím se světlemse pohybovaly temné postavy. Vypadalo to jako boudyhlavního vnějšího města na místě bývalé ropné společnosti. Byly postavené ze starých materiálů, dřeva a plátna. Musely hořet jako troud.

…celá léta zdejší komunity i charitativní skupiny vládě říkalyo nebezpečí požáru. Jen zázrakem nejsou hlášena žádná úmrtí.Třicet tři lidí bylo odvezeno do nemocnice s drobnými poraněními a nadýcháním se kouře…

To byli jenom ti, kdo byli moc nemocní nebo zranění nato, aby utekli. Nikdo z vnějšího města nechtěl vlezlou péčivelké nemocnice, kde budou muset vyplnit formuláře s neexistujícími čísly svého průkazu a zdravotního pojištění.

Neví se, jak požár začal, ale policie nevyloučila možnost žhářství…

Murdoch se vysprchoval a zdálo se, že se mu to líbilo.Seděl na Levinově pohovce, sušil si vlasy a opovržlivě sezasmál. „Oni si myslí, že lidi podpálili vlastní domovy?“

„Oni si nemyslí, že by naše stany byly domovy,“ řeklajsem.

Otočil se, aby se na mě mohl pořádně podívat. „Jsi v pořádku?“

„Půjdu zkontrolovat Shromáždění. Hlavní požár byl narosehillské straně. A když jsme sem šli, jela už požární auta. Slyšela jsem je. Creek Road bude zřejmě v pořádku.“

Povzdechl si a vstal. „Máš pravdu, měli bychom se jítpodívat. I kdyby se domu nic nestalo, pořád ještě může dojít k rabování.“

Další věc, se kterou jsem si musela dělat starosti.

Vyšli jsme ven zadními dveřmi. Pořád byla tma, ale navýchodě oranžová záře nad městem světlala. Otřásla jsemse. Vzduch byl chladný, jak jsem v Sydney nepamatovala.Blížilo se chladnější období.

Pořád jsme slyšeli sirény. Lidé byli shluklí kolem cestya mluvili. Zdálo se, že jsou tu dvě oblíbené teorie: že chatrče podpálily antipřistěhovalecké skupiny, nebo že to byla součást války gangů kvůli území. Některé části vnějšího města platily za ochranu jinému gangu nebo tak něco.Já jsem to z těch útržků konverzace, které jsme slyšeli, nedokázala pochopit, ale Murdoch pozorně naslouchal.

Přešli jsme přes Parramatta Road, opuštěnou, s rozbitými lampami, zašli si kolem Willovy základní školy a přeslávku nad dálnicí.

Cesty tu byly sice blíž k požáru, ale skoro prázdné. Přešli jsme kolem starého muže, který věnčil dva malé psy.Projeli kolem nás tři kluci na kolech plných novin. V několika domech se svítilo, ale většinou ještě spaly. I přes tenpach kouře – mohlo by to být ráno kteréhokoli dne. Alenení to kterýkoli den. Dnes se změní svět. Najednou namě dopadla únava a žízeň a já si přála, abych vypila vícnež jen sklenici vody v Levinově koupelně. Ale to nic. Ažkontaktujeme Invidi, bude to stát za to.

„Pozor.“ Murdoch mě chytil za loket a já se zastavila.Tím jsem se vrátila zpátky do přítomnosti. Zdálo se, že jepřed námi nějaký poprask. Na křižovatce s další silnicí blikal výmluvný modrý majáček policejního auta.

„Klidně pojď a podívej se.“ Murdoch se do mě zavěsila začali jsme se plížit po ulici, až jsme se nakonec ukryli zajedním párem ve stejných županech, který vyšel ze svéchatrče, aby se podíval, co se to děje.

Obavy mě tížily v žaludku jako kámen. Kousek od rohu ulice jsme se zastavili, abychom se podívali na tři policisty, kteří se bavili s pejskařem, jenž přišel směrem odohně. Nechali ho projít, ale nás by třeba nepustili.

„Myslíš, že se budou obtěžovat s lidmi, co jdou dovnitř?“ zeptala jsem se tiše Murdocha.

Pokrčil rameny. „Můžou tě na místě zatknout za to, ženemáš průkaz, nebo ne?“

Procházkovým krokem jsme zamířili dál od policie, zpátky do ulice, kterou jsme přišli. Pokud zahneme do té další, můžeme přejít na Silverwater Road.

Tiše jsem zaklela. V tomhle zatraceném století nebylonic jednoduché.

Murdoch mi sevřel ruku. „My se tam dostaneme.“

Jenomže celou Silverwater Road lemovala policie a hlídala i most. Museli bychom se vrátit zpátky na jih, projítpodél dálnice a pak podél řeky zpátky na sever.

„Co mají za problém?“ úpěla jsem. „Přece nemůžou podezírat celé předměstí ze žhářství?“

„Já myslím, že je to kvůli tomu průvodu,“ řekl Murdoch.Díval se, jak se kolem valí autobus ověšený vlajkoslávou. „Hlídají si místa, kde můžou vypuknout problémy.“

„Což tady nebude. Jak by lidé, kterým právě shořel domov, mohli dělat problémy?“

Podívala jsem se dál po silnici. Shromáždění a můj dalekohled byly kousek odsud, tak blízko. Invidi tu mohlibýt každou minutu. Historie říkala, že se jejich lodě objevily nad všemi městy zároveň. Ale ať jsem se snažila, jakjsem se snažila, nedokázala jsem si vybavit, kdy a kde seinvidijské lodě objevily poprvé. „První květen“, to v téhledobě, kdy Země ještě neměla jednotný čas, pokrývalospoustu hodin. Každé lidské dítě z mé generace znalo slova první zprávy od Invidi, byla to součást našeho společného dědictví. Proč jsem si tedy nedokázala vzpomenout,kdy ta zpráva zazněla?

Když jsme došli zpátky na okraj dálnice, slunce už vyšlo. Hřálo nás na zádech.

„To není dobře.“ Murdochův hlas mě vytrhl z omámení, do kterého jsem upadala.

Prostor kolem řeky, vedle nepoužívané železniční tratě,byl uzavřený policejní páskou. Muž v modré uniformě chodil podél ní a podél otlučené cihlové budovy nad řekou.

„Do prdele. Co budeme dělat teď?“ Dřepla jsem si naokraj cesty; policistovi jsem nevěnovala pozornost. Na druhé straně jsme pořád viděli, jak z temných, spálených budov stoupá kouř. Občas se mihlo žluté požární auto. Poblíž trosek se pohybovalo několik postav. Auta parkovalapoblíž říční cesty, dál se nedostala. Za námi zněl tlumenýřev dálnice.

Murdoch si dřepl vedle mě. Skrz tenké tričko jsem cítila teplo a tlak jeho ramene.

„Budeme asi muset počkat.“ Mluvil stejně unaveně, jako jsem se já cítila. „Do poledne to asi zabalí. Odpolednenejpozději.“

„Co když někdo Shromáždění vyrabuje, zatímco budeme čekat? Nebo co když přijdou Invidi?“

„Signál jim můžeš odeslat i potom, ne?“

„Pravděpodobně ano,“ připustila jsem. „Ale to budemnohem větší interference.“ Jeho slova mi připomněla,že možná budu muset udělat před odesláním signálu nějaké úpravy. Kvůli tomu jsem byla ještě netrpělivější.

„Budeme se muset pokusit proplížit zadními dvory.“ Vstala jsem. „Propracujeme se kolem policie a na CreekRoad.“

Murdoch zůstal sedět. „To je dobrý způsob, jak se nechat zatknout,“ řekl. „Uklidni se a počkej.“

Uvažovala jsem, že bych šla bez něj, ale jedna moje částvěděla, že má pravdu. Podívala jsem se vzhůru, na modroua meruňkovou oblohu. Zatím žádné mimozemské lodě.

„Mám to.“ Murdoch se postavil a trochu přitom hekl. „Půjdeme do průvodu.“

„Proč?“

„Tebe nezajímá poslední První máj v historii lidstva?“ Uviděl můj výraz. „Vážně, policie se může předvádět, alejá bych se vsadil, že ten průvod doopravdy nezastaví.Aspoň pokud na ně nějaký pitomec nezaútočí.“

„Takže?“

„Takže když se přidáme k průvodu, můžeme se vyhnoutpolicejním kontrolám. Velkésetkání je na Macquarijskéuniverzitě, že?“

„Ano, ať už je to kdekoli. O detaily se postarala Florence.“

„No, tak můžeme jít s průvodem tamtudy, a potom zpátky skrz West Ryde. Nebo s nimi můžeme jít jen kouseka potom se vrátit sami po břehu řeky. Jestli bude Silverwaterský most stále zablokovaný, pořád je tu kousek dállávka.“

„Asi ano,“ řekla jsem s pochybami.

„Chceš jít?“ Murdoch zvedl obočí.

Lepší než tady sedět a čekat. „Půjdeme.“

S úlevou přikývl. Kdybych ho neznala, řekla bych, žechtěl, abych měla co dělat, zatímco budeme čekat na přílet Invidi.

Jedenáct

„Já sem neměla chodit,“ brumlala Grace. „Nohy mě bolejjako kráva. První máj. Svátek práce, taková blbost. Vždyťjá ani práci nemám.“

I mě bolely nohy. Špína a prach mi rozdíraly citlivoukůži mezi palcem a ukazováčkem na noze. Byla jsem v pokušení úplně si sandály sundat, ale na to byla cesta přílišhrubá a rozpálená. Okraje se rozpadly do změti děravéhoasfaltu na straně silnice, takže jsme museli jít v zástupu.Dlouhá řada ucouraných lidí, spousta z nich měla na šatech skvrny od kouře. Mluvila jsem s Abdulem – ten bylvepředu a nesl transparent, který měl doma v CampbellStreet. Ve Shromáždění ještě nebyl a řekl mi, že bych seměla držet dál, dokud se tam nedostane a neověří, že je tobezpečné. Nic jsem mu neslíbila.

„Když jsi mladá,“ řekla najednou Grace, „myslíš si, žeto dokážeš. Že změníš svět. Jako ten bordel, co naši rodiče udělali z minulého století. Tohle už ne, mysleli jsme si.Pamatuju se, jak jsem tam seděla na okraji přístavu a dívala se, jak na Silvestra na druhé straně mostu hoří slovo ‚věčnost‘, a myslela jsem si, že tohle století bude jiné.“ Povzdechla si a kulhala dál.

„A co teď?“ zeptala jsem se. Napůl mě to zajímalo, napůl jsem chtěla věnovat pozornost obloze.

„Teď? Víš, věci se dějí. Nejdřív jsem nemohla najít práci a pak jsem přišla i o tu, kterou jsem našla. Potom jsempoznala Vinceova tátu a věci byly současně tak špatný a takdobrý, že jsem nikdy nevěděla, jestli jdu nahoru, nebo dolů. Potom jsme ho opustili. A on umřel.

Teď je mi skoro čtyřicet a tohle století není o nic lepší.Je horší. A já pořád myslím na to, že se Will vymkne jakoVince. Mám takový ošklivý, dutý pocit v žaludku, víš?“

„Will se nevymkne. Je to prima kluk.“

Povzdechla si. „To doufám. Ptala ses mě, proč jsem šlak Levinovi.“ Rozhlédla se a ještě víc ztišila hlas. Muselajsem napnout uši, abych ji slyšela, protože kolem zrovnaprojížděl kamión.

„Ztratila jsem práci, takže už žádná pořádná zdravotnípéče, žádná jízdenka na vlak, žádná… co tě napadne; kdyžnemáš práci, nemáš nic. Levin byl další šance, tak jsem sejí chytla.“

Zlepší se to, chtěla jsem říct. Ne hned. Ale dneškem počínaje začnou změny.

„Víš, co říkají o tom požáru včera v noci?“ dodala pochvíli Grace. Šla zase za mnou.

„Ne, co?“ Podívala jsem se na nebe nad městem a znovu si narazila palec na nerovném betonu. Nebe zůstávaloprázdné.

„Myslí si, že sem přišly ty gangy z Cabramatty, nedostaly, co chtěly, tak to vypálily.“

„Kdo jsou ‚oni‘?“ Osobně jsem si myslela, že požár pravděpodobně začal tím, že někdo vařil na ohni a nedával pozor. A potom ho vítr rozšířil na hořlavé stavební materiály.

„Já nevím, všichni. Ale víš, co se říká.“ Položila mi ruku na rameno, aby neztratila rovnováhu, když si vyklepávala ze sandálu kámen.

„Co?“

„Není kouře bez ohýnku.“

Šokované jsem se otočila a uviděla, jak se na mě šklebí.

„Vtip. Myslela sis, že jsem pitomá, co?“ Zasmála se a pokračovala v chůzi. Taky jsem se zašklebila – nemohla jsemsi pomoct.

Prošli jsme Rhodesem a přešli Rydeský most a brzy jsmese měli připojit k další části průvodu v Ryde Parku, kde seřada skupin shromažďovala, než začnou s delším pochodem k Macquarijské univerzitě. To bude dobrá příležitost,abychom se s Murdochem vytratili a vydali se zpátky najihozápad směrem ke Shromáždění.

Co když jsem se ohledně času a hyperbodů mýlila? Zdálo se, že neexistuje žádné vysvětlení, proč jsme skočili devadesát devět let místo devadesáti pěti. Murdoch a já jsmese mohli prostě ocitnout v jiném vesmíru, v takovém, kdeInvidi nikdy na Zemi nepřišli, nebo kde se sem jako prvnídostali Bendarl a zotročili domorodou populaci, jako toudělali na Achelu. Podívala jsem se na nebe, modré nadhlavou, šedé u obzoru, a musela jsem si znovu říct: je todnes. Požár, pochod, všechny události dnešního dne bylytak blízko, a perspektiva kontaktu s mimozemšťany takdaleko.

Sešli jsme z hlavní silnice. Ke všeobecné úlevě – kamiony totiž pořád projížděly nebezpečně blízko nás a občas sebou smýkly, aby se vyhnuly dírám v silnici. Tohlekdysi musela být krásná oblast. Malé cihlové bungalovya kostely. Jeden, dva, tři kostely. Duby nás chránily předsluncem, když jsme pod nimi procházeli, ale jejich kořeny dělaly ze stezky i ze silnice polámanou mozaiku, kdebylo snadné zakopnout. Dolní větve stromů byly vesměspryč a graffiti plynule přecházelo ze zdi kolem kostela najejich kmeny. Kolem jedné kostelní zdi byl natažený ostnatý drát a na stezce za ní bylo poházené rozbité sklo.

Dorazili jsme na další velkou silnici, kde nebylo tolik děr.Tady projížděly nejenom kamiony, ale i několik osobníchaut s černými, neproniknutelnými okny. Podívala jsem sena Murdocha, abych se zeptala, jestli se máme odtrhnoutod ostatních, ale ten na chvíli zmizel. Grace pokračovala dál.

Na obou stranách silnice byly za stezkou tří– a čtyřpatrové budovy proložené menšími obchody. Většina z nichměla na výlohách těžké mříže. Za mřížemi byly vidět barvité ukázky světa, který jsem znala pouze z televidu. Stojany s kabáty v různých odstínech hnědé, od světle hnědé po čokoládovou; figuríny oblečené do černých šatůs flitry; pánské obleky visící na stěně jako mrtvé vrány;stříbrné, červené, bílé a žluté přístroje do kuchyní a koupelen; texturované materiály, pokrývající jednu výlohu plnou pohovek, postelí a křesel za druhou…

Bylo to jako ty stránky navíc vložené do novin. Nebrala jsem vážně ty obrázky stovek variant jedné věci, myslela jsem si, že je to přehnané. V obchodech na rohu a natržištích ve vnějším městě nic takového nebylo. Ale tadybyla přehršel věcí vystavených pro každého, kdo měl peníze, aby si je mohl koupit. Zapomněla jsem sledovat oblohu a nakukovala do výloh. Cítila jsem se stejně, jakokdyž jsem poprvé viděla kupeckou sekci v konfederačnímpřístavu. Žasla jsem, byla vyvedená z míry a trochu se styděla za svoji neotesanost.

Byla jsem zvyklá na druhovou diskriminaci v Konfederaci; pozemská ekonomická diskriminace mě mátla. Taknesmyslná a extrémní. Copak by takoví K’Cher vytěžiliz nějakého světa tolik, že by jeho obyvatelům nezbyla žádná potrava ani přístřeší? Příliš by se nestarali o nic jiného,než jestli daný svět dokáže produkovat dost pro jejich obchodní potřeby, ale jistě by se pokusili zavést nejlepší možné podmínky pro produktivitu…

Povzdechla jsem si a znovu se podívala na oblohu. PoInvidi ani stopy.

Murdoch se mnou srovnal krok.

„Kde jsi byl?“

„Zkontrolovat dav. Je před námi ještě hodně lidí.“

„Jestli dneska ráno přijdou oni, uvidíme tu šou všichni.“ Zadívala jsem se na nebe; teď bylo bledě modré. „Kolik je hodin?“

Poklepal si na prázdné zápěstí. „Asi jsem nechal hodinky ve stanu.“ Zadíval se do výlohy jednoho obchodu. „Bude asi tak jedenáct.“

„Musíme se vrátit ke Shromáždění,“ řekla jsem s novým zoufalstvím v hlase.

Přikývl. „Ale nejdřív se napijeme v parku. Neříkala jsi,že tam bude občerstvení?“

Musela jsem souhlasit. Bez odpočinku bych zpátky dovnějšího města nedošla.

Prošli jsme kolem kavárny s televidovou obrazovkoua já na chvíli uvažovala o tom, jestli už Invidi náhodou nepřišli a oficiální zdroje tu zprávu nezastavily. Jenomže nictakového se podle historických souborů nestalo.

Ryde Park. Kolem okrajů parku stály stany, bydleli tamlidé. Na bowlingovém trávníku v rohu parku stála skupina starších lidí a dívala se, jak jsme s úlevou sešli z rozpálené ulice a posedali si na ty kusy suché trávy, které vypadaly nejčistší.

Viděli jsme, že se na druhé straně parku shromáždiloještě několik účastníků průvodu. Někteří byli oblečení dojasných kostýmů, jiní si namalovali obličeje načerveno,nazeleno nebo nažluto. Stáli ve skupinkách nejméně podvaceti a bavili se spolu. Někteří zvedli své cedule a vydali se ven z parku. Dva vysocí muži měli černé masky s podivným symbolem vzadu na hlavě – symbolem jadernéenergie přeškrtnutým červeným křížem. V porovnání s nimi vypadal dav z vnějšího města bezvýrazný a dezorganizovaný. Všichni se přesouvali ve skupinkách po dvou potřech, někdy skupinu tvořila celá rodina.

Potom se ozvala hudba. Šest lidí v zelených šatech začalo hrát čilou gigu na píšťaly a rohy, a to nás všechny probralo. Několik účastníků průvodu z vnějšího města, kteřísi přinesli píšťaly, se připojilo.

Skupina žen zvedla svůj transparent a předvedla jakousiminiaturní divadelní hru, která zahrnovala spoustu křikua gestikulace pro reportéry s fotoaparáty a nahrávacím vybavením. Nákladní auto zaparkované na jedné straně parku mělo na boku nápis Váš kanál.

Půda kolem rybníku uprostřed parku byla přeplněnálidmi, kteří kupovali jídlo a pití ze Stánků postavených poblíž. Řada z nich byla, jak se zdálo, spíš místními než účastníky průvodu. Spousta jich seděla pod stromy nebo podplážovými slunečníky, připravena sledovat šou.

To není jenom dezorganizace, pomyslela jsem si, to jsourozdílné cíle. Dav z vnějšího města chce spravedlnost v lokálním měřítku. Ti červení, žlutí a zelení lidé a ti v černýchmaskách chtějí pokrok v měřítku globálním.

Kdyby byla naživu Marlena Alvarezová, tak by tenhledav tvarovala. Šli by za ní. Někdy si přeju, abych byla víc…

Jako ona. Jako jsem si myslela, že byla ona.

Murdoch mi poklepal na paži a ukázal. Skupina ze Shromáždění chudých byla pohromadě pod jedním stromem.Grace na mě zamávala. Přidali jsme se k nim a vzali si šálekčaje z otlučené lahve pokryté pěnou, kterou přinesla jednaz žen. Poznala jsem ji, bydlela dvě uličky od Shromáždění, nahranici mezi stanovým městem a opravdovými ulicemi. Zeptala jsem se jí, jestli chatrč její rodiny utrpěla při požáru. „Byli jsme v pořádku,“ řekla. Její angličtina měla měkkou kadenci. „Ale jedno požární auto zavadilo o sloup a spadla nám půlkazáchoda. Ještě štěstí, že tam zrovna nikdo nebyl.“ Usmála se,aby ukázala, že to poslední byl vtip. Taky jsem se usmála. Byla-li její chatrč v pořádku, bude v pořádku i Shromáždění.

Všichni jsme podupávali v rytmu hudby. Podívala jsemse na ty unavené, zpocené tváře a byla ráda, že jsem tu zůstala. Ráda, že jsem viděla tenhle malý, zaprášený koutekhistorie. A to, jak byl důležitý.

Murdoch šel a naplnil v jednom ze Stánků naše láhvena vodu.

„Hádám, že už můžeme jít.“ Zakryl si oči proti slunci a podíval se k hlavní ulici za parkem. „Támhle na Victoria Roadmá policie pořád svoje kontroly, ale viděl jsem chlapíka v dodávce z toho velkého skladu nábytku poblíž Rydalmere a tenříkal, že na Silverwaterském mostě už nejsou.“

Přihnula jsem si z láhve vody a cítila jsem se líp. Při troše štěstí se nám podaří nastavit dalekohled včas. Když sev historických souborech říkalo, že Invidi přišli prvníhokvětna, mohl se tím myslet první květen v Evropě nebov Severní Americe. To by bylo zítra časně ráno našeho času. Nebo dneska v noci.

Ráchel Dourifová, jedna ze Spáčů z Kalypsó, říkala, že sikaždý pamatoval, co dělal toho dne, kdy přišli Invidi. Taky řekla: „Nemohla jsem jim odpustit, že nám vzali našibudoucnost.“

Co děti jako Will a Vince, kteří možná žádnou budoucnost mít nebudou, pokud Invidi nepřijdou?

Murdoch a já jsme se odpoutali od skupiny Shromáždění a propletli se zpátky na silnici. Slunce nás pálilo dotemen. Otočila jsem se, abych se ještě jednou podívala nanebe nad městem. Něco se stříbrně zablesklo a já jsem myslela, že to jenom zatáčí letadlo.

Jenomže nezatáčelo, vznášelo se. A bylo to příliš velké,než aby se mohlo jednat o letadlo. Příliš velké na to, abyto mohli vyrobit lidé.

Natáhla jsem se a chytila Murdocha za paži.

„Jau. Co to…“ Sledoval můj třesoucí se prst, kterým jsemukazovala na východ. „Do prdele. To jsou oni.“

Za námi v parku měl někdo u ucha rádiový přijímača něco křičel. Reportéři běželi k okraji parku se zvednutými fotoaparáty. Píšťaly zaváhaly a umlkly.

Nad námi přeletěly dvě helikoptéry patřící médiím. Mířily k městu.

„Co to je?“Objevila se za námi Grace, stínila si oči a zamračeně se dívala přes hlavy před sebou.

Ani Murdoch, ani já jsme neodpovídali. Vůbec jsem nemohla mluvit. Jsou tady.

„To je ufo,“ řekl někdo.

„Jedna z těch vznášedlových stíhaček,“ navrhl někdo jiný.

„To musí být veliké, když to vidíme až odsud.“

„Hej, pojďte sem!“ zakřičel někdo. Lidé se vyhrnuli nasilnici. Murdoch mě popadl za ruku a nechali jsme se unášet davem. Hledala jsem Grace, ale tu to odneslo pryč.

Skončili jsme před obchodem s elektronikou poblíž parku. Celé okno plné televidových obrazovek. Všechny ukazovaly stejný obraz.

Prázdnou, neostrou modrou. Spodní polovina obrazovky byla plná čar a úhlů s malým rozlišením. Potom se obraz vyčistil a my jsme si uvědomili, že vidíme střed města,zřejmě snímaný z helikoptéry. Potom to zmizelo a my sedívali na invidijskou loď.

Visela nehybně na obloze. Musela být asi kilometr vysoko. Na dolním povrchu slabě pulzovalo zelenavé světlo.Ten baňatý, kosočtvercový tvar si nikdo nemohl splést s letadlem.

Tohle je konec, pomyslela jsem si. Ve chvíli, kdy se nanebi objevil tenhle tvar, náš antropocentrický vesmír prostě přestal existovat.

A potom to v audiokanálech všech rádií, televidů a místních rozhlasů po celém městě zapraskalo. A mechanickýhlas bez jakéhokoli přízvuku řekl:

Jsme Invidi. Přicházíme v míru.

Přesně jak se říkalo v historických souborech. Úlevouse mi podlomila kolena. Nezkazili jsme to. Všechno je, jakmá být. Obrázek na obrazovce se rozostřil, když se mi očinaplnily slzami. Murdochova paže, těžká a vlhká potem,mi sevřela ramena. Zašeptal mi do ucha:

„Přesně na čas. Spolehliví parchanti, co?“

Dvanáct

Pokud nevyšleme svůj signál co nejdřív, začne se o to pokoušet zbytek světa. Představila jsem si, kolik amatérskýchradistů a astronomů v tuhle chvíli sahá po vysílačích.

„Musíme jít.“ Otočila jsem se, abych se vykroutila z davu, ale lidé tu byli pořád namačkaní jako sardinky; všichni sledovali obrazovky s obličeji ochablými šokem. Zjistila jsem, že nás s Murdochem tlačí na sebe a já ztrácímrovnováhu. On nemohl zacouvat ani se otočit, já nemohla ustoupit do strany.

Dal mi ruce na boky, abych neupadla, a já zjistila, že semi zrychlil dech. Slyšela jsem v uších hukot vlastního pulzu a údery Murdochova srdce v jeho svalnaté hrudi. Bezpřemýšlení jsem se k němu přitiskla ještě víc. Nedalo setomu odolat. Cítila jsem lidský pot a také jakousi borovouvůni – h’dighský pot.

Murdoch se krátce, ostře nadechl a jeho sevření zesílilo. A pak zase povolilo, když jsem se odtáhla, zakopla o nohy člověka vedle mě a prodrala se řadou ven.

„Je mi to líto.“ Byla jsem naštvaná, na sebe za to, že jsemho zmátla, na Henoita za to, že se do toho pletl, na Invidi,že přišli dřív, než jsme mohli nastavit náš signál. A nejvícze všeho jsem byla naštvaná, že jsem si nemohla vychutnat ten pocit, jak se Billovo tělo tisklo k mému.

Přejel si rukou po hlavě a odkašlal si. „Halleyová, já vím,že na to teď není vhodná doba, ale o tomhle si musímepromluvit.“

„Promluvíme,“ řekla jsem, chytila ho za ruku a táhla houlicí. „Později.“

Pospíchali jsme středem hlavní ulice. Všechna auta sezastavila. Některá stála s dveřmi otevřenými dokořán, zatímco jejich majitelé zjišťovali, co se děje.

„Zatraceně.“ Zastavila jsem se. „Měla jsem se ujistit, žeje Grace v pořádku.“

„Ona bude,“ řekl Murdoch. Pořád vrhal pohledy na nebe na východě. Všichni na ulici občas vzhlédli od toho, codělali, a podívali se na oblohu.

Šli jsme po Victoria Road a procházeli přitom skrz shluky lidí. Zářivý světelný bod nad městem teď nebyl viditelný, ale my jsme se zastavili, abychom si poslechli první,stěží souvislé hlášení ve veřejných médiích. Na televiduv kavárně. Jakýsi pobledlý představitel nás z obrazovkyujišťoval, že všechno je pod kontrolou, a doporučoval námzůstat v klidu a poslouchat, až se objeví další zprávy. Pobledlý majitel kavárny plnil šálky s kávou. Na pultu jichbylo seřazených nejméně deset a on znovu mačkal rukojeť automatu na espreso.

Šli jsme dál. Podívala jsem se na Murdocha. „Co myslíš, že se teď stane?“

Zamračil se, zatímco ze dveří obchodu před námi vyběhl nějaký muž s kartónem. „Hej, stůj,“ volal na něj jinýmuž, který za ním běžel a hrozil pěstí.

„Těžko říct. Tyhle kousky se do historických souborůnedostanou, co?“

Věděli jsme, že oficiální reakce bude opatrná, že nějakou chvíli si vlády myslely, že by se mohlo jednat o podvod, i přes všechno, co jim říkali jejich vědečtí a vojenštíporadci. Ale nevěděli jsme, co dělali obyčejní lidé ten den,kdy přišli Invidi. Vyzvedli děti ze školy a potom šli domůa uvařili večeři jako obvykle? Když o tom tak přemýšlíte,co jiného mohli dělat?

Mnoho lidí na ulici mělo prázdné, šokované výrazy. Jedna žena v bílých šatech šla a přitom neustále plakala. Pohledů ani uklidňujících poplácání po rameni si nevšímala. Než jsme zahnuli za roh, viděla jsem, jak ji lidé dvakrátjemně odchýlili, aby nevrazila do sloupu.

Před jedním domem stál chlapík s rudým obličejem v šedém obleku. Zjevně sem nepatřil. Vykládal zaujatému davu, jak je to „všechno podfuk“. O podivnosti toho dne hodně vypovídá fakt, že ho dosud nikdo neokradl.

„Oni tomu nevěří.“ Murdoch se podíval na čtyři děti natlačené ve dveřích, které dělaly „mimozemské“ obličeje nakolemjdoucí.

„Je těžké to tak najednou vstřebat. Tohle je tak dalekood…,“ mávla jsem nahoru, „…tamtoho.“

„Tamto“, to byla místa, která nepatřila na tuto planetu,slova vyslovená bytostmi, které nebyly my, vesmír, který užnebyl prázdný. Na krátký okamžik jsem pocítila úžas, jakýzažívali zdejší lidé.

Byly už skoro čtyři, když jsme překročili řeku a vrátili sezpátky do světa vnějšího města. Ve vzduchu byl stále cítitkouř.

Dvě budovy na Creek Road vyhořely a chatrče kolemnich zmizely. Ostatní domy byly zasažené pouze kouřem.Budova Shromáždění pořád stála, i když vnější stěny byly zčernalé a mokrá černá břečka kolem nich ukazovala,jak blízko se požár dostal. Sázková kancelář dole byla promáčená, ale zřejmě se podařilo oheň uhasit brzy, takže stihl pouze ožehnout stěny. Všechna okna byla rozbitá a dveře se kývaly na pantech.

„To se mi nelíbí,“ ukázal Murdoch na okna. „Někdo tady byl.“

I postranní dveře byly otevřené. Schody byly kluzké díky vodě a papírům. Papírům, které sem zavál vítr z otevřených dveří kanceláře Shromáždění.

„Pozor na sklo,“ řekl za mnou Murdoch.

Skoro jsem ho nevnímala.

Někdo systematicky strhal všechno ze stěn a z knihoven a hodil to doprostřed místnosti, kde teď byla promočená břečka z napůl spáleného papíru a plastiku. Zapálilitu oheň, ale ten neměl čas se pořádně rozhořet. Počítač,baterie a sejf byly pochopitelně pryč. Krabice s mým dalekohledem zmizela také. Ti parchanti ukradli dokonce i moji krabici primitivního nářadí – trvalo mi celé měsíce posbírat ho na smetištích a spravit.

Nedokázala jsem přijít na žádnou dostatečně silnou nadávku. Nadechla jsem se a zadržela dech. Cítila jsem, jakmi hrudník těžkne nevyslovenou frustrací. Potom jsem siuvědomila, že doopravdy nemůžu dýchat.

„Sakra,“ zalapala jsem po dechu a zabořila ruce hluboko do kapes ve snaze najít inhalátor. Vzala jsem si ho vůbec včera v noci ze stanu…?

„Co se děje?“ ozval se za mnou ostrý Murdochův hlas.

Poklepala jsem si na hrudník, mluvit jsem nemohla. Vedruhé kapse taky není. Copak na tom do prdele záleží?Jestli nedokážeme kontaktovat Invidi, umřu v tomhle zatraceném století…

Mám ho! Až na dně kapsy. Murdochova velká ruka sevřela moji a pomohla mi přitisknout inhalátor na obličej.

Nádech, výdech. Dneska neumřu.

Murdoch se natáhl pro povalenou židli, setřásl z ní skloa promočené papíry a postavil ji na jednu stranu dveří, mimo ten nejhorší bordel.

„Sedni si. Nehýbej se. Půjdu zkontrolovat stan.“ Naschodech zapleskaly jeho sandály.

Seděla jsem na židli. Bylo mi jedno, že vlhkost ze sedadla se mi vsakuje do kalhot. Byla jsem ráda, že Murdochna chvíli odešel, protože v tuhle chvíli jsme nepotřebovali, abych se sesypala. Dýchej, Halleyová. Ještě na nic nemysli.

Lehké kroky na schodech. Florence opatrně strčila hlavu do dveří.

„Ahoj, Mario.“ Opatrně vstoupila dovnitř a pověsila velkou, černou kabelku na zbytky dveří, místo aby ji položila na roh svého stolu. „Byla jsi tu včera v noci?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Teď jsme přišli.“

„Přišla jsem se podívat, jestli nás vyrabovali.“ Opatrněsi prohlédla všechen ten bordel.

„Byli u vás všichni v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Ano, děkuju. Přišla bych dřív, ale ta další věc s těmi mimozemšťany zabrala většinu dne.“

Čekala jsem, co ještě řekne. Vyjádří nevíru? Úzkost?

Florence jenom vytáhla ze své kabelky pár tlustých gumových rukavic a natáhla si je. Opatrně překročila nohuod stolu, dřepla si na druhé straně a začala trosky třídit nahromádky.

Murdoch nakoukl do dveří. „Stan úplně zmizel. Brýden, Florence. Je u vás všechno v pořádku?“

„Ano, děkuju, pane McGrathi.“

Podíval se zpátky na mě. „Stan je pryč. Aspoň že tam nebylo skoro nic, co by se dalo ukrást. Leda moje hodinky.“

A moje sbírka materiálů o Alvarezové. Zlost ze mě vyprchávala a měnila se v nevolnost.

Florence mlaskla. „To by mě zajímalo, jakou legraci z tohohle měli. A samozřejmě že policie bude mít moc práces honěním se za mimozemšťany, než aby s tím něco dělala.“

„Ještě se vrátím,“ řekla jsem najednou.

Florence jen přikývla – ani nezvedla hlavu. Prošla jsempřes trosky a sklouzla po schodech.

Na druhé straně řeky vypadalo stanové město jako pobitvě vedené starodávnými výbušninami: zčernalé troskysrovnané se zemí, přerušované budovami či oblastmi, které požáru unikly.

„Proč myslíš, že nám sebrali všechny naše věci?“ Můjhlas byl pevnější, než jsem doufala.

„Asi sebrali všechno, co v těch prázdných domech bylo,“ řekl Murdoch, který mě sledoval ven. „Nejenom naše věci.“

„Všechno to byla pěkná ztráta času.“

„Myslíš připravovat ten dalekohled?“

Přikývla jsem. Svému hlasu jsem nevěřila.

„Třeba nás kontaktují, najdou nás jako já tebe.“

„Přes transpondér? To si nemyslím. Oni věci nehledají.Pamatuješ na Invidi na Jocastě? Oni zůstávají na místěa nechají potíže, ať si najdou je.“

Na konci ulice blokovala cestu do stanového města široká hromada kouřících trosek. Dva kluci asi ve Willověvěku vzhlédli. Šťouchali do hromady železnými mřížemi,které vypadaly, jako by pocházely ze dveří od kancelářeShromáždění.

„Musíme najít jiný způsob, jak je kontaktovat,“ řekla jsem.

Na Jocastě ubíhal čas. Chtěla jsem vědět, jak dopadlohlasování o neutralitě – chtěla jsem tam být a ovlivnit výsledek, pokud to půjde.

„Nemůžeme použít obyčejné rádio?“ zeptal se Murdoch.

„Musíme to zkusit. Začneme s konfederačními kódy, tyjsou založené na invidijském systému. A jakmile se rozhodnou přistát, půjdeme a budeme to sledovat. Třeba senajde způsob, jak se tam vkrást a dostat se k nim.“

Unaveně si povzdechl. „Člověk by myslel, že můžemeprostě jít a pozdravit je.“

„Ty, já a zbytek planety.“

Will se s námi setkal u dveří Levinova domu. Obličej mělvážný, ale v těle mu škubalo vzrušením.

„Hej, přiletěli mimozemšťani! V poledne nás pustili zeškoly. Myslím, že teď už škola nebude.“

„Jací mimozemšťani?“ zeptal se Murdoch.

„Ti v těch lodích. Copak jsou i jiní?“

„Tam venku můžou být všelijací mimozemšťani.“

Will ten vtip nepochopil. To nebylo nijak překvapující.Tenhle vtip nepochopí nikdo, dokud se o dvaašedesát letpozději Země nepřipojí ke Konfederaci.

Od zadního vchodu zamával na Willa jiný malý kluk.Will vyhrkl „Nashle později“ a proběhl mezi námi.

Objevila se Grace a zablokovala dveře, zatímco křičelana Willa: „Nikam nechoďte. Zůstaňte na dvorku.“ Potomse obrátila k nám. „Jsem ráda, že jste vy dva v pořádku.Co myslíte, hm?“ Rychle mě objala a zavedla nás dovnitř.

„Já myslel, že bude naštvaná, po tom, co jsme ji opustili v Ryde,“ zašeptal Murdoch.

„To já taky.“

Vydala jsem se do koupelny. V tu chvíli jsem se chtělajenom zbavit toho páchnoucího, lepkavého obalu z kouře, prachu a potu. Moje vlasy byly prakticky slepené špínou do jednolité hmoty.

Z trubek tekla voda jenom čůrkem, ale Levin měl v koupelně kýbly s vlažnou vodou. Tentokrát jsem nemělas použitím jeho koupelny žádný problém a nemohla jsemsi vzpomenout, proč se mi do toho ráno nechtělo. Vydrbala jsem se na dlaždičkách a potom jsem se opláchla a dívala se, jak se proudy hnědé vody ztrácejí v díře v podlaze a vytvářejí pomalé, hypnotické vzorce kolem vyvýšených okrajů dlaždiček. Svoje šaty jsem dala odmočit doposledních dvaceti centimetrů vody v kbelíku.

„Mario, už jsi skončila?“ Murdochův hlas, plný opatrných starostí.

„Skoro ano, proč?“

„Neusni tam.“

„Jasně. Můžeš se zeptat Grace, jestli bych si mohla půjčit jeden z jejích sarongů?“

Když jsem vylezla ven, cítila jsem se víc lidsky. Graceseděla před televidem v obýváku se dvěma starými sousedy, Phuongem a Ericem. I oni byli špinaví a vyčerpaní.Murdoch si sedl na židli a opřel se lokty o stůl. Usmál sena mě a ukázal na další židli.

„Vy myslíte, že je to pravda?“ Grace ukázala svou lahví piva na obrazovku.

Dívali jsme se, jak komentátor s vykulenýma očima vykoktával svou zprávu, zatímco v horní části čtvercovéhoobrazu byl stejný obraz invidijské lodi, který jsme viděliráno.

„Mně to jako pravda přijde,“ řekla jsem krátce. Jakkolibyla Grace ledabylá, u zadních dveří stály dva batohys nouzovými zásobami, připravené pro případ, že by museli s Willem utéct.

„Jsem rád, že jsi v pořádku,“ řekl mi Phuong. „Včerav noci jsme vás hledali, ale všude byli lidi.“

Eric zabručel a otevřel další pivo. Jakoby mimochodemsáhl vedle své židle, vzal další a poslal ho po stole Murdochovi.

„Potmě je to tu nebezpečné,“ přisvědčil Murdoch a otevřel pivo. „Viděl někdo Levina?“

„Od včerejška ne,“ řekl Phuong.

Nalila jsem si sklenici filtrované vody. Nepřekvapilo bymě, kdyby byl Levin zapletený do nějakých nepokojů, které vedly k požáru. Nebo aspoň do části toho následnéhorabování.

„Neuvěřitelný,“ vydechla Grace. Její oči, upřené na invidijskou loď, byly zastřené.

„Vláda se teď snaží přijít na to, co bude dělat.“ Phuongse otočil k Murdochovi. „Pokouší se zastavit veškerou soukromou komunikaci směrovanou na lodě, aby nějaký blázen neřekl něco špatného. Vědecké skupiny to pěkně štve,ale vláda to chce mít jednoduché.“

„Copak úřady můžou rušit celou ionosféru?“ řekl Murdoch a zvedl obočí směrem ke mně.

„Použijí satelity k rušení prostoru okolo lodí.“ Tím pádem, pomyslela jsem si smutně, krátkovlnná pásma pravděpodobně fungovat nebudou. Zatraceně, co budu dělat?Jediná možnost se zdála být fyzické přiblížení, ale teď jsembyla moc unavená, abych se někam přesouvala. Opřelajsem se o stůl vedle Murdocha.

Rychlé setkání Rady bezpečnosti vedlo k dohodě, že vevzdálenosti několika kilometrů od mimozemských lodí – kterých bylo dvanáct, rozmístěných na různých místechplanety – nebudou létat žádná vojenská letadla.

„Kdo s nimi mluví?“ zeptal se Phuong.

„Hádám, že hlavy států,“ řekla Grace.

„Je tu něco k jídlu?“ řekl Murdoch.

Eric vytáhl navlhlý pytlík čipsů. Murdoch si jich pár vzal,já jsem se zaškaredila a odmítla je. Bombardovaly nás hlasy z televidu.

Ve Spojených státech byly potvrzeny zprávy o hromadných sebevraždách kultů v Alabamě, Georgii a Novém Mexiku. Nejméně tři tisíce věřících…

„Je to jako terorové války,“ řekl Phuong. „Myslíte si, žek tomu nikdy nedojde, a najednou to jsou staré zprávy.Někteří lidé to nedokážou přijmout.“

„Viděl je někdo přilétat?“ řekla jsem. „NASA tam přeceurčitě má nějaké sondy?“ Pokud je nikdo neviděl, podporovalo to mou teorii, že Invidi mají nějaké zařízení na rozptyl pole, které bylo zřejmě i v Murdochově lodi a pravděpodobně i v motorech Kalypsó II.

„Co na tom záleží?“ Grace rozpřáhla ruce a skoro převrhla pivo Phuongovi do klína. „Jsou tady. Do prdele, onijsou vážně tady.“

Na obrazovce se objevila koláž obrazů doprovázená komentářem. Různé invidijské lodě se objevily na večerním,denním a ranním nebi nad různými městy.

…nepodnikli žádné nepřátelské akce. Zdá se, že v tuto chvíličekají na naši odpověď. Mluvčí Východních států řekl, že čekajína svolení Rady bezpečnosti OSN…

„Proč nemůžu naladit Pátý kanál?“ zeptala se mě Grace.

„Je to rozbité. Říkala jsem ti to už před pár týdny.“

„Do prdele.“ Hrála si s ovládáním, ale kanál se nezměnil.

…a Pentagon říká, že jeho experti stále zvažují důkazy…

Eric si krknul. „Taky tomu nevěří. Podle mě se někdosnaží o publicitu.“

„V tom případě začali s rušením komunikace pěkně brzy,“ řekla jsem kysele.

„A publicitu na co?“ zeptal se Phuong. „Na to zašli mocdaleko.“

Na obrazovce rychle přebíhaly zprávy, jak se Grace snažila najít nějaké čerstvé. Chtěla jsem se podívat na nějakéinformace od letců a astronomů, ale Grace pořád kanálypřepínala.

„Chtějí to tady úplně ovládnout,“ řekl Eric. Zjevně o tomtrochu přemýšlel. „Hádám, že vyhlásí výjimečný stava vrhnou se na odbory…“

Murdoch se na mě zadíval a já pokrčila rameny. Eric nikdy nevěděl jistě, kdo jsou „oni“, ale měl rozhodné a častokonfliktní názory na to, co by „oni“ v nějaké situaci udělali.

„Víš ty co?“ Phuong se ušklíbl. „Teď budou muset změnit imigrační zákony.,Ilegální cizinec‘ teď bude mít úplněnový význam.“

Všichni se zasmáli. Zatřepala jsem nohama a přemýšlela, kde teď seženu krátkovlnné rádio. Neměla jsem žádnépeníze – a pořád jsem dlužila lidem za laser. Na skládcebych mohla rádio najít, ale jak ho opravit? Moje nářadíschované v kanceláři Shromáždění ukradli.

…amatérští astronomové nás informovali, že…

„Počkej.“ Natáhla jsem se a zastavila Graceinu ruku naovládání.

…ve dvě dvacet pět východního standardního času. Tato většímasa je na geosynchronní oběžné dráze ve výšce dvaceti kilometrů a zdá se, že má jinou konfiguraci než menší lodě.

Takže našli hlavní loď.

Budu se muset dívat, abych zjistila, na jakých souřadnicích se lodě objevily poprvé. Protože jsem věděla, kde sevždycky otvíral hyperbod mezi Zemí a Centrálou, tahle informace mi určitě potvrdí, jestli Invidi přiletěli z Centrály,nebo ne.

NASA věří, že informace z jejich sond ve vzdáleném vesmírumohly být blokovány. Nyní jsou k dispozici.

Všichni se dívali jeden na druhého a v jejich očích byly vidět zárodky strachu.

„Myslíte, že bysme měli odejít?“ zeptal se tiše Phuong.

Chvíli bylo ticho. Potom se Eric zasmál. „A kam?“

„Říkali, že přišli v míru,“ řekla s pochybami Grace. „Kromě toho,“ přihnula si, „jestli nás ohrožují, můžeme s tímhovno dělat. Ale na tom, co říká Phuong, taky něco je.Jestli si nedáme pozor, vláda to využije jako záminku, abysi na nás došlápla.“

„Proč?“ zeptal se Murdoch. Opravdu ho to zajímalo.

„Já nevím.“ Grace vypadala rozpačitě. „Aby mohli dělat před mimozemšťany svatoušky nebo tak. Abysme si jimnemohli stěžovat, jaký sráče máme ve vládě.“

„Třeba to donutí vládu poskytnout vnějším městům lepší služby, aby mimozemšťanům dokázali, že jsou humánní. Nebo můžou mít s mimozemšťany tolik práce, že násnechají být,“ řekl Murdoch.

Ostatní se dobromyslně rozesmáli. „Lepší služby, to jistě,“ popotáhla Grace.

Phuong se uvelebil do pohodlnější polohy. „Tohle budou dělat lidé po celém světě. Dívat se a přemýšlet, co seteď stane.“

Pomyslela jsem na svoji prababičku v její vesnici. „Máte na mysli těch patnáct procent světa, kde si můžou dovolit televidy.“

Odešla jsem ven, do zdánlivého klidu ulice. Když o tomtak přemýšlím, prababička byla vždycky ohledně příletuInvidi docela klidná – možná se o něm dozvěděla až později. Jedna z výhod života na venkově.

„Co ji žere…?“ vytratil se Phuongův hlas.

Celou noc se dům vyprazdňoval a opět plnil sousedy,bývalými Graceinými spolupracovníky, Willovými kamarády a nakonec i nějakými Graceinými vzdálenýmipříbuznými, kteří putovali až z jiného vnějšího města.Někteří věřili, že jsou mimozemšťané skuteční, někteříne, ale mluvili, jedli, pili, spali před televidem, probouzeli se a znovu mluvili. Levin se vrátil se skupinou mužůa celé hodiny mluvili v jedné místnosti v domě. Murdochusnul na podlaze vedle čtyř malých dětí. Já seděla a pěstovala si bolest hlavy, zatímco v televidu běžely zprávya tisíce dychtivých spekulací o tom, jestli jsou mimozemšťané skuteční, nebo se jedná o podvod, jak asi vypadají a co chtějí. Na tu poslední otázku jsme neznali odpověď ani po sto letech.

Některé zprávy začínaly být čím dál tím hysteričtější.Povolali armádní rezervy. Letectvo hlídkovalo kolem bezletových zón okolo invidijských lodí. Prezidenti nejméněčtyř národů ujišťovali své obyvatele, že jejich obranná síťje nedotčená. Zdejší hlava státu volala po klidu a všechnynabádala, aby zůstali doma a nehromadili zásoby. Na vnější města se to vztahovalo jen stěží. Jaké zásoby? A kam bychom mohli jít?

Před úsvitem jsem obešla zezadu dům a vydala se naulici. Pořád byla plná lidí. Nikdo nechtěl jít dovnitř a uzavřít se před ujištěním ostatních lidí, ujištěním, že alespoňmy jsme se nezměnili. V malém kruhu světla před domemproti nám ukazovalo několik tmavých postav nahoru.V potemnělé záři nad městem se vznášel malý bod, kterýzářil třpytivými barvami. Zřejmě invidijská loď, mnohemvýš, než byla během dne, nasvícená, aby ji lidé viděli. Invidi jim chtěli vyhovět. Tahle ukázka by měla přesvědčitspoustu z těch, kteří si pořád mysleli, že je to podvod.

Z domu zazněl sbor vzrušených hlasů. Kolem mě proběhla skupina Graceiných příbuzných. Mávali.

„Co zase?“ zeptala jsem se Grace, která se vynořila jako poslední.

Zívla. „Přistanou.“

„Tady?“ Pitomě jsem se rozhlédla kolem, napůl jsem čekala, že nad svojí hlavou uvidím zelenou záři invidijskýchlevitačních polí.

„Jo, protože tuje OSN a tak. Hádám, že to bude největšívečírek od milénia.“

„Kdy?“

„Prý pozítří.“ Dala mi ruku kolem ramen a já jsem jí pochvíli dala tu svou kolem pasu. Stály jsme a dívaly se najediný jasný bod na bezhvězdném nebi.

„Je to, jako když někdo umře,“ řekla nakonec. „Otřeseto s tebou. Věci, které jsi brala jako důležité, už najednounejsou.“

Úmrtí – smrt lidské osamělosti. Nebo nezávislosti, jakby někdo řekl.

„Zdá se, jako by dnešní ráno bylo už strašně dávno,“ řekla jsem.

„Jsem ale ráda, že jsme šli do průvodu. Bylo to takovéjako loučení se vším až dodneška.“

Přikývla jsem.

Nebe daleko za městem se rozjasňovalo a moje dušespolu s ním. Invidi byli tady. Zatím jsme přežili a nějak jeuž dokážeme kontaktovat.

„Nebo nový začátek,“ řekla Grace. „Jaké to teď bude proděti?“

Sevřela jsem ji kolem pasu a otočila se, že se vrátím dovnitř. „Měli bychom si odpočinout.“

„To jako spát?“ Zasmála se. „Asi bychom měli. Přijde mito divné.“

„Zítra asi zjistíme, že všechno je víceméně při starém.“

„Nevím, jestli je to dobře nebo ne.“

Nemohla jsem si dovolit, aby všechno zůstalo při starém. Invidi byli tady a já se jich musela zeptat, jak se máme vrátit domů. Zítra zařídím signál na krátkovlnném rádiu. Budu ho muset nějak odlišit od toho ostatního šumu,který Invidi ze Země dostanou. Den nato půjdeme a podíváme se na jejich přistání. I kdybychom se k nim zpočátku nemohli dostat, určitě získáme nějakou stopu, jakna to.

I na Jocastě plynul čas. Za dvacet čtyři dní proběhnehlasování o neutralitě a my uvidíme, jestli bude Konfederace důvěřovat tomu, že se o sebe jedno z jejích „vnějších měst“ dokáže postarat. Do té doby jsem musela býtzpátky.

Třináct

„Měli jsme zůstat doma a dívat se na to v televidu,“ řeklmuž vedle mě. Utřel si pot z horního rtu rozpadajícím sepapírovým kapesníkem a zadíval se mi k nohám, jako bypřemýšlel, jestli tam nemá ten kapesník odhodit. „Tam jetoho vidět víc.“

„Tohle není nějaký fotbalový zápas,“ řekl jeho společník. „Tohle je historie.“ Pevněji zaklapl víko svého esky[4]a složil svou židli. Byl připravený.

Murdoch a já jsme patřili k davu, který se táhl stovkymetrů po pláži. Na druhé straně zálivu Botany bylo letiště, kde měli přistát Invidi. Svým způsobem jsem byla ráda, že si tu můžu odpočinout, protože několik předešlýchdní a nocí jsem strávila snahou modifikovat několik starých rádií, která jsme našli za místním obchodem s elektronikou. Bez úspěchu. Prostě jsem nedokázala dostatečně zúžit signál. Jedinou odpověď jsem dostala od jakéhosizvědavého gentlemana, jenž mluvil jazykem, který mi přišel jako ze Střední Asie. Oba nás frustrovalo zjištění, že tendruhý není Invidi.

Z pláže jsme triedry viděli ohromnou severojižní ranveja shluk letištních budov za ní. Byla zablokovaná koly drátu, vojáky a vozidly včetně jednoho těžce opancéřovaného s pásy, kterému Murdoch říkal „tank“.

Invidi měli přistát na východozápadní ranveji, která trčela do zálivu jako dlouhý prst. Z pohledu úřadů bylo snadné tuhle ranvej zablokovat a sledovat. Z našeho pohleduna ni byl z pláže pěkný výhled. Ještě lepší by byl protějšíbřeh zálivu, ale ten byl pro veřejnost uzavřený, stejně jako normální vstup na letiště a většina silnic do Mascotu,Rosebery a Sydenhamu, předměstí kolem letiště. Abychomse tam dostali autobusem nebo vlakem, stejně bychom potřebovali průkazy.

Místo toho jsme jeli autobusem na jih do Hutstville, prošli přes Rockdale a pěšky došli až na pláž na Brighton-le-Sands, až už to dál nešlo kvůli natlačenému davu a policejní kontrole na této straně mostu Endeavour. Druhýkonec mostu, stejně jako řídící věž, ovládala armáda.

Grace odmítla jít. Ani s námi nepustila Willa, i když jiprosil. Možná si pořád myslela, že je to podvod, nebo sebála, že se mimozemšťané objeví a všechny nás odvezou.

Nebyla sama. Hodně lidí panikařilo. I ve vnějším městě se za posledních pár dní vyprázdnilo hodně chatrčí. Bohatí utíkat nemuseli – ve svých chráněných útočištích naseveru a na pobřeží se cítili v bezpečí. Chudí utíkat nemohli. Ti, kdo byli uprostřed, váhali, nechtěli opustit svůjtvrdě vydobytý majetek, ale měli hrůzu z neznáma, pokud by zůstali. Protože byla neděle, řada se jich rozhodlaalespoň na jeden den odjet ze Sydney. Jen tak pro všechny případy. Silnice a vlaky z města byly přecpané.

Invidi měli přistát na ranveji, kde se s nimi setká vybraná skupina biologů, astronomů a jiných specialistů,kteří byli shledáni jako dostatečně působiví, nicméně postradatelní, kdyby se něco pokazilo. Političtí vůdci museli zůstat daleko vzadu, dokud jim setkání nepovolí jejichochranka. Stejně tak opatrní byli význační náboženštívůdci.

„Přivítají je lidé odsud,“ podotkl Murdoch.

Asi jsem vypadala zmateně, protože mi to vzápětí vysvětlil: „Víš, zástupci původních obyvatel téhle země. Musí říct něco jako: rádi vás poznáváme, vítejte do přístavu,naše místo je i vaším. Takové ty věci.“

„Aha.“

„Invidi, jestli mají aspoň trochu rozumu, řeknou, že děkují, a vzdají úctu strážcům této země. Vy u vás takové věci neděláte?“

„Ne, ne v Las Mujeres. Nikdy jsme neměli moc hostů.“

K samotnému místu přistání nebyl žádný veřejný přístup. I přes stížnosti, kterým se dostalo náležité publicity,byli reportéři z médií omezeni na pečlivě eskortované skupinky vzadu v budovách terminálů. Ti, kdo by se tam cítili moc nacpaní, jezdili po silnicích u pobřeží nebo létaliv helikoptérách kolem bezletové zóny. Také si stěžovalikvůli tomu, že jejich satelity nebyly schopné proniknoutelektronickým rušením. Při samotném přistání úřady povolily pouze několik vybraných zástupců tisku.

Byli jsme blízko další velké skupiny, která se shromáždila kolem mostu na téhle straně. Bylo těžké poznat, kdekončí obyčejný dav a začínají oni, ale byla to podivná směsice lidí z vnitřního města, oblečených do elegantních šedých obleků, a dělníků obojího pohlaví z vnějšího předměstí. Křičeli na vojáky, kteří měli službu u brány,a mávali na tisk poutači. Nápisy žádaly, aby se jejich nositelé mohli setkat s mimozemšťany. Jeden z nich říkalMy jsme vyvoleni. Přemýšlela jsem, jestli je nějaká šance, žeje tam pustí.

Murdoch uviděl, jak si je prohlížím. „Ne.“ Mluvil tiše. „To bys potřebovala neprůstřelný průkaz a důvod tam jít.Ledaže bys mohla dokázat, že jsi expert přes mimozemskou fyziologii…?“

Zkusit bych to mohla – o skutečné mimozemské fyziologii jsme momentálně věděli víc než kdokoli jiný na Zemi. Ale to bych musela vysvětlit, odkud jsem se vzala a jakjsem k těm vědomostem přišla, nebo aspoň udat nějakýdůvěryhodný důvod, proč o mně zbytek vědecké komunity neví. Pár minut jsem si představovala Murdocha vydávajícího se za výstředního biologa, a potom jsem se vrátila k natahování krku přes hlavy těch, kdo stáli předemnou. Další čekání. Tak blízko, a přece tak daleko.

„Ještě to nevstřebali.“ Murdoch se zaklonil. „Chvíli potrvá, než to opravdu pochopí. Potom začnou problémy. Lidé si uvědomí důsledky. Pamatuješ na ty nepokoje v Evropě a Severní Americe? Byla tam města, kde desítky letexistenci mimozemšťanů popírali.“

„Já vím. Už je čas?“ K přistání mělo dojít v poledne, alemy dorazili dřív, abychom si zajistili místo. Někteří lidé tutábořili přes noc. Murdoch a já jsme se celé dopoledne střídali v sezení na písku a dřímání. Dokonce i v kloboukujsem byla spálená a oči jsem měla červené z toho, jak jsemse dívala na jasné vlny.

Muž po naší druhé straně zívl a nezdvořile přitom vyjekl. Tohle dělal celé dopoledne. „Já nemyslím, že přiletí,“ řekl. „Je to podvod.“

„Je teprve za pět minut dvanáct,“ řekl mi Murdoch,když se podíval na sousedovy hodinky.

Žena vedle mě mi vrazila do boku svým širokým zadkem, když se otočila, aby si promluvila s někým za sebou.Okraj jejího slamáku se mi zase jednou otřel o hlavu.

„Dáte si sušenku, zlato?“ Nabídla mi ořechovou sušenku z krabice, kterou jí někdo podal.

„Ne, děkuju.“

Odtáhla jsem se od klobouku.

Začala žvýkat.

Tak nějak jsem čekala, že první historické setkání lidís Invidi bude víc… monumentální.

„Třeba se opozdí,“ řekl další hlas. Několik lidí za námise rozesmálo.

Zavrtěla jsem hlavou. Invidi nikdy nepřišli pozdě. Anibrzy.

„Pamatuju na olympiádu,“ řekl někdo. „To jsem se taky takhle mačkal.“

„Jo, ty bohatý parchanti měli tenkrát taky ty nejlepšímísta.“

Všichni jsme se rozesmáli. Pak nastalo ticho. Murdochův soused znovu promluvil.

„Jestli je to podvod, budeme všichni vypadat pěkně pitomě.“

Nad hlavami nám přeletěla helikoptéra médií a všichninadskočili. Kolem zaznělo pár peprných poznámek a moje sousedka zamávala.

„Uvidí nás po celém světě,“ řekla a znovu zamávala, alehelikoptéra se stočila vzhůru a odlétla dál, aby se mohlazaměřit na invidijskou loď, která se snášela na ranvej. Invidi nedělali velké cavyky a hluku ještě méně.

Loď byla typická bárka pro jednoho pilota, větší než malá jachta, kterou měl An Barik, náš místní Invidi na Jocastě, ale menší než raketoplány s chemickým pohonem, které používali lidé v této době. Vznášela se nad betonem, nakterém se odrážela její zelená záře. Její dosednutí provázelsborový vzdech, ten však ve skutečnosti vyšel z našich úst.

Záře kolem základny lodě pohasla a bez dalšího otáleníse otevřel její vstupní průlez.

Naklonila jsem se blíž k Murdochovi. „Nemají zrovnamoc styl, co?“

„Ne,“ řekl. Stejně jako já mluvil tiše, aby ho neslyšelinaši sousedé. „K’Cher by vypálili celou oblast kolem místa přistání a ukázali by nám ohňostroj.“

„Ovšem K’Cher by taky bylo jedno, kdo se jim připletepod trysky.“

„Pravda.“

Rozhlédla jsem se kolem – na všech tvářích bylo vidětúžas. Některé nesly výraz znechucení nebo hrůzy, ale většina byla omámená úvahami o neuvěřitelném.

„Je to pravda, je to vážně pravda.“ Ženě se sušenkamistékaly po tvářích slzy.

Za námi se někdo modlil. „Bože, děkuju, že jsi mě nechal, abych se toho dožil.“

Cítila jsem se tak sama. Teď se všechno změní, chtělo semi na ně křičet. Už nikdy to nebude stejné.

Ale ve chvíli, kdy z lodi sjeli na ranvej pod jasné nebetři Invidi, nikdo na budoucnost nemyslel. Přítomnost byla dost zázračná sama o sobě.

Na zpáteční cestě jsme se proplétali mezi skupinami lidí,kteří ještě zůstávali na písku. Po krátkém uvítacím obřadu se nic nestalo. Dva Invidi se odvalili do velkého stanupostaveného mezi bariérou a východozápadní ranvej í. Podle televidových programů měla právě tam proběhnout první jednání. Předpokládali jsme, že se úřady budou obávatnemocí nebo možná toho, že Invidi by mohli udělat něcodrastického, kdyby se dostali do skutečné budovy. V každém případě dneska se toho asi už moc stát nemělo, takže jsme se s Murdochem shodli, že půjdeme domů.

„Takže takhle se to stalo,“ řekl. „Vždycky jsem přemýšlel, jaké to opravdu bylo.“

Přikývla jsem. Na krátký okamžik mi Invidi připadli nepovědomí, jako bych je viděla očima svých předků. Vysoké, tlusté, nepravidelné tvary ve stříbřitých skafandrech,které jako sukně sahaly až k zemi, takže jsme neviděli, jakým způsobem se dokáží tak hladce pohybovat kterýmkoli směrem. Žádná výrazná hlava, žádné zvláštní znaky. Dlouhé, chápavé končetiny v ochranných stříbrných cívkách.

„Mohli bychom jet na člunu.“ Poprvé jsem si všimla, že v zálivu jsou vidět plachty. „Přes ten kanál to není tak daleko.“

Murdoch zavrtěl hlavou a ukázal na hladké tvary celních lodí posázených kolem zálivu. „A navíc, celý perimetrbude asi prošpikovaný čidly. A vidíš ty tyče na plotě?“

„Ty tenké?“

„Jo. Zřejmě na nich budou vizuální snímače a taky infračervené na noční vidění. Dost primitivní, ale stačí to nato, abychom se tam nedostali.“

„A do prdele práce.“

Nějaký mladý párek vedle nás se trochu odtáhl a ustaraně se na mě podíval.

Murdoch přistoupil blíž ke mně, aby nás nikdo nemohlposlouchat. „Co takhle přemýšlet o tom, co jim řekneme?“

Teď jsem se se ztišením hlasu neobtěžovala. Nezáleželona tom, jestli nás někdo uslyší – milovníků ufo tu dnes bylo dost a dost. „Řekneme An Seratovi: vy jste zajistil, abychom se sem dostali, a teď chceme domů. Chtěli bychompomoci s opravou naší lodi a s tím, jak ji dostat zpátky skrzhyperbod.“ Netrpělivě jsem si podrbala seouraský implantátv krku. „Dostaň mě tam, abych si s nimi promluvila, Bille.Máme jen dvaadvacet dnů do hlasování o neutralitě.“

„Nebudeš se zmiňovat o tom, že se chceš vrátit, abysmohla urychlit rozpad galaktické aliance, na které budouInvidi příštích sto let pracovat?“

„Tak špatné to zas není.“

„No tak, Halleyová. Rozhodla ses postavit na stranu Nové rady, abys prolomila blokádu. To není zrovna pomáhání Konfederaci.“

„Konfederace nás odepsala jako mrtvé a ty to víš.“ Kdyžjsem myslela na Novou radu a jejich terorismus, připomnělo mi to Henoita a způsob, jakým jsem pořád cítila jeho přítomnost. To nebyla osobní asociace, jakou potřebujete, když přemýšlíte o politických komplikacích.

„Jestli se vrátíme, co budeš dělat?“ zeptal se.

„My se vrátíme.“ Musíme. V naší době je tolik práce.Třeba odhalit tajemství hyperpohonu a dát ho Devítce.

„V tom případě musíme přijít s nějakým způsobem, jakbys mohla zůstat svobodným činitelem, až se vrátíme,“ řeklMurdoch. Vzal mě za ruku, když jsem sklouzla po suchétrávě na tvrdou, černou silnici. „Jakmile se dostaneš doabelarského prostoru, ostraha ZemFlotily tě zadrží kvůlivýslechu v souvislosti s Kalypsó II. A KonFlotilu bude asizajímat, kde jsi byla pět měsíců bez dovolenky.“

Nějaká mladá žena ve slamáku s širokým okrajem se naněj zvědavě podívala. Počkal, dokud neodešla z doslechu.

„Ledaže bych tě už zatkl,“ řekl pomalu.

„Cože?“

„Můžu říct, že jsem dostal tip, kam jsi zmizela. A že jsemtě přivezl k výslechu. Když budeš moje zadržená, nemůžou tě odvléct, dokud nezpracujeme první…“

Oba jsme nadskočili, když se za námi ozvalo několik ostrých zahoukání. Vycházely z pomalu jedoucího pozemního auta, jehož červený, lesklý povrch byl tu a tam vidětmezerami v davu. Pokusili jsme se vyšplhat půl metru natravnatý okraj nad silnicí, ale i ten byl plný, takže jsme byli nuceni vrátit se do řady u mělkého odtokového kanálku. Jak se zvuk klaksonu přibližoval a sílil, doprovázelo hotiché hučení elektrického motoru a překvapené a bolestivé výkřiky z davu. Hladký, aerodynamický tvar se sunula lidé mu na obou stranách ustupovali. Okna byla perleťová a neprůhledná – nedalo se poznat, kdo je uvnitř.

Murdoch si proklestil trochu místa na okraji a natáhl se,aby mi pomohl nahoru. Vozidlo bylo asi metr ode mě. Ucítila jsem podivný pocit, jako by mě obrovská ruka plesklapřes bok, a potom ostrou bolest, která zmizela stejně rychle, jako se objevila.

„Do prdele.“ Murdoch zatřepal rukou, kterou mě držel. „Co to bylo?“ Podíval se na mě a já si uvědomila, že sedímna tvrdé, suché trávě. Všude kolem nás lidé nadávalia vstávali ze silnice. Zadek vozidla pomalu mizel v davu.Zatímco jsme se dívali, pomalu se zvedlo na magletovýchboosterech a odlétlo, jako by bylo rádo, že může nechatty, kdo se plazí po zemi, za sebou.

Potřásla jsem hlavou. Svíral se mi krk a svědilo mě celé tělo.

„Opatření proti krádežím,“ řekl dobře stavěný muž vedle nás. Pevně si stáhl okraj čepice. „Nesmí se používat v oblastech, kde se pohybují chodci, ale do prdele, kdo jimv tom zabrání?“

„Oni“ byli určitě lidé tak důležití nebo vlivní, aby mohli sledovat přistání z nějaké neobsazené budovy na letišti.

Murdoch mě zvedl na nohy a rychlými, rozzlobenýmipohyby mě oprášil. „Jsi v pořádku?“

„Trochu strnulá. Musí to být statický náboj. To by mězajímalo, jak to izolují…“

Někde dál v davu se ozval vysoký, zoufalý ženský křik.Další hlas začal volat sanitku.

„Asi infarkt,“ řekl muž v čepici a šel dál.

Zaváhali jsme. Murdoch se otočil a začal se prodírat davem zpátky. Chtěla jsem jít za ním, ale přemohla mě vlnanevolnosti. Dav se dal znovu do pohybu a já se neodvažovala posadit, aby mě neudupali. Neměla jsem se ani kdeopřít – nejbližší plot byl napravo za širokým příkopem. Nerozhodně jsem tam stála a bylo mi špatně. Stála jsem, dokud se Murdoch za pár minut nevrátil.

Na moji nevyslovenou otázku zavrtěl hlavou. Chvílijsme šli mlčky.

Konečně se nad námi objevila helikoptéra s červenýmkřížem a přistála na místě tragédie.

Murdoch si povzdechl a utřel si oči rukávem.

„Nemyslím, že mu k něčemu budou. Tomu člověku bylo asi osmdesát. To je na tohle století slušný věk, ne?“

Přikývla jsem.

„Jo, to jsem si myslel.“ Nic dalšího neřekl; myslela jsem,že skončil, ale on potom rychle řekl, aniž by se na mě díval: „Pokaždé, když se něco takového stane, dělá se mišpatně. Takhle by to být nemělo.“

„‚Něco takového‘?“

„Když mají lidé moc a nepoužívají ji správně. Když seubližuje nevinným.“ Riskoval pohled na mě. „To mě vážně štve.“

Na stanici byl vždycky hrozně fér, ať už jednal s obyvateli Čtyř světů, Devíti, nebo s uprchlíky z některé z mnoharas. Vzpomněla jsem si, proč ho vlastně na Jocastu původně poslali – na svém předešlém místě nebyl oblíbený, protože obvinil ostatní důstojníky z braní úplatků. Veatchovi,manažeru stanice, také příslušníkovi Čtyřky, se nikdy nepodařilo Murdocha přesvědčit, že k’cherští a melotští obyvatelé si zaslouží nějaká zvláštní bezpečnostní privilegia.

„Tohle máme i doma,“ řekl, jako by mi četl myšlenky. „Ale v téhle době to je horší.“

Šli jsme skoro hodinu, než jsme našli autobus, v němžse dalo stát. Mířil pryč od přístavu, pryč od budoucnostia zpátky do vnějšího města.

Čtrnáct

Uplynul týden. Bylo už sedmého května a my jsme pořádspali u Levina doma a nebyli jsme o nic blíž hovoru s Invidi než toho dne, co přiletěli.

Jednotky OSN a armádní čety držely veřejnost dál. Média se trochu stáhla, ale celá oblast byla pořád zapovězená. Vláda vydávala opatrně optimistická prohlášení, kteráobsahovala fráze jako „smysluplný dialog“ a „vzhledemk bezprecedentní povaze situace“. Byli to koneckonců jenom lidé a museli být stejně zmatení jako všichni ostatní.

Jak dny plynuly a Invidi nikoho neohrožovali, počet návštěvníků na jejich „ambasádách“ rostl, až se změnil v konstantní čtyřiadvacetihodinový proud. Vystřídaly se tamvšechny hlavy států z regionu a teď se vytvářely delegaceze všech organizací v OSN. Velké multikorpy už vysílalyvýzkumníky, společně s vládními vědci nebo akademiky. „Chtějí vědět, co by mohli mimozemšťanům prodat,“ vtipkoval jednou v noci Eric. „Ještě že to nebyli K’Cher,“ zamumlal Murdoch. Souhlasila jsem. Budoucnost Země určovaná aliancí mezi lidským kapitalismem a K’Cher, tonebylo hezké pomyšlení.

Invidi svá přistání rozdělili zcela nestranně mezi bohaté i chudé národy, mezi sever a jih. Na některých místech už získala omezený přístup i veřejnost. Tady ale ne.Pokud jsem si vzpomínala na historické soubory, omezený přístup k Invidi a jejich technologii byl ve třicátýchletech jedenadvacátého století jedním z hlavních důvodů pádu řady zavedených vlád a systémů, které je podporovaly.

Možná že v budoucnosti restriktivní vlády Konfederace také padnou kvůli omezení technologie hyperpohonu.Čím déle budou tajit před Devíti světy jeho tajemství, tímvětší bude jejich zášť a zlost. Cítila jsem to sama, kdykolijsem pomyslela na to, jak plyne čas na Jocastě. Za sedmnáct dní bude Rada Konfederace, tedy zástupci všech třinácti členských světů, hlasovat o tom, jestli povolí, či odmítnou naši žádost o neutralitu. Vzhledem k tomu, že jsemtu žádost původně podala já, chtěla jsem být u toho.

Taková úžasná věc, hyperbody – na Jocastě jsme mohlisdílet čas s místy tak vzdálenými, že si to lidská mysl neumí ani představit. Měli jsme štěstí, že jsme byli v hypersíti.Nikdo nevěděl, proč Invidi počet bodů nezvýší. Někteří spekulovali, že dnešní Invidi už nové hyperbody neumějí vytvářet a že celá síť je pouze technologickým odkazem z dobminulých. Což ale nedávalo smysl, protože posledním světem, který se přidal ke Konfederaci, byl Neronderon, a to sestalo teprve před pěti lety. Což vedlo k další otázce, na kterou jsme nikdy nedostali uspokojivou odpověď: jak Invidivědí, ve kterém bodě v historii rasy otevřít hyperbod? Cokdyby udělali chybu a objevili se na Zemi ve středověku?Nelíbila se mi představa, že privilegium patřit do hypersítěby mohlo záviset na nějakém svévolném invidijském rozhodnutí. To nebylo nic jiného než hrám si na boha.

Příliš mnoho otázek. Proč mám pocit, že nikdy nedostanu žádnou odpověď?

Čtyři dny po skutečném přistání jsme se znovu zajelipodívat na pláž. Doufali jsme, že najdeme nějakou inspiraci. Museli jsme odejít před úsvitem, abychom chytili autobus, a potom se dlouho procházet po pláži, odkud bylvýhled na východozápadní ranvej.

Během těch čtyř dnů jsem si hrála s rádii, která jsem našla nebo si půjčila. Chtěla jsem poslat zprávu Invidi, ale bezvýsledně. Rozebrala jsem Murdochův lokátor nástroji, kterése k tomu nehodily, a unavila jsem si oči v naději, že bychmohla použít jeho součástky k nějakému posílení signálu.A přemýšleli jsme o způsobech, jak rychle vydělat velkémnožství peněz, aby si aspoň jeden z nás mohl koupit průkaz. Byly to vesměs protizákonné způsoby a všechny s sebounesly příliš velké riziko zatčení, než aby stálo za to je zkoušet.

Invidijská „ambasáda“ byla na ranveji za ploty nataženými přes dehtový makadam. Ploty od sebe dělily tři nebo čtyři metry a byly vysoké zhruba tři metry. Oba bylypod proudem a nahoře měly ostnatý drát. Byly na nichrozmístěné malé krabičky, zřejmě vizuální snímače. Podobný plot postavili kolem perimetru východozápadní ranveje, i když ten byl nižší. Na terminálové straně plotu stály narychlo vztyčené strážnice a kanceláře.

Murdoch mi ukázal ostřelovače na střechách hlavníchmakadamových budov, raketomety v různých místech kolem perimetru a dlouhé, nízké válečné lodě v zálivu za ranvejí. Jeho uvážený názor zněl, že šance dostat se dovnitřjinudy než bránou je nulová. „Zesílili ostrahu,“ řekl. „Tenprvní den nikdo nevěděl, co se děje. Teď jsou si jistí, kohotam chtějí a koho ne.“

S tupým úderem jsem se posadila na písek. Spolu s námi se tu byla podívat spousta dalších lidí, někteří zjevněmístní, jiní měli plážové slunečníky a jídlo a chtěli si jenužít den. Čtyři pět kluků zhruba ve Willově věku projíždělo po stezce na skateboardech.

„Co navrhuješ?“

Sedl si vedle mě, až mu zapraštělo v kolenou. „Cokoli,kromě toho snažit se dostat přes ty perimetry. Jsem mocstarý na to, abych o tom třeba jen uvažoval.“

„Mohli bychom na to jít jednoduše,“ řekla jsem. „Přijdeme k bráně. Řekneme, že chceme vidět An Serata, žemáme zprávu z budoucnosti a že to můžeme dokázat.“

Murdoch se na mě soucitně podíval. „Viděla jsi snadv televidu některé z těch lovců ufonů, ne? Žádný bezpečnostní důstojník, který nemá v hlavě piliny, tě dovnitř nepustí.“

Začala jsem čmárat v písku soustředné kruhy větvičkou,dokud se všechny nepřekrývaly. „Nikdy mě nenapadlo, žese zasekneme na tomhle.“

„Mě taky ne.“

Mluvil unaveně, ale chápavě. Díval se přes ranvej s očima přivřenýma kvůli odleskům. Ruce mu volně ležely nakolenou. Ještě jsme nemluvili o našem přerušeném polibku v tu noc, kdy vypukl požár, ani o mém nezamýšleném výpadu na ulici toho dne, co přišli Invidi. Od té doby jsme stejně byli málokdy sami, a když už, tak jsmemluvili o Invidi.

Reagoval, tím jsem si byla jistá. A Henoit také. Nechtěla jsem cítit Henoita místo Murdocha. V tuhle chvíli jsemnechtěla cítit ani jednoho z nich.

Na stanici jsem pravidelně brala pilulky na potlačeníovulace, ale to bylo vždycky po dvou stech dnech. Nebyla jsem si jistá, kdy jsem si vzala poslední dávku, protožepřed mým odletem to bylo na stanici trochu zmatené. Výsledek byl zřejmý – a cítila jsem se mizerně. Byla to ošklivá myšlenka, že uvíznu-li v téhle době, budu tím musetprocházet jednou měsíčně příštích zhruba deset let. Došlajsem k závěru, že moje předchůdkyně měly větší výdrž,než jsem tušila.

Začala jsem větvičkami kreslit čáry. Tahle byla Kalypsó.Tahle byla Kalypsó II. Lineární myšlení, to byl náš problém.Museli jsme s tím přestat.

V autobusu, který nás vezl zpátky do vnějšího města,ani jeden z nás moc nemluvil. Grace a Levin nebyli doma a my se vděčně svezli na pohovku. Brzo přijde Willze školy.

Na Graceině kuchyňském stole byly kousky drátu, páječka a kusy pájecího materiálu. A šmouhy. Nástroje jsemsi půjčila z Leova obchodu s elektronikou, abych opravilaEricův přijímač krátkovlnného rádia. Příchod Invidi probudil novou vlnu zájmu o tohoto koníčka, a já jsem chápala proč. Bylo daleko zajímavější pokusit se naladit nakomunikaci mimozemšťanů než se nechat po lžičkách krmit televidovým zpravodajstvím nebo čímkoli jiným, coúřady chtěly, abyste slyšeli. Rádio mi dalo dost zabrat – bylto jeden z těch případů, kdy jsem se smála svému předpokladu, že když dokážu vyladit technologii z dvaadvacátého století, zvládnu i tu z dvacátého.

„Budeš to uklízet?“ Murdoch nám oběma nalil vodu. „Nepovedlo se, co?“

„Potřebuju ještě trochu času,“ řekla jsem krátce a smetla lokátor do papírové krabice spolu s radioamatérskýmnářadím.

Murdoch si povzdechl. „Možná máš pravdu. Měli bychom tam přijít a říct, že s nimi potřebujeme mluvit. Mohli bychom použít tvůj implantát jako důkaz, že mluvímepravdu.“

Nedokázala jsem poznat, jestli to myslí vážně nebo ne. „Stejně by to mohlo trvat týdny, než nás otestují a zpracují.“

„A ty říkáš, že ani nevíme, jestli se můžeme vrátit donaší doby? Že souřadnice hyperbodu se mohly změnit?“ Vydechl se stejnou frustrací, jaká mě hryzala v žaludku.

Ztěžka jsem položila krabici na podlahu vedle televidua zakopla ji ke zdi. „Já s nimi chci mluvit teď.“

„Nevěděl jsem, že jste ví aj pí,“ řekl posměvačný hlas.Otočila jsem se.

Ve dveřích se hrbil Levin. „Proč by ti dobromyslní,všemohoucí, úžasní mimozemšťané chtěli mluvit s vámi?“

„To není vaše věc.“

„Potrvá vám to celý život. Víte, že dokonce i vědci mají celé roky dlouhou čekací listinu? Jak vaše setkání s mimozemšťany prospěje lidstvu?“

Víc, než bys kdy hádal, chtěla jsem říct.

„Grace a já půjdeme dnes večer pryč,“ řekl Levin. Přešel místnost a nakoukl do ledničky. Když zjistil, že je prázdná, nakrčil noc. „Kupte nám nějaké pivo, než se vrátíme,ano?“ Vytáhl z kapsy hrst mincí a malých bankovek a nechal je na lavici.

„Kdo si myslíš, že jseš?“ řekla jsem si pro sebe.

Murdoch se se založenýma rukama díval z druhé strany místnosti.

Chtěla jsem se Levina zeptat na požár, už několik dní.Když se vrátil ten den po příchodu Invidi, řekl jenom: „Tos vaší kanceláří je škoda.“ Ale nemohla jsem mu přece říct:povězte mi, jestli jste pomohl gangům vyvolat nepokojea řekl jste jim, kde najdou dalekohled. Ne když jsem bydlela v jeho domě.

„A vemte i pár pro sebe, jestli chcete.“ Odešel a přitomsi pobrukoval.

Když se zabouchly přední dveře, otočila jsem se k Murdochovi. „Bille, myslím, že je načase zbavit se mého záložního transpondéru.“

Vytřeštil na mě oči. „Proč si ho nemůžeš nechat?“

„Protože je možné, že se budeme ve spěchu potřebovatdostat někam, kde jsou bezpečnostní detektory.“

„Ty něco plánuješ?“ zeptal se podezřívavě.

„Ne, ale myslím, že bychom měli být připravení.“ Neměla jsem v plánu nic konkrétního. Jenom jsem tu nemohla sedět, přemýšlet o Invidi a nic nedělat.

Vytáhla jsem z horní poličky Graceinu lékárničku, oprášila z ní pavučiny a odnesla ke stolu.

„To chceš říct, že to mám vyříznout?“ Murdoch se podíval na malou, plochou čepel, kterou jsem mu podala. „Jámyslel, že se to dá snadno vyjmout.“

„Ano – kdybychom byli doma.“ Lékařská technologiedvaadvacátého století by dokázala transpondér vytáhnoutskrz kůži nebo ho jednoduše nechat rozpustit na místě. „Ten první byl pod pravou lopatkou.“

„Nemůžu přece řezat do všech boulí, které máš na kůži,“ protestoval.

Položila jsem vedle lékárničky lahvičku dezinfekce a kusčistého hadru, posadila se se zkříženýma nohama a vysoukala si tričko až k podpaží. Snažila jsem se, aby mi vepředu pořád zakrývalo prsa. Levou rukou jsem nahmatala jemnou vyvýšenou čáru – jizvu v místech, kde mi Gracevyndala první transpondér. Zamrazilo mě v prstech. „Tady byl první. Kam myslíš, že by dali záložní?“

„Na druhou stranu?“ Murdochovy teplejší prsty mi přejely kolem lopatky.

Ošila jsem se. „To lechtá. Můžeš zatlačit trochu silněji,víš.“

„Co takhle?“

„Hmm. Trochu jako masáž.“

„To bychom mohli udělat taky.“ Neznělo to, jako že sidělá legraci.

Přemýšlela jsem, jak bych jeho ruce cítila na zbytkusvých zad.

„Je tohle ono?“ zeptal se.

Mentálně jsem se otřepala a natáhla pravou ruku. Nahmátla jsem malou bulku, ne víc než pět milimetrů dlouhou. „Takhle vypadal i ten první.“

V koutu mého zorného pole se něco pohnulo a já se nejistě otřásla. Podívala jsem se tam.

„Hej, opatrně,“ protestoval Murdoch.

Ve dveřích stál Levin. Když uviděl, že jsem ho zahlédla, vstoupil dovnitř. „Copak to tady provádíte? Vrátím sepro svoje klíče, a co nevidím?“

Rychle jsem si stáhla tričko. „To s vámi nemá co dělat.“

Vykračoval si rovnou ke stolu. Na chvíli se zarazil a potom přejel prsty po víku lékárničky. „No? Vy nejste typ natetování, Mario.“

Zadívala jsem se na Murdocha. Pokrčil rameny. Čepelměl připravenou.

„Mám… mikročip, pod kůží. Snažíme se ho vyndat.“

„Mikročip?“ Levin zvedl obočí. „Nikdy jsem neslyšel, žeby někdo čipoval lidi.“

„Byla jsem ve vězení,“ improvizovala jsem divoce. „V Jižní Americe. Říkala jsem vám, že jsem utekla, ne?Tohle tam dělají se všemi politickými vězni.“

„Co jste provedla, že jste byla politický vězeň?“ zeptalse Levin.

„Uzavřela jsem alianci s nepřáteli státu,“ vyštěkla jsem.Myslela jsem přitom na Abelarskou dohodu.

Murdoch se usmál. „Nenechte se zdržovat.“

Levin se otočil na podpatku.

Znovu jsem se otočila. Murdoch mi vyhrnul tričko a špičkami prstů se pokusil nahmatat bod pod mou lopatkou.

Levinovy kroky ustaly. Ohlédla jsem se přes rameno,ale Murdoch zavrčel: „Drž.“ Naklonil se dopředu a zašeptal: „Když ho budeme ignorovat, odejde.“

Ale mně se myšlenka, že nás Levin pozoruje, vůbec nelíbila.

Dezinfekce studila. Potom jsem ucítila krátkou, ostroubolest a po zádech mi začalo stékat něco teplého. Pak – mírný tlak.

„Mám to,“ řekl Murdoch.

Zaskřípala podlaha. Levin možná ještě neodešel.

Jako by místnost zahalila neprůhledná opona. Vidělajsem za sebe. Tyčil se tam velký temný stín a svíral cosismrtícího. Na zlomek vteřiny jsem znovu viděla Q’Chn,když terorizovalo průlezy na Jocastě. Stroj na zabíjení s mihotavými křídly. Krev prýštící z bezhlavého trupu. Kluzkou palubu pod mýma nohama v temnotě. Křik. Henoitův hlas v mém uchu. Dávej pozor.

Padla jsem k zemi a zoufale se snažila dostat od stolu.Otočila jsem se, abych se postavila té věci za sebou.

Levin stál vedle Murdocha a nakukoval mu přes rameno, aby se podíval na něco na jeho zakrváceném prstu.

Oba na mě zírali.

„Co se děje?“ zeptal se Murdoch.

„N… nic.“ Ztěžka jsem dýchala.

„Tak se otoč.“ Zvedl vatu, kterou držel ve druhé ruce.

Napůl jsem se otočila, abych neztratila z očí Levina. Něco studeného mi utřelo stružku na zádech. Dezinfekce zaštípala a pak jsem ucítila, jak mi obvaz napíná kůži. ProWilla jsem tohle dělala mockrát.

„Ty se třeseš,“ řekl mi tiše Murdoch do ucha, když mistahoval tričko dolů.

Potřásla jsem hlavou. „Ukaž mi to.“

Natáhli jsme krky nad malou štěpinku, sotva viditelnouna boku Murdochova prstu.

„Úžasné, viďte, co dneska dokáží s molekulární technologií?“ řekl Levin.

„Už nebude fungovat,“ řekla jsem. „Je to dělané, aby tobylo aktivní, jenom dokud to zůstane na místě. To abychom to nemohli vyndat a použít k něčemu jinému.“

Levin natáhl ruku, ale Murdoch sevřel pěst včas. Dívali se jeden na druhého.

Levin stál vedle mě a já nic necítila. Byl stejný jako vždycky. Ale ten vnitřní hlas, který mě přiměl vidět Q’Chn a kvůli kterému jsem seskočila ze stolu, ten rozhodně patřil Henoitovi. Bylo to, jako bych na okamžik viděla za sebe jehoočima, h’dighskými smysly. Jako bych cítila to, co on.

Druhý den ráno u snídaně seděl u stolu Will a míchal jasně zbarvené dehydrované vločky v misce šedobílého mléka. Levin se zabarikádoval za šustícím čtvercem novin.Grace stála nad plotnou. Z obrazovky televidu k nám doléhaly zprávy.

Zívla jsem. Vzala jsem dva keramické šálky z kbelíku, kdeokapávaly, a utřela jsem je do vyspravované utěrky. Sedlajsem si naproti Willovi, zády k obrazovce. Většinu noci jsemstrávila tím, že jsem střídavě sípala a střídavě vymýšlela ještě bizarnější způsoby, jak navázat kontakt s Invidi.

Hlasy z televidu začaly být vzrušenější. Will nakouklpřese mě a usrkl mléko ze lžíce.

Odstrčila jsem židli, abych se podívala.

Komentátor prskal před záběrem invidijských lodí uprostřed pole. Podle jazyka bych to odhadla na Severní Ameriku.

…do našeho studia, kde známý expert na obranu JeremiahBond hovořís Liz Pocockovou. Máš slovo, Liz.

Obraz se změnil na interiér se dvěma lidmi u maléhostolku. Potom se záběr soustředil na jejich hlavy, každá najedné straně obrazovky. Tvář ženy měla onen lesk kosmeticky vytvořené dokonalosti. Její úsměv působil naprosto uměle.

Vy máte vyhraněné názory na způsob, jakým by státní a federální vlády měly reagovat na mimozemšťany.

Bond byl běloch s podobně pravidelnými rysy. Naklonilse dopředu a promluvil s rytmem a zápalem evangelíka.

To opravdu mám, Elizabeth. Protože se mě to dotýká. Každého občana této dobré země by se měla dotýkat tato invaze na naši krásnou planetu. Já říkám, že bychom se s ní neměli jen taknečinně smířit. Pokud nyní udeříme, ještě můžeme získat zpátky,co nám náleží.

Takže vy jste zastáncem prvního úderu proti mimozemskýmlodím?

Máte absolutní pravdu, Elizabeth.

Bez varování? Bez ultimáta?

Ano, přesně tak. Nebudete přece varovat silného nepřítele.

Jako v Pearl Harboru?

Levin se zasmál a spustil noviny. Udělala jsem tichoupoznámku, abych se Murdocha zeptala, co to byl PearlHarbor. Podívala jsem se na Grace, jestli si toho všimla, aleta zrovna hubovala Willa, který pobryndal celý stůl předsebou mlékem.

„No a?“ mračil se Will. „Kdo se o to stará?“

„Já se starám,“ řekla Grace. „A ty budeš taky, až budešstarší.“

„Říká kdo?“

Na obrazovce se zatím expert vykroutil z ošemetnéhomísta a velebil brilantnost výzbroje své země.

…není to obecně známo. Vím, že máme mocnější zbraně, nežvláda přizná.

Ale profesore, tito mimozemšťané cestovali rychleji než světlo,aby se k nám dostali. Co bychom proti nim mohli použít?

Bond se naklonil ještě víc dopředu. Oči mu zářily. Podstatu samotného vesmíru. Nic nemůže odolat anihilaci hmoty.

Nebojíte se, že nás mimozemšťané uslyší? Reportérka už sizjevně ze svého hosta utahovala.

Oni si nemyslí, že bychom mohli představovat hrozbu. Sebevědomě přikývl. To je jejich slabina.

Murdoch si založil ruce a zůstal ve dveřích. „Tomu chlapíkovi chybí pár drobků do celé sušenky, co? O čem tomluví, o jaderném štěpení?“

Grace postavila před Levina misku se znovu osmaženými vejci se zeleninou. „Wille, dej ta kolena dolů.“

„Proč?“

Pokrčila jsem rameny směrem k Murdochovi. „Možnáo něčem exotičtějším. O fúzi.“

„To nám bude muset říct.“

Antihmota. Když Bond pronesl svůj trumf, opřel se ve svémkřesle. Reportérka uznale pokyvovala a hlas na pozadí vysvětloval koncept energie uvolněné kolizí hmoty a antihmoty, doplněný zjednodušeným znázorněním na obrazovce.

„Jestli budete jíst, Bille McGrathi, můžete si udělat vlastní,“ řekla Grace. Seděla vedle Levina a nabírala si vajíčkona topinku. „Wille, ty kolena.“

„Jaká kolena, mami?“

„Vezmu si Mariiny.“ Murdoch se vmáčkl vedle mě a zlomil moji připálenou topinku vejpůl.

Levin ohrnul ret směrem k obrazovce. „To je směšné.Žádná armáda by nikdy nemohla používat antihmotovézbraně.“

„Tolik dostupné antihmoty beztak ani není,“ řekla jsem.

„Co tím myslíš,,dostupné‘?“ zeptal se Murdoch s plnoupusou topinky.

„Myslím tím, jak ji uchovat. Chci říct, že to už je vymyšlené, ale žádná z těch metod neumožňuje převoz.“

„Byla by to dokonalá zbraň pro teroristu,“ řekl téměřzasněně Levin. „Hádám, že by stačil jediný atom. A puf! – anihilujete sebe i nepřítele, naprosto neodvolatelně.“

Grace, která na chvíli nedávala pozor, sebrala Willovimisku a vyštěkla na něj, aby se připravil do školy. Levinznovu zmizel za svými novinami.

„Brejden.“ Vince opatrně strčil hlavu do zadních dveří.Na horním rtu měl zárodek kníru, takže vypadal ještě zanedbaněji než obvykle.

„Co chceš?“ zeptala se Grace, aniž by spustila oči z televidové obrazovky.

„Brejden,“ řekl Murdoch.

Will vyskočil a běžel k Vinceovi, aby se v koutě pošťuchovali a šeptali si.

Píp-píp. Levinův telefon.

„Zvedni to,“ řekl zpoza novin.

Grace odložila misku a lžíci a pomalu vstala. „Kdo tomůže být?“

Zapnula tele vidové spojení. Zprávy zmizely a nahradilje buclatý mužík v bílém obleku. Když na své obrazovceuviděl Grace, ustarané svislé vrásky mezi jeho očima polevily.

„Dobrý večer,“ řekl. „Mohl bych mluvit s panem Williamem Cheninem?“

Všichni jsme se podívali na Willa. Co zase provedl?

„Jsem jeho matka,“ řekla Grace.

„Aha. Vy jste paní Maria Valdonová?“

„Ne.“ Grace se na mě přes rameno zakabonila a obrátila se zpátky k obrazovce. „Kdo jste a co chcete?“

„Prosím za prominutí.“ Naklonil hlavu. „Musím se ujistit, že mluvím se správnou osobou.“

„Já jsem Valdonová,“ řekla jsem a odstrčila jsem židli,abych vstala. „Will je tady.“

„To jsem já.“ Will přišel blíž a zamával.

„Jmenuji se Matthews,“ řekl muž. „Jsem zaměstnancem společnosti Suntel, která se zabývá vývojem v oblasti letectví a kosmonautiky. Je mým velkým potěšením vásinformovat, že návrh předložený panem Cheninem a paní Valdonovou vyhrál naši soutěž o nejlepší projekt vesmírné lodi.“

Všichni jsme nadskočili, když Will radostí zaječel a srazil na podlahu polovinu věcí na stole.

„My vyhráli! Hej, Mario, my vyhráli!“

„Vím, že je to trochu náhlé,“ pokračoval Matthews, „alerádi bychom, kdybyste přijeli k nám, abychom si mohlio vašem návrhu promluvit.“

„A cena?“ řekla jsem. Koutkem oka jsem pozorovalaGrace.

„Dvacet tisíc dolarů bude předáno do finanční institucedle vašeho výběru. Pan Chenin je nezletilý, takže v jehopřípadě tu samozřejmě budou jistá omezení.“

„Omezení?“ řekl Will.

„Dvacet tisíc?“ řekl ve stejnou chvíli Vince.

„ššš,“ řekla Grace. „Pane, hm…“

„Matthewsi.“

„Matthewsi. Je to tak trochu šok. Ráda bych si o tom sesvým synem promluvila.“A s tebou, říkal pohled, který na měvrhla. „Mohl byste zavolat znovu, řekněme tak za hodinu?“

Matthews se usmál, ale mezi očima se mu znovu udělaly vrásky. „To není problém, paní, hm, Cheninová. Rádbych ještě dodal, že jako speciální, dodatečnou cenu senám podařilo vyjednat pro našeho vítěze místo v první delegaci UNESCO, která navštíví mimozemšťany.“

Ruce se mi triumfálně zaťaly a chtěla jsem zaječet stejně jako Will. Když jsem se podívala na Murdocha, šklebilse a nevěřícně vrtěl hlavou.

„Tak to nevím,“ řekla Grace. „Brzy si znovu promluvíme.“ Natáhla se a přerušila spojení; Matthewsova usměvavá tvář zmizela. „Dobrá, vy dva. O co tu jde?“

Grace se to nelíbilo, a já nechápala proč. Will na návrhu pracoval zrovna tak jako já. Vlastně ještě víc, protožekdyž jednou pochopil základní principy, dala jsem mu volnou ruku, takže výsledný projekt byl výtvorem mimořádně nadaného dítěte a zároveň splňoval aerodynamická pravidla. Mě by zaujal. V motoru jsem naznačila způsob, jakpouhými několika modifikacemi pohonného systému docílit mnohonásobného zvýšení užitečného zatížení. Věděla jsem, že ty modifikace se už vyvíjejí, takže to slibovalookamžitý ekonomický dopad.

Jenže Grace chtěla vědět, proč jsme jí to neřekli, pročjsme plýtvali časem hraním si s grafikou, když se měl Willučit – pokud jsme jí to vůbec někdy chtěli říct?

„Věděl jsem, že vyhrajeme,“ chvástal se Will.

„To, co mě zlobí, je, že jste mi to neřekli,“ řekla Grace.

Vince zamumlal něco v tom smyslu, že se dobrovolněhlásí na použití těch peněz, a Grace se vrhla na něj.

„Vím, že ty bys je použil. Ty sebereš všechno, co nenípřibité. Will není jako ty. Z toho něco bude.“

Vince se zamračil. „Tak si naser. Je to tvoje vina, že semta kovej.“

Grace sevřela sklenici a napřáhla se, ale Murdoch ji včaschytil za zápěstí.

„Tak vypadni!“ vykřikla.

„Dyk du, dyk du,“ zařval Vince. „Ne že bych měl nějakej důvod, abych sem chodil, že jo?“ Na cestě ven smetlze stolu všechno, co na něm ještě zůstalo.

Levin si jenom odsunul židli ke zdi a díval se.

Will se rozbrečel. „Já myslel, že budeš ráda…“ Zbytekzanikl v jeho obvyklém pronikavém křiku.

„Ale do prdele,“ řekla Grace. „Neřvi tu, Wille.“ Vytrhlase Murdochovi. Chtěl něco říct, ale ona ho přerušila.

„Vy byste to měl pochopit.“ Musela křičet, aby přehlušila Willův brek.

Přemohla mě frustrace. „Rozumět čemu?“ A potom,protože jsem si nemohla pomoci, jsem dodala: „Mlč už,Wille.“

Přestal, v úžasu nad tím, že jsem se na něj utrhla. Potom začal znovu, s novým přídechem zoufalství. Zaúpělajsem.

„On bude studovat a tvrdě pracovat,“ řekla. „Ne tadysedět a žít z peněz, které jsme nevydělali. Ty jsi musela tvrdě pracovat, aby ses to všechno naučila,“ pokračovala. Musely jsme stát těsně u sebe, abychom se slyšely. Murdochse pokoušel uklidnit Willa.

„Vince se to nikdy nenaučil,“ řekla. „To je jeho problém.“ Nadechla se a podívala se na Willa, který fňukal vevolném objetí Murdochových paží.

„Wille, jsem na tebe pyšná. Tohle je opravdu chytré.“

„Ty si bereš jeho peníze,“ řekl Will a ukázal na Levina. „Jaký je v tom rozdíl?“

Grace zrudla. „To je spíš něco jako půjčka. Dokud si neseženu jinou práci.“

„A co já?“ řekl zastřeně Will. „Nikdy nemyslíš na to, cochci já.“

„To není pravda.“

„Co je špatného na tom přijmout tu cenu?“ řekl Murdoch. „Důležité je to, co s těmi penězi uděláte.“

„Grace, poslouchej.“ Opatrně jsem jí položila ruku narameno. „Je mi líto, že jsem tě urazila. Nechtěla jsem. Jestli přijmeš peníze a další věci, které nabídnou, to je na tobě a na Willovi. Ale aspoň ho nech jet s tou delegací. Takovou šanci dostane jen jednou za život.“

Pravděpodobně to byla taky jediná šance, kterou v dohledné době dostaneme my. Cítila jsem, jak rudnu, a vyhýbala jsem se Murdochovu pohledu. Will chtěl jet, že ano?

„Já nepojedu.“ Grace si založila ruce a já musela svouruku spustit.

Riskovala jsem pohled na Murdocha. „V tom případěpojedeme my.“

„Já myslel, že vy dva nemáte průkazy,“ řekl Levin. „Beznich vás tam nepustí.“

Tiše jsem zaklela a Will protáhl obličej.

Levin obešel stůl a majetnicky k sobě Grace přivinul.Škubla sebou, ale neodtáhla se.

„Promluvím s jedním svým kámošem. Sežene jim průkazy,“ řekl Levin.

V Murdochově tváři se zračil stejný úžas, jaký jsem cítila i já. Rychle ho nahradilo podezření. „Proč?“

„Speciální příležitost, proto.“ Levin pozvedl obočí. „Vyse nechcete setkat s mimozemšťany?“

„Chceme,“ řekla jsem dřív, než mohl Murdoch něco namítnout. „Děkuji vám.“

„Děkuj u, Levine,“ fňukal Will. Grace rozpřáhla ruce a onjí skočil do náruče. Levin znechuceně vycouval ven a zamířil chodbou pryč.

Otočila jsem se, že za ním půjdu, ale Murdoch mě chytil za paži. „Nejdřív musíme zjistit, jestli pořád neaktivuješbezpečnostní alarmy,“ řekl tiše. „Jestli to je tím seouraským implantátem, nemá vůbec cenu snažit se dostat přestu bránu.“

„To uděláme nejdřív,“ přisvědčila jsem. Potom jsem vyběhla za Levinem, který stál ve dveřích na straně s obchodem. Rolety byly stažené a v místnosti byla tma.

„Proč jste nám to nabídl?“ řekla jsem.

„Vy mi nevěříte?“ Jeho hlas zněl výsměšně.

Pomyslela jsem na Henoitův hlas, jak mě varuje předtemnou hrozbou za mými zády. „Ani moc ne.“

Čekal.

„Jestli nám dokážete sehnat průkazy,“ řekla jsem, „pročjste nám to nenabídl dřív?“

Ztuhl a zase se uvolnil. „Protože vy máte něco za lubema já nevím, co to je.“

„Nic nemáme za lubem.“

„My pracujeme na řadě úrovní, Mario. Zjistíte, že dojedné z nich docela dobře zapadnete.“

„Vy chcete, abych se k vám přidala?“

„Není se k čemu přidat. Není žádná organizace. Mámespolečné cíle, ale nejsme jednotní.“

„Když to neudělám, seženete nám i přesto průkazy?“

Usmál se, ale jenom ústy. „Když řeknu, že ne, uděláte to?“

„Ne.“

„Jednoho dne budete ráda, že s námi pracujete.“

Otřásla jsem se. Bylo to, jako když mě varoval Henoitův hlas. Potom mě napadl mnohem méně hrozivý motiv – pokud Grace přijme peníze z ceny, bude brzy mnohembohatší. Když Levin pomůže Willovi, udrží se v Graceinědobrém smýšlení. My jsme byli vedlejší. Měla bych se díky tomu cítit líp, ale nefungovalo to.

Murdoch později odešel ven a vrátil se až po desáté.Grace a já jsme probíraly detaily ceny – uvažovala o tom,že ji uloží do fondu pro Willa. Mluvili jsme o cestě za Invidi s delegací. Mělo k tomu dojít za týden na místě přistání. Grace tam pořád nechtěla jet. Vypadala unavenáa odešla spát chvíli před tím, než se vrátil Murdoch.

„Kdes byl?“ Pustila jsem ho dovnitř zadními dveřmi.

Odkopnul sandály a svezl se vedle mě na pohovku. „Hledal jsem Vince. Nemohl jsem ho najít. Se svými obvyklými kumpány není.“

„Proč o něho máš takovou starost?“

„Nevím. Připomíná mi mě v jeho věku.“

„Neumím si představit, že bys byl někdy takový.“

Murdoch si protáhl nohy a zapřel se rameny o pohovku. „Trochu ano. Byl jsem pomalejší a nějaký čas mi trvalo, než jsem přišel na to, co chci dělat.“

Krátké ticho přerušil zvuk Willových nohou. Běžel pochodbě do Graceina pokoje. Odvedle slabě zaznívala hudba.

„Bille? Dáme Levinovi šanci. Třeba nám doopravdy může pomoct.“

„Já tomu parchantovi nevěřím. Proč je na nás najednoutak hodný?“

„Asi chce, aby Grace ty peníze přijala a on je z ní mohlpo zbytek svého života ždímat. Nebo možná opravdu chcejí a Willovi pomoct. Ona ho zná lépe než my, víš?“

Murdoch zamručel něco, co znělo jako „Vsadíš se?“

Povzdechla jsem si. „Dobrá, není důvěryhodný. Ale přitroše štěstí budeme pryč dřív, než stihne něco udělat.“

Patnáct

Ráno toho dne, kdy jsme se šli setkat s Invidi, bylo jasnéa suché.

Grace a Levina jsme nechali na nádraží, kam pro náspřijelo vznášedlo. Grace nebyla tak přísná, jak jsem čekala. Uvařila slavnostní snídani, ujistila se, že je Will učesaný a má upravené šaty, a řekla nám, abychom se chovalislušně. Dokonce nám navrhla otázku pro Invidi – řeklinám, že se všichni můžeme na něco zeptat. Graceina otázka byla: „Co získají vaši lidé příchodem sem?“

Dobrá otázka.

Levin byl skoro snesitelný. Koupil Murdochovi kalhoty z druhé ruky, hloupě vtipkoval, abychom nemačkaližádné knoflíky na mimozemských strojích, a dal Willovičepici. Říkal, že odznak, který na ní byl, je starý armádníodznak a přinese Willovi štěstí.

„Bavte se,“ řekl mi.

Přátelsky jsem přikývla, ale jen proto, že pro nás mělprůkazy. Tu noc poté, co to nabídl, jsme s ním šli do fotografického ateliéru asi půl hodiny autem na západ. Tamnás malý, vyděšený mužík jménem Wes vyfotografoval,sejmul nám otisky prstů a odebral vzorek krve. Murdochsi z toho dost zoufal. Ale bylo to k něčemu dobré, protože studio mělo pokročilé senzorové pole, stejně jako oficiální budovy, a já nespustila žádné alarmy. Tím jsme měliověřeno, že můj seouraský implantát nám nezabrání dostat se přes kontrolu na letišti.

Těsně před tím, než jsme odjeli, dorazil k Levinovi Vincea požádal Willa, aby mu sehnal autogram Invidi. Nabídl Willovi čtyřicet procent z prodejní ceny. Když mu Grace vrazila facku, jenom něco zavrčel.

Celá ulice nás přišla vyprovodit, nebo to tak aspoň vypadalo. Lidé, se kterými jsem nikdy nepromluvila, mávali a volali na mě jménem a parta Willových kamarádů nás vyprovodila na nádraží. Přitom se bavili a dováděli.

„Nic není lepší než nízký profil,“ šklebil se Murdoch.

Sluneční světlo ozařovalo přístav jako potlesk, když jsmepřeletěli k letišti nad silnicí, přes kterou jsme s Murdochemjeli před týdnem – ale přišlo nám to jako věčnost. Vznášedlo dosedlo ještě blíž ranveji, než jsme tehdy stáli. Přistání provázel otřes a mírné škubnutí; Will se na mě podíval a hlasitě se zasmál. Usmála jsem se, nakažená jehovzrušením. Na sedadle za námi Murdoch natáhl krk, jakse snažil vidět dopředu.

Vznášedlo se rozjelo k první bráně. Will skákal nahorua dolů, dokud jsme nevystoupili.

„Zdravím, já jsem George DeLucca.“ Zástupce OSNu brány byl vysoký, světlovlasý mladík, který nám nepřítomně potřásl rukama.

Všichni tři jsme byli vystaveni zdvořilým bezpečnostním otázkám: máte u sebe nějaké zbraně, drogy, byli jsteběhem posledních pár dní v cizině, máte nějaké dárky, balili jste si zavazadla sami? a tak dále. Přejížděli po nás, ponašich průkazech i po všem ostatním ručními senzory. Nicnezachytili, a já jsem si znovu vydechla.

Potom nás nasměrovali k řadě deseti, ne, dvanácti pozemních vozidel. V každém bylo místo pro čtyři pasažéry. V některých byly pouze děti, v jiných je doprovázeldospělý. Hnědé hlavy, černé hlavy, blonďaté hlavy – UNESCO shromáždilo děti z celé planety. Korporace, které ho sponzorovaly, souhlasily se vším, jen aby mohly býtsoučástí tohohle.

Vlezli jsme do našeho vozidla. Z ostatních na nás koukaly obličeje.

DeLucca se široce usmál. Zjevně byl stejně rád, že už jedeme, jako my.

„Vítejte na naší exkurzi.“ Ukázal na dva muže v šedýchoblecích, kteří tu stáli a čekali. Jeden byl ve středním věku, druhý mladý, s dlouhými vlasy staženými dozadu.

„Tito pánové pro vás budou překládat, pokud byste potřebovali mluvit mezi sebou. Zjistíte, že pro hovor s mimozemšťany tlumočníky nepotřebujeme. Nejprve pojedeme do Uvítacího sálu a setkáme se se dvěma z našichnových přátel. Potom půjdeme na krátkou exkurzi invidijské ambasády na ranveji.“

Z jiného vozidla se ozval slabý hlásek. Jazyku jsem nerozuměla, ale slovo „Invidi“ jsem poznala.

„Můžeme vidět lodě?“ přeložil mladík.

„Rozhodně můžete vidět lodě,“ odpověděl DeLuccaa tlumočník to náležitě přeložil dítěti, které položilo původní otázku.

Netrpělivě jsem zašoupala nohama. Díky bohu, že nastanici jsme měli reproduktory a účinné překladače – představte si jednat s mimozemšťany takhle.

Celá kavalkáda se rozjela k budově na okraji vody. Vozidla, ve kterých jsme jeli, byla starší než vznášedlo. Šloo pomalejší spalovače fosilních paliv z marnotratnějšídoby – Murdoch jim říkal džípy. Ale daly se snadno opravovat a udržovat, a jak mi Murdoch šeptal, neškodilojim elektronické rušení, záměrné ani jiné. Vzduch násštípal do tváří. Vedra konečně polevila a na cestě byla zima.

„Támhle jsou!“ vykřiklo jedno z dětí.

Stříbrné ovály se tyčily vysoko nad lidskými postavamivedle nich. Jak jsme se blížili, srdce mi bušilo očekáváním.Bylo to směšné. Kolikrát jsi už s Invidi mluvila? napomínala jsem se. Jsi jedna ze dvou lidí na planetě, kteří vědí,jak vypadají pod těmi skafandry. Klid.

Vylezli jsme z džípu a ušli posledních zhruba dvacet metrů. Znovu jsem v duchu naříkala nad naprostým invidijským nedostatkem diplomacie. Mohli aspoň vyjet pár metrů dopředu, aby nás přivítali.

Jeden z nich mě překvapil, když to opravdu udělal a vyjel naším směrem. Pohyboval se téměř neznatelně a stříbřité záhyby jeho skafandru se přitom vlnily. Will mě chytil za ruku a pevně ji sevřel. Také jsem mu ji sevřela a vrhlajsem na něj uklidňující úsměv.

Invidi promluvil ze svého ukrytého reproduktoru.

„Vítáme vás. Prosím, přidejte se k nám. Budeme mluvit.“ Na okamžik jsem mu nerozuměla. Jako by mluvil směsí španělštiny, angličtiny, pozemského standardu a němčiny mého dětství. Potom se slova vyjasnila, ale pořád jsemv uších slyšela podivnou ozvěnu.

„Jaký jazyk jsi slyšel ty?“ zašeptala jsem Murdochovi.

Zamrkal. „Angličtinu. Nakonec.“

Překladové matrice pro tyhle invidijské reproduktorynebyly tak úplné jako ty, na které jsme byli zvyklí. Nebylo divu – lidským jazykům naslouchali teprve pár dní.

Jedno z mladších dětí vystoupilo kupředu. Byla to holčička a nesla hrozen bílých květů. Nic velkého, ale na jejímalé ruce to bylo dost. Muž, který byl s ní, ji začal zvedat,ale jeden z lidských asistentů ho mávnutím ruky zastavil.Nevěděli, kde mají Invidi obličeje.

Holčička natáhla květiny a jasným, zpěvavým hlasemodrecitovala svou zprávu.

„Děti Země vás vítají. Prosím, buďte naši přátelé.“

První Invidi zareagoval pomalu, velmi pomalu. Spustil malé horní chapadlo, podobné stříbrnému provazu,a dotkl se květin a pak ruky holčičky. Fascinovaně se naněj zadívala. Nebála se.

Stříbrný provaz se vznášel ve vzduchu.

Holčička se nejistě ohlédla přes rameno na dospělé.Zvedla oči k ohromnému trupu lodi a potom je sklopilazpátky ke květinám. Zvažovala možnosti. Potom se natáhla a pevně přitiskla květinové stonky k provazu.

„Můžete si je nechat. Je to dárek.“

Čekali jsme.

Chapadlo se sevřelo kolem stonků. „Děkuji,“ řekl Invidi.

Dítě se potěšeně usmálo a jeden člověk od médií zatleskal. Ostatní dospělí si sborově vydechli.

Žasla jsem nad odvahou svých předků. Že dokázali stanout před neznámem a nezaváhat. Že dokázali důstojněpřijmout existenci vysoce nadřazených bytostí. Uvědomili si Invidi, co to pro lidi znamenalo, pustit sem své děti?Pokud víme, každý jednotlivý Invidi je vytvořen genetickou manipulací se souhlasem celé jejich společnosti. Přemýšlela jsem, jestli dokáží pochopit, že přivést před ně naše děti bylo největší gesto, jaké mohl lidský svět udělat.

Možná že rodiče těchto dětí všichni uvěřili tomu, co jimříkaly úřady – že Invidi jsou bezpeční. Možná že někteříz nich dostali dobře zaplaceno. Ale ten, kdo dnes ráno spletlté holčičce vlásky do malých copánků, toho jistě napadlo,i když třeba jen na okamžik, jestli dělá správnou věc. Vyžadovalo odvahu poslat sem dnes dítě.

Podívala jsem se na Murdocha. Přejížděl celou oblastpohledem, díval se pryč od skupiny a zase zpátky, ostražitý a soustředěný.

„Půjdeme dovnitř,“ navrhl jeden z asistentů. Invidi změnil směr – jednoduše se začal valit zpátky.

„To je An Serat,“ zašeptala jsem Murdochovi, když jsmenásledovali obě stříbrné postavy. Kolem naší skupiny poskakovalo čtyři nebo pět lidí od médií.

„Jsi si jistá?“ Pokusil se podívat přes hlavy, které nás odInvidi dělily. „Mně připadají všichni stejní.“

„Má stejný hlas.“

Pořád vypadal, že má pochybnosti.

Budova byla hangár. Na stěnách a na vysokém stropěbylo plno vybavení na údržbu letadel. Řady židlí stály rozmístěné v polokruhu kolem kulatého dřevěného stupínku, který jen tak ležel na zemi. Všichni jsme se snažili získat co nejlepší místo vepředu. K Willovu znechucení jsme skončili ve druhé řadě.

Lidé od médií se rozestavili kolem stěn. Setkání mělobýt živě vysíláno po celém světě, i když prohlídka, kteráměla následovat, byla omezená.

Jeden ze starších asistentů, hubený, shrbený muž kolem padesátky, se postavil na stupínek s oběma Invidi.

Usmíval se a mluvil pomalu. Jeho hlas se rozléhal. „Invidijský velvyslanec přednese krátkou řeč a potom muvšichni můžete položit své otázky.“

Murdoch si vedle mě poposedl a obrátil oči v sloup. „Jeden by myslel, že si najdou někoho, kdo aspoň vypadá, jako že ho ta práce baví.“

„Pšš.“ Will do mě šťouchl.

Asistent ustoupil ze stupínku a jeden z Invidi ho následoval. Vyjel ze dveří a nechal tam svého společníka, abyodpovídal na otázky.

„Přicházíme ze vzdálených hvězdných systémů,“ začalInvidi, kterého jsem pokládala za An Serata. „Používámedopravní technologii, která je mimo současné chápání vaší vědy. Nepřišli jsme na vaši planetu s žádným jiným cílem než stát se vašimi mírumilovnými spojenci.“

Moc mu to nešlo. Mluvil ploše, bez jakékoli pauzy, kterou by dal najevo, že ví, že ho někdo poslouchá. Kontaktovali někdy předtím Invidi rasu, která nedokázala létatdo vesmíru? Všechny ostatní druhy z Devíti světů vstoupily do Konfederace v době, kdy už podnikaly vyspělé vesmírné lety v rámci svých domovských soustav. Možná žezkušenost s lidmi Invidi ukázala, že je to prostě příliš práce, piplat se s nějakým druhem a vést ho k vyspělosti. Jenomže Konfederace začne existovat až v roce 2065. Kdyžo tom přemýšlím, nikdo, zdá se, nevěděl ani se nezajímal,jak Čtyřka poté, co vytvořili základní skupinu, rozhodovala, koho kontaktuje a přijme do Konfederace.

„Má někdo otázku pro naše přátele?“ zeptal se nejstarší asistent s neupřímným úsměvem. Nahoru vystřelil lesmalých rukou.

„Co jíte?“

Invidi odpověděl okamžitě. „Absorbujeme připravenoukombinaci vhodných aminokyselin a stopových prvků,které vyžaduje náš metabolismus.“

„Jak se pohybujete?“

Invidi to předvedl tím, že poodjel dozadu, potom dostrany a nakonec dopředu. „Manipulujeme s trakčním zařízením naspodu těchto skafandrů přes nervové rozhraní.“

„Máte děti?“

„Nerozmnožujeme se pohlavně.“ Ozvalo se několik vyprsknutí, převážně od kluků ve Willově věku.

„Jak s námi můžete mluvit?“

„Postavili jsme zařízení, které dešifruje principy a struktury vašich jazyků a adaptuje náš výstup tak, aby byl provás srozumitelný.“

„Jak se jmenujete?“

„Serat,“ odpověděl nakonec. Mrkla jsem na Murdocha.

Pokud byla otázka nezodpověditelná – a řada dotazů navědecké informace taková byla –, bylo tázajícímu povoleno zeptat se na něco jiného.

„Posloucháte hudbu?“

„Máme struktury, které plní některé z funkcí vaší hudby.“

„Spíte?“

„Máme období pozměněného vědomí, ne však tak pravidelně jako vy.“

To pro mě byla novinka. Možná to vysvětlovalo, pročnebyl někdy An Barik na Jocastě celé týdny k zastižení.

„Proč nosíte ty skafandry?“

„Bez nich nemůžeme přežít ve vaší atmosféře.“ Jak seSerat blížil ke konci otázek, začal se mírně kolébat. Že bybyl netrpělivý?

Will o své otázce hodně přemýšlel. Naše nabídky a návrhy odmítal. Až doteď ji držel v tajnosti. A teď byl nařadě.

Vystoupil se staženým obličejem. Jednou rukou si nervózně popotahoval nohavici.

„Pomůžete nám všem, nejenom bohatým?“

Ta otázka jako by zazněla daleko silněji, než odpovídalojeho tenkému hlásku. Veškeré šeptání, šoupání nohamaa popotahování utichlo. Položila jsem Willovi ruku na záda.

„Pomůžeme vám všem,“ řekl An Serat a hangár vybuchlpotleskem.

Opravdu pomohli nám všem. Z mé doby, z roku 2122,jsem se mohla ohlédnout na téměř sto let postkontaktovéhistorie a s plným přesvědčením říct, že svůj slib dodrželi.Svou lékařskou a zemědělskou technologii poskytovalizdarma každému, kdo o ni požádal. Tehdy ustoupili do pozadí a dovolili nám vytvořit svět, kde se téměř každé narozené dítě dožilo stáří. Ať jsem vedla s Invidi jakékoli spory ohledně toho, jak opustili Jocastu, ať jsem měla jakékolipochybnosti o rovnoprávnosti lidí v Konfederaci, nemůžu popřít, že bez nich bychom Zemi tak rychle do pořádku nedali. Možná bychom ji nedali do pořádku vůbec.

„Teď se vydáme do oblasti přistání a krátce se podíváme na lodě a invidijskou ambasádu.“ Starší asistent si utřelčelo složeným kapesníkem a uvolnil si límeček.

Děti se začaly vytrácet ven. Já jsem vstala a odstrčila židle před sebou, abych se dostala dopředu, vedle An Serata.Tyčil se nade mnou. Zapomněla jsem, jak jsou Invidi vysocí.

„Mám otázku,“ řekla jsem.

DeLucca se otočil ode dveří, kterými vyprovázel ven děti. „Čas na otázky vypršel,“ řekl.

„Je jenom krátká,“ řekla jsem. „An Serate, mohou Invidi cestovat v čase?“

DeLucca se na Invidi s očekáváním zadíval, a když senedočkal odpovědi, dotkl se svého ucha a přikývl. „Myslím, že to je trochu mimo rámec tohoto setkání, slečno… Valdonová. Půjdeme dále s prohlídkou?“

Ignorovala jsem ho a dál mluvila na An Serata. „Myslím, že se mnou o tom chcete mluvit stejně tak jako já s vámi. Vy víte, kdo jsme.“

DeLucca kývl na jednoho asistenta, který se natáhl pomé paži, ale Murdoch mu zastoupil cestu.

„Ona není nebezpečná,“ řekl tiše.

Invidi stále nereagoval.

Will mě zatahal za ruku. Většina ostatních odešla. Zvědavě se díval na Invidi, ale zjevně víc chtěl vidět lodě. „Pojďte, Mario. Uteče nám ta nejlepší část.“

Invidi se zakymácel a povrch jeho skafandru se rozvlnil, jak se pod ním pohybovala chapadla.

„Budeme mluvit,“ řekl.

Otočila jsem se k DeLuccovi. „Sami. Prosím.“

Zadíval se na mě. „Nemožné. Nevíme…“

„Toto je správné. Pouze tento jeden mluví,“ přerušil hoAn Serat. DeLucca se začal radit se svým sluchátkem a potom kývl na ostatní asistenty. Ti ode mě pomalu ustoupili.

„Mario…“ Will skoro brečel frustrací.

„Můžeš jet se mnou.“ DeLucca mu poklepal na rameno. „V prvním džípu.“

Murdoch se usmál na Willa. „Běž, kamaráde, my tě doženeme.“

Will na mě vrhl pohled, ve kterém se zračila zmatenázlost nebo prosba – nepoznala jsem, co z toho. Potom odešli, spolu s druhým Invidi a s asistenty. Zůstal tu jen AnSerat, Murdoch a já.

Šestnáct

„Víte, kdo jsme?“ řekla jsem.

„Já… my jsme našli vaši loď,“ odpověděl Invidi. „Poznávám vás. Nepoznávám vás.“ An Seratovi se nějak podařilo podívat se na Murdocha, aniž by se byl pohnul.

„Já přišel později,“ řekl suše Murdoch. „Poslalo mě vaše budoucí já.“

Údaje o Murdochovi v Kalypsó 11 nebyly, takže o němtenhle Serat nevěděl.

„Potom víte, že jsme tu uvízli, mimo naši vlastní dobu,“ řekla jsem. „Protože hyperpohon naší lodi je nefunkční.Chtěli bychom vás požádat o pomoc s jeho opravou a návratem do naší doby.“

An Serat se mírně posunul. „Vaše loď obsahuje mněznámé elementy. Povězte mi více o Kalypsó.“

Na chvíli jsem byla ohromená, ale potom mi došlo, žeurčitě viděl specifikace Kalypsó 11, které zahrnovaly i původ jejího motoru.

„Použili jsme motory z Kalypsó. Vy jste ji poslal… pošlete na Jocastu.“

„To je…,“ začal Murdoch ve snaze pomoci, ale Serat hopřerušil.

„Já vím. Kdo jsou Spáči?“

Murdoch přistoupil blíž ke mně. „Můžeme mu tohlevšechno říkat?“ zamumlal.

„Viděl záznamy,“ řekla jsem koutkem úst. Znovu jsemzvýšila hlas a obrátila se na Serata.

„Spáči jsou lidé, kterým pomůžete odletět ze Země. Použijete jejich loď, Kalypsó, abyste dostal hyperpohon k námdo budoucnosti.“

„O lodi vím.“ Seratův reproduktor zněl netrpělivým tónem, který v budoucnosti odstraní. „Nevidím tak daleko,jako je váš čas. Cesty jsou silně zastřeny.“

Sama jsem se cítila netrpělivě. „Pomůžete nám vrátit sezpátky? Já nemám nástroje na opravu motorů, vy ano. Musíme se vrátit. Jsou věci, které potřebujeme udělat.“

„Chápu prostředky, ale ne…“ Seratova slova nedávalasmysl. Měla jsem pocit, že si mluví sám pro sebe.

Murdoch zachytil můj pohled a udělal bezmocné gesto. „Povězte mi o Seratovi na vaší cestě,“ řekl už normálně An Serat. „Jsem dlouho strážcem cestovních drah?“

„Nerozumím,“ řekla jsem.

„Vaše záznamy to nazývají sítí.“

Murdoch se zamračil. „Ale vy nejste…“

Odkašlala jsem si, abych ho přerušila. „An Serate, jemožné provádět skoky mimo síť?“

„Není to způsob Invidi.“

„Ale my jsme se sem dostali, takže jste musel ten skoknějak zařídit.“

„Tento čin je dosud bez cesty. Nemohu říci.“

To nebylo dobré. Nevěděli jsme, co chtěl, kolik mu toho máme říct. Proč se, například, zdálo, že chce své jednání utajit před ostatními Invidi?

„Velice bychom ocenili nějakou pomoc s návratem tam,odkud jsme přišli,“ řekla jsem. „Vzhledem k tomu, že vy… tedy vaše budoucí já… jste zodpovědný za to, že jsme sesem vůbec dostali.“

„Přeji si vědět víc,“ řekl An Serat.

Podívala jsem se na Murdocha. Tohle jsme nečekali. Invidi normálně nevyzvídali ani nepožadovali informace.Nebyla jsem si jistá časovou fyzikou, ale zdravý rozum napovídal, že čím méně toho řekneme An Seratovi o budoucnosti, tím lépe.

„Nemyslím, že by to byl dobrý nápad,“ řekla jsem.

„Je tohle názor vás všech?“ zeptal se Murdoch. „Můžeme mluvit s ostatními?“

„Já vedu tuto skupinu,“ řekl Serat. „Já mluvím.“

Aspoň tohle bylo jasné.

„Ostatní by neměli vědět,“ dodal.

Na stanici jsme viděli konflikt mezi An Seratem a ostatními Invidi. An Serat byl v budoucnosti pokládán za nekonformního. Možná pro ně představoval problém vždycky. Přála jsem si vědět víc o pozadí konfliktu mezi Seratem a AnBarikem, který, jak se zdálo, reprezentoval ostatní Invidi.

„Vědět co?“ řekl Murdoch. „Přece jim o nás řeknete, nebo ne?“

„Můžete jít.“

„Cože?“ Zvýšila jsem hlas. „Nemůžete nás jen tak poslat pryč. My sem nepatříme.“

„Vy si děláte legraci,“ řekl Murdoch. Upíral na Seratachladný pohled. „Pošlete mě o sto let zpátky a potom mětu necháte? To tedy ne.“

Dveře se rozletěly. Stál tam důstojník v modré čepiciOSN a dva ozbrojení vojáci. Na okamžik jsem myslela, žejim An Serat poslal signál a oni na něj reagovali.

Ozbrojenci okamžitě zkontrolovali všechny kouty místnosti. Když se ujistili, že tam kromě nás nikdo není, zastavili se a namířili na nás zbraně.

Potom vstoupil další voják. Ten nesl krabici se senzorovým vybavením.

„Omluvte nás,“ řekl důstojník, ale vůbec to neznělo jako omluva. Mírně se uklonil An Seratovi. „Z této budovyněkdo vysílá nepovolený elektronický signál.“

To vyrušení mě rozčililo. „Kromě nás tu nikdo není.“

„Bude to jen chvilička, madam.“

Voják se senzorem postupoval dál, dokud nebyl přímopřede mnou. Tichý muž s opáleným obličejem. Kývl nadůstojníka a ten řekl: „Budu vás muset požádat, abyste semnou šla ven, madam.“

„Cože?“ Podívala jsem se na něj a na projektilové zbraně, které na nás mířily. Chladné, hrozivé trubky.

„Naše vybavení ukazuje, že zdrojem signálu jste vy. Chápejte, musíme být opatrní. Jestliže je to nějaký omyl, omlouváme se, ale pro tuto chvíli budete muset jít s námi.“

Střetla jsem se s Murdochovým pohledem a on mírnězavrtěl hlavou.

Nechali jsme tam An Serata stát. Jeden voják šel předemnou a druhý za Murdochem. O jakém „signálu“ to mohli mluvit? Transpondér byl pryč, seouraský implantát bylv pořádku – že by Levinův průkaz spustil jiný, neznámýbezpečnostní systém?

Během našeho hovoru s An Seratem se zatáhlo a ochladilo. Druhý Invidi stál venku se třetím vojákem. Vidělajsem malé postavičky seskupené kolem vozidel na kontrolním bodě, ze kterého se šlo na vzdálenou ranvej. Dětská prohlídka měla začít.

„Co je to za signál?“ zeptala jsem se muže se senzorem.Zadíval se na důstojníka, ale neodpověděl.

„Vyprázdněte kapsy,“ zněl další rozkaz.

Udělali jsme totéž, co u brány. Náramkové hodinky, průkaz, hřeben, lístky na autobus. Důstojník každý z těchtopředmětů předal ke kontrole několika senzory.

„Tady je to, pane.“ Voják zvedl můj průkaz. „Nevím, jakse to dostalo přes hlavní detektory. Možná časový spínač.“

„K čemu slouží ten signál?“ Důstojník se mě zeptal zdvořile, ale oči měl tvrdé a jeho mladá tvář byla napjatá.

„O žádném signálu nic nevím. Pokud je mi známo, jeto normální průkaz.“

„Říká pravdu,“ řekl Murdoch. „Přišli jsme jenom kvůlisetkání s mimozemšťany.“

„Co je to za signál?“ zeptala jsem se znovu.

Důstojník konečně souhlasně kývl a voják odpověděl: „Nějaká aktivační sekvence.“

Důstojník promluvil do mikrofonu: „Vyhlašuji poplach. Máme tu možnou situaci Tygr.“ Zaryl prsty do mépaže. „Aktivační sekvence pro co? Pro bombu? Proútok?“

„Povídám vám, že nevím. Bille?“

Zavrtěl hlavou. „Nemám tušení.“

Levin s těmi průkazy musel něco udělat, aby nás chytili. Ten zatracenej parchant!

„Půjčila jste někomu v nedávné době svůj průkaz? Ztratila jste ho z dohledu?“ Sypal to ze sebe o překot, v našinevinu očividně nevěřil. Znovu promluvil do svého límečku: „Přišel s nimi ještě někdo?“

„My…“ Chtěla jsem začít o Levinovi, když vtom miv hlavě něco docvaklo. Něco o dárcích a o balení vlastníchzavazadel.

Vytřeštila jsem oči na Murdocha. „Aktivace. Dárky.Bille, Levin dal Willovi čepici.“

„Ano, ale…“ Z jeho obličeje se postupně vytratila pochybnost.

„Musí se jí zbavit.“

Murdoch se otočil k důstojníkovi a rázem už nebyl obyčejný návštěvník – rovný mluvil s rovným. „Poslouchejtemě. My jsme to nenaplánovali, ale myslíme, že dítě, které přišlo s námi, by mohlo mít bombu nebo něco podobného. Řekněte, ať mu vezmou čepici a kryjí se.“

„Čepici?“

„Je na ní kovový odznak. Myslíme, že to zařízení jev něm.“

Důstojník se zadíval na vojáka se senzory. Ten přikývl.

„Je to možné.“

„Zablokujte ten signál. Vyrušte ho,“ řekla jsem.

Důstojník mluvil s velením. Trvalo to nekonečně dlouho. Potom se signálový operátor zamračil.

„Pořád to běží. Je to…“

Vytrhla jsem důstojníkovi svůj průkaz a mrštila s nímo zem. „Střelte do té zatracené věci.“

Zadíval se na mě a potom vytáhl pistoli, namířil a vystřelil. Po druhé ráně se kartička rozletěla. Operátor zavrtěl hlavou. „Přestalo to, ale na druhém konci je nějaká reakce.“

Postavy za kontrolním bodem jsem už neviděla. Už byly aspoň o sto metrů dál na ranveji.

„Plný poplach,“ řekl důstojník do svého límečku. Nadruhé straně vody se rozezněly sirény. „Situace Tygr potvrzena. Všechny mobilní spojovací jednotky ať se vrátí nazákladnu. Jednotko Random Dvě, hlášení.“

Murdoch se otočil k Invidi. „Doporučuji vašim lidem,aby podnikli opatření.“

Mimozemšťan promluvil. Měl jiné zabarvení hlasu nežAn Serat. „Rozumím vaší radě.“

„Vy víte, co přijde.“ Otočila jsem se k Invidi. „Ať je tocokoli, zastavte to.“

Stříbrný skafandr se rozvlnil.

„Nemůžou kontaktovat Random Dvě – to je džíp, kdeje vaše dítě,“ řekl operátor. „Posíláme pozemní jednotku…“

Víc už jsem neslyšela, protože v příštím okamžiku jsemvyrazila bránou a po hrázi. Nepřemýšlela jsem. Za mnouzněl do větru Murdochův výkřik.

„Není ozbrojená!“

Tvrdý asfalt, pálící plíce. Šedé nebe nad hlavou. Nikdyjsem nebyla sprinterka, ale přísahám, že doběhnout k další bráně mi netrvalo ani deset vteřin.

„Tudy nemůžete.“ Pevný mladý hlas, paže, která mi zahrazuje cestu. Bez přemýšlení jsem vykopla. Kdosi zaklel.Protáhla jsem se úzkou mezerou a přede mnou se objevilmakadam. Čtyři džípy dojely k nízké budově. Pátý byl pořád ještě uprostřed ranveje – otočil se a vydal se za ostatními. Z jiné budovy k osamělému džípu vyrazil další,s opancéřovanými vojáky.

Běžela jsem a zuřivě mávala. Copak neslyší sirénu? Zahoď to, Wille. Zahoď…

Bomba vybuchla.

V jednom okamžiku tam ten džíp byl. Potom se objevilmalý, nesnesitelně jasný záblesk. Džíp, který se k němublížil, vyletěl do vzduchu a mě něco silně udeřilo.

Zazněla jediná vysoká nota, kdesi daleko. To odvedlomoji pozornost od snahy pokusit se někam dostat a něcoudělat.

Pocit nárazu – něčí ruce na mých ramenou, třesou semnou. Bolest ve tváři, když se otírá o zem. Oči, otevři oči.

Seděla jsem na makadamu. Zaostřila jsem na Murdochův obličej přede mnou. Jeho ústa se pohybovala, ale jájsem neslyšela, co říká. Prsty mě svědily a stíny v koutcíchmých očí byly podivně zabarvené. Všechno přehlušovalten vysoký tón.

Ukázala jsem si na uši a zavrtěla jsem hlavou. „Neslyším.“

Murdoch vytvaroval na rtech: „Jsi v pořádku?“

Přikývla jsem. Unaveně si sedl vedle mě a dal si hlavudo dlaní.

Tam, kde byl ještě před několika vteřinami makadam,byla teď kulatá, sklovitá jizva. Uprostřed byla proláklina,do které prosakovala mořská voda, a kolem oblasti exploze byl podobně propadlý prstenec. Nechápala jsem, jakmohl tak silný výbuch zasáhnout tak malou oblast, dokudmi nedošlo, že Invidi museli explozi nějak odhalit a omezit, nebo možná nasměrovat směrem vzhůru. Já jsem byla na okraji téhle omezující oblasti a zřejmě jsem pocítilazačátek rázové vlny. Letiště a všichni, kdo na něm byli, byli zachráněni.

Kromě dvou nejbližších džípů.

Murdochovo rameno se srazilo s mým. Plakal s tváří zabořenou hluboko mezi kolena. Chtěla jsem ho držet, alemoje paže se odmítaly hýbat. Seděli jsme tam v mrtvémtichu, dokud nedorazili vojáci.

Sedmnáct

Strčili nás do malé, holé místnosti jedno patro nad zemív jedné budově nad makadamem. Snažili jsme se to vysvětlit, ale nikdo neměl čas nás poslouchat.

Podívala jsem se z okna a pokusila se uspořádat své myšlenky, které se hnaly v nesmyslných kruzích. Tak jako lidé a vozidla dole – všichni se pohybovali po okraji místaexploze, ale dosud se neodvažovali dovnitř. Byl tam přílišvelký žár.

V tuhle chvíli už to Grace musí vědět.

Při téhle myšlence na mě dolehlo všechno ostatní. Tomy jsme sem přivedli Willa, a teď byl mrtvý. Na ničem jiném nezáleželo.

Cítila jsem, že se začínám třást. Zatápala jsem kolem sebe a Murdoch zvedl hlavu. Řekl něco, co jsem pořádně nezaslechla. Potřebovala jsem zvracet, ale v místnosti nebylzáchod, dokonce ani umyvadlo.

Dala jsem si obě ruce před pusu a opřela jsem se o chladné sklo okna, které nešlo otevřít.

Nebe ještě víc potemnělo a vojáci rozsvěcovali kolemmísta exploze světla. Druhá budova terminálu, na vzdálené straně spáleniště, vyvázla beze škod. Po mé pravé straně se vlnilo šedé moře a ještě dál byla světla a davy vozidel a lidí na pobřeží. Nad nimi přelétaly helikoptéry, rojčerného hmyzu na okraji bezletové zóny. Po mé levé straně se táhl neporušený makadam až k čekajícím invidijským lodím.

Snažila jsem se soustředit na tvar lodí, na jejich velikost – sahající od malých runaboutů po jachty o velikosti raketoplánů a jednu větší loď, kterou jsem nikdy předtímneviděla. Možná je během příštích sta let přestali používat, nebo možná že jsme na Jocastě byli příliš daleko, nežaby k nám posílali takové lodě…

Na tom nezáleží. Na ničem nezáleží.

Otočila jsem se. Murdoch se díval do stropu.

„Oni myslí, že jsme to udělali my.“ Asi jsem musela křičet, protože bolestně zamžikal.

„Co jsi čekala?“ Jeho hlas byl tlumený, ale slyšitelný.

„Jak si můžou myslet, že bychom do toho zapletli ty děti?“ Sevřelo se mi hrdlo a musela jsem se obrátit zpátkyk oknu.

„Levin s tím problémy neměl.“ I když jsem Murdochaslyšela jen napůl, jeho hlas byl tvrdý. Prkenně vstal, přešel k oknu a opřel se o parapet. Jeho oči, bezútěšné a omámené, přejely scénu dole.

„Myslel jsem, že jsem viděl pěkný kus galaxie, ale…“ Zakašlal a opřel se čelem o sklo. „My nejsme milý druh, žene? Nikdy jsem si neuvědomil, jak…“

„Myslíš, že to plánoval od začátku?“

Pokrčil rameny. „Nevím. Možná tu věc měli, ale nedokázali přijít na to, jak ji sem dostat.“

„Jak…“ Selhal mi hlas.

„Já nevím, jasný? Nějaký nanobrouk, který prožral obal.Teď už na tom nesejde.“

Podívala jsem se na invidijské lodě. „Je čas jít domů, Bille.“

Sledoval můj pohled. „Nebuď hloupá.“

„Je to jediná šance, kterou dostaneme. V tuhle chvíli užbude Levin pryč. Můžeme hnít zbytek života ve vězení jedenadvacátého století, nebo můžeme sebrat jednu tu jachtu a utéct.“

Murdoch se na mě konsternované zadíval. „Ježiši, ty tomyslíš vážně. Tak pro začátek, nemůžeš používat invidijskou loď.“

„Jak to víš? Zatím nikdo neměl možnost to zkusit.“

„A co Grace? To ji tady takhle necháš, ani jí to nezkusíš vysvětlit?“ Znovu ztišil hlas a podíval se ke dveřím. Musela jsem napínat uši, abych ho v tom zvonění slyšela. „Anise jim nepokusíš pomoct chytit Levina?“

„Co teď můžu pro Grace udělat? Je to moje vina, že jeWill mrtvý. Myslíš, že bude chtít slyšet, co jí chci říct?“

„To není… Já nesnesu myšlenku, že bychom utekli. Toje, jako bychom ji opustili.“ Utrpení mu ztišilo hlas.

„Buď tohle, nebo opustíme naši vlastní dobu. Opustíme všechny na stanici. Protože za tohle budeme pod zámkem až do smrti.“

„Ne když jim dáme dost důkazů, aby dostali Levina.“

„To si vážně myslíš, že to dokážeme? Myslíš, že na toLevin bude čekat?“ Ne, to ani kvůli Graceiným penězům.

Opřel čelo o okno a přejel si rukou po hlavě. Sklo se zamžilo jeho dechem.

„Do prdele s tím vším. Nemáme skutečný důkaz…“

Polkla jsem.

Ustoupil od okna. „Tak to uděláme. Nemáme kam jít,jen kupředu. Jaký máš plán?“

„Já, no…“ Nic mě nenapadalo. „Když půjdu na záchoda odvedu pozornost strážného, můžeš se dostat ven a… přikrást se za něj.“

Svaly na jeho tváři se trochu uvolnily. „Potřebuješ osvěžit protiteroristické eventuality.“

„Ty máš lepší nápad?“

Chvíli přemýšlel. „Nemohla bys odsud zkratovat zámek?“ Prohlédla jsem stěny a strop. Jediný zdroj světla byl vsazený do stropu za skleněným panelem. Příliš vysoko, nežabych se tam sama dostala. Vypínač musel být mimo místnost. Žádná bezpečnostní kamera, leda by byla schovanáve světle. Neměli jsme žádné nástroje na odšroubováníkrytu nebo vytržení nástěnných panelů, abychom našlidráty. Mohla bych si stoupnout Murdochovi na ramenaa pokusit se ho rozbít nebo páčit prsty…

„I kdybych měla nářadí, nemáme čas. Určitě si pro náspřijdou brzy.“

Přikývl. „Jediný důvod, proč jsme ještě tady, asi bude,že nás chtějí udržet dál od médií. Běž na záchod, a až sebudete vracet, já po něm skočím.“

„Jak se tohle liší od toho mého plánu?“

„Dobrá, dobrá, nejsem v kreativní náladě.“ Vrátil sek oknu a posadil se na podlahu. „Jsem tady, v nevýhrůžné pozici.“

„To neznamená, že v ní i zůstaneš.“

„To je bojová psychologie. Věř mi.“

„Hej!“ zvýšila jsem hlas. „Hej, otevřete! Haló?“

Dveře se otevřely. Stál za nimi ostražitý mladý voják.Nevypadal o moc starší než Vince a působil i stejným osamělým a podvyživeným dojmem.

„Potřebuju na záchod.“

S pochybami se na mě podíval. Oči mu těkaly na Murdocha a zase zpátky.

„Vyčurat se,“ dodala jsem. „Však víte.“

„Za chvíli pro vás přijdou. Do té doby počkejte.“

„Nemůžu to vydržet. Můžu to udělat na podlahu, ale topak budete muset vysvětlovat.“

Povzdechl si. „Dobře. Ale nemůžete jít oba najednou,“ řekl Murdochovi.

„Já počkám.“

Voják mi hlavní pušky pokynul, abych vyšla ze dveří.Přitom si dával pozor, aby měl Murdocha ve volné palebné dráze. Ten kluk se ve svojí práci vyznal – dostat se odsud by mohlo být těžší, než jsem myslela. Ale pořád to bylo nekonečně snazší než z místa, kam nás chtěli vzít potom, ať už to bylo kdekoli.

Na záchod se šlo dolů po betonovém schodišti a potompřes půl chodby v přízemí, která se, jak se zdálo, táhla přescelou budovu. Na obou koncích byly zeleně označené východy.

Voják mi dovolil přivřít dveře kabinky.

„Jak se jmenujete?“ zeptala jsem se zevnitř.

„To vám nemůžu říct.“

„Zákaz osobní komunikace s vězni, že?“

Nic víc neřekl; zpátky nahoru po schodech jsme šli mlčky. Neviděla jsem žádné bezpečnostní kamery, mohly býtale vestavěné do stěn. Nebylo rozumné myslet si, že v letištní budově žádné nebudou.

Když jsme se blížili ke dveřím, srdce mi bolestivě poskočilo návalem adrenalinu. Dech mi selhal, jako když seucpou trubky, a já zapomněla na všechno ostatní.

„Do prdele.“ Skočila jsem ke dveřím. Můj náhradní inhalátor, to jediné, co nám nechali, měl Murdoch pořád ještě v kapse.

„Hej!“ Strážného to překvapilo stejně tak jako mě.

„Astma,“ zasípala jsem a škrábala prsty po klice. „Lék jeuvnitř.“

Byl to ošklivý záchvat. Zhroutila jsem se na veřejea marně lapala po dechu. Uvědomovala jsem si, že vojákodemyká dveře, jak nejrychleji může. Potom je otevřel a jáse vpotácela dovnitř. Něco do mě velkou silou narazilo, ažjsem upadla.

Skrz nejasné burácení jsem slyšela nadávky a zvuky zápasu, ale jediné, co jsem mohla dělat, bylo lapat po vzduchu.

Potom mi Murdoch přitiskl na nos a ústa inhalátor. Raz,dva. Pomalé, lehké nádechy. Raz, dva.

Jedna, dvě postavy na podlaze. Jedna byla nehybná,druhá se hýbala. Posadila jsem se. Ten, kdo se hýbal, bylMurdoch. Zaúpěl a překulil se, potom začal vojákovi prohledávat kapsy. Z nosu mu kapala krev na mladíkovu zelenohnědou maskovací uniformu.

„Promiň. Moc jsem ti nepomohla,“ řekla jsem.

„Vůbec jsi mi nepomohla.“ Popotáhl a utřel si nos dorukávu. Začal vojákovi rozvazovat boty. „Snad jsem munezlomil čelist.“

Podívala jsem se na vojákovu tvář. Oči měl klidně zavřené, ale rty měl zkrvavené a červená naběhlá podlitinav dolní části obličeje tvarově odpovídala pažbě pušky. Pardon, pardon.

Murdoch mu svázal ruce tkaničkami, zul mu boty, odepnul opasek a vytáhl mu z kapsy na hrudi vysílačku. Utřelsi z obličeje většinu krve a postavil mě na nohy.

„Pojď. Radši zmizíme, než přijdou na to, že je mimo.“ Boty a opasek nechal za dveřmi. Čepici OSN si narazil nahlavu a pušku si strčil do podpaží. Na jednu dvě vteřinyby kamery mohl oklamat.

Chtěli jsme se dostat z budovy a vydat se k oceánskému konci makadamu, kde stály invidijské lodě. S trochouštěstí budou čekat, že se vydáme opačným směrem, k branám u hráze. K východu z budovy jsme se dostali bez incidentu.

„Běž dál,“ procedil za mnou Murdoch skrz zaťaté zuby.Vyklouzli jsme ven.

Večer přišel brzy a z šedého nebe padal slabý déšť. Polevé straně se na místě exploze převalovala pára. Před námi byly ve stínu vysoké, zaoblené siluety invidijských lodí. Hlavní oblasti nalevo od nás a za námi zalévalo světlo,ale místo, kde jsme byli my, bylo díky tomu naštěstí ještětmavší. Kromě tichého šumění deště jsme slyšeli zvuk hlasů a burácení motorů. Strážný na druhém konci budovyse podíval na světla. Viděli jsme, jak mluví do svého límečku, potom vrtí hlavou a kousek přechází. Ve vzduchuse vznášel vlhký, kovový pach.

Boty jsme měli okamžitě promočené skrznaskrz. Čvachtaly na mokrém asfaltu. Ohlédla jsem se. Strážný se otočil a mířil ke dveřím. Jak dlouho potrvá, než se rozezníalarm?

Invidijských lodí bylo celkem pět. Tři kosočtvercové raketoplány – kterýkoli z nich bychom asi zvládli – a dvě jednomístné jachty. Raketoplány by nemusely mít hyperpohon, takže jachty představovaly lepší možnost. Ta nejbližšíse tyčila alespoň dvacet metrů nad nás na své delší ose. Také měla tvar kosočtverce, ale protaženého a vybouleného.

Skrčili jsme se ve stínu jednoho z raketoplánů vedlejachty. Snad neměly poplašné systémy, které se spouští popřiblížení vetřelce.

„Co budeš dělat, když budou uvnitř?“ zamumlal miMurdoch do ucha.

Opíral se mi o rameno a bok. Jeho tělo vyzařovalo teplo,což bylo po tom studeném dešti docela vítané. Doufalajsem, že si Henoit nevybere tuhle chvíli na to, aby se objevil.

„Myslím, že jedna nebo druhá jachta bude prázdná. Víme, že expedici vedl An Serat. Měl by mít vlastní loď.A pravděpodobně bude ještě pořád v hlavní budově.“

„A když ne?“

„Můžeme ho požádat, aby šel ven a promluvil si s námi, a potom kolem něj proběhneme. Můžeme mu vyhrožovat zbraní…“

„Tohle,“ řekl a potřásl puškou, „ho nevyděsí.“

„Dobře, tak ho požádáme, aby šel ven a promluvil s námi. Ale stejně myslím, že jsou prázdné.“

Murdochův hlas ztvrdl. „Tak jdeme na to. Kterou?“

Ukázala jsem na tu bližší.

Pokrčil rameny a zaujal pozici dál u boku raketoplánu.Odtamtud by měl vidět každého, kdo přijde z budov.

Na lodi nesvítila žádná světla, venku ani uvnitř. Zakopla jsem o houbovitý materiál, který tvořil prstenec kolemzákladny, ale nic se mi nestalo. Abych se mohla přiblížitk lodi, budu na něj muset vylézt. Kde byl vstupní průlez?Která část byla přechodová komora?

Na tvář mi dopadal studený déšť. Vnější trup lodi byl nadotek chladný, ne však zas tak chladný, jak by byl kovový povrch. A nebyl ani hladký – brázdilo ho množství malých cestiček.

Rychle jsem obešla celou loď a přitom po ní přejíždělarukama. Žádné páky, vypínače, rukojeti, a dokonce anisvary – jen ten podivný vzor. Byla jsem promočená, třásla jsem se a ruce jsem měla tak zkřehlé, že bych průlez stejně asi nedokázala otevřít.

„Co se děje?“ Murdoch se vynořil ze tmy.

„N… nejde to otevřít,“ řekla jsem a cvakala přitom zuby. „Na povrchu nic není.“

„A do prdele.“ Jeho hlas zněl, jako by se díval jinýmsměrem.

Taky jsem se ohlédla a uviděla jsem víc světla než předtím. Rozlévalo se kolem invidijských raketoplánů i pod nimi. Reflektory teď zářily i kolem budov, nejenom na makadamu. Ozývaly se zvuky motorů a křik. Zjistili, že jsmepryč.

Přeběhla jsem ke druhé jachtě. Zakopla jsem o houbovitou základnu a skoro se rozplácla na zemi. Murdoch šelopatrněji.

Také povrch této druhé jachty jsem ohmatala, drobnécestičky v materiálu, díky kterým působil na omak spíš jako kámen než jako kov. Ale tenhle měl jinou, tvrdší texturu. Nebo to možná byly ty moje zkřehlé prsty.

Nedaleko od nás se ozval ostrý hvizd a štěkot psů. Zabušila jsem na lodní trup, bylo mi jedno, jestli je tam Invidi nebo ne. Lidé, kteří zabili Willa, a lidé, kteří nás pronásledovali s puškami, mi přišli mnohem cizejší.

„Pusťte nás dovnitř! Prosím!“

Trup se pod mými dlaněmi otřásl. Přece jsem nemohla mít dost síly, abych s ním pohnula? Jeho povrch sezačal hemžit – všechny vzory se pohnuly, jako kdyby mipod rukama lezly milióny nitkovitých červů. Odtrhlajsem se od něj.

„Co je?“ zazněl mi u ucha Murdochův hlas.

„Pohnulo se to. Jako by…“

Můj hlas odumřel. Nad námi se v povrchu trupu objevil kulatý, temný otvor. Sáhla jsem nahoru a ohmatala dolní okraj, který byl na úrovni vršku mé hlavy. Hrana bylahladká. V prostoru za ním jsem nemohla nahmatat vůbecnic, ale zdálo se, že je tam teplejší vzduch.

„Vyzvedni mě.“ Nastavila jsem Murdochovi patu.

Chvíli se nedělo nic, a potom jeho teplá ruka sevřelamůj kotník. Podstrčil mi rameno pod koleno a zabral. Zanámi sílil zvuk motorů. Džípy.

Vsoukala jsem se do invidijské lodě a překulila se na tvrdý povrch, který se mírně svažoval dolů. Uvnitř bylo teplo a sucho. Povrch na dotek mírně hřál. Potom se rozsvítilo matné zlaté světlo, které jako by vycházelo ze stěn,podlahy i stropu malé kabiny. Měla jsem podivný pocit,jako bych byla vystavená cizím pohledům.

Její invidijský majitel se tu nemohl cítit nijak dobře, šířka i výška jen o málo přesahovaly pět metrů.

Najednou se objevila Murdochova hlava, když vyskočila zachytil se lokty za vnitřní okraj. „Jsi v pořádku?“

„Nikdo tu není. Vlez dovnitř.“

Jeho hlava zmizela, klouby prstů na okraji zbělely námahou, potom se vyhoupl nahoru a horní polovinou tělase vtlačil do kabiny. Chytila jsem ho vzadu za kalhoty a zabrala. Dostal dovnitř i nohy.

Jediné, co tu působilo trochu povědomě, byl pás vrypůa čar, který se táhl podél jedné stěny ve výšce hrudi. Jinakbyly veškeré povrchy z téže gumovité, mírně porézní hmoty jako základny venku, pouze teplé na dotek. Vítané teplo, po tom chladu a mokru.

„Vážně myslíš, že tuhle věc dokážeš přimět, aby nás odvezla domů?“ Rozhlížel se po úzkém prostoru.

Venku někdo zakřičel. Příliš blízko.

„Krucinál.“ Rychle jsem se otočila k pásu vrypů. Přikládala jsem dlaň na jeden za druhým ve snaze najít potvrzení inicializace. Při třetím pokusu osvětlené povrchymírně zapulzovaly. Na stěnách zablikaly jasnější oblastia fleky. Na místě, kterého jsem se právě dotkla, zářila plocha ve tvaru mé ruky. Znovu jsem se jí dotkla a s výkřikem jsem ruku stáhla.

Povrch mě štípl jako elektrický výboj, ale to nebylo to,co mě překvapilo; s fyzickým kontaktem přišel totiž ještějiný druh doteku. Cítila jsem, jak mi cosi šplhá po paži,rozptyluje se a potom mě dráždí uvnitř hlavy. Nebyl to invazivní hlas, jaký používali Seouras, ani snový stav Henoitovy přítomnosti. Byla to spíš otázka:

Ahoj? Jsi připravená?

„Co to…,“ zanadával Murdoch, když se podlaha vydulavzhůru a srazila nás ke stěně, kde pulzoval ovládací panel.

„Myslím, že se to aktivovalo.“ Můj hlas zněl tlumeně,protože jsem byla přitisknutá k jeho rameni. Odstrčila jsemho a zjistila, že podlaha je nyní stěnou a průlez zmizel. Pásvrypů se zploštil směrem dolů a ven ze stěny a změnil sev něco, co silně připomínalo konzolu umístěnou mírněpod výškou pasu. Zvenčí jsme nic neslyšeli; hučení se změnilo v nevyrovnané mručení, které mi připomínalo kočičí předení. Povrch pod námi mírně vibroval.

Murdoch velice opatrně vstal a ohmatal stěnu. „Kde jeprůlez?“

Kabina se znovu naklonila a my jsme se oba rozpláclina zemi hlavou napřed.

„Co je sakra tahle věc?“ Vzal mě za loket, když jsem sepřed „konzolou“ zvedla na kolena.

Před obličejem mi teď zářil otisk mé dlaně. „Polož semruku.“

„Sem?“ Pod jeho širokou dlaní záře zmizela.

„Cítíš něco?“

„Takové jako bzučení. Podívej, nemáme čas hrát si… Aha.“ Došlo mu, že otisk lidské dlaně by v invidijské lodineměl co pohledávat.

„Objevilo se to, když jsem se před chvilkou dotklakonzoly.“ Teď když jsem se na ni pořádně podívala, zdálo se mi, že ten vzorec vrypů je mi nějak povědomý. Rytmus světel byl pravidelný, malá a modrá prokládaná většími oranžovými záblesky. Takové záblesky jsem už nanějaké konzole viděla, ale bylo to už před delší dobou.Tak nějak jsem si vybavovala, že to nevěstilo nic dobrého.

„Stabilizuj vnitřní inerciální kompenzaci,“ řekla jsemnahlas. Nic se nestalo.

„Není tu audio,“ řekl Murdoch. „Neměly by být tyhlelodě přizpůsobené pilotům?“

„V naší době ano, ale tyhle jsou o sto let starší. V našídobě bychom se do invidijské lodě nedostali, protože ji může otevřít jenom její majitel. Možná že v téhle době Invidi ještě nemají tak pokročilé klonovací techniky.“

„Tohle že dělají?“ Murdoch vypadal, že se mu dělá trochu špatně. „Já myslel, že jenom vkládají do rozhraní osobní značky.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Pokud vím, začínají se stejnýmzákladním genetickým materiálem, jaký mají oni sami. Víš,tak jako my jsme geneticky blíž pozemským stromům nežjakémukoli mimozemskému humanoidovi.“

Položila jsem ruku na otisk dlaně a zavřela oči. Odolávala jsem nutkání odtrhnout ji při počátečním šoku a brnění. Mysli hezky. Ahoj, já jsem tady a chci letět domů.

Nic se nestalo a já přemýšlela, jestli to napoprvé nebylomyl.

„Když jsi navrhla, že ukradneme invidijskou loď a poletíme domů, předpokládal jsem, že už jsi někdy v nějakébyla,“ řekl Murdoch. „Během těch roků, co sis hrála sesystémy, jsi přece na něco přijít musela. Nenapověděla tiněco Kalypsó?“

V mé hlavě znovu vyvstaly vrypy na panelu a já si uvědomila, že opravdu důležité jsou ty vyvýšené části mezinimi. Zdánlivě náhodně rozházené trojúhelníky. Přejelajsem přes ně prsty. Oranžové záblesky začaly sílit a intervaly mezi nimi se zkracovaly.

Ovládání tahu, pomyslela jsem si. Momentálně chcemeletět nahoru.

„Pravděpodobně nás zrovna obkličují,“ řekla jsem.

V mé mysli se otevřely dveře a zavalila mě lavina pocitů a informací v neznámých podobách. Cítila jsem, že setopím, ale nemohla jsem to nijak zastavit…

Potom jsem lapala po dechu a kašlala na podlaze kabiny. Murdoch seděl na patách a ztěžka oddechoval. Drželmě za zápěstí, s prstem na pulzu.

„Tohle by mohlo být… těžší, než… jsem myslela,“ oddechovala jsem, pořád ještě omámená tím, jak mě přetížilo ono neuvěřitelné. Na chvíli jsem cítila… Nevěděla jsemvlastně, co to bylo. „Co je s tebou?“

Zadíval se na mě. „Právě jsem ti dal dýchání z úst do úst.Pro Kristovy rány, vždyť ses začala dusit a přestalas dýchat.“

„Aha.“ Necítila jsem rty. „Díky.“

Pokusila jsem se sebrat své myšlenky, ale normální asociace se neobjevovaly. Všechno, co jsem byla já, Halleyové, mi zmizelo z dosahu, a jediné, co mě drželo při zemi,bylo mé pouto s lodí. „Je to… nějaký druh mentálního spojení. Pomáhá nám to používat.“ Vyvlékla jsem zápěstí z jeho sevření a roztřeseně se zvedla na kolena.

„Ale do prdele.“ Murdoch se opřel a zoufale si promnulobličej. „Na tohle nemáme čas. Armáda už teď bude všude kolem.“

„Já nevím…“ Opatrně jsem se postavila – na chvíli jsemmyslela, že začínáme ztrácet gravitaci, ale potom jsem siuvědomila, že se nakláním do strany. Ten trojúhelníkovývzor a ta světla, kde jsem je už viděla? Žádala jsem o ovládání tahu.

„Možná už jsme odstartovali. Možná už nejsme ani v atmosféře.“

„Cože?“ Vyškrábal se na nohy a zadíval se na panel spolu se mnou. „Jak to víš?“

„Pocit. Když jsem byla, hm, spojená. A bylo to tak nějak cítit jako Seratova loď.“

„Do prdele.“ Chvíli se díval do prázdna a pak začal přecházet po kabině. Dotýkal se stěn a zase odtrhával ruce,jako by se bál, co by mohl spustit. „Kdybychom tu tak měli obrazovku s venkovním pohledem.“

„Invidi možná takové obrazovky nepoužívají. Hodnědruhů není tak vizuálních jako my.“ Ale přesto jsem přejela přes okraje zjevnějších trojúhelníků. Zdálo se mi, žetak je to správně, ale netušila jsem proč. Okraje poskytují základní ovládání, řekl hlas v mém nitru, copak si to nepamatuješ?

Část panelu se rozzářila novým vzorem. Bylo to jako dívat se na kosti a žíly ve vlastní dlani prosvícené silnýmsvětlem. Kolem nás prolétaly malé azurové pulzy synaptické energie.

Obrazovka, obrazovka…Tamhle nahoře, na pravé straně.Nech ruku na té mírně vyvýšené sekci, ucítí, že jsi tam. Ten hlaspatřil Jonu Heggitovi, mému zástupci, když jsem byla ředitelkou projektu rekonstrukce Jocasty. Slyšela jsem jehochraplavý, trochu strašidelný hlas, když se mi naklánělpřes rameno a říkal mi, co našel v jedné dokončené místnosti ve Středu. Torský kontrolní panel. Funkční.

Přišli jsme na pár set základních příkazů rozhraní. Úžasnávěc. Hrozně rychle se učí, co chceme. Tohle nadšení pak způsobilo, že ignoroval jednu ze základních zásad, které jsmepro práci s torskými systémy vytvořili – vždycky předpokládej, že je tam past. A zemřel.

„Hej, to jsi udělala ty?“ Murdoch se díval na oválné okno plné hvězd. „Mělas pravdu, opustili jsme atmosféru.A zdá se, že i oběžnou dráhu.“ Zadupal na palubu. „Gravitační pole funguje.“ Když jsem neodpovídala, zeptal se: „Děje se něco?“

„Bille, tohle není invidijská loď.“

„Co tím myslíš, že to není invidijská loď? Řekla jsi, žeje to Seratova loď… Nevidíš náhodou, že by nás sledovali, že ne?“

Dotkla jsem se několika dalších trojúhelníků, už opatrněji. „Nemyslím.“

„Tak co je to za loď?“

„Vypadá to jako torské rozhraní.“

„To musí být omyl,“ řekl rozhodně. „Invidi byli s Torléta ve válce. Tak Země dostala Jocastu – když Tor prohráli.“

„To vím. Ale já jsem pracovala na Jocastě v prvních stádiích, pamatuješ? Vím, jak vypadala torská rozhraní. A vypadala hodně podobně tomuhle. Tohle,“ mávla jsem rukou nad konzolou před námi, „reaguje stejně jako torskérozhraní. Tak jsem ti udělala tu obrazovku.“

„Ale co ta věc s mentálním spojením?“ zamračil se. „O tom se v souvislosti s torskými systémy nikdo nikdynezmiňoval.“

„Ne. Ale někdy jsme si říkali… Někdy, když jsme se pokoušeli přechytračit past, zdálo se, jako by systém věděl,co si myslíme. Během těch prvních pár měsíců jsme přišlio spoustu lidí.“

Chvíli se na mě díval a potom si přejel rukou po hlavě. „Když jsme byli naposledy v torské lodi, pokusila se zabítnás i seouraská rukojmí.“

„To bylo jiné.“

„Doufáš.“

„Je to An Seratova loď, Bille, cítím to. Takže možná z nějakého důvodu modifikoval torskou technologii. Možná jetohle zvláštní model.“

„To ho potom opravdu naštve, až bude muset na jejívrácení čekat celé století. Tam máš přece namířeno, ne?“ dodal. „K hyperbodu?“

„Ano, ale přes tuhle konzolu nemůžu zadat tak specifické příkazy. A nevím, jak aktivovat hyperpohon. Motory pro plochý prostor nejsou problém – aspoň myslím. Alenajít spojení s pohonem, to je jiná věc. Musím se znovuzkusit připojit.“

Polkl. „Co kdybych to zkusil já?“

„Zkoušel jsi to, a nic se nestalo…“ Panel mě zabrněl podprsty. Něco se dotklo okrajů mého vnímání. Něco zkoumavého a zaujatého.

Murdoch sevřel svou ruku na mé a zvedl ji nad panel.

„Počkej. Co bych dělal, kdybys…“ Jeho prsty vykreslilykruh na mém zápěstí. „Umírání ti nesvědčí.“

Něco na tom bylo. Hrudník mi pořád svíral bolestivýpás, a když jsem moc rychle pohnula hlavou, tančily kolem kabiny malé, jasné body.

„Tak mě pozoruj. Uvidíme, jestli budeme moci mluvit,zatímco to budu dělat. Kdyby se zdálo, že je to moc, přeruš spojení.“

Frustrovaně se zamračil, ale neměli jsme jinou možnost;museli jsme vědět, jak říct lodi, kam má letět. A rychle,než nás budou Invidi sledovat nebo než o pronásledovánípožádají svou mateřskou loď.

Kromě toho, toužila jsem dostat se do invidijské lodi užod prvních dnů v Inženýrských jednotkách. To je víc nežpůl života. A tohle bylo nejdál, kam se kdo vůbec do invidijské lodě dostal. Nebo aspoň do poloinvidijské.

Vztáhla jsem ruku nad panel.

Murdoch přikývl.

Tentokrát mě nezavalila žádná lavina informací, jenompomalý proud obrazů a konceptů. Skrz hustý opar jsem siuvědomovala Murdochovu přítomnost. Mluvil. Vzal měza rameno a zatřásl s ním. Ten pohyb jsem vnímala, ale jeho dotek ne.

„…slyšíš mě?“

Jako kdyby moje ústa byla cosi neohrabaného, dalekoode mě. „Slyším tě.“

„Kde jsme?“

Ve chvíli, kdy jsem zaslechla jeho slova, jsem znala odpověď.

„Čekáme. Mezi tím, kde jsme byli, a tím, kam chcemeletět.“ Nic tak plochého jako souřadnice; „znala“ jsem naši přesnou polohu ve Sluneční soustavě až po složení vesmírného prachu mimo loď a lechtání záření na jejím povrchu.

Murdochův hlas jsem vnímala jako neustávající bzučení. „Můžeme se dostat domů?“

Domů. Domů, to bylo na Jocastu. Čas – po Murdochově odletu.

Loď okamžitě porozuměla. Bylo to stejně snadné jakoprostě pomyslet na to, kam chceme letět.

Osmnáct

Tak snadné možná ne.

Bolelo to. Začalo to jako mírná bolest za očima a potomto rostlo a rostlo, až jsem musela mluvit, abych udrželakoncentraci. V polovině případů jsem mluvila sama se sebou nebo s lodí, jinak s Murdochem. Lodi to nevadilo, aleMurdoch byl pořád víc a víc podrážděný.

„Mám pocit, jako bychom tu byli už asi hodinu.“ Nervózně si pohrával s ovládáním obrazovky a vyvolal řadu obrazů zvenčí. Na čtyřech pohledech byl jenom temný vesmír a pár světelných bodů. Na dalším jasné plyny. „Doufám, že tahle věc má pořádné stínění proti radiaci.“

„Určitě. Invidi byli ve vesmíru dost dlouho na to, abypřišli na něco tak elementárního.“ Podrbala jsem se na krku, v místě, kde mi napínal kůži seouraský implantát. Jako by ta bolest byla soustředěná tam.

Přikývla jsem a ukázala na navigační displej na povrchukonzoly, v místě, kde se stáčela vzhůru, aby splynula sestěnou. Aspoň jsem doufala, že to je navigační displej.

„Jsme skoro tam.“ Hlava mi třeštila, když jsem se naklonila, abych zkontrolovala světla.

„V hyperbodu?“ Také nahlédl do displeje. „To je hyperbod? Ta žlutá kudrnatá věc?“

„Myslím, že ano. Není to moc tři dé, co?“

Zamrkal. „Ne. Ono to spíš je tři dé, ale pro jinou strukturu očí. Mají-li Invidi vůbec oči. Mají?“

„Podle toho, kterého experta se zeptáš…“ Znovu jsemsi zamnula implantát. „Au.“

„Co je?“

„Z té zatracené věci mě bolí hlava.“

„Asi není zvyklá na lidi.“

„To bych se vsadila.“

„Ji z tebe asi bolí hlava ještě víc.“

„Díky moc.“

Přetřel ovládání venkovní obrazovky, ale pohledy se nezměnily. „Nemůžeme ten hyperbod vidět na obrazovce?“

„Ten není vidět, dokud nejsme přímo na něm,“ řeklajsem.

„Ale na lodích ZemFlotily ti ukážou takovou svítící kouli, když se loď blíží k bodu.“ Sevřel pěst.

„Vážně?“ Zajímalo by mě to víc, kdyby mě tolik nebolela hlava. „Já nikdy nebyla na lodi ZemFlotily během skoku.“ Lodě ZemFlotily skákaly tak, že zakotvily uvnitř lodíKonFlotily. Já byla vždycky ve strojovně lodí KonFlotily. „To musí ukazovat holo nebo tak něco. Všechno, co doopravdy vidíme, je…“

Zkontrolovala jsem naši polohu a potom jsem se naklonila a ukázala na jednu z obrazovek. „Neuvidíš nic, dokud se nespustí pohon. Ale bude to asi tady.“

Přepni se, řekla jsem mentálně lodi. Pokud jsem lodi rozuměla, mělo by se teď otevřít spojení –„brána“– k hypermotoru. Normálně měly lodě s hypermotorem trysky proplochý prostor v určité konfiguraci, v níž bylo i tohle spojení. V naší době mohly bránu instalovat pouze stanice registrované na Centrále a aktivovat ji mohly pouze registrované osoby, vesměs příslušníci Čtyřky. Jen jsem doufala, žev době, kdy An Serat postavil tuhle loď, tomu bylo jinak.

Něco není v pořádku. Měli bychom vidět tečku, jako byse k nám blížila hvězda.

„Nejsme už skoro na souřadnicích?“ řekl Murdoch. Díval se na navigační displeje. „Ničemu tady nerozumím.“

„Skoro,“ řekla jsem. Jsme tam a nic se neděje. Přitisklajsem ruku na konzolu. Hrany ovládání se mi zařízly do prstů, zatímco jsem se pokoušela najít řád v nekonečné směsici obrazů a příkazů, které zaplavily mou mysl.

Hyperpohon. Potřebujeme ho teď, jestliže se máme vrátit na Jocastu. Jocasta v roce 2122, na druhém „konci“ hyperbodu. Prosím, aktivuj hyperpohon – teď.

Aniž bych se dívala na displej, věděla jsem, že jsme proletěli kolem hyperbodu v plochém prostoru. Cítila jsem,jak se zklamaně sesouvám, ale vtom se mnou trhl Murdochův výkřik.

„Tamhle je!“ Usmíval se na mě a ukazoval prstem nažlutou tečku, která se zjasňovala, zářila a stále rostla, ažvyplnila polovinu obrazovky. Loď zřejmě spustila pohonv posledním okamžiku.

Jasný bod zaplál. Murdoch se odvrátil a dal si ruku předobličej.

Paluba se nám pohnula pod nohama, jako by padala.Funguje to. Hyperpohon spustí v neměřitelné sekundě nicoty, kdy žaludek padá…

„Jsme doma.“ Murdoch křičel. Pevně mě objímal a odtrhával mě od konzoly. Na chvíli jsem měla pocit, že se mědotýká někdo jiný – nebo jsem měla celé tělo bez citu. Potom mé tělo roztálo díky teplu z jeho rukou položenýchkolem mých ramen. Na oplátku jsem ho slabě stiskla.

Na obrazovce jsme viděli Jocastu.

Tři propojené obytné prstence obtočené okolo centrálního válce a doků, zpracovávacích plošin a recyklačníchjednotek, které k němu patřily. Když jste se na stanici dívali ze strany, byla linie prstenců přerušená Středem, který nahoře a dole přečníval. Seshora nebo zezdola, ne žeby ve vesmíru takové směry byly, vypadala jako bílé kolotočící se kolem Středu.

Viděli jsme Bublinu, vyvýšenou bouli na velícím centru v horním prstenci. Od zrcadlových polí, umístěnýchpo okrajích dvou nižších prstenců, se odráželo světlo.

Za Jocastou byla vířící otrávená atmosféra planety – výsledek práce Tor před jejich odchodem. Vypadala jako mramorovaná nefritová koule.

„Kdy jsme skočili?“ Zkusila jsem aktivovat komunikačnísignál, ale žádný z pravděpodobných příkazů nefungoval.

„Asi před pěti minutami,“ řekl Murdoch. „Neodpovídala jsi, nemohl jsem mít jistotu.“

„Nepamatuju si, že by uplynul nějaký čas.“ Podrbalajsem se na hlavě, ale nevyjasnilo se mi v ní.

Ukázal na obrazovku. „Nejsme trochu moc daleko, abychom mohli vidět všechny ty detaily?“

Obrazovka nebyla důležitá, ale za mnou byl stín – něčeho. Pořád jsem se otáčela, abych se podívala, ale v kabině s námi nic nebylo.

„Co se děje?“ zeptal se Murdoch.

„Něco tam je.“

„Kde?“

„Za mnou.“ Přivřela jsem oči a znovu přiložila dlaň nakonzolu. Zadržela jsem dech, když udeřila bolest. Teď jsemten stín viděla.

Dlouhý válec pomalovaný křiklavými barvami. KřižníkKonFlotily, bendarlská označení, dost ničivé síly na to, abyrozdrtila planetu na prach.

Na displeji se rozzářila jiná série čar, které poskakovalyve vlnách.

„Myslím, že nás ta loď volá, ale nemůžu spustit komunikační systém.“ Zkusila jsem náhodné poklepávání, alebez úspěchu.

„Neboj, my víme, co říkají,“ poznamenal kysele Murdoch. „Identifikujte se a připravte se vpustit nás na palubu.“

„To mi právě dělá starosti. Zamířím ke stanici.“

„Sledují nás, ale jsou moc daleko na to, aby nás dohnali.“

„Pořád nemůžu kontaktovat stanici.“ Přejela jsem prsty po tom, co jsem pokládala za hřebeny, které umožňovaly směrovou kontrolu, ale co my jsme věděli? Loď klidněmohla číst moje myšlenky.

Murdoch se opřel o konzolu vedle mě. Oči mu těkalyz obrazovky na konzolu. „Neboj, invidijskou loď tu uvítají. Zavez nás do jednoho z horních doků, tam se dá snadno dostat.“

Loď se nasměrovala. Jak jsme se blížili ke středové sekciJocasty, bílý záplatovaný povrch stanice nabýval na detailech. Brzy jsme viděli přechodovou komoru, kulaté ústí vyšpulené z povrchu ven, obklopené shluky svorek, podobných krabím nohám, a vedení, připraveného se rozvinout.Několik plochých oválných údržbářských droidů zvaných „brouci“ uteklo o několik metrů dál, než se zastavilo.

Šťouchli jsme do manžety přechodové komory a uslyšeli slabé šust-bum svorek.

„Pak bychom měli pokračovat dál do vnitřního doku.“ Nemohla jsem si pomoci, abych nezívla.

Murdoch bezmocně zagestikuloval a přejel si rukou pohlavě. „Až popadneš dech, mohla bys mi vysvětlit, co seto sakra právě stalo? Jak jsi nás dostala zpátky? Zjevnějsme proletěli hyperbodem.“

Potřásla jsem hlavou, ale nechala jsem toho, protože sedíky tomu začalo třást i všechno ostatní. „Na okamžik tovypadalo, že to nedokážeme. Přísahala bych, že jsme tysouřadnice minuli…“

Pokrčil rameny. „Ale co. Už jsme doma.“ Znovu mi stisklpaži. „Dobrá práce.“

Zažívala jsem. Moje myšlenky i oči byly rozostřené.

Pod námi se pomalu otevřela kulatá díra o průměruo málo menším než metr. Murdoch se k ní opatrně přiblížil, ale potom napětí v jeho ramenou povolilo. „Vypadá tobezpečně.“

Proklouzli jsme dírou nohama napřed a ocitli se v přechodové komoře stanice. Holé vedení, panely s nestejnoutexturou a bílé světlo byly známé; tak známé jako opakující se sen. Rozhodně jsme byli doma. Ve vzduchu byla výrazně cítit recyklace, jako když si dýcháte do košile. Gravitace byla nastavená na hodnotu o trochu nižší, než činilpozemský normál.

Ve Středu Jocasty byla normálně gravitace prakticky nulová, ale Invidi tu nainstalovali pole, které při aktivaci vytvářelo gravitaci příjemnou všem druhům. Já jsem gravitační pole nenáviděla, hlavně proto, že ani po všech těchletech jsem neměla nejmenší tušení, jak funguje.

Murdoch přede mnou poklepal na ovládání přechodové komory a nastavil ji na „otevřít“. Dveře se se zasyčenímrozestoupily.

Tlumenější světlo, tváře. Pach zesílil. Lidský hlas mluvící pozemským standardem.

„Člověk? Ale ta loď je invidijská…?“

V pozadí další hlasy, vzrušené.

„To jsou oni!“

„Rychle, povězte…“

„Máte hodnoty pro…“

Murdoch mě zatahal za loket a já se s ním vypotácelaz přechodové komory.

Melotský obličej. Na okamžik jsem šokované zírala naten rozdíl – oči a ústa byly ve stejné poloze jako u člověka a tvář byla v podstatě oválná, ale pokrytá jemnými zlatými šupinami. Uši nebyly pod jakousi čapkou vidět a zestran hlavy vyrůstala ohebná tykadla, momentálně ztuhlášokem.

Nejvíc ze všeho na mě zapůsobil ten oblek. Dokonaleušitý, výkvět krejčovského strojírenství. Průsvitná šeď. Melot ho nosil s potlačovanou atmosférou sebedůvěry, kteráměla k vnějšímu městu dál než Jocasta k Zemi.

„Veatchi!“ Z té radosti, že ho vidím, se mi zlomil hlas.

„Komandérko Halleyová?“ Staniční manažer zůstal nehybný, s rukama složenýma za zády, ale jeho tykadla sebou škubala. Vedle nás potřásala Murdochovi rukou Helen Sasaki, zástupkyně náčelníka ostrahy. Několik dalšíchpříslušníků ostrahy čekalo, až na ně přijde řada.

Podařilo se mi usmát. „Vypadáte dobře.“

Veatch musel dvakrát otevřít ústa, než dokázal něco vyslovit. „Můj stav je uspokojivý.“ Odtáhl ruce od sebe a naklonil tykadla směrem k člověku, který stál kousek od něj. „Toto je pan Rupert Stone z Pozemského ministerstva provnější záležitosti.“

Stone přistoupil blíž. Byl menší než Veatch a nosil svůjtěsně padnoucí lilkový oblek jako odznak úřadu. Krátké,světlé vlasy. Chladné, světlé oči.

„Takže vy jste Halleyová,“ řekl hladkým barytonem. Přejel mě pohledem. „Jste menší, než jsem čekal.“ Puntičkářský popotáhl, jako by chtěl říct „a taky špinavější“.

Otevřela jsem pusu, abych něco odsekla, a pak jsem jizase zavřela. Špína jedenadvacátého století byla ve staničním osvětlení očividnější a zápach v hale možná nepocházel čistě jen z recyklace. I tak – nečekala jsem, že měbudou urážet na mé vlastní stanici.

„Pan Stone je už dvacet čtyři staniční dny výkonnýmvelitelem stanice,“ pokračoval Veatch. „Od chvíle, co jstebyla oficiálně prohlášena za pohřešovanou.“

Takže Vnější záležitosti, ministerstvo zodpovědné za úlohu Země v Konfederaci, využilo příležitosti a dosadilo semvelitele, kterého by mohlo ovládat. To byl zjevný tah. Nebylo třeba, abych ke Stoneovi cítila zášť. Vnější záležitostibyly vždycky proinvidijské a aktivně lobovaly proti našípetici ohledně neutrality.

„Co má tohle znamenat?“ Stone mávl rukou směremk přechodové komoře a invidijské lodi. „Vy jste jediní pasažéři? Kde jste celou tu dobu byli? KonFlotila i ZemFlotila plýtvala časem i zdroji ve snaze vás najít.“

Pokusila jsem se narovnat si košili – marně – a víc jsemnapřímila ramena. Kéž by i moje myšlenky byly přímější. „Byla jsem mimo komunikační dosah.“

„Jestli jste sama, máte potíže.“ Stone se napůl otočilk Veatchovi, jako by chtěl, aby mu to dosvědčil. „Konfederace by vás mohla, domnívám se, obvinit z přechovávání invidijské technologie hyperpohonu? A za to hrozítrest i každému, kdo vám napomáhá.“

Veatch naklonil svá tykadla. „To je pravda. Nicméně…“ Sasaki a Murdoch se k nám otočili.

„Veatchi, jak je to dlouho, co pan Murdoch odletěl?“ zeptala jsem se.

„Třicet šest dnů,“ odpověděla místo něj Sasaki. „A každý z nich byl příliš dlouhý.“ Protlačila se kolem Veatche,sevřela mou ruku v obou svých a bolestivě ji stiskla. Byla to vysoká mladá žena a stisk měla pořádný. „Vítejtezpět, velitelko.“ Na její kulaté, vážné tváři rozkvetlúsměv.

„Čekám na vysvětlení,“ řekl Stone.

Tak napůl jsem předpokládala, že si začne podupávat.

Třicet šest dní. Murdoch se mnou byl dvacet čtyři dnía nějaký čas ještě strávil hledáním An Serata. To potvrzovalo, že hyperbod mezi roky 2023 a 2122 je stabilní, takjako ty na Centrální síti. Proč tedy nebyl stabilní, když jímproletělaKalypsó?

Nástěnná komunikační jednotka zabzučela. Pane Stone.Zpráva z křižníku. Ten hlas mi byl povědomý. PraporčiceLeeová z velící sekce Bubliny.

„Spojte to,“ řekl Stone.

Křižník. Trhla jsem sebou, když jsem si vzpomněla najasný ovoid na hvězdném pozadí.

„Co tam ten křižník dělá?“ naléhal Murdoch na Veatche.

„Zdá se, že hlídkuje u hranic soustavy,“ odpověděl.

„V tuhle chvíli se nemůžou plést do záležitostí stanice,kvůli neutralitě,“ dodala Sasaki. „Takže rádi obcházejí kolem a snaží se chytit lodě, které letí k hyperbodu nebo vylétají ven, a ty pak kontrolují. Prý tam jsou kvůli pověstem, že Nová rada propašovala do tohohle systému loď.Lidé si dělají starosti kvůli spojení Nové rady s Q’Chn.“

„Toto je právě taková situace,“ začal Stone, „která ukazuje, jak je neutralita bláhová. Jak může administrativastanice vůbec chránit…“

Přerušilo ho bendarlské zavrčení z komunikační jednotky. Všichni nadskočili. Bendarl měli vždycky už od začátkuhlasitost na maximu.

Pozor! Stanice Jocasto! Požadujeme, abyste nám vrátili invidijskou loď a její piloty. Porušili… tři ustanovení Konfederacea čtyři předpisy o navigaci v sektoru.

Vyměnila jsem si pohled s Murdochem. Za těmihle rozkazy KonFlotily musí být An Barik, náš bývalý pozorovatel; zřejmě přiměl všechny lodě v Konfederaci, aby nás hledaly. Žaludek se mi stáhl obavami – co sakra můžeme dělat?Nechtěla jsem vydat loď Barikovi dřív, než přijdu na to, jakfunguje. Zkusila jsem přijít s nějakou strategií, ale hlava měbolela a implantát svědil a fakta se správně nespojovala.

Stone se ostře nadechl. „Velitelko, musíme je poslechnout. Vy to jistě nějak vyřídíte.“

Sáhl po ovládání komunikační jednotky. Sasaki vykročila kupředu.

„Pane, nemusíme…“

Pozor! Stanice Jocasto! Odpovězte! Z bendarlského hlasu čišela skoro hysterická netrpělivost.

Murdoch se na mě podíval, zvedl obočí a vystoupil dopředu. „Počkejte chvíli, pane Stone.“

„Proč?“ podíval se na něj podezřívavě Stone.

„V tuto chvíli jim Halleyovou nemůžeme vydat, protože ji mám ve vazbě. A nevydám ji, dokud nedokončím svépovinnosti. Musíme projít příslušným procesem,“ řeklMurdoch s kamennou tváří.

„Ve vazbě?“ zmateně jsem se zeptala.

„O čem to mluvíte?“ řekl v tutéž chvíli Stone.

Stone a já jsme se měřili pohledem. Ani jeden z nás sinebyl tak jistý, aby dal najevo otevřené nepřátelství.

Murdoch kývl směrem k Veatchovi. „Pan Veatch ví,o čem to mluvím. Dokud Rada Konfederace nepotvrdí čineodmítne neutralitu, řídí se Jocasta jako vždycky pozemskými zákony.“

„Chápu,“ řekl pomalu Stone. „Ale co máte v úmyslu řícttomu křižníku?“

Stanice Jocasto! Toto je vaše poslední šance odpovědět na naševolání!

„Počkejte chvíli, já to nechápu,“ řekla jsem. „Jak s tímhle souvisí, že se řídíme pozemskými zákony?“

Stone poklepal na komlink. „Ehm. Stanice Země Jocastakřižníku Konfederace spojených světů Pomstychtivá. Vašepředešlá zpráva nebyla zřetelná. Prosím, opakujte ji.“

„To znamená, že když tě za něco zatkneme my, nemůžou tě zatknout za to samé oni,“ řekl Murdoch. Ustoupil,aby uvolnil místo Stoneovi, a vzal mě za ruku. „Řekl jsemti už tvoje práva?“ Usmál se přitom a já se trochu uvolnila. Na Zemi se o tom zmiňoval. Že mě zatkne, aby KonFlotila nemohla. Nebo tak něco.

Naše přístroje ukazují, že jste naši zprávu obdrželi!prskaliBendarl.

„Skutečně?“ řekl Stone. „Možná by potřebovaly rekalibraci.“

Požadujeme, abyste nám vrátili invidijskou loď a její piloty.Porušili… tři ustanovení Konfederace a čtyři předpisy o navigaciv sektoru.

Stone se zadíval na Murdocha.

„Jakou invidijskou loď?“ nadhodila jsem šeptem.

„Jakou invidijskou loď máte na mysli?“ Stoneova verze byla úplnou studií dobromyslné nechápavosti. Položilruku na mikrofon a zašeptal: „Opravdu, velitelko, já protestuji. Riskujeme, že je podráždíme.“

„Bendarl jsou podráždění vždycky,“ opáčila jsem.

Nepokoušejte se zdržovat!vrčel hluboký hlas bendarlskédůstojnice. Chceme invidijskou loď, která právě zakotvila u stanice, a chceme její piloty.

„Požádejte o kapitánku,“ řekla jsem nehlasně.

„Mám pocit, že zde došlo k nešťastnému nedorozumění,“ řekl uklidňujícím tónem Stone a vrhl na mě přitomošklivý pohled. „Myslíte, že bych mohl mluvit s vaší kapitánkou?“

Kapitánka nemluví s takovými, jako jste vy.

Stone přerušil spojem. „Proč musíme mluvit s kapitánkou?“

„Ta důstojnice nás jenom nechá čekat a stejně to s kapitánkou zkonfrontuje,“ řekla jsem. „Proč si neušetřit problémy?“

Stone si založil ruce. „Komandérko, pokud mi nedátepořádný důvod, musím jim vydat aspoň tu loď. Nemůžeme riskovat, že urazíme KonFlotilu!“

Sasaki zamumlala něco, co znělo jako „proč ne“.

Snažila jsem se myslet, ale bylo to hrozně těžké. Zdálose mi důležité, abych neprozradila, že loď, v níž jsem přiletěla, byla nějaký experiment, kombinující torskou a invidijskou technologii. Ale nevěděla jsem, co říct jiného.

„Mohla by nám pomoci pochopit hyperpohon,“ vyhrkla jsem zoufale. „Všechno, co potřebuju, je trochu času,abych to prozkoumala. Nemůžete říct, že je to důkazv Murdochově případu nebo tak něco?“

„To zní dobře,“ řekl Murdoch.

Stone znovu otevřel spojení. Jeho elegantní obočí se zamračeně stáhlo.

…máte deset vašich minut, abyste nám vydali tu loď a piloty!

„Opravdu? Kdyby vás to příliš neobtěžovalo, rád bych,abyste mě spojili s vaší kapitánkou.“

Znovu ticho.

„Co když na nás zaútočí?“ zašeptal Stone. Ruku mělznovu položenou na mikrofonu.

Počkejte. Nevlídný hlas zmizel, ale spojení zůstalo navázáno.

„Co tím myslíte, že by nám ta loď mohla pomoci pochopit hyperpohon?“ zeptal se Stone. „Víme přece, co hyperpohon dělá.“

„Nevíme jak,“ řekla jsem.

„Myslete na tu publicitu,“ úpěl Stone, prakticky jen prosebe. „Přechovávání zločinců. To nebude dobré pro obchod.“

„Prozatím není dokázáno, že je zločinec,“ řekl Murdoch. „Jen ať si o vydání zažádají stanoveným způsobem. Uděláme to podle předepsaného protokolu.“

„To velmi rád slyším,“ řekl Veatch. „Možná tedy, že byste nyní mohl vyřídit papíry. Včetně formulářů o vašem odletu, náčelníku Murdochu. Před svým odletem jste nevyplnil ty správné.“

Murdoch zaúpěl. „Později, prosím. A kolik je hodin?“

„Dvacet tři nula osm.“

Přerušil nás jiný bendarlský hlas. Křižník Pomstychtivávolá stanici Země Jocastu.

Zakašlala jsem, abych přitáhla Stoneovu pozornost,a ukázala jsem na sebe a potom na komlink. Stone zaváhal a pak přikývl.

Přistoupila jsem ke komlinku. „Tady Jocasta.“

Kdo jste?

„Komandérka Halleyová, bývalá velitelka stanice. Vyjste?“

Kapitánka, ozvalo se. Zněla v tom tíživá definitivnost.Mé Číslo dvě vám řeklo, abyste nám vydali loď a její piloty. Pročjste neuposlechli?

„U této stanice nejsou žádné lodě patřící Invidi,“ řeklajsem. „Ta loď patří mně.“

Je to kradený majetek.

„Kdo si na to stěžoval? Kde a kdy byl ukraden? Kategoricky to popírám.“

Vezmeme si ji.

„Pokud to zkusíte, budeme si stěžovat na nejvyšší úrovni Rady Konfederace. Nemáte povolení kotvit u této stanice.“

„Komandérko,“ zašeptala vzrušeně Sasaki, „Dan Floridaprávě přivezl na stanici skupinu delegátů Rady Konfederace. Jestli na nás ten křižník zaútočí, budou v nebezpečí.“

Děkovně jsem přikývla. „Kapitánko, věděla jste, že nastanici se právě nacházejí členové samotné Rady Konfederace? Snad byste měla své možnosti znovu zvážit.“

Nejsou žádné možnosti. Vy dáte, my odletíme. Vy nedáte, myvezmeme.

„Promiňte. Nedohodneme se.“ Přerušila jsem spojení.Z podpaží a po zádech mi tekly čůrky potu.

„Vy jste ale rozmařilá, co?“ podotkl Stone. „Přiletíte siodnikud v kradené lodi, ohrozíte stanici a čekáte, že budeme ještě rádi? Měli bychom jim vydat alespoň tu invidijskou loď.“

„Ne,“ řekla jsem.

„Ta loď je materiální důkaz v případu, který dosudnebyl předložen pozemskému soudu,“ řekl zamyšleněVeatch. „Dle mého názoru bychom s ní neměli nic dělat,abychom náhodou neovlivnili soudní verdikt.“

Stone se na něj podrážděně podíval.

„Proč jsi Bendarl neřekla, že tě mám ve vazbě?“ řeklMurdoch.

„Nechtěla jsem prozrazovat informace zbytečně rychle,“ řekla jsem. „Jak znám An Barikův politický vliv, třeba by dokázal přijít s nějakým způsobem, jak to zrušit.“

Leeová znovu zavolala Stonea z Bubliny. Pomstychtivá sestále pohybovala poblíž hranice systému, co nejblíž Jocastě, ale vyslala jednoho průzkumníka zpátky hyperbodemna Centrálu.

„Volají posily?“ Murdoch se mi podíval do očí.

„Spíš jenom chtějí druhý názor.“ Doporučí jim An Barikporušit naši dohodu o neutralitě a vzít si loď? Byl pro ně torsko-invidijský experiment tak důležitý? A proč tu nebyl AnSerat, aby se s námi setkal? Určitě na to čekal už skoro sto let.

„Tak co, náčelníku? Neodvedete svého vězně do cely?“ nadhodil Stone.

Murdoch si protáhl ramena. „Jo, to bych asi měl.“

Sasaki se zamračila. „Se vší úctou, pane Stone,“ řekla, „oni vypadají, že by měli jít napřed do nemocnice.“

Murdochovu košili pořád pokrývala zaschlá krev a jedno oko měl naběhlé, jak bojoval se strážným. Já jsem poexplozi upadla na zem – musela jsem být ještě špinavější.

Na vteřinu jsem tam byla zpátky. Umělé osvětlení a nízký strop se proměnily v zamračené nebe táhnoucí se dodáli všude kolem nás, na moře a racky, na vítr, který měpálil v plicích, jak jsem se snažila dostat k Willovi. K Willovi, který byl celou tu dobu příliš daleko, jel pryč ode měa já se ani nestihla rozloučit…

Zadržela jsem slzy – hodně slz. Kolem mě se znovuzhmotnila Jocasta. Sasaki se na mě zvláštně dívala, ale nikdo jiný si toho, zdálo se, nevšiml. Přestaň s tím, říkalajsem si. Stalo se to už skoro před sto lety. Zapomeň na to.

„Já souhlasím s poručicí Sasaki,“ řekl Veatch. „Tuto záležitost lze vyřešit ráno. Mezitím prokonzultuji s Oddělením Magistrát, jak se to má s legalitou pozice komandérky Halleyové a samotné stanice.“

„Bille, tu loď musíme někam schovat.“ Nevěřila jsemBendarl, že nám ji nevyfouknou pod nosem.

„Jo.“

Kývli jsme na sebe. Žádné místo mě nenapadalo. Dokonce jsem si ani nevybavovala konfiguraci stanice.

„Co třeba jeden ze starých hangárů pro stíhače?“ navrhla Sasaki. Úzkostlivě se na nás podívala. „Hned k ní připojím remorkér. Co kdybyste vy dva zašli za doktorkou?“

Když jsme vyšli, Murdoch se po ní ohlédl. „Bylo od váshezké dát takhle dohromady uvítací výbor.“

Sasaki se trochu zahanbeně zasmála. „Přišli jsme semnahoru, abychom se podívali na pozorovatelnu pana Stonea,“ řekla. „A chtěla jsem se také ujistit, že všichni tadynahoře vědí o zítřejším testu protipožárních systémů. Kdyžzavolali z Bubliny, že k tomuhle doku míří neidentifikovaná invidijská loď, šli jsme se podívat, kdo to je.“

„Takže to bylo jen dobré načasování,“ řekl Murdoch.

„Ano, pane. A za to si zásluhy připisovat nemůžu.“ Tentokrát zněl její smích klidněji.

Doktorka Eleanor Jagová, ředitelka Lékařského oddělenína Jocastě a zároveň nemocnice, nás přivítala zpátky povrchními polibky („Kdybyste byli nakažení – páchnete infekcí“), požádala nás, abychom si na svůj příští nečekanýnávrat raději vybrali denní směnu, a okamžitě nás donutila lehnout si, načež nás lechtala diagnostickými přístroji, dokud nebyla spokojená, že je nás možné bezpečně vypustit na stanici.

Nejdřív skončila s Murdochem, aby mohl jít a zajistit mibezpečné ubytování. Potom si mě odvedla do konzultační kanceláře, což byla malá místnost s jedním nízkým lůžkem, řadou panelů a stolem. Přejela přes celé mé tělo přístroji a potom čekala, až se zpracují data. Já jsem sedělana posteli a čekala zase na otázky.

Jagová byla o trochu starší než já a byly jsme přítelkyně už tři a půl roku – čtyři roky, pokud počítáte i těch ztracených pět měsíců. V otázkách staniční politiky jsme sevždycky neshodly – ona si myslela, že by administrativaměla věnovat víc úsilí zabezpečení lékařských zásob a expertízy. Nějaký čas, během seouraské okupace, jsem simyslela, že mě obviňuje ze smrti svého partnera, kterýzemřel, když jedna z šedých lodí vystřelila na tým, kterýopravoval vnější reflektor. To jsme si vyjasnily, ale něcomezi námi pořád zůstávalo a já si nebyla jistá, že je to jenom můj pocit viny.

„Co jsi to dělala se svými plícemi?“ řekla, oči upřené namonitor.

„Dýchala nerecyklovaný vzduch.“

„No tak, pokračuj,“ řekla po chvíli. „Kde? Byla jsi pryčpět měsíců. Dej mi nějakou představu, co se stalo.“

„Raději bych počkala a vyslechla si tvůj neovlivněný názor založený na faktech.“ Spustila jsem nohy přes okrajlůžka; cítila jsem se lépe než za celé ty měsíce předtím. Tělo čisté, šaty čisté, dech lehký. Žádné h’dighské ozvěny – tedy zatím ne.

„Na jakých faktech?“ řekla. „Žádné jsi mi neřekla.“

„Mluvím o lékařských faktech. Testy jsi provedla, ne?“

„Ano, ale obvykle si poslechneme i to, co nám poví pacient.“

„Dobře. Byla jsem na místě bez řízení kvality atmosféry a s obecně nízkými hygienickými standardy.“

Jagová si založila ruce a pozvedla jedno úhledně upravené obočí. „Halleyová, byla jsi na testovacím letu nového typu pohonu, že? Jak jsi pak mohla skončit na pětměsíců na znečištěné skládce?“

Jagová, stejně jako zbytek populace stanice, věděla jentolik, že jsme testovali modifikaci standardního motorupro plochý prostor. To se psalo v návrhu projektu našehoinženýrského týmu a byla to i zčásti pravda, protože abychom mohli nainstalovat fragment z Kalypsó, museli jsmeupravit motory pro plochý prostor. Použili jsme malou nákladní loď zabavenou Celním oddělením na Jocastě a obligaci jsme zaplatili z rozpočtu na obecný výzkum.

Ale jen já sama a tři další inženýři z týmu jsme věděli,co doopravdy děláme. Zbytek stanice se zajímal o nadšenou reportáž Dana Floridy ohledně soudu, který se týkaljeho soukromé informační služby. Bylo zatraceně těžké zabránit mu odhalit pravdu, a všichni jsme si proto oddechli, když souhlasil s tím, že povede tým vyslaný na Centrálu, aby loboval ve prospěch neutrality.

„Je to trochu citlivé,“ řekla jsem. „Ale co mi v tuhle chvíli dělá starosti…“ Sklouzla jsem z lůžka a zjistila, že se mikolena nepodlamují. Přešla jsem k Eleanor. „Byla jsem vystavená něčemu, co je podle mě aktivní torská technologie, i když ne nepřátelská.“

„Potom to nemůže být torská technologie, ne?“ Podívala se na mě. „Já myslela, že cokoli torského je nepřátelské už z definice.“

„No, to ano.“

„Kde to bylo?“

„To bych raději neříkala.“ Nebyl důvod, proč bych měla před Eleanor tajit svou cestu do minulosti Země, s výjimkou snahy udržet ji objektivní – až zkontroluje výsledky našich testů, přijde na to dost rychle sama. Ale kdyžjsme jeli ze Středu, shodli jsme se s Murdochem na tom,že informace o invidijské lodi omezíme na co možná nejmenší okruh osob. „Chci jenom vědět, jestli by tahle technologie mohla interagovat se seouraským implantátem.“

Povzdechla si nosem a protáhla se kolem mě, aby zapnuladalší monitor na svém stole, tentokrát menší. Eleanor měla velké kosti, ale z její ekonomické elegance jsem se vždycky cítila trochu… příliš… příliš neotesaná. Dívala se na monitor, oči se jí rychle pohybovaly, jak používala vizuálnírozhraní. „Právě prohlížím ty záznamy. Ale proč by měl seouraský implantát něco společného s torskými věcmi?“

„Protože šedá loď – torská loď – ho taky používala přikomunikaci se mnou, vzpomínáš? A v šedé lodi byliSeouras. Cokoli používali pro komunikaci s mým implantátem, muselo být torské. Víš, jak torské programypřebírají vládu nad vším ostatním.“

„Hmm.“ Chvíli tiše mrkala.

Ošila jsem se a upravila světelný rozsah na jednom z diagnostických panelů. Už se určitě šířily pověsti, že bývalá velitelka stanice se vrátila s náčelníkem ostrahy v invidijské lodi. V lodi, která vypadala jako invidijská, abych byla přesná.Zvenčí působila invidijsky, ale uvnitř byly jasné torské prvky. Ať tu loď postavil kdokoli z Invidi, a já bych se vsadila,že to byl Serat, chtěl to před ostatními utajit, ale zároveň senijak neobával, že by se někdo mohl náhodou dostat dovnitř.

„Problém s tím implantátem,“ řekla konečně Eleanor, „bylv tom, že jsme u něj nemohli najít žádné přímé, měřitelnéúčinky. Měl spoustu nepřímých, dlouhodobých účinků,včetně,“ četla z obrazovky, „snížené čichové citlivosti, bolestí hlavy, nevolnosti, ztráty hmotnosti, mírné paranoii…“

„Na paranoiu si nevzpomínám,“ přerušila jsem ji. „Tyříkáš, že nedokážeš poznat, jestli se implantát aktivoval?“

„Ano. Ledaže bys mě chtěla vzít tam, kde jsi našla tutorskou technologii, abychom mohli tvoje reakce na ni řízené monitorovat.“

„To by trvalo několik dní, že?“

„Přinejmenším.“

„Dny nemám. Možná nemám ani hodiny,“ řekla jsempochmurně.

„Jak je to s tou invidijskou lodí doopravdy?“ Eleanorvypnula obrazovku a znovu se na mě podívala. „To neníta samá loď, ve které jsi odletěla, že? A vrátíš ji?“ Tázavězvedla obočí.

„Až se na ni podívám.“

Mlaskla jazykem. „To se KonFlotile moc líbit nebude.Jaký je tvůj status? Bill Murdoch říkal něco o tom, že těchtějí vyslýchat.“

„Zadrží mě tady. Je to dočasná neutrální půda, a jestliže vyjde hlasování, tak taková i zůstane.“

Odstrčila židli, až to zaskřípalo. „Nechápu, proč si myslíš, že neutralita bude v něčem lepší než členství v Konfederaci.“

Vykulila jsem na ni oči. „Ale vždyť jsi nás podpořila.“

„Osobně si myslím, že je to dobrý nápad. Ale profesionálně si tak jistá nejsem.“

„Ale budeme si moci svobodně zvolit politiku, která bude pro stanici nejlepší.‘

„Co to přesně znamená?“ Zatvářila jsem se zmateněa ona netrpělivě mlaskla. „Konkrétně – jak to bude lepší?“ Odpočítávala to na prstech. „Máme tu stabilní přísun léků a léčebných prostředků. Nový personál se zabydluje.Poprvé od doby, co jsem sem přišla – a to jsou už čtyři roky –, mají všichni obyvatelé stanice lékařské záznamy. Tovšechno je možné proto, že nám KonFlotila poskytujeochranu. Pokud při hlasování neutralita projde a Centrála nám stáhne technickou podporu – nebo hůř, pokud sestáhne i pozemská administrativa, co se stane se zdejší infrastrukturou? Dojde k přerušení obchodu – co se stanes kontraktními dělníky, s podniky, které závisejí na materiálech a zásobách z Konfederace?“

Hrdost mi zabránila přiznat, že na tyhle detaily odpověď nemám. A že pokud nevyřeším své osobní problémy,pak tu na hlasování o neutralitě stejně nebudu. Ale jednuvěc jsem věděla.

„Eleanor, potřebujeme mít možnost rozhodovat sio těchhle věcech sami. To je všechno. Možná se rozhodneme pokračovat s ochranou KonFlotily. Možná se rozhodneme, že dáme podnikům překlenovací úvěry. Možná se rozhodneme dát obchodníkům podmínku, že musípřivézt lékařské zásoby, pokud chtějí naši stanici použít,já nevím. Důležité je, abychom si o tom rozhodovali sami.“

Povzdechla si; nepůsobila přesvědčeně. „Možná mášpravdu. A promiň, že tě s tím otravuju hned po tom, coses vrátila.“

„Věř tomu nebo ne, hodně jsem o tom všem přemýšlela, když jsem byla pryč.“

„Měla bys radši jít a najít Murdocha. Nechce tě doopravdy zatknout, že ne?“

„Nemyslím, že má moc na výběr,“ řekla jsem smutně. „Jestli to neudělá, nemůžeme stát za jeho tvrzením, že měpřivedl zpátky, a možná ho také obviní z přechovávánítechnologie hyperpohonu.“

„Byl na tom samém místě jako ty?“ Zdůraznila „na tomsamém místě“– očividně ji zlobilo moje tajnůstkářství.

„Pár týdnů.“

„Myslela jsem si to. Není tak fyzicky ovlivněný jako ty.“ Tázavě zvedla obočí, zjevně chtěla i zprávu o našem osobním vztahu, jenže já byla unavená a měla jsem hlavu plnou jiných, ne tak příjemných věcí. Jako byl ten křižníkKonFlotily, který čekal u našich dveří.

„Dobrou noc, Eleanor.“

„Dobrou noc, Halleyové.“ Dívala se, jak odcházím, a jedním prstem poklepávala na rám monitoru.

Kéž by tohle nedělala. Mate to senzory v rozhraní.

Devatenáct

Z nemocnice jsem odešla východem do prstence Alfa. Poobloze vnějšího města mi chodby na Jocastě přišly hrozně stísněné. Svítilo tu jen modré noční osvětlení. Staniceudržovala denní rytmus nakláněním postranních zrcadelna prstencích Gama a Delta a hlavních odrazných zrcadelnad prstencem Alfa. Většina druhů potřebuje mít iluzi nějakého dne a noci a Jocasta jakožto stanice Země udržovala rytmus dvanácti hodin denního světla, hodiny polosvětla ráno a večer a deseti hodin tmy.

Konstábl ostrahy, který čekal před kanceláří Jagové, miřekl, že Murdoch mi připravil jednu z kajut pro důstojníky-hosty v Alfě. Lepší než cela, zavtipkovala jsem, ale onjenom řekl ano, paní, a díval se přímo před sebe. Měl velký nos, který si pořád utíral kapesníkem. Límeček měl nakřivo. Jeho tvář jsem nepoznávala – možná přišel na stanici, když jsem byla pryč. Cítila jsem se díky tomu ještě vícmimo a raději jsem mlčela, zatímco mě doprovázel zpátky do prstence Alfa. Prošli jsme úhlednou uličkou spící obchodní čtvrti, daleko od šumu obchodu v nižších prstencích, a potom hlavní chodbou Bubliny. Po obou stranáchbyla bludiště kanceláří. Naším cílem byly kajuty pro důstojníky a hosty z KonFlotily a ZemFlotily, na druhé straně Bubliny.

Po zimě v Sydney tu bylo teplo a vlhkost tady nahořev Alfě byla příjemná, na rozdíl od prstence Delta. I gravitace byla nižší; jedna z výhod života v horním prstenci. Další výhodou bylo, jak se zdálo, uspokojení, že si můžete dovolit žít v místech, kde většina nemůže. Většinaz těch, kdo si to dovolit mohli, byla ze Čtyřky. To vyvolávalo hodně zášti i navzdory příjmům, které nájemnéz Alfy stanici přinášelo.

Přišlo mi to hodně povědomé. Z vnějšího města jsme viděli věže centra a dálnice, které se táhly za obzor na východní pobřeží, kde lidé, již si to mohli dovolit, žili životy,které se za posledních padesát let nijak výrazně nezměnily. Nechtěla jsem, aby se to stalo tady. Dokud nevystoupíme z Konfederace, nemůžeme s tím nic dělat. Neutralitanebyla možnost, byla to nezbytnost.

Všímala jsem si maličkostí; uvolněného vedení, kteréchrastilo, mimozemského písma, vůní jídel a tělesných pachů mimozemšťanů, záchvěvů chladných strojů z panelůúdržby, hutného pachu recyklační mřížky, k níž se nedalo přiblížit. V Bublině pak stěn vymalovaných modří KonFlotily, označení sekcí, cedulí na dveřích, nástěnek, zdálose, že se to táhne na kilometry. Všechno kolem bylo známé, ale tak nějak ode mě vzdálené.

Pořád jsem vzpomínala na věci z vnějšího města, kteréjsem zapomněla udělat… dopis, který jsem zapomněla dátFlorence, účet za mléko, který jsem měla Grace připomenout zaplatit, Willův školní vědecký projekt, který jsmedokončili jen napůl… Kolem hrudi se mi stáhl pás zármutku, až jsem zakopla na holé rovině, oči mi zalilyslzy… tohle přece musí časem přestat, že?

Moje babička říkala, že zármutek neodchází, jenom stárne spolu s vámi.

Murdoch dal na stůl v kajutě pro hosty můj fotoobrázek z Las Mujeres. Malý obdélník bylo to jediné, co stálona naleštěném povrchu; monitor rozhraní byl vestavěnýdo stěny vedle stolu a ovládání do jeho desky. Malá obytná oblast, jedna ložnice s úzkou postelí, dveře z ložnice dohygienické buňky.

Nakoukla jsem do dveří ložnice a překvapeně jsem zjistila, že je tam můj další majetek: deka, červená, zlatáa oranžová, složená na posteli vedle malé hromádky nepředpisového oblečení včetně páru otlučených tenisek.Někdo tu také rozložil moje papírové knihy, několik malých ornamentů a červenou lakovanou krabici v průhledném obalu. Uvnitř byly stuhy s vyznamenáními, pár starých mincí, magnetický nýt z mé první stavební prácea starý klíč od skříňky.

Od Murdocha to bylo hezké, že se snažil, abych se tu cítila víc doma. Ale stejně jako neznámé tváře na chodbáchto pouze zvětšilo můj pocit, že sem nepatřím. Jedna moječást chtěla zůstat v minulosti. Bylo to jen pár hodin. Anine den od Willovy smrti. Ani ne den od chvíle, kdy jsembyla sto let odsud.

Přešla jsem od pracovního stolu ke stěně, kolem pohodlných židlí a příhodného nízkého stolku. Na Zemi v jedenadvacátém století měli termín „pásmová nemoc“ proporuchu v lidském denním rytmu způsobenou cestouz jedné časové zóny do jiné. Co jsem to teď zažívala já? „Časovou nemoc“?

Oko mi padlo na fotoobraz na stole a já se zastavila, abychsi ho pořádně prohlédla. Když mluvíme o minulosti…

Byla to monotónní, dvourozměrná fotografie; to jediné, co mi prababička odkázala. Papír v průhledném rámečku byl originál, vybledlý a na okrajích potrhaný.

Pět žen stálo na zaprášené zemi u velkého fíkovníkupřed hrubou betonovou stěnou. Moje prababička, vysokáa mračící se na fotografa. Marlena Alvarezová, podsaditáa klidná. Tři další, které riskovaly všechno, aby řekly milici, policii a gangům, že to už stačilo.

Pět žen u stromu. Ve městě, které nemělo nic. Běhemposlední dekády čistě lidské pozemské historie. Za sedmlet přijdou Invidi a všechno se změní.

Ten fotoobrázek jsem znala stejně dobře jako odraz svévlastní tváře v zrcadle. Dívala jsem se na ty postavy po celou blokádu a čerpala jsem z nich útěchu. Ale potom jsemse dostala do jejich doby a uviděla svět, který se za tím obrázkem skrýval. Místo okna do jiného světa byl teď fotoobrázek fasádou, která zakrývala svět nepříliš odlišný odtoho našeho.

Alvarezová jako by se dívala přímo na mě, obličej zamračený. Pokud je náš svět jako ten tvůj, jako by říkala, cos tím budeš dělat?

Tobě je hej, pomyslela jsem si. Ty jsi nikdy neměla problém s těžkými volbami. Když jsi něco udělala, nepřemýšlela jsi, jestli jsi to náhodou úplně nezvorala.

Ve vnějším městě mi problémy s neutralitou Jocasty přišly na hony vzdálené. Teď se tu tyčily, naléhavé a složité.A co? namítal hlas v mé hlavě. Jak říkal Stone, už nejsivelitelka stanice. Měla jsi vědět, že přijdou na Kalypsó II,trval hlas na svém, a uvolní tě ze služby, ale ty jsi do tohostejně šla.

Dát Devítce hyperpohon je taky důležité, odsekla jsemmu. Z dlouhodobého hlediska. Pokládala by Alvarezovápředání hyperpohonu Devítce za dlouhodobou spekulaci?Pochopila by logiku skrývající se za únosem invidijské lodě? Nechtěla jsem se dívat na fotoobraz Alvarezové. Nebyla tou osobou, kterou jsem si představovala, a já mělanepříjemný pocit, že jsem tuhle vymyšlenou Alvarezovoupoužívala k ospravedlnění něčeho, co možná ospravedlnitnešlo.

Otočila jsem se k posteli a zvedla každý kousek šatstva,každou knihu a krabici. Ruka se mi třásla, když jsem ji držela a věci uvnitř chrastily. Věci, které byly vzpomínkamina dobu, kdy jsem klidně mohla být jenom inženýrka.

Možná že nejen Alvarezová není tím, za koho jsem jipokládala…

Nemohli jsme zůstat v roce 2023 a vysvětlit to Grace, žene? To by nefungovalo. An Serat věděl, co udělám, protože jsem to už udělala. Celá ta věc, celá ta pitomá smyčka, byla nastražená. Tak to Invidi dělají – nechají vás jednat a potom se ukáže, že to bylo v jejich prospěch. Nemácenu říkat si: kdybych se nezúčastnila té soutěže, kdybychnevěřila Levinovi, kdybych nezachránila motory z Kalypsó, kdybychom zůstali…

Hlavou mi proběhla krátká vize toho, jaké to mohlo být.Mohli jsme policii pomoci chytit Levina. Mohli jsme pomoci Grace vyrovnat se s tím. Otevřel se mnohobarevnýkaleidoskop možností a zase se zavřel, takže se kolem měšedivá přítomnost sevřela ještě pevněji.

V záchvatu vzteku jsem popadla krabici, připravená jímrštit. Byl to vztek na An Serata, na Konfederaci, na sebe… chtěla jsem sakra něco rozbít, ale nevěděla jsem co.

Můj pohled se střetl s pohledem Alvarezové; nechalajsem krabici klesnout zpátky na postel.

„No, co ty myslíš, že bych měla udělat?“ řekla jsemhloupě a začala brečet.

Dvacet

Z místa na posteli, kde jsem seděla, byl časový indikátorna panelu rozhraní ve druhé místnosti vidět jen jako zelená šmouha. Utřela jsem si oči do rukávu barvy KonFlotily – tmavé námořnické modři, ne nebesky modré, jakouměla ZemFlotila. Celá léta jsem odporovala snaze vyměnit červenou Inženýrských jednotek za tuhle barvu, aleteď jsem ji nosit musela – aspoň na chvíli.

Když jsem zaostřila, zelené číslice ukazovaly 08:00. Tonemohla být pravda. Vždyť jsem tu seděla a fňukala jenompár minut.

Dveře zabzučely.

„Je otevřeno,“ řekla jsem a rychle si opláchla obličej.

Dveře snadno poodjely stranou, což bylo nečekané. Během seouraské okupace a i celé měsíce potom zapříčinilyproblémy opsysu, že jsme často museli dveře otevírat manuálně, nebo je dokonce páčit od sebe.

Murdoch nakoukl dovnitř a vstoupil. Měl ruční komunikátor a přes vytahané kalhoty si oblékl nepředpisovouměkkou košili, takže vypadal spíš jako Bill McGrath z vnějšího města než jako náčelník Murdoch z ostrahy ZemFlotily. Nebyla jsem si jistá, jestli je to dobrý nápad. V tuhlechvíli jsem potřebovala spíš radu náčelníka Murdocha nežBilla.

Stál ve dveřích ložnice. „Ty jsi ještě vzhůru? Už jsou tři.“ Znovu jsem se zadívala na hodiny. Ta osmička bylaopravdu trojka. „To by něco znamenalo, kdybychom věděli, kolik času uplynulo, zatímco jsme byli v invidijskélodi?“

„Asi tak sto let, ne?“

„Ty víš, jak to myslím.“

Podíval se na mé zarudlé oči a soucitně sklopil vlastnípohled. „Jo. Mně to přišlo jako pár hodin.“

Bolest v jeho hlase byla moc blízko tomu, jak jsem secítila. Odvrátila jsem se, abych mohla mrkáním odehnatslzy a aby je Murdoch neviděl. Když jsem zkusila polknout,měla jsem v krku knedlík s ostrými okraji. Mluv. Mluv,aby ten knedlík zmizel.

„Bille, proč to Levin udělal?“

Pevně sevřel ústa, zadržoval emoce. „Říkal jsem ti, ženevím. Možná chtěl vědět, jak jsou Invidi silní. Nebo zaútočit na autoritu OSN. Nebo se nás zbavit…“

Levin nás využil a neexistoval způsob, jak mu to oplatit. Napálil nás mrtvý člověk.

„Je o něm něco v souborech?“ zeptala jsem se.

„Ne, to už jsem kontroloval. To ale neznamená, že nikdyneudělal nic horšího. Jenom že na něj nikdy nepřišli. Nebože se záznamy ztratily při zhrouceních ve třicátých a čtyřicátých letech. Tehdy se ztratilo hodně úředních záznamů.“

„Ani za tu bombu ho nechytili?“

„Jak jsem říkal, nevíme. Záznamy nejsou úplné.“ Najednou mu hlas zdrsněl. Odkašlal si. „Co budeme dělats tou lodí?“ Položil na stůl ruční komunikátor. „Mimochodem, tady jsou nové zprávy o vývoji naší situace s KonFlotilou.“

Otočil se zády k monitoru a s unaveným povzdechemse svalil do jednoho z nízkých křesílek. „Shrnuto: jestli přiletí a dostanou nás, můžeme si tak maximálně z našichkonfederačních cel podat stížnost u nejbližšího zástupceZemFlotily.“

Vyšla jsem z ložnice a posadila se naproti němu. „A coty? Přece tě přeložili, ne?“

Zašklebil se. „Oficiálně mám pořád dovolenou. Ale přivedl jsem tebe a doufám, že to vezmou jako důkaz, že jsemhodný kluk, a poslechnou si moji žádost o anulování transferu.“

Ale kdyby mě měli soudit podle pozemských zákonůzpátky na Zemi, chci tě tam mít. To jsem skoro řekla nahlas.

„Víš, Halleyová…“ Naklonil se dopředu, položil si loktyna kolena a ruce volně složil mezi ně. „Z obvinění kvůliKalypsóIIby ses mohla vykroutit jenom s pokutou. Koneckonců žádné důkazy, že měla hyperpohon, už neexistují.A co se týče objevení se s touhle lodí, můžu říct, že ji nějaký Invidi nastavil na cestu sem a půjčil nám ji. Ale jestli si ji teď necháme, žádnou výmluvu nemáme.“

„Já vím.“ Nic víc mě nenapadlo.

„Hádám, že máme přinejlepším čtyřiadvacet hodin,“ pokračoval. „Tak dlouho jim trvalo zareagovat, když jsme tuměli tu danadanskou válečnou loď, a taky po tom, co jsijim řekla o Dohodě.“

„Bille, víš, jak je důležité, aby Devítka získala přístupk hyperpohonu,“ vypravila jsem ze sebe nakonec. Podívala jsem se na fotoobraz Las Mujeres, ale z tohoto úhlujsem neviděla jeho přední část.

„Jo, to chápu. A nejsem žádný fanoušek Čtyřky.“ Natáhlse a chytil mě za zápěstí. „Ale jak důležité to je pro stanici? Stone měl v jedné věci pravdu – jak to pomůže s hlasováním o neutralitě?“

Kéž by to byl neudělal. Teplo jeho doteku spustilo city,které jsem měla nerozpletitelně propojené s Henoitovoupřítomností.

„Stone má starosti o reputaci stanice, pokud neuděláme to, co po nás chce Konfederace,“ řekla jsem. „Ale toKonfederace by si měla dělat starosti, jestliže si sem vynutícestu.“

„Myslíš, když poruší klauzuli o neutralitě? Ta ještě není potvrzená ani ratifikovaná.“

„To vím. Ale kdyby celá Konfederace viděla, jak se tuČtyřka zastupovaná KonFlotilou vměšuje, dříve než celýpřípad posoudila Rada Konfederace, třeba by nám to vyneslo pár hlasů navíc.“

Pustil mé zápěstí a otřel si obličej. „Ze Země tedy ne.“ Mluvil tlumeně. „Vnější záležitosti jsou znechucené tím,že by nám musely dát neutralitu, byť dočasnou. Vidí to jako ztrátu kolonie.“

„Měli by to vidět jako získání spojence. Přístup současné pozemské administrativy byl vždycky dvojí. Očekávali, že se budeme řídit jejich instrukcemi, ale nikdy neprotlačovali v Konfederaci naše zájmy. Nechali Jocastunapospas seouraské blokádě a potom si stěžovali, že jsmev ně ztratili víru.“

„Jak tedy pomůže hlasování o neutralitě, když si necháme invidijskou loď?“ zeptal se Murdoch.

„Devítka také hlasuje. Možná nás někteří budou podporovat.“

„Já prostě nechápu…“ Odmlčel se, podíval se na měa rozhodně pokračoval. „Chápu, proč potřebujeme neutralitu. Nemůžeme riskovat, že nás Konfederace předhodí vlkům jako posledně, a ke statutu pozemské kolonie seuž vrátit nemůžeme. Dobrá. Ale nechápu, jak nám tadya teď pomůže, když dáme Devítce hyperpohon.“

Pomyslela jsem na Alvarezovou a na cestu, bez které,jak se rozhodla, by se vesnice mohla obejít. Byla jsem ráda, že odsud na fotoobrázek nevidím. Zamnula jsem si očia hned jsem si přála, abych to byla neudělala, protože mězačaly pálit a svědit.

„Taky si nejsem jistá, jestli to vím.“ Ale hnala jsem se zatím už tak dlouho, že bylo těžké představit si, že bych semýlila.

Nic neříkal. Byla jsem mu za to vděčná.

„Myslím, že je důležité, abychom pochopili, proč An Serat experimentoval s torskou technologií,“ řekla jsem nakonec. „Jestliže je možné vytvářet hyperbody mimo síť,určitě nechceme, aby i na tuhle informaci měli monopolInvidi, ne?“

„Já nevím.“ Murdoch si přejel oběma rukama po hlavě. „Je nějak lepší, když ji budeme mít my, než kdyby tobyli H’digh nebo Bendarl?“

„Bendarl ji dostanou stejně, pokud ji mají Invidi,“ řekla jsem kysele.

„Jestli to je torská technologie, jak k ní přišel Serat?“

Přemýšlela jsem o tom. Když se Země připojila na hypersíť a my se začali učit o zbytku galaxie, zjistili jsme, žetorsko-invidijská válka už pokračuje celá desetiletí. Nikdy se přímo netýkala lidí a vždycky byla součástí pozadí Konfederace. Samozřejmě že když Země dostala Jocastu, začalo to být osobnější, protože jsme muselideaktivovat torské prvky na stanici a ony s námi nespolupracovaly.

„Možná Serat něco zachránil z toho konfliktu, stejně jako já motory pro Kalypsó II,“ řekla jsem. „Mohl to být oficiální experiment se spojením torské a invidijské technologie, ale proč by si potom Serat dával takovou práci, abyto zvenčí vypadalo jako typická invidijská loď?“

Murdoch přikývl. „Nějaké tajnůstkářství v tom bude.Proč by jinak stál Serat celá ta léta proti ostatním Invidi?“

„Na to máme jenom Barikovo slovo.“ Na konci seouraské blokády Barik naznačil, že Serat pomáhal Kalypsó bezvědomí ostatních Invidi.

„Ale Spáči říkali totéž,“ podotkl Murdoch. „A Serat mělrozhodně spojení s Novou radou. Žádný slušný Invidi bys těmi teroristy nespolupracoval.“

Nová rada spojených světů se pokusila získat hyperpohon z Kalypsó, protože An Serat jim řekl o jeho existenci.

„Každopádně,“ řekla jsem, protože spekulace mě užunavovaly, „myslím, že bychom měli vědět co možná nejvíc o té lodi a o tom, co dělal An Serat.“

„Tak pracuj rychle,“ řekl Murdoch. „Protože až si pro nipřiletí KonFlotila, budeme jim ji muset pěkně rychle dát.“

Přikývla jsem.

Usmál se a lehce se dotkl mých vlasů. „Ty…“ Jeho hlasse vytratil.

Byl to dobrý pocit. Murdochovy prsty se dotýkaly mýchvlasů a Henoitova přítomnost pozadí mé mysli. Vědělajsem, že na to není správný čas ani místo, ale bylo těžkéodvrátit se.

Seděli jsme a dívali se jeden na druhého přes malý stolek s logem ZemFlotily: zakulacenou šipkou na pozadí jediné velké hvězdy – symbolem Země – a se třemi malými šipkami, které symbolizovaly Mars a kolonie Europu a Titan.

Tohle je směšné. Vždyť jsme se ani nepolíbili, ne od ténoci ve vnějším městě, než přišli Invidi. Mysli pracovně,Halleyová.

„Bille, jak můžu prozkoumat tu loď, když jsem zatčená?“

Suše se usmál. „Technicky jsi z přechovávání technologie hyperpohonu obviněná nebyla, protože tu není žádnýpevný důkaz. Chci říct, Kalypsó II tu není. Po zmizení všechtěch záznamů myslím, že budou mít problémy dokázat, žejsi vůbec něco špatného provedla.“

„Třeba ty záznamy zase ‚najdou‘, když je budou potřebovat.“

„Mě by to nepřekvapilo. Ale moje zpráva říká, že námpomáháš zodpovědět otázky ohledně zdrojů ZemFlotilypoužitých ve tvých výzkumných aktivitách. Obviněnípravděpodobně bude znít zpronevěra prostředků. Podezření z přechovávání – totiž to, že ses tu objevila v invidijské lodi – předáme Konfederaci, až s tímhle skonáme,jako to s konfederačními proviněními děláme vždycky.“

„Přechovávání bylo vždycky plně stíhané. A KonFlotila mě postaví před vojenský soud.“

„Myslím, že o tom bys měla prohodit pár slov s deVriesovou.“ Mluvil o Lomě deVriesové, hlavní soudkyni.

„Veatch řekl, že s ní promluví. Dám mu ještě trochu času a potom jí zavolám.“ Zažívala jsem. „Promiň.“

„Omlouvám se za tu kajutu.“ Obsáhl máchnutím rukymístnost.

„Je dobrá. Díky, žes dostal ven moje věci. Hádám, žemoji starou kajutu už někdo používá.“

„Před pár měsíci jsme tu měli velké stěhování personálu,“ řekl. „Podepsal jsem tvoje věci, jako vykonavatel a takdále, ale do skladuje dala Helen Sasaki. Vyndat je dnes večer byl její nápad.“ Zdálo se, že chce říct ještě něco, ale zarazil se. Nastalo ticho, které bylo čehosi plné.

„Je mi líto, že ses do toho zapletl.“ Ve chvíli, kdy jsemto vyslovila, jsem si uvědomila, že jsem to měla říct už dřív.

Další mlčení. Znovu jsem se podívala na jeho ruce a potom na tmavou křivku jeho předloktí. Jeho blízkost naplnila všechny moje smysly, kromě toho šestého, ve kterémmi po kůži v roztřesené, nevnímatelné vlně přebíhala Henoitova přítomnost.

Rychle jsem vstala. „Měli bychom si radši trochu odpočinout. Než se podívám na tu loď, musím být čerstvá.“

I Murdoch vstal a kolenem odstrčil stolek stranou. „Opravdu jsi ospalá?“

Jeho paže sklouzla po mé. Zapomněla jsem na Henoitaa vstoupila do Murdochova objetí. Mé tělo se tisklo protijeho, naše tváře blízko u sebe, jak to bývá před polibkem.Olízl mi okraj čelisti a já se netrpělivě natáhla nahoru a přitáhla jeho ústa ke svým.

Déja vu. Takhle jsme se líbali ve vnějším městě. Tu noc,než přiletěli Invidi, tu noc, kdy vypukl požár. Přerušil násWill. Bolest ze ztráty se náhle prořízla rozkoší. Murdochvycítil změnu a odtáhl se.

„Co se děje?“

Jako v odpověď zabzučely dveře.

„Ale do prdele,“ řekl Murdoch a sundal ruce z méhopasu.

„Otevřít dveře,“ řekla jsem tiše.

Tentokrát to byl Veatch. Vstoupil, tykadla omluvně svěšená, právě jen tak daleko, aby se dveře mohly zase zavřít.

„Komandérko Halleyové, omluvte prosím mé vniknutí. Náčelníku Murdochu, doufal jsem, že budu moci potvrdit vaši dostupnost v deset nula nula, abychom prodiskutovali vaše vyšetřování a zpracovali formuláře.“

„Veatchi, proč jste nepoužil svůj komlink?“ zeptalajsem se.

„Nechtěl jsem vás rušit, pokud byste si už šla odpočinout.“

To od něj nebylo upřímné. Mohl se zeptat rozhraní, jestli je moje kajuta nastavená na klidový režim. Musí mít nasrdci něco, na co se nemůže jen tak zeptat nebo co mi nemůže jen tak říct. Všechny známky nepohodlí tu byly: tykadla stočená pevněji než obvykle, pohrávání si se čtyřminebo pěti ručními komunikátory před sebou.

„Náčelníku Murdochu, musíte také správně vyplnit svéformuláře o dovolené,“ pokračoval a přendal dolní ručníkomunikátor na vrch hromady. „Plus podklady pro vašeobvinění proti komandérce Halleyové.“

„Jen co dorazím domů, už se mě chcete zbavit,“ řeklajsem žertovně. Zajímalo mě, jestli to Veatch pochopí. Kdyžbyl uvolněný, obyčejně dokázal lidský humor chápat.

„Právě naopak, komandérko. Pokouším se zařídit, abybylo ilegální zatknout vás dvakrát.“

„Nemůže to počkat…,“ začal Murdoch, ale když uvidělmé pozvednuté obočí, zmlkl.

„Myslíte, že je pravděpodobné, že KonFlotila poruší prozatímní neutralitu a přijde si pro mě a pro loď?“ zeptalajsem se.

„Nemám dostatečné informace, abych tuto pravděpodobnost odhadl,“ odpověděl Veatch. „Ale věřím, že pozdějiběhem dneška by mohli nějaký tah podniknout. Zprávapana Stonea by se už touto dobou měla dostat k An Barikovi či alternativnímu Invidi a…“

„Moment,“ řekl Murdoch. „Co myslíte tím Stoneovazpráva?“

„Pan Stone pokračoval v soukromé komunikaci s AnBarikem od chvíle, kdy Invidi opustili Jocastu,“ řeklVeatch. Jeho výraz říkal: „Copak jste to nevěděli?“

„Kdy se to stalo?“ řekla jsem. Když jsem odletěla, AnBarik žil na Jocastě jako konfederační „Zástupce Rady“. Tobyl titul, za který vyměnil svou původní roli „Pozorovatele“. Pořád prakticky neopouštěl Dým, sekci stanice vyhrazenou pro ty, kdo nedýchali kyslík.

„Přibližně před dvaceti dny,“ řekl Veatch.

„Sedmnáct dní potom, co jsem odletěl,“ spočítal Murdoch. Zvažoval situaci.

„Proč mu Stone posílá zprávy?“ zeptala jsem se.

Veatchovi se podařilo naznačit pokrčení svými elegantními rameny, aniž by jimi ve skutečnosti pohnul. „Možnáto zařídilo vaše ministerstvo,“ řekl. „Možná An Barik pana Stonea požádal a ten nemohl odmítnout.“

„Nevím, jak se tímhle něco mění,“ řekl Murdoch. „Pomstychtivá stejně vyslala kurýra se zprávou na Centrálu.An Barik se to dozví tak jako tak.“

Přemýšlela jsem, proč An Barik zůstal na Jocastě poté,co vstoupila v platnost prozatímní neutralita. Názory nastanici směřovaly jasně proti dalšímu ovládání Rady Konfederace Čtyřkou a proti tomu, aby Jocasta patřila Konfederaci. Nemohlo se mu tu žít moc pohodlně.

Ledaže by čekal, až se vrátíme z minulosti. Náš návratmusí být dost velký „uzel“ neboli narušení přediva času,aby ho „viděl“. A věděl o příletu Kalypsó, o mém odletuv Kalypsó II a o An Seratově souvislosti s kauzální smyčkou. Možná že když tu byl, An Serat nemohl nebo nechtělpřiletět.

Co zdrželo An Barika mimo Jocastu v kritickém období našeho návratu? Něco ještě kritičtějšího v Konfederaci.Možná kontrování An Seratova vlivu. Nebo naopak – nášnávrat se Seratovou lodí nebyl tak kritický, jak jsem myslela.

„Ví Stone, že vy víte, že posílá zprávy An Barikovi?“ zeptal se Murdoch Veatche.

„Předpokládám, že ano.“ Veatchovy oči byla jezírka tekuté nevinnosti.

Lidé jsou naprogramovaní tak, aby četli náznakya úmysly z pohybů očí. Bohužel, Melot signalizují podvědomé náznaky jinak, polohou tykadel nebo těla, a naučitse, co to znamená, chvíli trvá. Ztratila jsem praxi a nemohla jsem přesně zařadit, co chce Veatch dosáhnout tím, ženám poví o Stoneovi. Když jsem poprvé dorazila na Zemiminulosti, nekonečné moře lidských tváří bez jediné mimozemské barvy či znaku na mě působilo dojmem skličující monotónnosti. Teď mi dělalo potíže pamatovat si,který mimozemský výraz co znamená.

Rozhodně se zdálo, že je Veatch uvolněnější, když námo Stoneovi řekl. A dosud se nezmínil o tom, že bychommu na oplátku něco dlužili.

„Chcete říct, že jste mu to neřekl,“ vzdal to Murdoch. „Jako jste neřekl Halleyové, když jste četl její poštu.“

Od Murdocha nebylo fér připomínat tenhle incident.Byla to součást událostí kolem Q’Chn, které jsme měli nastanici na konci seouraské okupace, a tudíž to bylo vyřízené.

Veatch zůstal v klidu. „O této záležitosti jsem s panemStonem dopodrobna nediskutoval. Ale předpokládal jsem,že jakožto vcelku efektivní a důkladný administrátor si jemých opatření vědom.“

Nebyla jsem si jistá, jestli to byla narážka na můj administrativní antitalent, nebo ne. „Pracujete s ním rád?“ zeptala jsem se.

„Pan Stone vykazuje jisté chápání komplexních konceptů organizace. Dělá na mě dojem, že váš druh je něčeho takového schopen,“ odpověděl Veatch.

„To vám musí zjednodušovat práci,“ opáčila jsem. Docela se mě to dotklo.

„Odstraňuje to hodně z potřeby opětovných kontrol.A možná to uhlazuje interaktivní aspekt mé práce.“

„Je pozdě,“ řekl Murdoch. Natáhl se a dal mi ruku kolem pasu. To otevřené gesto náklonnosti mě šokovalo stejně, jako, jak se zdálo, překvapilo Veatche. Alespoň podletoho, jak ztuhla jeho tykadla.

„Budeme pokračovat, až se pár hodin vyspíme, ano?“ řekl Murdoch.

Veatch si posbíral své komunikátory. „Ano, to se zdá býtnejlepší strategií. Dobrou noc, komandérko, náčelníku.“

„Dobrou noc, Veatchi,“ odpověděli jsme unisono.

Dveře se za ním zašouply.

Murdochova ruka mě hřála na pase. Teď bych měla jít dodoku a studovat loď. KonFlotila nebo An Barik se mohli objevit dřív, než jsme si mysleli, a já bych o tu šanci přišla.Ale jsem tak unavená… Rozzlobeně jsem potřásla hlavou.Co se stalo se vší tou energií, kterou jsem měla během blokády? Možná mě začíná dohánět věk.

„Copak je?“ Murdoch mě jemně stiskl.

„Říkala jsem si, že stárnu.“

„To je to cestování v čase. Podepisuje se na tobě.“

„Měla bych jít nahoru a podívat se na loď.“

„Když budeš napůl spát, nic nezjistíš.“ Zatáhl mě za ruku. „Posaď se, ano?“

„Bille, já nemám čas. Nevíme, kdy KonFlotila…“

Znovu zatáhl. Sedla jsem si, hlavně proto, abych nepřepadla. Jakmile jsem se posadila, přišlo mi to hrozně pohodlné. Opřela jsem se o něj, jako jsem to párkrát udělala ve vnějším městě. Dívali jsme se takhle na televidv Levinově domě. Jenomže tam byla vždycky Grace neboWill. Teď tu byl jen Bill a já.

Bill, kterého jsem líbala, než nás Veatch přerušil.

Tohle není dobrá chvíle začít si milostný poměr. Ani jeden z nás nevěděl, kde bude zítra, o dalších měsících aninemluvě. Henoitova přítomnost sílí pokaždé, když se Billadotknu, a máme tolik dalších starostí.

„Aktivuj zámek soukromí,“ řekla jsem do vzduchu. Rozhraní souhlasně píplo.

Napůl jsem se otočila a spatřila jsem, jak se Murdochůvvýraz mění z ohromení k opatrnému zájmu.

„Bille, myslíš…,“že je to dobrý nápad, to jsem chtěla říct,ale vtom natáhl ruku k mé šíji a pohladil mě. Pozvání. Druhou rukou mi svíral zvenčí stehno. Sunula se dovnitř.

Nedokázala jsem doříct, co jsem chtěla, protože se minedostávalo dechu. Když jsem se konečně nadechla, měla jsem ruce kolem Murdochova hrudníku a rty přitisknuté na jeho.

Znali jsme se tak dobře, až na tohle. Nečekala jsem, žebude něžný, vynalézavý milenec, a on zjevně nečekal moje reakce. Které byly částečně reakcemi na Henoita. Toovšem Murdoch nevěděl. Viděl jenom účinek, jako bychreagovala jenom na něj.

Cítíš to, co já?šeptal mi Henoit do ucha mé mysli. Jehodotek ve mně něco vyvolal. Na jeden úder srdce neboorgasmus jsem cítila to, co cítil on, viděla to, co viděl on.V tom okamžiku jsem byla součástí cizího, nelidského vědomí. Nikdy bych to nemohla popsat; nemáme žádný způsob, jak vyjádřit vstoupení do cizí kůže.

Vůči Murdochovi to nebylo fér, protože když jsem hok sobě tiskla a nořila se do rozkoše, držela jsem Henoitovu horkou, suchou kůži a cítila jeho dech ve svém. A natu sekundu jsem chtěla, aby to byl Henoit.

Proč mě Henoit nemohl nechat být? Ale, proboha, jetak těžké tomu odolat… Vrtěla jsem se v posteli, pořád jsemcítila Henoitův pach, pořád jsem byla napůl ponořená dojeho hlasu.

Nešlo o to, že by snad měl nějaký exotický mimozemský orgán, kterým mohl lidi dostat do stavu extrémníhopohlavního vzrušení, jak se tvrdilo v populárních zábavních pořadech. Mechanika h’dighského rozmnožování jeznačně androgynní, tak jako jejich vzhled, a spíše praktická než vzrušující – druh, u něhož většina žen počne za život pouze jednou, si musel vyvinout metody, jak zajistit,že k početí opravdu dojde.

Ne, ta konkrétní kvalita mého vzrušení byla způsobenájednak feromony, které proměnily celé mé tělo v jakousiladičku rozkoše, a jednak přesností Henoitova doteku.Možná proto, že byl mentálně uvnitř mě a cítil to, co já – a tím pádem mohl podle toho upravovat svůj dotek.

Ale nikdy jsem si nemyslela, že by se mi to mohlo státs někým jiným. Murdochovo každé polaskání, každý záchvěv našeho vzrušení, každý dotek horké pokožky v tady a teď měl dimenzi navíc. Jako bych vnímala dvěma sadami smyslů.

Ne že bych necítila Murdocha. Překulila jsem se a protáhla se po jeho boku. Ruku i hlavu jsem si položila na jeho hrudník. Když jsem zavřela oči, abych neviděla modré světlo, cítila jsem, jak jeho hruď stoupá a klesá. Tlukotjeho srdce mi pravidelně zněl v uchu, dost hlasitě na to,aby přehlušil ostatní vzpomínky.

Dvacet jedna

Dveře zabzučely. S obtížemi jsem otevřela oči, překvapená, že jsem nakonec usnula.

Murdoch napůl vypadl z postele vedle mě a vypotácelse do hlavní místnosti. Slyšela jsem, jak úpí: „Je sedm. Copak vy nikdy nespíte?“

Murdoch, v posteli vedle mě. Překulila jsem se na teplé místo, které uvolnil, a vychutnávala si podivnost tohopocitu. Chtěla jsem si ho vrýt do paměti dřív, než se z nějstane něco známého.

„Při práci se řídím centrálovým dnem,“ řekl Veatchůvhlas.

To znamenalo dvakrát delší pracovní dobu, než mámemy. Raději vstávej, Halleyová.

Překulila jsem se napravo a ven z postele. Zašmátralajsem po kalhotách od uniformy, které jsem včera v nocinechala na podlaze. Nebo spíš dnes ráno. I moje prostorová orientace byla rozostřená.

„Mohu dál?“ pokračoval Veatchův hlas. „Mám nějakéinformace, které byste, jak se domnívám, měli znát.“

Dveře se zašouply. Natáhla jsem si kalhoty a zapnulakošili. Uvědomila jsem si, že je nakřivo, a znovu jsem spojila všechny tlakové body.

Když jsem se podívala do hlavní místnosti, Veatch stálpoblíž dveří, tam, kde včera večer. Murdoch si vedle nějprotíral oči.

Veatchovi se napřímila tykadla. „Komandérko Halleyové. Vzhledem k naléhavosti naší situace jsem pokládal za nejlepší přijít raději dříve.“

„Naléhavosti. Ano.“ Podivná torsko-invidijská loď, Rupert Stone a An Barik. Bendarlské vrčení – KonFlotila, která vyčkává, aby udeřila. Murdochovy ruce na mém těle,tápající…

„Máme tu kávovar?“ zeptala jsem se.

Murdoch strašlivě zazíval a ukázal na výklenek ve stěně vedle jednoho z křesel.

„Dovolte,“ řekl Veatch. Přešel k výklenku a začal ťukatna ovládání kávovaru.

Vrátila jsem se do ložnice a strčila obličej do vzdušnésprchy, která patřila ke kajutě. Zrcadlo v koupelně se aktivovalo hlasem; dala jsem si dobrý pozor, abych nic neřekla. Jestli jsem vypadala jen z poloviny tak mizerně, jako jsem se cítila, nechtěla jsem to vidět.

Když jsem byla alespoň na pohled vzhůru, vešla jsemdo hlavní místnosti. Voněla tu káva. Murdoch se sklánělnad šálkem v jednom z křesel a Veatch seděl na hraně protějšího. Na nízkém stolku před dalším křeslem, vedle Murdocha, stál druhý šálek.

V místnosti bylo umělé světlo, tak jako včera večer, aleněco v tom světle říkalo „je ráno“.

Usrkla jsem kávu a věci začaly zapadat na místo. Musím jít nahoru do doku a prozkoumat loď. Musíme vědět,jak fungovala a jestli byla dost důležitá na to, aby An Barik a ostatní Invidi riskovali politickou blamáž a narušiliprozatímní neutralitu Jocasty, aby ji získali zpátky.

Veatch si narovnal límeček. Malé gesto, ale dost neobvyklé, takže ve mně vzbudilo slabý poplach. Včera v nocichtěl o něčem mluvit, ale Murdoch a já jsme nebyli ve stavu, kdy bychom ho mohli poslouchat.

„O čem chcete mluvit?“ řekla jsem. Byla jsem příliš napjatá, než abych se pouštěla do subtilností.

„Já si, ehm, přeji znát podrobnosti o vašem zmizenía návratu,“ pronesl Veatch. „Je pro mě nemožné dokončit zprávu bez znalosti vašeho předchozího místa pobytu.“

Murdoch potřásl hlavou. „Jen si to představ, pět měsíců nemohl dokončit hlášení. A já jsem se staral jenom o to,jestli jsi naživu.“

Zamračila jsem se na něj. „Veatchi, momentálně vámnemůžu říct, kde jsem byla. Souvisí to s Invidi.“

„V jakém smyslu…?“ začal, ale Murdoch ho přerušil.

„Soudím, že chcete dokončit tu zprávu o experimentuKalypsó II, že?“ řekl a mírně přitom zvýšil hlas. „Určitě jsteimplementoval ty rozkazy k transferu oněch tří inženýrů.Když jsem se vás zeptal, co se stalo s výdaji inženýrskéhooddělení za červen, nic jste nevěděl. Ani jste nevěděl, kdotam tehdy byl pokladníkem. Co se týče informací o Finkeho nákladní lodi…“ Naklonil se dopředu a pro zdůraznění poklepal na stůl. „A co můj transfer? Předpokládám,že ten jste také předal dál bez otázek?“

Veatch se mírně odtáhl. „Do příkazů o přesunech osobnemohu mluvit.“

Murdoch si odfrknul. „Jste staniční manažer, nebo ne?V té době jsme neměli ani výkonného velitele stanice, takže pokud jste neprotestoval vy, tak nikdo.“

„Náčelníku Murdochu, musíte si uvědomit, že jsem povinen se za všech okolností, jakkoli mohou mne osobnězneklidňovat, řídit služebními protokoly.“

Dopila jsem kávu a odložila šálek. Udělal větší hluk, nežjsem chtěla. Ne že bych od Veatche kdy čekala loajalitu.Dokonce ani pochopení. „Tak kdo to byl?“

Veatch sebou škubl mým směrem. Začal znovu šoupatsvými komunikátory. „Kdo byl co?“

„Kdo vám dal rozkaz, abyste to ututlal?“

„Rozkazy přišly skrze sektor pět, divizi tři,“ řekl. Sektorpět byla část konfederační byrokracie, která se zabývalazáležitostmi Devíti světů. Divize tři byla ostraha.

„Ty rozkazy byly…,“ odmlčel se a potom jemně pokračoval, „…zdůrazněné. An Barikem. Doporučil, abych se jimi přesně řídil. To jsem udělal.“

Murdoch a já jsme si vyměnili pohledy. An Barik chtěl,aby můj experiment s Kalypsó II zůstal utajený. Vysvětlení, které se nabízelo na první pohled, bylo, že pokud by seprovalilo, že příslušník Devítky použil hyperpohon, Čtyřka by musela vysvětlit, jak je to možné a proč by to nemohl dělat každý. Jiné vysvětlení bylo, že An Barik věděl,že hyperbod Kalypsó byl mimo síť, a chtěl ututlat, že je něco takového možné. Proč mi Barik prostě nezabránil v odletu s Kalypsó II? Zřejmě proto, hádala jsem, že potřeboval, abych se vrátila do roku 2023 a spustila tam řetězecudálostí, který vyvrcholil příletem Invidi na Zemi.

„Jsem si jistý, že se oba shodnete na tom, že jsem nemohl dělat nic jiného. Ani kdybych si to přál,“ dodal nečekaně.

„Proč byste si měl ‚přát něco jiného‘?“ zeptal se podezřívavě Murdoch. „Co z toho máte vy?“

Zdálo se, že ta otázka Veatche nijak neuvedla do rozpaků. Podle jeho názoru byla naprosto rozumná. „Pokud bude používání hyperpohonu dostupnější, mohlo by dojítk narušení státu quo v Radě Konfederace. V tomto případě je tu jistá pravděpodobnost, že neutrální světy, jako jsmemy, by mohly ekonomicky získat.“

„A ta druhá možnost?“ otázal se Murdoch.

„Politické změny by mohly vést k tomu, že se protizákonné živly, dosud omezované přítomností KonFlotily, pokusí o násilné činy.“

Murdoch se mi podíval do očí a já si vzpomněla na jeho komentář včera v noci. Jak nám to tady a teď pomůže?

„Nicméně,“ pokračoval zamyšleně Veatch, „důkladnějsem tuto záležitost zvažoval a domnívám se, že je velicenepravděpodobné, že by kterýkoli z těchto výsledků znamenal výrazné zhoršení situace pro tuto stanici a abelarskou soustavu.“

Počkal si na Murdochovo netrpělivé „A?“, než pokračoval. Tykadla měl uspokojeně napjatá. „Tato stanice senenachází na periferii Konfederace v žádném jiném ohledu, než je fyzická vzdálenost – a jak všichni víme a chápeme, ta v současném dopravním systému, spoléhajícímse na hypersíť, není příliš důležitá. Ve skutečnosti se Jocasta nachází blízko hyperbodu v síti, a to jí dává stejněvýznamnou polohu, jako má Země, Chene…,“ to byl jeden z hlavních melotských systémů, „nebo Rhuarl, abychudal několik náhodných příkladů.“

„Vy říkáte, že když zlepšíme naše vnitrosystémové instalace, mohli bychom se stát velkým centrem tohoto sektoru?“ vydechl nevěřícně Murdoch.

„Ale ne když prohrajeme hlasování o neutralitě, správně?“ řekla jsem. Chápala jsem Veatchovy úvahy. „Pokudbude Konfederace dál řídit, kdo projde hyperbodem, nikdy sem nedostaneme lidi, kteří by nám pomohli stát sevelkým hráčem v sektoru.“

„Příliš to zjednodušujete, ale věřím, že to je zhruba jádro věci,“ řekl Veatch s pěkně propočítanou blahosklonností. „Já si nemyslím, že Čtyři světy ztratí monopol nacestování v rámci Konfederace. Má zkušenost mi říká, žeKonFlotila přiletí a vezme si loď, kterou jste sem přivezli,aby vám zabránila v šíření této informace. Ale už to budepředstavovat destabilizující vliv, protože to ukáže Devítisvětům a také světům neutrálním, že Čtyři světy jsouochotné porušit vlastní zákony, když jde o ochranu jejichzájmů. Pravděpodobnost, že tím získáme dostatek hlasůpro neutralitu, se značně zvýší.“

„Bude nás někdo z Devítky podporovat, co myslíte?“ zeptal se Murdoch.

„Můj neformální názor,“ řekl Veatch a odmlčel se, abychom měli čas uvědomit si, že to pro něj v žádném případěnení závazné, „je, že se můžeme spolehnout na podporuDir, kteří odmítají k’cherské monopoly, a Telí, ale není jasné proč. Neronderon se mohou přiklonit k nám – prozatímjsou nepředvídatelní. Možná Acheliané, protože jejich noví vůdci působí dojmem, že chtějí získat vedení Devítky.“

„Nikdo ze Čtyřky samozřejmě nebude hlasovat pro,“ řekl Murdoch.

„Bendarl neradi ztrácejí teritorium. K’Cher neradi ztrácejí obchodní sféry. Mí lidé jsou ve většině otázek rozdělení, ale obecně podporujeme omezení použití hyperpohonu pouze na Čtyřku. A Invidi…“ Odmlčel se.

„Invidi?“ pobídla jsem ho.

„To je obtížné vyjádřit.“ Mírně stočil tykadla a opět je natáhl. „Invidi jsou jako děti, které trvají na tom, že chtějí mítjako hračku potenciálně nebezpečné zvíře. Podle mého názoru se opravdu zajímají o jiné druhy a přejí si s nimi interagovat na řadě úrovní. Ale když se ty druhy začnou chovat způsobem, který Invidi vnímají jako nebezpečný neboznepokojivý, ztratí iniciativu. Je to velice zvláštní jev.“

„Když nesneseš teplo, nelez do reaktoru,“ zavrčel Murdoch.

„Ano, ale nebýt jich, tak bychom žádný reaktor neměli,“ připomněla jsem mu.

„Všechny ty řeči o Čtyřce a Devítce…,“ nadhodil Murdoch. „Vy patříte k nim, ne k nám. Proč zrazujete své vlast –

Veatchova tykadla se na okamžik rozzuřeně stočila. Jeho nemrkající oči se zúžily. „Nic takového nedělám. Pouze si přeji pokračovat v uspokojivém zaměstnání.“

Murdoch a já jsme po konci seouraské blokády uvažovali o tom, jestli Veatche budou jeho nadřízení v byrokracii Konfederace chtít zpátky na Centrále. Odpověď, jak sezdálo, zněla ne.

„Pokud získáme neutralitu, pokusíte se dostat nejvyššípozici, že?“ řekl Murdoch.

„Má současná pozice je postačující a já bych si ji rád ponechal.“ Veatch se posunul ještě dál na okraj svého křesla. „Součástí této pozice je, že tu s vámi dnes ráno jednám.“

Murdoch zazíval, ale oči měl ostražité. „Posloucháme.“

„Jistě znáte obchodniko kuvai Trillith?“ předeslal Veatch.

Murdoch i já jsme přikývli a on pokračoval: „Před dvaceti pěti dny ke mně přišlo a požádalo mě, jestli bych mumohl pomoci s problémem týkajícím se úložného prostoru. Jednalo se, tuším, o náklad vysoce kvalitního palivapro boostery, který přesahoval skladovou kapacitu, kterouTrillith disponovalo. Souhlasil jsem, a možná že to bylachyba, že mu půjčím nepoužívané skladiště na úrovni osmve Středu.“

Odmlčel se, aby se ujistil, že ho sledujeme. Netušilajsem, kam tím míří.

„Veatchi, to v tuhle chvíli nemá prioritu,“ řekla jsem.

„Možná změníte názor, až domluvím.“ Naklonil hlavuv mírně káravém gestu a já si vzpomněla, jak mě často zlobilo, když jsem musela sedět a poslouchat jeho zamotanávysvětlování protokolu.

„Tak přejděte k věci.“ Murdoch se v křesílku opřel.

„Pokud přejdu k věci bez poskytnutí nezbytných informací, jak poznáte, zda jsem k ní dospěl?“ pronesl Veatch.

Zašoupala jsem bosýma nohama na koberci.

Veatch se podíval dolů a pochopil. „Naneštěstí je skladiště označeno za úřední oblast. A vzhledem ke službám,které Trillith předtím administrativě poskytlo, jsem mu odpustil přirážku.“

„Nechal jste ho použít úřední oblast bez povolení neboplatby,“ přikývl Murdoch. „A co má být? My teď mámestarosti, jak se nenechat zatknout KonFlotilou, ne jakšmrdláte soubory.“

„Tento konkrétní lidský archaismus mi není znám,“ řeklVeatch. „Nicméně vás ujišťuji, že toto má jistý význam provaši pozici.“

Náhle se mi rozsvítilo. „Vy nechcete, aby se to Stone dozvěděl,“ řekla jsem. „Nebo to už zjistil a vy chcete, abychom mu zabránili v té věci jednat.“

Veatch vlídně naklonil hlavu. „Možná byste mohli panu Stoneovi vysvětlit, jak obtížné je vyvážit požadavkyrůzných zájmových skupin na stanici?“

Murdoch se zasmál, ale žádné veselí v tom nebylo. „Tohle je ztráta času.“

„Mě vlastně napadá hned několik otázek, v nichž bynám pan Veatch třeba mohl pomoci,“ řekla jsem a snažila jsem se mu signalizovat obočím. „Určitě bys mohlStoneovi říct, že povolení pro nouzové soukromé použití skladiště se zdrželo u bezpečnostní prověrky, nebo takněco?“

„Trillith je příliš hamižné pro své vlastní dobro,“ zabručel. „Ale uvidím, co se dá dělat.“

Usmála jsem se na něj. „Například by mi Veatch mohl osvětlit, jak Invidi zacházejí s těmi, kdo poruší pravidla jejich společnosti. Mají tresty jako my? Odčinění?“ Chtěla jsem vědět, jestli Seratova nepřítomnost můžeznamenat, že mu ostatní Invidi brání v návratu pro jeho loď.

Veatch se usadil pohodlněji a popotáhl za svůj oblek,aby ho udržel hladký. „Invidi, komandérko? Já nejsem expert přes Invidi.“

„Ale právě jste nám o nich vyprávěl,“ řekl Murdoch.

„Ve své funkci staničního manažera,“ vrhl Veatch naMurdocha vyčítavý pohled, „jsem získal širokou škálu znalostí ohledně druhů v Konfederaci. Musím říci, že Invidijsou velmi rezervovaní, když přijde na to prezentovat jejich společnost ne-Invidi. Ale podle případu Tiepolo versus An Dorol z roku dva tisíce sto devatenáct –“

„Detaily vynechte,“ přerušil ho Murdoch.

„Krátce řečeno, Invidi nemají žádný systém fyzickéhoomezování či mentálních úprav. Domnívají se, že nemajíprávo – a zde se mohu mýlit, komandérko – omezovat cizí svobodu. Mohu dodat, že mé pozorování An Banka natéto stanici tuto interpretaci potvrzuje.“

Musela jsem souhlasit. An Barik byl prakticky poustevník a většinou odmítal i kontakt s jinými obyvateli ze Čtyřky. Když přiletělaKalypsó a on se pokusil dostat se k jejímuhyperpohonu dřív než kdokoli jiný, využil na skutečnoupráci mého přítele Quartermaina.

„Kdy Barik odletěl?“ zeptala jsem se.

„To nevím.“

Soustředila jsem se znovu na hlasování o neutralitě. „A co H’digh?“ zeptala jsem se. Myslela jsem přitom naHenoita. Zachvění, které zůstalo ze včerejší noci, mě píchlo vzadu na krku. „Jak myslíte, že budou hlasovat?“

Veatch to zvážil. „H’dighská domácí politika je velice nestálá. Nicméně, místa zástupců v Radě Konfederace nynízastává konzervativní frakce, takže je pravděpodobné, žebudou hlasovat proti, v pokusu omezit skupinu Nové rady a radikální skupiny v h’dighské společnosti, které Novou radu podporují.“

Jako Henoit. „Má Nová rada stále ještě Q’Chn?“

Murdoch chtěl něco říct, ale zarazil se.

Veatch si z kolena smetl neviditelné smítko. „Dobráotázka, komandérko. Obávám se, že odpověď je kladná.“

Q’Chn byla geneticky vytvořená kasta válečníků nynízaniklého K’Cherského impéria. Na konci k’chersko-invidijské války, čtyři pozemské roky před vytvořením Konfederace v roce 2065, K’Cher souhlasili s tím, že už nebudou další Q’Chn vytvářet, a galaxie si oddechla úlevou;byli to strašliví zabijáci a staré K’Cherské impérium je často používalo k udržování pořádku ve svých koloniích.

Když se jeden z těchto mimozemšťanů objevil na Jocastě ke konci seouraské okupace, očekávali jsme to nejhorší. Q’Chn zabilo pět lidí a jedno K’Cher. Ale Q’Chn,které jsme viděli, nebylo jako stará Řezníka – myslelo dopředu, mělo schopnost vyčkávat a skrývat se. Bylo víc nežjen biologický stroj na zabíjení.

Nová rada získala genetický materiál Q’Chn a „vyrobila“ si svá vlastní Q’Chn, s jistými modifikacemi. Jenomžegenetické inženýrství je přinejlepším inexaktní věda. Chtěli Q’Chn, které by poslouchalo rozkazy, ale zároveň byloefektivním teroristou; místo toho vytvořili mazaného zabijáka, jehož touhy a cíle nikdo neznal.

„Nová rada nebude mít o Jocastu zájem, pokud nebudeme neutrální,“ řekl Murdoch.

Přikývla jsem. Henoit přišel na Jocastu jednat o jejímvyužití jako základny. „Proto budou někteří delegáti hlasovat proti nám. Myslí si, že když tu bude KonFlotila, udrží Q’Chn mimo systém, který je v hypersíti.“

„Odkud by se mohla potenciálně dostat na Centrálu.“ Zdálo se, že Veatch je s našimi závěry spokojený. „Odhaduji, že díky tomu ztratíme hlasy Země i H’digh. Měl bychjít,“ dodal. „Bylo milé s vámi znovu mluvit, komandérko.Náčelníku Murdochu, měl bych vás informovat, že občanské nepokoje v Deltě, sekci tři, během noci utichly…“

„Občanské nepokoje?“ Pohlédla jsem na Murdocha.Pokrčil rameny. „Zjevně došlo k protestům kvůli prodloužení času potřebného k přístupu do doků. To kvůli novému bezpečnostnímu opatření.“

„…a zkouška protipožárního systému bude ve čtrnáct,nikoli v devět,“ dokončil Veatch.

„Děkuju,“ zavrčel Murdoch. Neznělo z toho ani trochuvděku.

Veatch naklonil hlavu a odešel.

Murdoch se rychle zvedl. „Ten chlap vždycky s každýmmanipuluje. Vždycky má něco pod pokličkou, a máš štěstí, když přijdeš na to, co to je, dřív, než se opaříš.“

„Možná to tentokrát myslí vážně.“ Mluvila jsem stejněnepřesvědčivě, jako jsem se cítila. „Bille, myslíš, že má s těmi Q’Chn pravdu? Že nějaká pořád existují?“

„Slyšeli jsme takové pověsti.“

„Je to pravděpodobné?“

Pokrčil rameny. „To mi pověz ty, to tvůj bývalý se takkamarádil s Novou radou.“

Skoro jsem nadskočila. Měl Murdoch včera v noci nějaké podezření? Proč musel o Henoitovi začínat zrovnateď?

„Každopádně,“ pokračoval, „jestli máš obavy kvůli obraně proti Q’Chn, neplýtvej časem. Proti něčemu takovémuse bránit nemůžeme. A jestli za námi přiletí Nová radaa bude chtít prostor v doku, tak budeme spojenci a nebudeme se muset Q’Chn obávat.“

„I přesto, obrana je při neutralitě problém, že?“

Přikývl. „Hádám, že jediné, co se dá dělat, je buď si postavit flotilu vlastních lodí, nebo si to zařídit tak, aby bylopro lidi typu Nové rady jednodušší stanici využít než na niútočit. Koneckonců, co z toho, co tu máme, by mohla chtítQ’Chn?“

Nemyslela jsem, že by Q’Chn přemýšlela takhle logicky, ale nezdálo se, že stojí za to o tom debatovat. Odešlajsem do ložnice a natáhla si boty.

„Bille,“ zavolala jsem, „musí mě vážně pořád někdo hlídat? Je to plýtvání časem tvých podřízených.“

„Předpisy.“ Přešel ke dveřím a zapnul si kabát. „Pokudchceme použít to, že tě mám ve vazbě, jako důvod, pročvzdorovat obvinění Konfederace, musíme to dělat pořádně.“

Poklepal si na opasek s vybavením, zamračil se, sáhl přesstůl po jednom ručním komunikátoru a připjal si ho k němu. „Mohli bychom tě na chvíli propustit na kauci,“ řekl. „To znamená, že složíš určitou částku a slíbíš, že neopustíš stanici a nebudeš komunikovat s nikým mimo ni. Alev jejím rámci máš volný pohyb.“

„Už tak jsem přetáhla účet, abych zaplatila Finkemu.“

Zašklebil se. „Předpokládám, že můžeš použít jako platbu tu loď.“

„Ale nebereš ji jako kradený majetek?“ Znělo mi to neortodoxně. To by se Stoneovi nelíbilo.

„To je problém Konfederace,“ řekl Murdoch skoro šťastně. Dnes ráno byl v podivné náladě.

„Když to říkáš.“

Posadil se za stůl a chvíli ťukal na komunikačním panelu. „Pojď se podívat sem.“

Nakoukla jsem mu přes rameno. Byl v omezené oblasti ostrahy pro zadávání údajů.

„Dobrá,“ řekl. „Zadal jsem údaje.“ Ukázal na snímač sítnice: „Mrkni tam, ať si tě může ověřit oproti záznamu.“

Zadívala jsem se na snímač, dokud mi nezačaly slzet oči.Potvrzovací kontrolka blikla. Protáhla jsem si krk a ustoupila. „Bille, pověz mi o Stoneovi. Kde byl, než přišel sem?“

„Záleží na tom?“

„Potřebuj u vědět, jak by mohl reagovat, kdyby na nászačala Konfederace tlačit.“

Odlogoval se ze zabezpečené oblasti, než odpověděl. „Myslím, že jim uhne z cesty. Než přišel sem, byl tři rokyředitelem Auditů – to je ve Vnějších záležitostech. A předtím dělal asistenta ministrovi financí a ještě předtím administrativu na tom samém ministerstvu.“

„On nikdy předtím nebyl mimo planetu?“

„Jenom na Marsu.“

Odfrkla jsem si. „Vím, že jsem nebyla nejoblíbenější pozemská velitelka stanice, ale kdo rozhodl, že Stone budelepší?“

„Hádám, že Země chce, abychom před tím, než neutralita vstoupí v platnost, dosáhli ekonomické životaschopnosti. Potom můžou říct: proč se obtěžovat s nějakou neutralitou, když už teď máte všechno?“ Po očku se na měpodíval. „Ale zase kdybys tu byla, tak by Stonea vůbec neposílali.“

Nic jsem neříkala. Váha chybných voleb mě tlačila v žaludku a seouraský implantát zasvědil, jako by vycítil tu ironii. To, jak blízko jsem měla k odpovědi na otázku, kterámě k těm volbám dohnala. Jak fungoval hyperpohon? Taloď v našem doku mi to mohla říct.

Zdálo se, že Murdoch na něco čeká. Potom pokrčil rameny, vstal a náhle jsme stáli tváří v tvář za stolkem. „Budeš u lodi.“

„Ano.“

„Napadlo tě, že bys to třeba řekla všem?“ zeptal se. „Žebys rozeslala specifikace lodi každému, kdo tě jen napadne,a doufala, že se ty informace rozletí po celé Konfederaci?“

„Ale ano, jenže…“ Čím víc jsem přemýšlela o získání hyperpohonu, tím složitější mi to připadalo. Něco mě napadlo. „Moje obecné přístupové kódy už fungovat nebudou, že?“

„To ne. Řeknu Helen, aby té dostala zpátky do systému.Ale nemůžu pro tebe získat nic víc než věci na základníúrovni. Protože oficiálně jsi pohřešovaná, a dokud to nezměním, tak tě to k příkazům vyšší úrovně nepustí.“

„Vzpomínám si.“ Kéž bych byla nepomáhala inženýrůmvyvinout tahle bezpečnostní opatření. Měli jsme probléms oficiálními zásobami, které přesměrovávali zloději, kteříse maskovali jako mrtví či pohřešovaní důstojníci, tak jsmesystém zpřísnili.

Zůstal přede mnou, když jsem se pokusila projít kolemněj. Natáhl ruku a zablokoval mi cestu, ale nakonec kolem mě tu ruku ovinul. „Halleyová, je to bezpečné? Minule jsi přestala dýchat.“

„Mělo by to být v pořádku. Po tom prvním kontaktu senic tak špatného nestalo. A nikam v ní nepoletím. Jen sepodívám, co dokážu zjistit diagnostickými přístroji.“ Rádabych zůstala a užívala si doteku jeho paže, ale loď mě přitahovala tak, že to bylo skoro hmatatelné, a nechtěla jsem,aby mi Henoit zase šeptal do ucha.

„Tak se uvidíme později.“ Murdoch nechal svou rukuklesnout.

„Jasně.“

Nepříjemná chvilka, kdy se ani jeden z nás nemohl rozhodnout, jestli se chce líbat, nebo ne. Nepříjemná chvilkaskončila, když Murdoch otřel své rty o mé. Jeho brada měpopíchala dvoudenním strništěm.

Dvacet dva

Když jsem mířila zpátky Bublinou k nejbližší loukoti, bylo asi 8:00. Odtamtud mě zdviž zaveze přímo do té částiStředu, kde byly uzavřené oblasti, v kterých kotvily loděz našich eskader ZemFlotily kvůli údržbě. Než je Seouraszdecimovali. Sasaki řekla, že dá loď tam, a to zřejmě z několika důvodů: jednak tam bude dobře chráněná proti zvědavým pohledům a dostatečně izolovaná, aby se dala dobře hlídat. Dále, kdyby se ji KonFlotila pokusila lokalizovat,blízkost řady dalších lodí a Jádra opsysu by jim mohlazmást senzory. Konečně, doky nabízely snadný přístupúdržbě.

Také řekla, že křižník neudělal nic neobvyklého od tédoby, co vyslal průzkumnou loď hyperbodem, že pouzepokračoval ve své normální hlídkové dráze. Získám takétrochu času, protože v téhle roční době nás oběžná dráhaplanety, u které Jocasta je, zanesla dál od hyperbodu v plochém prostoru. KonFlotile nepotrvá dlouho, než tu vzdálenost překoná, ale i za jednu hodinu na zkoumání lodinavíc budu vděčná.

Tahle část Jocasty byla příjemná otevřená oblast mezisekcemi v prstenci Alfa, které obsahovaly centrální administrativu a všeobecnou nemocnici. Dvojité chodníky lemovala nízká vegetace. Lidé v uniformách i civilních oblecích seděli na lavičkách nebo přecházeli mezi kancelářemi.Ohromný pilíř zdvižové loukoti vepředu blokoval cestu, jinak by se dál zakřivovala nahoru. Zrcadla, která lemovala horní část prstence Alfa, rozzařovala nebe bledě zlatoubarvou, která byla skoro až příliš silná, než abych se mohla dívat přímo do ní. Kdybyste se mohli podívat přímonahoru, viděli byste válcový Střed stanice, střed kola spojený čarami loukotí a za ním křivku prstenců na druhéstraně.

V hlavě mi zněla Veatchova slova. Byli jsme tak zvyklípřemýšlet o Jocastě jako o periferii, jako o nedůležité stanici, že bylo těžké představit si něco jiného. Hyperbod bylblízko stanice, protože během torsko-invidijské války setu bojovalo a invidijské lodě – nebo možná bendarlské – sem musely mít nějakou cestu. A jak se sem dostali Tor?Zřejmě svým vlastním hypersystémem. Všechno, co jsmeo Tor věděli, bylo, že mají něco na způsob hyperpohonu.Předpokládali jsme, že tak se sem dostaly šedé lodě.

Přemýšlela jsem, jestli bychom mohli někde tam venku najít torský hyperbod, poblíž místa, kde se poprvé objevily šedé lodě. Invidijské lodě by ho pravděpodobně otevřít nedokázaly, ale An Seratova hybridní loď možná ano…

Náhle jsem se zastavila, jak jsem se pokoušela porozumět všem důsledkům této myšlenky. Byla An Seratova loďprojektem na infiltraci torské hypersítě? Ale jestliže tomutak bylo, proč se pokoušel utajit ji, i svou následnou pomoc Kalypsó, před ostatními Invidi?

Přede mnou se ozvaly hlasy a cizí kroky. Mířila ke mněsmíšená skupina lidí a mimozemšťanů – zřejmě šli do Bubliny. Vedl je vytáhlý mladík v civilu. Ještě než jsem uslyšela jeho hlas, rozpoznala jsem v něm Dana Floridu podle jeho ohnutých zad a podle způsobu, jakým při řečirozhazoval rukama. Dan Florida byl zakladatelem jedinéneoficiální mediální organizace na Jocastě a momentálnějediný člen lobovací delegace z Jocasty u Rady Konfederace.

Pořád jsem se cítila provinile, že jsem přemluvila našiObčanskou komisi, aby hlasovala pro Floridu jakožto našeho lobistu u Rady Konfederace. Moc se zajímal o projekt Kalypsó II a já měla pocit, že když bude mluvit s členyRady o Jocastě, nebude na to mít čas. A navíc bude Jocastamoci využít jeho lobistických talentů – vytrvalosti a přesvědčivosti.

„Měli byste si pamatovat, že tato část stanice patří k nejstarším,“ říkal Florida, když se ke mně blížili. „Tato halabyla původně velínem.“

Ostatní vzhlédli k budově, na kterou ukazoval. Byla tonevýrazná jednopatrová hala, dnes používaná jako dočasné skladiště. Nevzpomínala jsem si, že by tu někdy bylvelín, ale velitelkou stanice jsem se stala až ve třetím rocejejí existence, poté, co první velitel odešel, dva spáchali sebevraždu a ten mezi nimi byl otráven.

Ty osoby s Floridou musí být zástupci Rady Konfederace, o kterých mluvila Sasaki; lidská žena v barevném kaftanu a dva další lidé v nevýrazných oblecích, pět Dir, všichni v róbách jediného cechu se sundanou kápí, dva chlupatíAcheliané a jedno Leowin z vyšší kasty obklopené svoudružinou menších otrok.

Leowin jsou druh, který všichni pokládají za vzdálenépříbuzné K’Cher, ale oni sami to vehementně popírají. Dávají přednost dvounohé chůzi, ale dokáží se stejně tak dobře pohybovat po čtyřech. Jejich horní manipulátory mají,na rozdíl od k’cherských chapadel, klouby a jejich hruďpřechází v zadeček. Tohle Leowin mělo podobnou róbu jako Dir, ale její vazba i barva byly tlumenější.

„Ahoj, Dane,“ řekla jsem. V myšlenkách jsem se přenesla o půl roku nebo ještě dále zpátky, do dne, kdy jsmes Floridou doprovázeli Spáče z Kalypsó na jejich první cestěpo stanici. Na jejich první cestě po dvaadvacátém století.

Florida vykulil oči. „Slyším to, ale nevěřím tomu.“ Vyrazil ke mně a sevřel mě v medvědím objetí.

Cítila jsem se, jako by mě vyždímali. Byl velký a temperamentní jako vždycky.

„Rád vás zase vidím,“ zahřměl mi v uchu jeho hlas.

Krátce jsem jeho stisk opětovala jako výraz vděku za touvítání a doufala jsem, že si nevšimne, že mi slzí oči.

„Toto jsou někteří z mých delegátů.“ Florida rozmáchle ukázal na skupinu. „Konzul Reo z Achelu a jeho pobočník. Amartidjar z Leowin. Hrabě Quertianus a jeho kapitáni. Členka Rady Sarkadyová ze Země. Členové Rady,toto je komandérka Halleyová, velitelka… bývalá velitelka stanice.“

Uklonila jsem se Achelianům a pokývla směrem k hraběti, Dir vysokého postavení, jehož rychlý pohled mě celou zhodnotil, od uniformy až po tělesné části. Leowin měignorovalo, jak mu velel jeho protokol.

Sarkadyová sevřela mou ruku, aniž by hnula jedinýmšedým vlasem. Prohlédla si mě očima, které byly buďtomoudré, nebo za sebou měly dlouhou kariéru, v níž se taksnažily působit. Její jasně zbarvená róba ve vlhkém vzduchu zářila.

„Komandérko. Nenahlásili vás jako pohřešovanou?“

„Drobné nedorozumění.“

„Předpokládám, že ho budete moci vyjasnit.“

„To jistě budeme.“

Sarkadyová kývla na dva lidi, kteří s ní šli. „Mí pobočníci.“ Jeden z nich, muž s bledou pihovatou kůží a zrzavýmivlasy, mi potřásl rukou v severoamerickém stylu. Druhýmbyla žena – když viděla, jak si s bolestnou grimasou protřepávám ruku, pouze naklonila hlavu. Byla to upravená, korektní dáma, starší verze poručíka Leeové.

„Jsme na cestě do zahrady,“ řekl Florida a postrkovalsvé hosty před námi. „Pojďte, pojďte, zmeškáme nejlepšíčást rána,“ peskoval je – ale jen mírně. Po mírné strkanici o místo mezi pěti Dir a leowinskými otroky pokračovali členové Rady dál napřed.

„Kde jste byla?“ zašeptal.

„Na žádném zajímavém místě ne,“ zašeptala jsem takéa cítila jsem se přitom směšně. „Dane, potřebuju s vámimluvit o Centrále,“ řekla jsem normálním hlasem.

Chtěla jsem slyšet jeho názor na pravděpodobnost, žehlasování o neutralitě projde, a porovnat ho s tím, co říkal Veatch. Florida byl možná neomalený a nesnesitelný,ale dokázal si vytvářet užitečné kontakty a jeho výmluvnost se mohla také hodit.

„Přijďte dnes na večeři. Několik z nás, v pozorovatelněve Středu.“ Ukázal nahoru. „Třetí úroveň.“

„Na třetí úrovni žádná pozorovatelna není.“ Potom jsemsi vzpomněla na něco, co říkala Sasaki, když jsme včeravečer dorazili.

Zasmál se. „Tušil jsem, že vás na tohle chytnu. Přijdete?“

„Jestli budu moci.“ Jestli tu ještě budu. A jestli přijduna to, jak ta loď funguje.

„Nový velitel stanice…,“ začal.

„Výkonný velitel stanice.“

Zvedl obočí. „Výkonný velitel stanice rozhodl, že budepůsobivé sedět u večeře a dívat se, jak se kolem vás točíhvězdy. Jistě byste to nechtěla zmeškat, že ne?“

„Mohli jste použít jednu konstrukční plošinu,“ zabručela jsem. Představila jsem si tu složitou logistiku spojenou s úpravou části úrovně tři.

„Á, jenže on chce mít zapnuté gravitační pole. Důležitíhosté se přece nebudou honit za kusy svého jídla ve stavu beztíže.“

A my budeme čelit stížnostem od cestovatelů, kteří nechtějí vystoupit z přechodové komory do pozemské gravitace…„Počkejte chvíli. To je oficiální večeře?“

„Přesně tak. Slavnostní uniformy, starožitné příbory,proslovy, všechno.“

„Vy zatracený mizero. Víte, že takové věci nenávidím.“

Usmál se. „Bude to pro vás velká šance znovu se objevit, abych tak řekl. Předvedeme vám, co se děje na Centrále.“

„Nechci letět na Centrálu. Proto jsem poslala vás.“

„Já myslel, že jste se mě chtěla zbavit.“ Když to říkal,usmíval se, ale oči měl bystré.

„Vy jste lepší lobista než já, Dane.“

„Možná že víc věřím v neutralitu.“ Tentokrát byla jehotvář vážná, ale pořád jsem měla pocit, že se mi směje.

„Co mělo tohle znamenat?“ Přísně jsem se na něj zadívala, ale to už jsme byli u loukotě a zemědělské sekce a Florida jednou rukou vyťukával kód pro otevření dveří. Toudruhou mi soucitně poklepal na rameno – v tu chvíli jsemho nenáviděla.

„Nebojte se, komandérko. Ujistím se, že se příliš neztrapníte.“

Panely v modré barvě ZemFlotily se otevřely a ven sevyvalil teplý vzduch s velkým obsahem kyslíku a neklamným pachem rostlin. Záhony se zeleninou, ovocem, houbami a gillusem se zvedaly v terasách až k odražené zlatézáři „nebe“. Všude bylo rozptýlené, bledé světlo. Pole měla původně osminu této velikosti a měla pouze doplňovatpotravinové zásoby stanice. Ale díky zanedbávání ze strany Konfederace a mimozemské blokádě jsme je rozšířili,abychom přežili.

„Nádherné. Prostě krása,“ řekla nadšeně Sarkadyová.

„Půvabné,“ souhlasil Achelian.

Jeden z Dir cosi vyťukal na svém ručním komunikátoru a ukázal to ostatním.

„Dane, musím už jít.“

„Á, jistě k té tajemné invidijské lodi, která vás přivezladomů. Ale žádného Invidi jsme neviděli.“

Zapomněla jsem, jak rychle se na téhle stanici šíří drby.

Florida na mě hloubavě pohlédl. „Věděla jste, že někteřídůstojníci tu uzavírali sázky? Hádali, kam jste se poděla.“

Zaúpěla jsem. Copak neměli na práci nic lepšího?

„Dokud jste se nevrátila s Billem Murdochem, víte, jaký názor byl favoritem?“ držel se tématu.

„Že jsem vyletěla do povětří?“

„Ne. Že jste sebrala motory Kalypsó, ať už mohly dělatcokoli, a dala jste je Nové radě.“

„Cože?“

Pobočnice Sarkadyové se překvapeně ohlédla, když jsemnevěřícně vyjekla. Chabě jsem se na ni usmála a ztišilahlas. „Proč by si tohle mysleli?“

„Co byste řekla? Protože minule jste to málem udělala.“

Skoro jsem ho praštila. „To byla úplně jiná situace. Kdyby naše přežití záviselo na tom, jestli se spojíme s Novouradou, pak bych možná souhlasila. Ale ono nezáviselo.A rozhodně bych se nepaktovala se skupinou, která má zaspojence někoho jako Q’Chn.“

Zdálo se, že Floridu to nepřesvědčilo. „Mně to přijde, žeprotestujete až příliš. Podle mě je velice pravděpodobné,že jste ten prototyp odvezla Nové radě. A teď jste se nějakdostala ke skutečné invidijské lodi a snažíte se ji dostat přesKonFlotilu a pryč.“

Mám na tyhle kecy reagovat tichem, které si zaslouží,nebo ho utnout?

„Dane, nemůžete šířit takové nepodložené zprávy. Není to profesionální a ani etické.“

Kůže kolem jeho očí zrudla. „To je tedy gól. A co čekáte, když mi nikdy nedáte žádné informace?“

„Nejsem oprávněná vám je dát, a s tím holt budete muset žít.“

„Tak mě neobviňujte, když si lidé doplní mezery sami.“

Zuřivě jsme se na sebe dívali. Bolelo mě z toho za krkem, protože Florida byl o hodně vyšší než já.

„Vy se vážně nevzdáváte, co? Copak nemáte na Centrále dost práce, to si ještě musíte vymýšlet nějaké směšné fámy?“

„Mám spoustu práce, děkuju. Mám starosti o Jocastu.“ Roztáhl velkou dlaň. „Možná vás to překvapí, komandérko, ale já chci neutralitu stejně tak jako vy. Pracoval jsemtu s obyčejnými obyvateli – sakra, sama víte, že jsem sempřišel ilegálně. Viděl jsem, jaké to tady je pod vládou Konfederace, a když budeme nezávislí, o nic horší to být nemůže.“

„Jak nám se získáváním dostatečného množství hlasůpro neutralitu pomůže rozšiřování fám o Nové radě?“

„Nepomůže. Já nic nerozšiřuju.“ Odevzdaně potřásl hlavou. „Řekl jsem to proto, že chci, abyste věděla, že hodněz nás má velké investice – a nemyslím tím ekonomické – v nezávislé Jocastě. A zdá se mi, že váš… výzkum by mohl stát nezávislosti Jocasty v cestě.“

„To nedopustím,“ řekla jsem. Jeho prozíravost mě zneklidňovala. „A slibuju, že budete první, kdo se to dozví,pokud se rozhodneme, že je možné tu informaci uvolnit,“ řekla jsem. „Ale je to ještě větší příběh než moje přeběhnutí k Nové radě. Musíte ale chvíli počkat.“

Zaváhal a pak pomalu přikývl. „Doufám, že je to dobré.“

„Je to senzace.“

Staré hangáry pro stíhače byly na „jižní“ straně Středu,mezi místem, kde se štíhlý válec nořil z ochranného kokonu prstenců, a jeho vzdáleným koncem, ze kterého vyrážel les nepravděpodobně vyhlížejících křídel, která absorbovala sluneční světlo, vyzařovala odpadní teploa starala se o další obyčejné věci, které udržovaly stanicinaživu.

Zdviž mě odvezla na úroveň Šest. Normálně byla plnávznášejících se postav a zavazadel, ale dnes bylo aktivované gravitační pole a hlučné hlasy v nejrůznějších jazycích si převážně stěžovaly na to, jak těžká jsou těla jejichmajitelů a jak neohrabané jsou přepravní kontejnery. Gravitační pole rozhodně prodlužovalo čekání na to, až vámlidé uhnou z cesty.

Většina lidí mířila do úrovní Čtyři až Jedna, kde kotvily lodě a odkud se dalo dostat do vnějších doků nebo orbitálních raketoplánů. Já nasedla do chodbolezce – zdviže, která se pohybovala uvnitř Středu – a jela jsemz úrovně Šest dolů. Když jsem dorazila do úrovně Osm,kam dali Seratovu loď, byla jsem už v kabině sama.

Před přechodovou komorou hangáru 12 stál mužz ostrahy. Kývl na mě a bez otázek mě nechal projít.

Hangár za přechodovou komorou vypadal jako vejčitá jeskyně. Nic nenaznačovalo, že stěna na jedné straně by se mohla změnit na kulatý východ. Kolem okrajů téhle stěny sesoustředily podpěrné sloupy a drapáky, připravené vystřelitdo vesmíru loď bez použití jejích trysek. Čáry na jedné stěně ukazovaly, kde je „podlaha“, když je spuštěné gravitačnípole. Čáry jiných barev na zbytku povrchu ukazovaly, kampatří údržbářské a služební stroje. I přes celkovou šeď dýchala z hangáru díky těmto čárám jakoby sváteční nálada.

Loď stála bezpečně, nosem vzhůru, na startovací základně – když bylo gravitační pole vypnuté, byla to středová stěna hangáru. Její hladký povrch vypadal proti hangáru, plnému údržbářských stanic, přístupových bodůa výztuží, jako by tam nepatřil. Jako dětská hračka v dělové věži.

Vedle ní stáli tři lidé. Murdoch, další příslušník ostrahya – což bylo nečekané – Rupert Stone. Ohromilo mě to,přinejmenším. Těšila jsem se na tichý průzkum své… AnSeratovy lodi, ne na další debatu, jestli si ji máme nechat,nebo ne.

Murdoch stál proti Stoneovi a ukazoval na loď. Vytáhlý příslušník ostrahy – Thoms, tak se jmenoval – se tyčilvedle nich.

Určitě dostali informace, že KonFlotila je na cestě, pomyslela jsem si se záchvěvem zoufalství. Budu mít jen hodinu, abych se na loď podívala, a možná ani to ne.

„Co se tu děje?“ Díky údržbářským výklenkům po stranách hangáru měl můj hlas působivou ozvěnu.

Murdoch vzhlédl. „Myslel jsem, že se sem nikdy nedostaneš. Nechtěl jsem použít tvůj komlink, někdo by tomohl zaslechnout.“

„Jde o KonFlotilu?“ řekla jsem.

„Ne jako takovou.“ Počkal, dokud jsem nebyla tři kroky od nich, a potom mi hodil cosi malého a tvrdého. „Thoms mě zavolal, měl rozkaz to udělat, kdyby se tu někdo objevil. Vyjel jsem nahoru a našel jeho,“ kývl směremke Stoneovi, „jak to dává na loď.“

Stone nás sledoval. Jeho světlé oči se zúžily nepřátelstvím. Zdálo se, že celá jeho osobnost je mnohem soustředěnější než včera v noci.

„Co ona tady dělá?“ řekl. „Má být zatčená. Zatraceně,Murdochu, zatknu vás taky, když budu muset.“

„Pomáhá nám s vyšetřováním,“ řekl Murdoch, „cožmimo jiné zahrnuje hodnocení možných ohrožení této stanice. Což zahrnuje jak tuto loď, tak,“ kývl směrem k té věci, kterou mi hodil, „toto zařízení.“

Malý ovál se mi uvelebil na dlani. Ten pocit jsem znala.Předmět neměl žádné zvláštní znaky, žádné praskliny ani hrboly. Na omak byl teplý a lehce mýdlovitý. Ne studený a tvrdý jako obyčejný kov. Působil stejně jako invidijské zařízení, které dal An Barik mému příteli Brinu Quartermainovi,aby se dostal přes bezpečnostní opatření, když přiletěla původní Kalypsó. To zařízení zavedlo Quartermaina na smrt.

„Co to dělá?“ zeptala jsem se Stonea.

Pohrdavě popotáhl nosem a neřekl nic.

„Poslední člověk, který na této stanici použil podobnéinvidijské zařízení, zemřel,“ řekla jsem. „Chcete skončitstejně?“

Napřímil se a pohled mu úzkostlivě zalétl ke strážnému.Jako by si teprve teď uvědomil, že ostraha může být použita proti němu. „Vy mi vyhrožujete?“

„Nebuďte pitomec,“ zavrčel Murdoch. „Říká pravdu. Nedá se jim věřit.“

„Kde to bylo?“ zeptala jsem se Murdocha.

„Snažil se to připlácnout na trup. V koutě, kde by to nebylo nápadné. Neodpovídá to ničemu v našich souborech,včetně toho mála, co máme o té věci, kterou použil Quartermaine.“ Murdoch se zadíval na Stonea.

„Tu Quartermainovu věc jsme nedokázali analyzovat,“ připomněla jsem mu.

Murdoch nasadil tón, který zřejmě pokládal za žoviální. „No tak, Ruperte. V tomhle jedeme všichni. An Bariktu není. My ano. Povězte nám, co se děje.“

„Jednám na základě příkazů od svých nadřízených,“ řeklStone. Nejistě se ošil. „Zdá se mi, že zapomínáte. My Invidi potřebujeme. Potřebujeme jejich ochranu. Jen pomyslete, kolik nám dali. Dlužíme jim to.“

„Poslal vám An Barik přímou bójku se zprávou?“ řeklajsem. „Nebo rozkaz přišel přes ten bendarlský křižník?“

Murdoch se mi podíval do očí a frustrovaně se podrbalna hlavě. Ať to bylo jakkoli, Stone tu zprávu dostal i přesmonitorování komunikace ostrahou. Bylo to dost rozčilující, jak Invidi dokázali skotačit v našich systémech.

Stone mlčel.

„Co když je to bomba?“ zeptal se Murdoch.

Rychle jsem mu malý ovál vrátila.

„Mohl jste všechny ohrozit,“ pokračoval. „A kvůli čemu? Kvůli šanci hrát si na špióna.“

Pomyslela jsem na Dana Floridu a jeho podezření, žejsem se sama zapletla do špiónských aktivit. Udeřil na špatnou osobu.

„Není to bomba,“ řekl Stone. „Říkal, že je to vyřazovací zařízení. Nic víc.“

„Abychom nemohli s lodí odletět, dokud se sem nedostane. Vy jste mu věřil?“ zeptala jsem se.

Stone se na mě nepřátelsky zadíval.

A Murdoch na něj uhodil: „A můžeme očekávat, že seAn Barik vrátí brzy, že?“

„Já nevím,“ řekl nevrle Stone.

Dávalo to smysl. Invidi svou špinavou práci nedělajísami. Když potřebují bojovat, bojují pro ně Bendarla KonFlotila. Když potřebují někoho na Zemi, lidé jakoQuartermaine a Stone je rádi poslechnou. A já jsemk nim donedávna patřila také. Kdyby mě před blokádou An Barik požádal o pomoc, bez otázek bych souhlasila. Jak říkal Stone, Invidi nám pomohli, my bychom tedy měli pomáhat jim. V hlavě se mi honilyvzpomínky na Zemi před Kontaktem – Stone měl zčásti pravdu. Invidi nám zabránili, abychom se zničili; něco jsme jim dlužili.

„Bille, co kdybychom na celou tuhle věc zapomněli,“ navrhla jsem.

Murdoch se zamračil. Jeho výraz se rychle změnil ze jsiblázen?naco máš k čertu za lubem?

„Chci říct,“ pokračovala jsem pomalu, „pan Stone věří,že dělá správnou věc…“

„Já dělám správnou věc,“ řekl Stone. Téměř zařval. „Tovy dva ohrožujete stanici.“

„…jakkoli to může vypadat jako sabotáž,“ dokončilajsem.

Stone zamrkal a zmlkl. Jen ať si sám přijde na to, že jsmev patové situaci. Pokud nebude vykládat o Murdochověroli na invidijské lodi, Murdoch nebude vykládat o Stoneově soukromé komunikaci s An Barikem.

I Murdoch to pochopil. A teď bude, doufejme, Stoneavíc hlídat. „Jo, no hádám, že můžeme být projednou velkorysí.“ Trhl hlavou směrem ke dveřím. „Pojďte, Ruperte.Vy a já máme práci. Schůze Občanské komise, požární cvičení, problémy s křižníkem…“

„To tady Halleyovou necháte?“ Stone odolával tlakuMurdochovy ruky.

„Má tady práci,“ řekl Murdoch.

„Ale je ve vazbě.“ Jeho hlas zněl tak frustrovaně, že jsems ním skoro soucítila.

„Správně, a já tu mám její podmínečné propuštění, jestli vám to pomůže.“

„Nepomůže,“ řekl Stone. Ale nechal Murdocha, aby hovystrkal z hangáru.

Dvacet tři

Nechali mě samotnou s lodí. Svým způsobem to byla úleva. Většinu života jsem strávila sama a převážnou část tédoby jsem se snažila vyřešit nějaký technický problém.Strávila jsem víc času s loďmi než s lidmi. Někdy si myslím, že se s nimi cítím líp.

Mohl by tohle být ten důvod, proč je tvůj osobní životv takových troskách? zeptal se otravný vnitřní hlas. Nenív troskách, řekla jsem mu přísně. Moje manželské problémy s Henoitem vzešly z toho, že se podílel na teroristické činnosti Nové rady. To s mou prací nijak nesouvisí.

Potřásla jsem hlavou, abych ji vyčistila od takových myšlenek, a obešla jsem loď. Ověřovala jsem si, jestli jsem sisprávně zapamatovala její vnější konfiguraci. Baňatý kosočtverec. Venku nebyly žádné rozlišovací znaky. Z hladkého trupu nic nevyčnívalo.

Kéž by tu byl Heron a další, kdo pracovali na Kalypsó II,a mohli to vidět. Byla bych je požádala, aby mi pomohlivšechno projít. Nikoho z nynějších inženýrů jsem o pomoc požádat nemohla – buď by byli zatčeni spolu se mnou,nebo by je převeleli jako ostatní. Jakmile vyřídíme tuhlelapálii, slibovala jsem si, podívám se, kam je převeleli,a řeknu jim, co se stalo.

Natáhla jsem ruku k lodi, dlaní vzhůru. Jako by mě očekávala. Možná jsem na ni teď byla víc naladěná, ale cítilajsem, jak ve vzduchu hučí napětí. Okamžitě mi v hlavě vyvstalo jméno. „Farseer“, řekla jsem nahlas. A loď poslouchala. Jako pes, který čeká s nastraženýma ušima. To je alesměšné přirovnání. Lodi přece nemají uši.

Tak tedy Farseer.

Uvažovala jsem o tom, že použiju nástroj, který dal AnBarik Stoneovi, a pokusím se s ním získat lepší přístupk Farseeru, ale riziko, že by ho to úplně ochromilo, bylopříliš vysoké. Raději se držet svých vlastních metod. Zkontrolovala jsem ovládací panel hned za dveřmi přechodovékomory. Zámky na vnějších i vnitřních dveřích byly aktivované. Atmosférická kontrola – zelená.

Z údržbářské skříňky pod řídicím panelem jsem vyndala nástrojovou sadu první úrovně a potom jsem zvýšila jasnost světel kolem Farseera. Teprve pak jsem se k němu znovu vrátila. Nastavila jsem svůj ruční komunikátor nazáznam hlasu a začala jsem.

„Trup vypadá hladký, ale při ohmatání se odhalí vrypyo hloubce a šířce zhruba jeden milimetr. Tyto vrypy nemají žádný snadno odhalitelný vzor a zdá se, že pokrývají celý povrch.“

Odmlčela jsem se a vytáhla ze sady měřák. Ten by mělzachytit všechny informace, které ujdou omezenějším senzorům ručního komunikátoru.

„Když jsem tuto loď použila poprvé, otevřela se bez přímého příkazu, jakmile jsem přejela holou rukou po jednéz těchto stezek a myslela na vstupní průlezy. Nyní zkouším totéž…“

A ono to znovu zabralo. Část trupu se pohnula a náhletam byl otvor.

„Nejsou to zasunovací dveře. Spíše se zdá, že se ta část,která se otevírá, rozpustí ve svém okolí, a to velmi rychle.Zanechá po sobě otvor o velikosti…“ Podívala jsem se naměřák. „Sto dvacet na osmdesát centimetrů. Vstupuji dovnitř.“

Vypadalo to stejně jako minule. Malá kabina, od podlahy až ke stropu plná konzol a řídicích povrchů. Jasně daná podlaha, známka invidijského původu – Invidi vždycky používali gravitační pole. Tlumené, až mírné osvětlení,zlaté, s oranžovým nádechem.

„Nejprve se pokusím o přístup senzorovým měřákem.“ Skončilo to naprostým neúspěchem. Loď odmítala rozpoznat kterýkoli z univerzálních přístupových kódů, kteréměřák obsahoval. Vlastně úplně odmítala uznat i existenci měřáku samotného. Možná to bylo proto, že když bylFarseer postavený, univerzální kódy ještě neexistovaly. Alety kódy byly založené na invidijských přístupových metodách, takže bych myslela, že budou pro Farseera alespoňtrochu známé. Ale všechny jeho povrchy zůstaly tvrdohlavě zhasnuté.

„Nyní zkusím stejnou metodu přístupu jako minule. Tojest přímý fyzický kontakt s jedním z ovládacích panelů.“

To už bylo úspěšnější. Úspěšnější v tom smyslu, že sepanel rozsvítil a začal mi ukazovat informace. Horší bylo,že když mi to – ať už „to“ bylo cokoli – vystřelilo paží nahoru, vysílalo to neustále jehličky bolesti do mého krku,hlavy a ramenou.

Na každé lodi s invidijským hyperpohonem, ať už patří K’Cher, Melot nebo Bendarl (na invidijské lodi jsem nikdy předtím nebyla), je samotný hyperpohon nepřístupný. Obyčejně bývá v oddělené, uzavřené sekci. Aktivovatho může pouze pán lodi.

Když jsem pracovala jako lodní inženýr, moje prácevždycky byla udržovat motory pro plochý prostor. Použití hyperpohonu destabilizovalo palivové poměry a po každém skoku se musel celý systém motorů překalibrovat.I drobný únik antihmoty by mohl cestu lodi velice rychleukončit, takže to byl důležitý úkol. A vždycky uspěchaný,protože lodní páni na inženýry tlačili, aby byli hotoví comožná nejdříve po skoku. Jediný případ, kdy jsem si mohla dát načas, byl ten, když jsem pilotovalaKalypsó II z hyperbodu na Zemi v roce 2023, a to jsem zase měla obavy,jestli mi vystačí zásoby.

Lodě s hyperpohonem mají určitou konfiguraci trysek.Totiž, motor pro plochý prostor obsahuje spojení, které aktivuje pohon – bránu. Zdá se, že brána získává energii z trysek – proto ta mírná nerovnováha po každém skoku a nezbytnost nové kalibrace. Při všech svých předchozíchpokusech o pochopení hyperpohonu jsem musela přemýšlet o tom, proč brána tuto nerovnováhu vyvolává; dosamotného systému pohonu jsem se samozřejmě dostatnemohla. Brána byla nejblíže, jak jsem k němu kdy byla.

I u Kalypsó II– jediné, co jsme udělali, bylo, že jsme koupili starou nákladní loď, ze které vymontovali komorus hyperpohonem. Do ní jsme dali to, co vypadalo jako podobná komora z trosek Kalypsó, a propojili jsme to, co jsmepokládali za bránové spojení, s lodními tryskami. Komoru pohonu jsme ve skutečnosti neotvírali. Po příletu Kalypsó II do roku 2023 jsem musela její trysky obvyklýmzpůsobem překalibrovat, což, jak se zdálo, naznačovalo, žepohon Kalypsó nebyl v žádném ohledu neobvyklý. Tedy žese choval stejně jako pohony lodí, které létají po síti Centrály. A přesto skočil do bodu, který ležel mimo tuto síť. Aťspočívalo tajemství skoků mimo síť v čemkoli, v Kalypsósamotné to zřejmě nebylo.

Farseerův pohon by mohl být přístupný. Chtěla jsem sena ten systém podívat. Chtěla jsem ho rozebrat a zjistit,jak funguje.

Nejdřív jsem musela zmapovat, co všechno v systémuje, abych věděla, že rozebírám správnou věc. A abych věděla o všech případných torských překvapeních. Muselajsem to udělat pořádně, skrze rozhraní, protože mentálnímu spojení jsem nevěřila, že mi sdělí opravdu všechno.A musela jsem udělat nějaké bezpečnostní pojistky – prosebe i pro stanici. Hlavně vzhledem k Farseerovým torskýmprvkům.

Ale já jsem těm torským prvkům nevěřila. Na začátku,když jsem byla manažerka konstrukce, předtím než Jocasta vůbec získala jméno, o veliteli ani nemluvě, jsme měli s torským hardwarem spoustu problémů.

Použili jsme torskou strukturu Jádra a prstence Alfa,protože druhá možnost byla postavit stanici úplně z ničeho, a na to Konfederace neměla zdroje ani chuť. A tak jsmepo špičkách obcházeli pasti a zkoumali bludiště a snažili seto celé přimět, aby to fungovalo tak, jak tomu řekneme.A ono to fungovalo, jenže Jádro nebylo nikdy důvěryhodné – mohli jste do něj vlézt a najít tam metr široké sekce zarostlé novými spoji a naprosto neprůchodné. To nebyla živá torská technologie, spíš jako by se invidijské spojesnažily zabránit obnovení torské aktivity.

Nezdálo se, že by to naše systémy narušovalo – možnáproto, že všechno bylo zálohované v prstencích a do Jádra jsme pravidelně vysílali pozorovací týmy. Ale některésystémy, například koloběh vody a sledování atmosféry,se musely koordinovat ze Středu. Když jste se na torsképrvky v opsysu podívali zeširoka, byla to jen jedna proměnná, ale když nastal poplach, mohly nám výrazně škodit tím, že odváděly energii a informace pryč od důležitýchfunkcí. To se stalo během seouraské blokády. Některé další proměnné – jako třeba „přídavné“ úpravy, které ilegálně provádělo obyvatelstvo – se od konce blokády zredukovaly.

Ale ty torské kousky tu pořád byly. Nelíbilo se mi to, nelíbilo se mi, že je stanice postavená na nepřátelském hardwaru. Ať jsme jakkoli ozařovali, restrukturovali a překrývali torské systémy invidijskou identitou. Když stavba začala, často se mi zdálo o tom, jak jsem ztracená v bludišti,ze všech stran obklopená pastmi, a donekonečna píšu příkazy, které mají překrýt torské systémy – jenomže příkazyse rozplétají, zatímco se na ně dívám, a bludiště se svírá.

I invidijská technologie je samozřejmě „živá“, v tomsmyslu, že má aktivní neurální architekturu a silné učební matrice. Ale torské kódy se pokouší každou invidijskoumatrici přepsat. Snaží se využít její invidijskou schopnostučit se, a snaží se naučit ji, jak být torská. Ptáte se, pročjsme prostě nemohli žít na stanici postavené torskou technologií, a ne invidijskou? Protože torská rozhraní nebylapro lidi bezpečná. Byla neuvěřitelně xenofobní a odmítala všechno netorské.

Pokud byla jejich technologie taková, strašně neradabych věděla, jací asi byli samotní Tor. Pravděpodobně nenáviděli všechny ostatní formy života. Invidi to museli vědět, ale nikomu to neříkali.

V každém případě jsem si musela pospíšit. Jednak jsemmusela vytvořit mapu Farseerova systému, jednak jsem semusela ujistit, že jeho torské prvky nemohou ovlivnit staniční opsys. Pokračovala jsem v tom, co jsem dělala – vesnaze přimět systém, aby vysílal informace do mého ručního komunikátoru. A brzy to opravdu začal dělat, i kdyžobsahem těch informací jsem si nebyla jistá. Díky fyzickému spojení jsem jim mohla porozumět snadněji, ale tenhle proces mohl trvat mnoho hodin a já jsem nemohlaudržet spojení tak dlouho.

„Panel mi posílá něco, co pokládám za diagnostické údaje. Zpracovat je chvíli potrvá.“ Dál jsem mluvila do ručního komunikátoru. Aspoň to tolik nevypadalo jako samomluva.

Fyzické efekty spojení se zhoršovaly. Pokud dostanumigrénu při každém spojení, výzkum lodi moc dobře nepůjde. Pokusila jsem se dát si pauzu, ale bolest pouze mírně zeslábla. Loď to nechápala jako řádné odpojení. Pohnula jsem prsty opačným směrem a myslela na ukončení.Spojení se rozplynulo a já se sesula dozadu. Bolest byla – jaká slast! – pryč.

Zatímco se do mé hromádky ručních komunikátorů nahrávaly informace, zkoumala jsem dál kabinu. Ať byla komora pohonu kdekoli, odsud tam musí vést nějaké dveře.Ale stěny zůstávaly hladké, až na místa, kde byly vrypy.Zkoušela jsem do nich šťouchat nebo s nimi kroutit.

Jak An Serat udržel rovnováhu mezi torskými prvkya zbytkem Farseerova opsysu, jinými slovy, jak zabránil torským prvkům ovládnout ty ostatní? Pocházela ta živost,kterou jsem z Farseera cítila, z invidijské struktury, neboz něčeho torského? Pokud platilo to první, možná bychdokázala uložit informace z Farseera na Jocastě a prohlédnout je později. Z doby, kdy jsme Jocastu budovali, jsemsi odnesla informace o torském inženýrství – věděla jsemo něm nejvíc ze všech lidí v Konfederaci a možná nejvícze všech obyvatel Devíti světů.

Ale bylo to příliš velké riziko. Ačkoli jsme museli čelit jenjedné nouzové situaci způsobené torskou technologií, kdyženergetické výboje z šedé lodě během blokády vedly skorok celoprstencovému selhání udržování atmosféry. Přesněřečeno tenkrát neselhaly torské prvky opsysu, ale já mělavždycky trochu podezření, že to nebyla náhoda, když výboje vyhledávaly a poškozovaly právě ten jediný systém, jehož selhání by mělo okamžité katastrofální důsledky.

Zvedla jsem senzorový měřák a pokusila se uvolnit napjatá ramena. Pokračuj v práci, Halleyová, nekoukej tadydo prázdna.

„Snažím se získat informace o pohonném systému. Pokud budu vědět, kde je brána, mohu zjistit, jak je spojenás pohonem. Ale v tuto chvíli se zdá, že toto mapování systému potrvá celé hodiny. A tolik času nám zase nezbývá.“

Ale nemohla jsem jít dál bez mapování.

„Budu pokračovat v kontrole, a jakmile budu mít dostatek informací, začnu s vnitřní prohlídkou.“

Znovu jsem začala ohmatávat stěny kabiny. Jako kdybych hledala tajnou chodbu ve strašidelném domě, jak todělávali lidé v těch starých videích, která sledovala Grace.Na konci tajné chodby našli ukrytý poklad.

Můj ukrytý poklad byl Farseerův hyperpohon. Můj jediný průlom za dvacet let, kdy jsem s hyperpohonem pracovala a studovala ho. Šance konečné všechno pochopit.

Pochopení hyperpohonu bude znamenat pro lidi a zbytek Devítky obrovský předěl. Otevře nám to zbytek světůKonfederace. Představte si, že bychom mohli letět kamkoli v rámci hypersítě, kam bychom si přáli. Před seouraskou blokádou jsem byla stoupencem Čtyř světů, především pak Invidi. Dnes jsem sice pořád věřila, že by námzáměrně neublížili, ale také jsem věděla, že kladou svévlastní zájmy nad naše, jako když An Barik dopustil blokádu Jocasty prostě proto, že nechtěl narušit přílet Kalypsó. Lidé a zbytek Devítky přístup k hyperpohonu rozhodně potřebovali.

Willovi to však život nevrátí.

Ta myšlenka se mi objevila v hlavě a držela se tam s přilnavostí seouraského slizu.

Zjistila jsem, že vzlykám. Objímala jsem si kolena a opírala se o stěnu s konzolou. V porovnání s tímhle nebylafyzická bolest z kontaktu s Farseerem ničím.

Jak dlouho mě bude pronásledovat myšlenka na Willovu smrt? Vzpomínka se pořád vrací, zasáhne mě, když tonejméně očekávám, bez varování mě shodí do propastiztráty. Kdyby jen… a máme to tu zas. Kdybych se bývalanezúčastnila té zatracené soutěže! Ale já věděla, že vyhrajeme – stoletý náskok je dost rozhodující. Kdybych s sebou jenom nebrala Willa. Proč si Grace nedupla a nezakázala mi to? Obyčejně byla tak ochranitelská…

Protože ti věřila.

Pocítila jsem nevolnost. Farseerovo zlaté světlo bylo příliš teplé, stěny kabiny příliš blízko u sebe. K čertu s An Seratem za to, že nás tam poslal. K čertu se mnou za mojerozhodnutí, že má přítomnost na Jocastě je důležitější nežmá přítomnost ve vnějším městě.

Jak to udělal? Chytila jsem se té myšlenky, protože nepatřila k pocitu viny. Jak An Serat poslal Kalypsó na Jocastu? Jak jsme se dostali z Jocasty na Zemi a zase zpátky?Jak mohl existovat hyperbod mimo síť?

Ruční komunikátory slabě vrčely, jak zpracovávaly informace z Farseera. Odpověď byla určitě někde tam.

Necháme-li prozatím stranou otázku, proč měl skok Kalypsó kratší korespondenci než skok Kalypsó II nebo Murdochovy lodě, mohli jsme předpokládat, že An Serat semožná zúčastnil vytváření nových hyperbodů mimo síť.Když jsem použila hyperpohon Kalypsó v Kalypsó II, motory pro plochý prostor reagovaly stejným způsobem jakou normálního hyperpohonu. Proto jsem měla pocit, že mohu bezpečně předpokládat, že ať už Serat udělal cokoli,v Kalypsó to nebylo.

Všechno to potvrzovalo teorii, že Invidi dokáží vytvářetnebo otevírat hyperbody podle libosti, nejenom z Centrály – An Serat byl tehdy na Zemi.

Když dojde na princip hyperpohonu, obyvatelé Devítky sedělí na dva základní tábory. První skupina tvrdí, že hyperbody jsou umělá ústí červích děr a že žádný „pohon“ ve skutečnosti neexistuje – to, co nazýváme hypermotory, nedokážezpracovávat takovou energii, která by byla k manipulaci s ústím potřeba. „Pohon“ je pouze způsob, jakým Invidi sledujívšechny registrované lodě, které se blíží k hyperbodu. Kdyžpohon vydá signál, Invidi otevřou hyperbody z Centrály.

To nevysvětluje, jak je možné, že Invidi nemají nadCentrálovou sítí naprostou kontrolu – K’Cher a jejich pobočky v jednom kuse používají hyperpohon k pochybnýmaktivitám. A odkud se bere energie k otevření těch bodů?

Druhý názor byl, že hyperbody jsou cosi jako bublinyv časoprostoru, které se nafukují a propouští lodě „skrz“.Hyperpohon je nutný k tomu, aby loď poháněl určitýmzpůsobem (nikdo neumí přesně vysvětlit jakým) tak, abybublinu propíchla. Toto vysvětlení, jak se zdá, připisuje Invidi božskou moc a nijak zvlášť nevysvětluje, jak udržujísíť pohromadě.

Já se nikdy moc netrápila s tím, která teorie je pravděpodobnější, protože jsem si říkala, že až zjistím, jak to funguje, pochopím taky proč. Ale hyperbody mezi Zemí a Jocastou, které nepatřily do sítě, podporovaly spíše tu druhouteorii. „Bubliny“ tam mají prostě být a čekat na aktivaci.Možná že Invidi měli tuhle schopnost odjakživa, ale na základě vzájemné dohody ji nepoužívají. Bez pevné hypersítě byste narazili na spoustu problémů s kauzalitou.

Posadila jsem se zpříma, pustila kolena a utřela si oči dorukávu. To by odpovídalo. Jestliže se Serat postavil protirozhodnutí ostatních Invidi a otevřel hyperbod mimo síť,budou se na něj zlobit. Jestliže také experimentoval s torskou technologií… Přejela jsem rukou po teplém, téměřorganickém povrchu Farseerovy paluby.

Možná to bylo všechno jedno a totéž. Torská technologie – nový hyperbod –Farseer. Možná ji An Serat použilk otevírání nových hyperbodů mimo síť.

Možná že jsme ji použili i my a otevřeli jsme hyperbodmezi Zemí a Jocastou. Mohla bych to udělat znovu. Mohla bych se vrátit před okamžik, kdy vybuchla ta bomba.

Narovnala jsem se, sebrala ruční komunikátor a zamyšleně do něj začala ťukat. Pokud jsem hádala správněa Farseer mohl vytvářet nové hyperbody, a kdybych ho dokázala ovládat tak přesně, abych zaměřila tu kratičkou dobu, kdy jsme já a Murdoch mluvili s An Sera tem… mohlabych se vrátit zpátky na to letiště v Sydney.

Zatímco jsme mluvili s An Seratem, ostatní návštěvníci se určitě rozhlíželi, fotografovali, nastupovali do džípůa zase vystupovali. Zřejmě jsme nemluvili déle než dvacetminut. Kdybych se tam dostala ještě dřív, mohla bych Farseera ukrýt mezi ostatními invidijskými loděmi. Vedle nějsamotného. An Serat byl poblíž brány ranveje, nevšiml bysi – nevšiml si toho. To byl problém – dokud to nezkusím,nemůžu vědět, jestli to, že si toho nevšimli, znamenalo, žejsem uspěla, nebo prostě to, že jsem tam neletěla. Nepoletím.

Měla bych zkusit vzít si armádní uniformu a čepici OSN,abych působila co možná nejméně nápadně. Potom bychmohla prostě přijít k džípu a vyzvednout Willa. Hodit tuprokletou čepici s jejím smrtícím odznakem do moře. Kdybych na něj mrkla, jako že je to hra, určitě by mě neprozradil. Mohli bychom se vrátit zpátky k Farseeru a odletět,načasovat odlet na okamžik výbuchu…

Dvacet čtyři

Murdoch nesouhlasil.

Byli jsme v budově ostrahy na Vršku, nejpochybnějšíčásti prstence Gama. Zavolala mě sem Eleanor Jagová – měla výsledky našich prohlídek a chtěla si o nich promluvit. Na cestě do její kanceláře jsem se zastavila tady, abychMurdochovi řekla, že za prvé loď rozhodně používá torskou technologii, za druhé že jsem ji pojmenovala Farseer,a za třetí o svém nápadu vrátit se zpátky pro Willa.

„Tvůj problém,“ řekl, „je, že se nedokážeš odpoutat.“ Řady monitorů za jeho židlí vrhaly modravou záři na vršek jeho hlavy a zbarvovaly ramena jeho olivově zelenéuniformy na tyrkysovou.

„Za prvé, nemůžeš nikam letět, ani v té lodi, ani v žádné jiné.“ Poklepával si na prsty, aby zdůraznil každý z těchbodů. „Jsi ve vazbě ostrahy ZemFlotily. Za druhé, složilajsi mi kauci, a za třetí, než se vzdálíš od Jocasty natolik,abys mohla skočit, Pomstychtivá tě dostihne. Za čtvrté, nemáme žádný důkaz, že ta loď –Farseer–může vytvářet svévlastní hyperbody.“

„Říkala jsem ti, že ten hyperbod mi přišel jako…“

„Jiné místo, ano. Ale to ani zdaleka není definitivní důkaz. Za páté, nevíš, jestli dokážeš tu loď navigovat, a onatě fyzicky ovlivňuje. Za šesté… do prdele, koukni na to,docházejí mi prsty.“

Zamračila jsem se na něj.

„Za šesté, nemůžeš podvádět. Will je mrtvý.“ Vyklouzlzpoza stolu a postavil se proti mně. Sevřel jednu moji ruku. „Oba za to neseme zčásti zodpovědnost. Nejen ty. Tysis vždycky přivlastňovala všechnu vinu. Ale Willa zabilLevin, ne my.“

„Je to možné. Je pořád naživu, před tím výbuchem.“ Zatraceně, proč to Murdoch nechápal?

„Když to budeš brát takhle, tak jsme my všichni mrtvíi živí.“ Povzdechl si. „Smrt je smrt. Nebo je to prostě v tom,že jí nerada čelíš?“

„Ty myslíš, že to nedokážu.“ Věděla jsem, že k němu nejsem fér. Věděla jsem taky, že má pravdu, ale něco ve mněto nechtělo přijmout. Něco jsem udělat musela.

Murdoch pustil mou ruku a frustrovaně se poškrábal nahlavě. „I kdybys to dokázala, Grace tím nepomůžeš, je totak? Historie říká, že Will zemřel, takže ho nemůžeš oživit pro jeho rodinu – a to jsou ti, kterým chyběl nejvíc.“

Natáhl se a začal se hrabat v hromadě ručních komunikátorů, plastkopií, špinavých hrnků a datových krystalůna svém stole. Našel jeden ruční komunikátor a dal mi ho.

Zamračila jsem se na něj a se zaduněním se opřela o židli u jeho stolu.

Na obrazovku komunikátoru pomalu naběhlo něco, covypadalo jako zápis z deníku. Datum na začátku říkalo 12.března 2076, Mars City, Mars, první kolonie. První odstavce obsahovaly dojmy z oficiální akce na oslavu založení kolonie v roce 2050. Zjevně se jednalo o osobní záznam někoho, kdo pracoval v její administrativě. Potomto pokračovalo:

Otec šel hned po ceremonii domů, jako vždycky. Prý se radějidívá na balónky od nás s holkama, ale já si vzpomínám, jak mijednou řekl, že nemá ceremonie rád. Myslel jsem, že to byla skromnost, a tak jsem mu řekl, že někdo, kdo byl s kolonií od saméhozačátku, si poctu zaslouží. On odpověděl: „Jí nikdy nezáleželo natom, čeho jsem dosáhl.“ Do té chvíle jsem si nikdy neuvědomil,jak moc na něj stále doléhá babiččin vliv. Věděl jsem, že otec bylještě mladý, když si vzala život, a že kolonie tehdy ještě neexistovala. Otec říkal, že nikdy nepřekonala smrt mého strýce. Nemůžu jí odpustit, že ho opustila – a nás. Díky tomu jsem tím víc odhodlaný věnovat svým dcerám stejnou lásku a náklonnost.

Pod zápisem byl databázový kód a krátký popis: William Russ Chenin, asistent, technická divize Dómu.

To jméno mi něco říkalo. Během let před založenímKonfederace pomohl William Chenin s konstrukcí vylepšených habitatů, které nahradily první neohrabané marťanské dómy. Pro studenty inženýrství byla práce jeho týmu povinnou četbou.

„To je Vinceův syn,“ řekl Murdoch. „Vince se vypracoval, nejdřív na učilišti, potom udělal technickou školu.Skončil na Marsu.“ Odmlčel se. „Grace se zabila, dvanáctlet po Willově smrti.“

Zadívala jsem se na tvrdý hnědý koberec. Vlna vinya zármutku zadusila všechno, co jsem chtěla říct. Nebyloco. Jak by také mohlo? Will a Grace byli oba mrtví už téměř sto let.

To jsem věděla. Věděla jsem, že i Vince je mrtvý. A Levin, k čertu s ním. Ale slyšet to takhle byl stejný šok, jakokdyby do stanu ve vnějším městě přišel policista a řekl mi,že zemřeli ten den ráno.

„Můžu Willa zachránit,“ zašeptala jsem.

„Jo, a budeš se pak určitě cítit o moc líp. Proto jsi vzalazpátky tu invidijskou loď?“ Murdoch se neúnavně díval domých očí. Jeho vlastní oči byly smutné a tak trochu zoufalé. „Chtěla jsi zjistit, jak pracuje pohon, a pomoci Devítce. Tojsou dost skromné cíle v porovnání s tím hrát si na boha.“

„To není fér.“ Svůj zdušený šepot jsem slyšela jen tak tak. „Rozhodovat, kdo bude žít a kdo zemře, to mi připadájako hrát si na boha. Co ti ostatní, kdo byli v tom džípus Willem? Nechceš je taky přivézt zpátky?“

A do prdele. Já věděla, že to nemám promyšlené.

Ale přesto živý Will existoval přímo tamhle přede mnouvedle mrtvého Willa. Ne před ním ani po něm, ale vedleněj, oba stejně přístupní. Všechny naše okamžiky, přeložené přes sebe, ale oddělené. Jak tohle Invidi zvládali?

„Nesnáším, když máš pravdu.“ Neznělo to jako můj hlas.

„Půjdeme,“ řekl klidně.

Nemohla jsem to nechat být. Pevně jsem se toho držela. Problém byl v tom, že kdybych Willa vytáhla z džípua nechala tu bombu neškodně vybuchnout ve vodě, neodpovídalo by to tomu, jak jsem si to pamatovala. Musela bych tu čepici nechat v džípu, a to znamenalo, že ti ostatní lidé by stejně zemřeli. Co by se stalo, kdybych to zkusilaudělat jinak? Ochránila by se nějak historie? Možná žebych odtamtud nemohla skočit. Ne, Willův džíp, stejně jako ten, který se k němu blížil po makadamu, byly oba zničené. Stalo se to. Bylo to pryč.

„Zatímco se mapuje Farseerův systém, zajdu za Jagovou,“ řekla jsem po dlouhé odmlce.

„Zvážila jsi možnost, že tohle třeba nemůžeš vyhrát?“ zeptal se Murdoch. Odstoupil ode mě a napůl se posadilna stůl. Dlaně si zastrčil pod lokty, jako by s nimi raději dělal něco jiného.

Otočila jsem se ve dveřích. „Co mělo tohle znamenat?Že se vždycky snažím vyhrát?“

Zasmál se, ale nic veselého v tom nebylo. „A ne snad?Jistě, chceš vědět, jak to funguje. Ale ve vesmíru jsou i jiné fascinující mašinky. Ty nemůžeš vystát myšlenku, že jemají oni, a ne my.“

Otevřela jsem pusu a zase ji zavřela. Tohle jsem nikdynepopírala.

„Mně se to taky nelíbí,“ pokračoval. „Ale vím, že v téhle konkrétní aréně s nimi bojovat nemůžeme. Minule jsiměla štěstí, dostala jsi nás do jiné arény – k neutralitě. Budeme ten boj držet tam, co myslíš? Potom bychom mohlimít všichni šanci vyjít z toho ve zdraví.“

„Ty říkáš nechat jim Farseera, zapomenout na hyperpohon a na to, jak nás An Serat využil, abychom přilákali Invidi k Zemi, a na všechny ty jeho další hry, kterým nerozumíme? Máme se vrátit, jako by se to nikdy nestalo?“ Nevěřícně jsem zvýšila hlas.

„Ano.“ Naklonil se dopředu, zcela vážný. „Protože násto nikam nedostane. Začíná to být problém. A jestli to nevidíš, je to tím větší problém.“

Cítila jsem se, jako by pode mnou vypnul gravitaci.

„Pro Kristovy rány, a nejenom to. Copak nechápeš, žeje o hodně, o hodně bezpečnější o té lodi nic nevědět? Kdyžřekneme, sakra, omlouváme se, že jsme ji štípli, ale jakfunguje, to nevíme, třeba nám dovolí vrátit se k našim starým životům. Nebo taky ne, kdo ví. Ale já osobně bych bylradši, kdyby se KonFlotila nerozhodla, že potřebujeme pomoct zapomenout.“

„Ty vážně myslíš, že je to tak špatné?“

S pochybami potřásl hlavou. „Doufám, že ne.“

Nemůžu dovolit, aby mi to stálo v cestě, když chci odhalitpravdu, chtěla jsem říct. Jenže tady nešlo jenom o mě, že? Bylv tom i Murdoch. Obětoval svoji práci a riskoval život, aby seza mnou vydal a vytáhl mě z minulosti, ať už to byla část invidijského plánu nebo ne. Eleanor Jagová viděla lékařské důkazy o tom, kde jsme byli, a řekla to Lomě deVriesové. Ostraha KonFlotily by možná mohla dojít k závěru, že to ví i Sasaki.

Možná že nemůžeme vyhrát.

Vyjela jsem zdviží do Alfy, aniž bych si všímala věcí kolemsebe. Murdochova slova bolela.

Zčásti proto, že jsme spolu včera v noci spali a někdevzadu v hlavě jsem měla takové to nerozumné očekávání, že odteď to mezi námi už bude pořád klapat. Hlavněale proto, že nikdy předtím nic takového neřekl. Běhemblokády nesouhlasil s některými rozhodnutími, která jsemudělala, ale i přesto se jimi řídil. I když tvrdil, že jsem „posedlá“. Ale teď jsme neměli žádné protokoly, žádné procedury, které bychom následovali, a žádnou hodnost, zakterou bychom se mohli schovat.

Jistě že jsem posedlá. Všichni dobří inženýři jsou. Jinakbychom neměli trpělivost zkoušet pořád další a další řešení, když prvních pár set pokusů nevyjde.

Hyperpohon je klíčem k moci Čtyřky v Konfederaci. Henoit a jeho Nová rada tohle viděli. Snažili se změnit rovnováhu moci, a proto přišli pátrat po hyperpohonu Kalypsó.

Pomůže změna rovnováhy moci v Konfederaci udržetneutralitu Jocasty?

Ne, řekněme to jinak; pomůže změna rovnováhy mociobyvatelům Jocasty?

Eleanořina kancelář vypadala stejně jako předtím, nežjsem odletěla, až na to, že pokojová rostlina u dveří vyrostla a přidaly se k ní další, s péřovými listy. Na stěně dosud byla naležato zavěšená oranžová látka, domorodá indiánská práce – Eleanor říkala, že stěny by měly pomociuklidňovat mysl –, a na stole byl jeden z monitorů jejíhorozhraní.

„Tohle je nové.“ Vepředu na stole stál malý holokrystal.Byla na něm tvář Eleanořina partnera, který zahynul přinehodě během seouraské blokády. Usmíval se na mě zpodčupřiny vlasů.

To je určitě dobré znamení, že má Leovo holo nablízku – nějaký čas o něm vůbec nemohla mluvit.

Eleanor si sedla ke stolu. Nedívala se na mě. Přeskupovala ruční komunikátory, datové krystaly, šálky a podobné věci na svém stole. Zalétla očima k holu a usmála se.Pohled na Lea jí, jak se zdálo, dával impuls k tomu, abypokračovala.

„Když jsi zmizela, byla jsem na tebe hrozně naštvaná.“ Pořádně si mě prohlédla. „Myslela jsem si, že budu zasemuset procházet tímhle vším.“ Ukázala na holo. „Byla jsemsbalená a připravená odletět, ale potom za mnou přišel Bill Murdoch. Říkal, že nevěří, že jsi mrtvá.“

„Zlobíš se ještě pořád?“

Usmála se. „Tak trochu. Mohlas mi říct, co jsi dělala.“

„Já vím. Je mi to líto. Měla jsem to říct i Billovi.“

„No, zmizela jsi a my jsme si dělali starosti. Bill navrhl,abych se nastěhovala k jedné mladé holce ze soudního.Hledala spolubydlící. Takže jsem to udělala – stejně jsemuž byla sbalená.“

„Dopadlo to dobře?“

„S tím ubytováním? Jo, myslím, že jsme obě spokojené.“ Odstrčila křeslo a jednou dvakrát přešla k látce na stěně a zpátky.

„Nevím, proč jsem nervózní.“ Přejela si rukou hladkýdrdol. „Doufám, že mi řekneš, že dělám směšnou chybu.“

„Jestli mluvíš o tom, kde jsme v poslední době s Murdochem byli, tak ne, žádná chyba to není.“

Sáhla po židli a opatrně se posadila. Měřila si mě pohledem. „Počkej. Jen pro případ, že mluvíme každá o něčem jiném. Ve tvém těle jsem našla protilátky proti virům,které už celá desetiletí neexistují. Stopy, představ si, antibiotik. Ve tvých plicích jsem objevila stopy výfukových plynů strojů, které se už sto let nepoužívají. Tvůj dýchacísystém byl klinicky podrážděný.“

„Můžeš ty jevy datovat?“

„Řekla bych zhruba z období, ze kterého pocházeli Spáči. Nebo i dřív. Většina tvých výsledků se do jisté míry překrývala s jejich.“

„Docela dobré. Přijala bys rok dva tisíce dvacet tři?“

Na chvíli zavřela oči. „Nechci to udělat. Ale fakta souhlasí.“

Opřela jsem se oběma lokty o stůl. „Mohla bych ty výsledky zfalšovat?“

„To je velice nepravděpodobné.“

„Byli jsme tam a vrátili jsme se. Moje paměť je stejnějasná jako tvoje fakta.“

„To jste se tam dostali v té invidijské lodi, co je v doku?“

„Ne, v té, na které jsme tu pracovali. Eleanor, ty informace, ty výsledky tvých testů…“

„Jsou v zabezpečeném souboru,“ řekla. „Poznám citlivý materiál, když ho vidím.“

„Pošli kopii Murdochovi, ano? Ten má ještě bezpečnější soubory.“

„No dobře. Ale tohle nemůžeš utajit dlouho. Ta technologie…“

„Ta technologie existovala už od doby, kdy Invidi přišlina Zemi,“ přerušila jsem ji. „Tehdy jsme o ní nic nevěděli, a nebýt mojí,nehody‘, nevěděli bychom o ní nic dodnes. Proč myslíš, že se to změní?“

„Protože jsi do toho zapletená ty.“

Škubla jsem sebou.

„Ty si s tím budeš hrát, přijdeš na některé kousky a možná něco změníš.“ Mluvila odevzdaně.

„Nemyslím, že bych na to měla čas. KonFlotila si asi brzy pro loď přiletí. A když si nedám pozor, vezmou si s níi mě.“

„Byla jsi za deVriesovou? Ona bude vědět, jak si stojíšpo právní stránce.“

„Za tou jdu jako za další.“

Naklonila se dopředu; vypadala dychtivěji. „Pověz mi – jaké to tam bylo?“

„Nepohodlné.“

„Mluvím o tom, jak se cítíš, Halleyová. Jak tě to ovlivnilo.“

Vzala jsem do ruky Leův holokrystal, přelétla ho pohledem a zase ho odložila. „Na tom nesejde. Teď musímepřijít na to, co budeme dělat dál.“

„To, jak ses tehdy cítila, ovlivní to, co děláš teď.“

Chvíli mi trvalo, než jsem našla správná slova. „Bálajsem se. Že umřu, na nějakou pitomou nemoc, úplně sama v minulosti, a už tě nikdy neuvidím. Ale k čertu.“

Podala mi přes stůl kapesník a počkala, až si utřu očia vysmrkám se. „Proč zrovna na nemoc?“

„Nebo při nehodě nebo tak. Lidé tehdy umírali tak snadno. Obyčejní lidé, na Zemi. Umírali na buněčné mutace…“

„Na rakovinu.“

„Ano. Nebo proto, že jim selhaly orgány. Byly tam děti,které měly poškozenou nervovou soustavu, protože jejichrodiče brali pro zábavu silné drogy. Nebo protože stály našpatné straně ulice, když do ní vjel nějaký opilý řidič…“

Odmlčela jsem se. Všimla jsem si, že si škrábu kůži kolem nehtů na ruce nehty té druhé, a přestala jsem. „V poslední době nemám Invidi nijak zvlášť v lásce, ale, Eleanor – kdyby to jediné, co nás naučili, bylo, že máme své zdrojevěnovat na záchranu životů, tak za to jejich příchod stál.“

„Znala jsi někoho, kdo zemřel?“ Její hlas byl bezvýrazný.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Mimochodem, našla jsi nějaké známky toho, že by byl můj seouraský implantát znovu aktivní?“

„Nic patologického ne, to ne. Ale jak jsem dneska ránoříkala, ani předtím jsme toho moc nenašli. Vrátily se ti nějaké subjektivní příznaky?“

„Jenom když jsem v té lodi.“

„Tak tu loď nepoužívej.“ Zvedla ruku. „Já vím, já vím.Tyji musíš používat.“

„Dokud můžu.“

„Stojí to za všechny ty problémy?“

Šokované jsem zamrkala. „Co jestli stojí za všechny typroblémy?“

„Snaha o neutralitu a nezávislost a tohle všechno.“

„Vím, že máš pochybnosti, ale uzavřeme nové smlouvy.“

„Já vím. Jde jen o to, že…“ Frustrovaně zaklepala nastůl. „Vždycky když se usadíme, někdo nám zase vypnegravitaci pod nohama. No, víš, jak to myslím.“

„Vím. Co potřebujeme – metaforicky řečeno –, je nášvlastní generátor gravitačního pole.“

Zavolala jsem hlavní soudkyni, Lomu deVriesovou, z veřejného komlinku v nemocniční hale a řekla jí, že tamhned budu.

Lorna deVriesová byla hlavní soudkyní na Jocastě ještě déle než já velitelkou stanice. Tehdy jsme hrávalysquash. Měla ďábelsky přesný bekhend a neomylně dokázala poznat, když začal soupeř umdlévat.

Když jsem vstoupila do obrovské, otevřené kanceláře,okamžitě jsem ji uviděla. Stála u stolu ve vzdáleném rohu. Hlavu jí zdobily tmavé kudrnaté vlasy a talár jí napůlsklouzl z jednoho ramene, takže byla vidět jasná látka podním.

„Halleyová, ráda tě zase vidím.“ Lehce mě objala a ustoupila, aby si mě prohlédla. Lorna byla jedním z mála lidí, v jejichž společnosti jsem se cítila vysoká.

„Vypadáš úplně stejně,“ řekla a nasměrovala mě kesvému stolu.

To nebylo moc povzbudivé, když uvážíte, jak zničenějsem tu vždycky vypadala.

Aktivovala dva panely soukromí a uzavřela nás v maličkém výklenku. „A je hezké mít tě zpátky,“ pokračovala, zatímco se usazovala.

„Je pěkné být zase tady, ale…“

„Ale problém je, jak dlouho tě tu dokážeme udržet, že?“ Nezdálo se, že by si dělala starosti. Jenže to se u ní nezdálo nikdy. „Mluvila jsem s Jagovou. Říká, že našla důkazy,podle kterých jste s Billem Murdochem byli v minulosti.“ Odmlčela se, jako by mi chtěla dát možnost to popřít. Kdyžto řekla ona, svým rychlým, úsečným hlasem, znělo toopravdu nepravděpodobně.

Přikývla jsem na souhlas.

Opřela se lokty o stůl a protáhla si prsty. „Máš vůbec tušení, co by taková informace mohla napáchat?“

„Nejenom informace. Loď, ve které jsme se vrátili, jesoučástí nějakého invidijského experimentu.“

Lorna si pomalu odfoukla. „Ty prostě nedokážeš zůstatdál od potíží, co?“

„Jaká je moje právní pozice?“

„Prozatím se Bill zachoval správně. Podal hlášení o vazbě. To znamená, že je za tebe zodpovědná ostraha ZemFlotily, která jedná na základě obvinění, které proti toběvznesli po tom, co jsi tak náhle odletěla.“

„To je ,nepovolené používání zdrojů‘?“

„A instalací, ano. Zpronevěra prostředků. Nejdřív musízpracovat tahle obvinění, než tě můžou vydat KonFlotile.Ostraha KonFlotily tě pravděpodobně obviní z nedovolené absence a možná z opuštění povinností.“

Podrbala jsem se na implantátu ve svém krku. Přísahala bych, že mě svrbí čím dál tím víc. Měla jsem pocit, jakobych se pomalu dusila. „A co obvinění z přechovávání?Nemůžou dokázat, že na Kalypsó II byl hyperpohon, že ne?Takže zbývá jenom Farseer.“

Lorna se zamračila. „Co je Farseer? Halleyová, víš, žepřede mnou nemáš nic tajit.“

„Promiň. To je jméno lodi, ve které jsme se s Murdochem vrátili.“

„Aha. Budu to muset trochu prozkoumat, ale myslím,že tě Invidi neobviní z přechovávání, pokud tu loď vrátíš.Nebudou chtít, aby se celá ta plechovka červů otevřelaa přičichla si k ní celá galaxie. Mohla bys ji vrátit výměnou za to, že KonFlotila stáhne obvinění.“ Tázavě zvedlaobočí.

„Představ si, jaký by potom byl můj život v KonFlotile.“ Krátký a ošklivý.

„Přijmeš tedy nabídku KonFlotily, že tu nechá své lidi?“ Kdyby neutralita prošla, KonFlotila by dala lidskému personálu na Jocastě na výběr: buď Jocastu opustit a zůstatv KonFlotile, nebo tu zůstat a přejít do civilu či k ZemFlotile.

„Já vlastně o budoucnosti moc nepřemýšlela, Lorno.Mám dost problémů vyrovnat se s přítomností.“ A s minulostí, skoro jsem dodala.

Našpulila rty a vážně se na mě zadívala, jako by vynášela rozsudek. „Když tu loď nevrátíš, pak myslím, že těKonFlotila obviní a zažádá o tvé vydání ještě před tím, nežbude vůbec nějaké slyšení ohledně obvinění ZemFlotily.Vnější záležitosti by mohly být právě tak naštvané za to,že jsi začala celou tu věc s neutralitou, že by s tím souhlasily.“

Otevřela jsem pusu, abych se jí zeptala, jak brzy by mohli zažádat o vydání a dostat ho, ale Lorna najednou sklopila oči a vykřikla tak hlasitě, že jsem nadskočila.

„Á! To je nápad.“ Znovu vzhlédla. „Halleyová, ze všehonejdřív musíš požádat o azyl podle M1D.“

Marťansko-invidijská dohoda o právech druhů v podstatě říká, že všichni příslušníci Konfederace mají právo na to,aby byli chápáni podle standardů svého vlastního druhua aby s nimi bylo podle toho zacházeno. Smyslem je zabránit technologicky vyspělejším druhům, aby měly příliš velkou moc nad ostatními. V právu to znamená tolik, že každý, kdo je obviněný z konfederačního zločinu, se můžeodvolat k soudu svého vlastního druhu nebo planety.

„Víš,“ dumala Lorna, „MID by mohla změnit právnístrukturu celé Konfederace, kdyby ji lidé brali vážně. Momentálně se používá jenom jako glorifikovaná smlouvao vydávání.“

„Azyl na Zemi?“

„Ano, před KonFlotilou.“

„Když se KonFlotila zeptá, kde jsem byla, povím jí to.Nebudou se Invidi chtít vyhnout tomu, aby o tomhle novém hyperbodu všichni věděli? Nemyslím, že by mě z něčeho obvinili.“

Naklonila se dopředu. „Jestliže tu loď vrátíš. Pokud toneuděláš… no, chceš vsadit svou svobodu na to, jakou kontrolu mají Invidi nad KonFlotilou? A co Murdoch? Jestliže tě obviní z přechovávání, obviní zřejmě i jeho. A budešmlčet o tom novém hyperbodu?“

„Murdocha do toho zaplést nechci.“ Co se týče mlčenío hyperbodu, pokud by si An Barik a ostatní Invidi přišlipro Farseera, zabrání nám v tom, abychom ten hyperbodještě někdy našli nebo použili. Jediný důkaz jeho existence by bylo slovo dvou lidí.

„A oni ti dovolili si tu loď vzít?“ Lorna si dělala poznámky na tyčinkové tabulce.

„Ne tak docela.“

„Takže ještě navíc krádež,“ zaúpěla a podtrhla nějakoufrázi. Rozhraní omluvně zapípalo – bralo to jako výmaz.

„Byla to naše jediná šance dostat se pryč. Co kdyby seta loď zaregistrovala jako důkaz v případu žádosti o azyl?To by ji museli dát stranou, ne? Dokud ten případ nepůjde k soudu.“

Prohrábla si své bouřlivé kudrny. „Já nevím, Halleyová. Musím zkontrolovat příslušné zdroje. Pochybuju, žebudeme mít moc precedentů, což znamená, že se můžestát cokoli. A pokud dostaneme rozkazy, abychom tvojeslyšení uspíšili,“ dodala, „nezapomínej, že já na soudcovské lavici nebudu. Soudcem bude Carr Val, náš nový spolupracovník.“

„Ale…“

„Můžu ti radit, nebo tě soudit, ne obojí.“

„Děkuju, Lorno.“

„Poděkuj mi, až tě z toho dostanu.“ Vstala – podvědomé gesto propuštění. „Uvidíme se na Floridově večeři. Touž budu vědět víc.“

„Pokud do té doby nedorazí KonFlotila,“ řekla jsem pochmurně.

„Pokud nedorazí,“ přisvědčila. „Řekla jsem to Floridovia zdálo se, že ho to překvapilo. Myslím, že si tak docelaneuvědomuje, jak nebezpečná tahle situace je.“

„Neví o lodi.“

„Chvástal se, že tě přiměl, abys přišla na jeho večeři,víš?“

„Já bych snad radši byla ve vězení.“

Usmála se a zamávala mi, když jsem se proplétala mezi stoly. Díky jejím slovům jsem se cítila trochu bezpečněji. Při svém strachu z An Barika a z toho, že si Invidi přijdou pro Farseera, jsem zapomněla, že Konfederace má svézákony a my jsme stále součástí těchto zákonů, i když jsmezažádali o neutralitu. KonFlotila sem nemohla jen tak vrazit a odvézt mě. Alespoň ne do té doby, dokud jim Bariknesežene povolení. Jinak by nebyla v právu a celý zbytekgalaxie by to viděl.

Nejhorší problém představoval Farseer. Skutečně jsemnemyslela, že bych mohla získat nějaké další informaceo tom, jak funguje, během té krátké doby, než se nevyhnutelně objeví An Barik. Nebo někdo, koho se rozhodneposlat. Zaznamenat jsem mohla hodně, ale jak ukazovalozmizení našich záznamů o Kalypsó II, jednou zaznamenanéinformace se daly zase odstranit. Chtěla jsem si s Veatchemvážně popovídat o vymazání mých poznámek k výzkumu.

Další věc, která mi dělala starosti – kde byl Serat? Drželho Barik a ostatní Invidi aktivně mimo? Možná jsme situaci pochopili špatně a Serat měl pro práci na Farseeru souhlas všech Invidi. Bylo to všechno tak matoucí. Chtěla jsemjít pryč a tiše přemýšlet o tom, co se stalo, prohlédnout důkazy, zjistit to. Byla jsem si jistá, že kdybych měla čas napořádný průzkum Farseera, pochopila bych.

Kdybych jen dokázala trochu rychleji zmapovat jehosystém.

Bezmocně jsem si podrbala implantát a tiše jsem zaklela. Kudrnatá praporčice ZemFlotily, která šla chodbou proti mně, nesouhlasně pozvedla obočí a odvrátila se, kdyžkolem mě procházela. Její tvář jsem nepoznávala. Zřejměpřiletěla se Stonem. Věci na Jocastě se měnily, ale já ne.

Dvacet pět

Když jsem vyšla ven do chodby, cítila jsem se pořád stejně nepříjemně. Bulvár, hlavní chodba Gamy, která se táhne skrz sekce jedna až čtyři, byl vždycky přeplněný, aledříve tam byl strašný hluk – prodavači volali na zákazníky, zákazníci mluvili o svých nákupech a každých desetmetrů nebo tak zněla jiná hudba. Tu hudbu museli omezit nějakými pravidly, protože jediné, co jsem slyšela, bylo slabé chrastění v pozadí.

I dav vypadal, že se mu daří lépe, a konfederační standard tu byl slyšet častěji než pozemský. Gama byla vždycky nejkosmopolitnější částí stanice, ale všimla jsem si tudaleko většího počtu ne-lidských obyvatel Devíti světů.Acheliané, Dir, dokonce i pár H’digh a několik skupin tvorů, kteří byli, jak se zdálo, mladí Melot z řemeslnické kasty, oblečení do jasných, těsně padnoucích šatů. Bavili se – zatímco jsem se dívala, jeden z nich sebral z jednoho Stánku jakési kulaté ovoce a několik kroků ho za potleskuostatních nesl na hlavě.

Že by turisté? Musím se zeptat Veatche. Taky jsem sivzpomněla na plán k’cherského obchodníka Trillith začíts dopravou turistů skrz hyperbod z Centrály k Abelaru.V době mého odletu v Kalypsó IICentrála tyto plány ještěneschválila. Všechno bylo pozastaveno, dokud neproběhne hlasování o neutralitě.

Nechala jsem se odnést davem k loukoti, která se tyčila v dálce uprostřed. Tady nepůsobila tak majestátně jakov Alfě, protože poblíž stály budovy, natlačené v řadách,které stoupaly se zakřivením prstence. Za Stánky a obchody, kde se nabízela každá myslitelná výměna, přes Obchodní sál středních systémů, přes malou bezpečnostní kabinu u chodby, která označovala střed sekce.

Nahloučená těla se zastavila, aby nechala projít skupinu Dir, kteří za sebou táhli obrovský maglevový kufr. Zadrsných časů blokády by tu bylo plno otrávených výkřiků, hvízdání a shromáždění čumilů, ale dnes se všichniv davu jen dívali a zdvořile čekali.

Zahnula jsem do jedné z chodeb, která byla s Bulváremrovnoběžná. Tady byly Stánky ošuntělejší, restaurace netak elegantní, všechno užší. Chodci se zde buď snažili vyhnout provozu na Bulváru – tak jako já –, nebo si chtěliužít pomalejší tempo.

Postranní chodby mi připomněly vnější město. Ne stanové město, ale ty starší ulice za ním; kde stály budovy z červených cihel – bývalé továrny – a silnici mezi nimi svíralynovější betonové bloky dvoupatrových jednotek. Tady tobylo stejné – na jedné straně byly zadní stěny nízkých budov s průčelím na Bulvár a na druhé byly obytné jednotkyterasovitě navršené, kam až platila stavební povolení.

Jestliže chci, aby mi něco připomnělo stanové město,měla bych jít dolů na Vršek, pomyslela jsem si smutně. Tobyla vždycky nejtmavší, nejúnavnější – kvůli vysoké gravitaci – a nejpřeplněnější část stanice. Jestlipak Stone pokračoval v reformách, které jsme zavedli po blokádě? S plány na opravu reflektorů, vyztužení slabých struktur,vyčištění průchodů neregistrovaných budov a postavenídalších domů v Alfě pro ubytování ilegálních obyvatel Delty: uprchlíků a neregistrovaných dělníků, kteří tu zůstalipřes celou seouraskou okupaci a nyní byli oficiálními obyvateli.

Ve vnějším městě jsem sama byla ilegálním přistěhovalcem, což trochu změnilo mou perspektivu. Na Jocastějsme vždycky přijímali uprchlíky, i když kladli velké nároky na naše systémy životního prostředí, hlavně proto,že v abelarské soustavě se jinam jít nedalo a cestu na Centrálu si dovolit nemohli. A taky proto, že Marlena Alvarezová v Las Mujeres uprchlíky přijímala vždycky. Ale nikdypředtím jsem si neuvědomila, jaké to musí být, plácat sev existenci bez kontextu, neznat všechno to, co ostatní brali jako samozřejmost; nemít nikoho, na koho se můžetespolehnout; být vždycky ve střehu.

Á, jenže ty nemáš čas jít se podívat na Vršek, že ne? Mášmoc práce se záležitostmi galaktického významu.

Nemůžu dělat všechno, řekla jsem svému vnitřnímuhlasu přísně.

Ne, to nemůžeš.

Po straně chodníku něco zablikalo. Ve vchodu do uličky – sotva víc než místo pro trochu vzduchu mezi dvěmabudovami – jsem uviděla ve výši kolen výklenek obložený kovem. Jeho okraje lemovaly kulaté knoflíky holoemitorů a dole byla malá destička. Emitory červeně zažhnuly a znovu pohasly. Šou zřejmě právě skončila.

Klekla jsem si, abych se mohla podívat víc zblízka. Nadestičce stálo:

4. listopadu 2121–Pamětní scéna. Sponzorovaná Asociací malých obchodníků prstence Gama.

Čtvrtého listopadu, datum požáru. Dva měsíce předkoncem seouraské blokády jsme měli na stanici velký požár. Hořelo tři dny a trvalo další týden, než byl zrušen nouzový stav. Většinou hořelo v prstenci Delta, na Vršku, aleplameny se rozšířily skrz jednu šachtu zdviže a způsobilymenší požár i tady v Gamě. Jen v tomhle prstenci zahynuli dva důstojníci ZemFlotily, čtyři dobrovolní hasiči a jedna rodina ve svém domě. Polovina sekcí po obou stranáchloukoti byla poškozena.

Pro sledování vložte končetinu, stálo pod destičkou menšími písmeny. Se směsicí zvědavosti a smutku jsem vložilaruku do výklenku, abych aktivovala jeho senzory.

Holoobraz zablikal a rozsvítil se. Dívala jsem se na prstenec Gama – na Bulvár, seshora. Ale nebylo tam tolik světla jako teď. Tenhle obraz musel být snímaný během blokády, poté, co byla pomocná a odrazná zrcadla poškozenapři prvním seouraském útoku. Díky tomu působila celáscéna dojmem soumraku.

Toto je Terasa pod cestou v Gamě dva…, začal nahraný komentář v pozemském standardu, ale potřeboval by opravit; v jednom kuse vypadával a já slyšela jen oddělené fráze, přerušované hlasy a zvukem kolem mě.

Po pochmurném Bulváru v holoobraze přecházeli lidé.Vypadali otrhaněji než dnes a bylo mezi nimi víc Pozemšťanů. V koutě obrazovky gestikuloval konstábl ostrahy nadva Garokiany, kteří se snažili rozložit Stánek před achelianským obchodem, aby toho nechali.

Pak se scéna náhle změnila. Roztříštěné obrázky stejného úseku chodby, tentokrát však ztmavlé dýmem a plné utíkajících postav. Tohle musely zachytit kamery ostrahy, než vypověděly poslušnost.

…hrůza, když obyvatelé utíkali o život. Plameny…

… se rozšířily z loukotě, ano, já vím. Dlaně se mi potilya já si je utřela do nohavic. Srdce mi bušilo rychleji. Bože,jako by se to stalo včera. V hlavě se mi míchaly obrazy požáru ve vnějším městě s Vrškem. Výkřiky v temnotě.

…vybavení lépe udržováno než v dolním prstenci. Hasičům se podařilo zastavit požár zde v Gamě, a tím zachránili zbytek stanice.

Nebylo to úplně přesné, ale co na tom teď záleželo?Zdroj záznamu se změnil na rekordér v ručním komunikátoru; obraz teď přejížděl podél deprimující řady zčernalých budov. Horní polovinu prstence v této sekci zašpinilkouř a „obloha“, obvykle naplněná odraženým světlema zdánlivě vzdálená, vypadala šedivá a velice blízká. Scenerie jako ze špinavého akvária. Stáli tu šokovaní a bezmocní lidé se špinavými obličeji a dívali se na trosky. DvaAcheliané spojili své ruce a úzkostně se kolébali.

Kdybychom bývali měli pořádné vybavení a dostatečné zdroje, byli bychom mohli ten požár zastavit hned naVršku. Nikdo v Gamě by nemusel zemřít. Známý vzteka frustrace mi pevně sevřely žaludek.

V holoobrazu se nyní střídaly obličeje a jména obětí.

Zvedl se mi žaludek a já rychle vstala. Ignorovala jsembrnění v kolenou a krátkou závrať. Tohle vidět nechci. Toje stejně špatné jako vidět, jak lidé ve vnějším městě utíkají před požárem.

Mluvíš o vnějším městě, jako by bylo nějak příšerné,řekla jsem si, ale Vršek je skoro stejně špatný. Pokud nedokážeš pomoct těmhle lidem ve své vlastní době, nekritizuj lidi v té druhé.

Nemělo by to být tak špatné. Tady s tím můžu něco udělat. Můžu se pokusit zajistit, že už se do téhle situace nikdynedostaneme. Willovi pomoci nemůžu, ale můžu udělat něco pro nás pro všechny, tady a teď.

V tu chvíli začal test protipožárního systému.

Podle toho, co Sasaki řekla Murdochovi, to měl být obyčejný test alarmu. Každá sekce a každý prstenec měly vlastní systém. Oheň, jak jsme zjistili – a zaplatili jsme za to velkou cenu –, byl příliš velký nepřítel, než abychom mumohli dát byť i jen tu nejmenší šanci na rozšíření. Avšakalarmy na celé stanici se daly ovládat i centrálně a ostraha se chtěla ujistit, že kdyby to bylo potřeba, dokáže vyburcovat, koho bude chtít.

Alarm se aktivoval podle plánu. První stupeň – poplach.Jekot začal stoupat a klesat v tříčtvrtečním rytmu – aspoňpro lidské uši. Z okrajů reflektorů na vrcholu prstence začala blikat světla, aby se poznalo, kdyby byl nějaký zablokován ilegální konstrukcí.

Potom se rozezněl alarm druhého stupně, hlasitější, vyšší tón. Nic jiného nebylo slyšet.

Jenomže někdo neudělal, co měl, a nepřerušil před cvičením spojení mezi alarmem a skutečným hasicím systémem. Nad hlavou se mi ozvalo hlasité cvaknutí a náhlez otvorů ve stěnách a ve stropě vytryskla spousta bíléhoretardačního prášku a všechno pokryla.

I v uličce. Většina ho vytryskla z otvoru v jedné její stěně, ale potom zasáhl druhou stěnu a přelil se přese měa přes Pamětní scénu. Holoobraz byla v podstatě série světelných paprsků; částečky retardantu je okamžitě porušily a obraz zmizel.

„Ale do prdele,“ řekla jsem a pokusila se zakrýt si obličej.

Problém s práškovým retardantem je v tom, že jakmilese usadí, změní se v kluzký povlak, který zpomalí nejenplameny, ale i pohyb. Něco jako sliz, kterým jsem bylavždycky pokrytá, když jsem během blokády navštívila seouraskou loď. Teoreticky by mělo být snadné retardant pozaschnutí prostě setřepat, ale my jsme měli vždycky pěkné potíže, když jsme se ho snažili dostat z modulárních stavebních povrchů a recyklovaných uniforem.

Záplava retardantu pominula, stejně jako alarm. Z chodby se ozýval křik a nadávky, které po tom náhlém tichuzněly obzvlášť hlasitě. Seškrábla jsem si sliz z tváře. Pročmám ten pocit, že se mi stanice pokouší něco říct?

Dvacet šest

Když jsem si smyla z obličeje a rukou zaschlý retardant,zastavila jsem se v jedné knihovní stanici v Bublině. Murdochovy výňatky z historických souborů mi připomnělyněco, co jsem si potřebovala vyhledat. Nevěděla jsem, jestli ta informace přežila, ale astronomické záznamy by mimohly říct něco o odletu Kalypsó. Pokud tehdy měli dostpřesné přístroje, aby zachytili radiaci hyperbodu, a pokudse dívali tím směrem.

Ke dni, kdy jsme se setkali s Invidi a opustili Zemi, čtrnáctému květnu, se v historických souborech o žádnéukradené invidijské lodi nepsalo. Zato v nich byly novinové a vizuální odkazy na výbuch. Ve většině zpráv seo něm mluvilo jako o „nehodě“, ale některé hovořily o pokusu „neznámého, vyšinutého jedince“ poškodit lidsko-invidijské vztahy.

Nikde za posledních padesát let nebyla žádná zmínkao hyperbodu, dokonce ani o gravimetrické poruše na souřadnicích, kde Farseer skočil na Jocastu. Ale když jsem procházela zprávy o příchodu Invidi – zněly tak odtažitě oproti tomu, co jsem tehdy viděla a cítila –, všimla jsem siastronomické zprávy ze šestnáctého května 2023. Zmiňovala se o silném zdroji gravitační radiace, který se náhleobjevil v blízkosti Sluneční soustavy. Radiace okamžitě dosáhla vrcholu a potom zmizela – žádné vysvětlení nenašli.Pozice zdroje, jak se zdálo, odpovídala souřadnicím, kdejsme se s Murdochem objevili při příletu z Jocasty.

Normálně nebylo možné hyperbod detekovat, pokudho zrovna někdo nepoužíval. Když do něj loď vstoupila,na okamžik se objevil ostrý záblesk radiace, který zmizelstejně hladce, jako když zavírající se dveře odříznou světlo. Stabilní hyperbod nikdy po uzavření nic nevyzařoval.Hyperbod, kterým jsme s Murdochem proletěli, se mohlz nějakého důvodu destabilizovat dva dny po tom, co jsmeodletěli. Typ radiace zmiňovaný ve zprávě mi přišel odpovídající. Že by se nás An Serat nebo někdo z ostatních Invidi z roku 2023 pokusil následovat a hyperbod se z nějakého důvodu destabilizoval? Nebo záměrně zařídili, abynás nikdo nemohl sledovat? Nebo destabilizaci napomohly torské komponenty ve Farseeru?

Pokud byl ten devětadevadesátiletý hyperbod zničennebo jinak vyřazen z provozu a pokud byla korespondence konzistentní, za další den se na našem konci stane totéž. Můžeme čekat silný záblesk radiace z místa, kde jsmese objevili ve Farseeru.

Jak tedy mohlaKalypsó použít v roce 2027 hyperbod,který už neexistoval? Možná že pořád existoval a zábleskradiace měl jiný původ. Pořád tu byl ten paradox s korespondencí – skok Kalypsó byl dlouhý devadesát pět let a tennáš devadesát devět.

Nebylo snad pravděpodobnější…? Přestala jsem přecházet před konzolou rozhraní a zašátrala jsem po té myšlence. Nebylo snad pravděpodobnější, že tu byly dvě dvojice hyperbodů? Jedna s korespondencí devadesát pět letmezi rokem 2027 a začátkem roku 2122, kterou použilaKalypsó. A jedna s korespondencí devadesát devět let mezi koncem roku 2122 a rokem 2023, kterou použilaKalypsó II, Murdochova loď a Farseer. Ta druhá se později nějak destabilizovala a tu první otevřel An Serat, kdyžtamtudy poslal Kalypsó z roku 2027.

Ale já myslela, že Farseer otevřel nový hyperbod z roku2023 na konec roku 2122. Takže jak ho mohlaKalypsó IIa Murdochova loď použít už předtím?

Frustrovaně jsem zaúpěla a vydala se do Centra pro recyklaci uniforem na okraji Bubliny. Tam jsem požádala o slavnostní uniformu KonFlotily. Ta, kterou mi dala Eleanor v nemocnici, když jsme dorazili zpátky na Jocastu, musela býtstará a příliš recyklovaná, protože se na ni retardant tvrdošíjně lepil jako bělavý povlak. Na Floridovu večeři bych se měla obléci pořádně – nechci přece urazit delegáty z Rady. Snadbudu mít šanci promluvit s Floridou ohledně hlasování o neutralitě. V polovině večeře bych mohla vyklouznout a vyjetna úroveň Tři, kde bych pak pokračovala na Farseeru.

„Nevím, jestli máme nějaké ve vaší velikosti.“ Úřednice, Achelianka s tenkými kostmi, mě přejela pohledema zúžila své obrovské zorničky. Její dlouhé drápy cvakalyna dotekových podložkách panelu rozhraní.

„Tak jednu udělejte,“ navrhla jsem jí.

Zaškubala ušima a její drápy zpomalily.

„Máme dnes hodně práce. Kdy ji chcete?“

„Teď.“

Tentokrát otevřela oči tak doširoka, že zabíraly polovinu jejího obličeje.

„Teď?“ vypískla. „Nemůžete ji dostat teď. Předpisy jasně stanovují, že denní uniformu si musíte vyžádat tři směny dopředu, slavnostní uniformu pak šest.“

„Předevčírem jsem tu nebyla a slavnostní uniformu potřebuju na dnešní večer, tak ji najděte.“

„Na to musíte vyplnit zvláštní formulář s žádostí u svého nadřízeného.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Já nemám nadřízeného.Jsem důstojnice KonFlotily s nejvyšší hodností na stanicia chci slavnostní uniformu, a to hned.“

„Ach promiňte,“ zakňourala. „To jsem nevěděla, no ne?“ Zakoulela očima v záměrné imitaci lidského gesta.

Slavnostní uniforma byla z tmavě červené látky, měkčí nežobvyklé tuhé, námořnicky modré úbory KonFlotily, ales vyšším límečkem. Převlékla jsem se v koupelně společenské místnosti pro vyšší důstojníky v Bublině a svoji původní uniformu, nasáklou retardantem, jsem strčila do recyklační šachty. Zvláštní, že ta úředně vyhlížející postavav zrcadle ještě včera žila ve stanu v jednom slumu před více než sto lety. Jako by to byl sen. Ale když jsem zavřelaoči, viděla jsem rozpadající se okraje odtokových kanálůvnějšího města a cítila jsem odpadky. Co byl vlastně sen?

Na jedné straně límečku byly pruhy, které označovalyhodnost v KonFlotile, a na druhé hvězda a most starýchInženýrských jednotek. Obojí insignie působily na látce jako stříbrný brokát. Prohrábla jsem si rukou vlasy, nejasněsi povšimla, že začínají být moc dlouhé a mnohem šedivější, a vydala jsem se na večeři, když jsem nejprve přesruční komunikátor zkontrolovala, jak pokračuje mapování Farseerových systémů. Příliš pomalu. Potrvá ještě nejméně další hodinu, než budu moci začít hádat, kde se nachází bránové spoje. Nemohla jsem plýtvat časem a hledatna špatném místě.

Chodba celé sekce na jedné straně loukoti na úrovni Třibyla předělaná na novou pozorovatelnu. Z vedlejší sekcese stala jídelna. Gravitační pole bylo aktivní, takže jsmestáli nohama k Jádru a stropem se dívali na hvězdy a zbytek stanice. Na obou koncích stáli příslušníci ostrahy, abysměrovali kolemjdoucí oklikou nebo skrz průlez do dokůna vesmírné straně. U zdviže dole v prstenci Alfa stáli dvadalší, kteří se starali o to, aby se sem nedostali žádní nezvaní hosté a aby zdviž směřovala přímo do Středu bez zastávek v loukotích. A Murdoch navíc říkal, že během večeře bude mít několik svých lidí na chodbě.

Vzato kolem a kolem, byl to dobře promyšlený zábavní podnik a já jsem musela váhavě uznat, že na něco takového bych nikdy nepřišla.

Když jsem dorazila, byla pozorovatelna prázdná. Prošlajsem širokými dveřmi do další sekce, kde číšníci a obslužní droidi připravovali jídlo. Sedla jsem si do nízké židlea zaklonila hlavu. Nad hlavou mě obepínaly bledé pažeprstenců; reflektory sem odrážely neviditelné slunce, takže jejich dlouhá ramena vypadala jako pozlacená. Po mélevé straně se tyčila loukoť a potom se rychle zužovala, ažse z ní stala jen tenká čára, která protínala zlato. Celá scéna žila pohybem malých tvarů – ESV, raketoplánů, skútrů, komunikačních podů. Za prstenci se pohybovaly dalšítvary – některé nebyly nic víc než pohyblivé světelné body na hvězdném pozadí.

I když pomineme hloupou žárlivost na Stonea, že zaujal mé místo, stejně jsem se cítila, jako že sem nepatřím.Jako by sem jedna moje část – nějaká velká část s ostrýmirohy – už nedokázala zapadnout. Už mě tu nepotřebovali. Moje ruce, roztažené na kolenou, jako by na tu bohatou červenou látku nepatřily; kostnaté prsty s plochýmibříšky a okousanými nehty, hranaté dlaně s hřbety posetými malými jizvičkami, které jsem se za ta léta neobtěžovala vymazat, a novější jizvy z jedenadvacátého století.

Ne že bych měla nějakou šanci pokusit se sem znovuzapadnout. Křižník se ještě nedal do pohybu, ale každouchvilku dorazí KonFlotila a bude požadovat Farseer. A jás tím nemohla nic dělat. Leda čekat na svoji šanci zjistit,jak je zapojený jeho pohon.

Dveře se odsunuly stranou.

„A jsme tady.“ Dan Florida vstoupil do místnosti a gestem obsáhl hodnostáře, kteří šli za ním. „A tady je komandérka Halleyové, která si tu užívá výhledu bez nás.“

Zdálo se, že jich je víc, než s kolika jsem se setkalav prstenci Alfa. Pět Dir se znásobilo na více než tucet, včetně pozvaných hostů z dirské komunity na Jocastě, oblečených v nejrůznějších cechovních barvách. Také tu byloněkolik dalších Leowin, a dva Acheliané, se kterými jsemse setkala, měli oba několikačlenné doprovody.

Když vešla zástupkyně Země Sarkadyová, byla zabranádo hovoru se Stonem. Působil oslnivě – měl bledě šedý kabát s vysokým límečkem a dlouhým lemem. Sarkadyovávyměnila své jasné šaty za jiné, vyšívané zlatými a stříbrnými nitěmi.

Vzpomněla jsem si na Veatchovu předpověď – Achel a Dirnám dají své hlasy, ale Země ne. A o Leowin se nezmiňoval. Jestliže nenávidí K’Cher, klidně by mohli hlasovat pro.

Znovu jsem Sarkadyové potřásla její buclatou, vlhkourukou. „Dobrý večer, členko Rady.“

Usmála se a její oči zmizely ve tvářích. „Dobrý večer,komandérko. Nepoznala jsem vás.“

Stone krátce kývl. Asi se pořád zlobil, že jsme mu vzalijeho invidijskou hračku. Udělala jsem si pro sebe poznámku, abych se Murdocha zeptala, kam ji dal.

Když jsme se snažili najít správná místa u kulatého jídelního stolu, objevila se ve dveřích Lorna deVriesová.Rozčileně na mě mávala, dokud jsem se k ní nepřipojila.

„Právě dorazil kurýr z Centrály,“ řekla tiše. „Dostala jsemrozkazy a vsadím se, že Stone taky.“

„Ze Země?“

„Ano. Mám zajistit, že nedostaneš povolení k opuštěnístanice. A kancelář soudního rozhodčího chce, abych jimzaslala svůj názor na Murdochova obvinění.“ Bezmyšlenkovitě mi stáhla dolů jeden rukáv. „Halleyová, oni to myslí vážně.“

„Já vím. Každou minutou se cítím víc a víc v pasti. Můžu si už podat žádost o azyl?“

„Jestliže to tak chceš. Aleje to velký krok. KonFlotila těuž potom nebude chtít zpátky.“

„Stejně mě postaví před vojenský soud.“

„Ano, ale potom bys mohla začít znovu, od nejnižší hodnosti.“

Zadívala jsem se na ni. Bezelstně zamrkala. Dobře věděla, že lidská žena středního věku by jako vojín v KonFlotile nepřežila dlouho.

„Podej tu žádost.“

„Dobře. Budeš se potom muset stavit a dát k ní svůj hlasový otisk.“

„To je dobré. Nezdržím se tu dlouho.“

Usmála se. „A to máš tak ráda společenské události? Toje plýtvání pěknou slavnostní uniformou.“

„Ale buď zticha. Podívej, tady je tvoje místo. A já sedímtamhle u dveří. To od nich bylo pozorné.“

Sedly jsme si a čekaly na proslovy.

Stone se úhledně uklonil a všichni se k němu otočili. „Vítejte na Jocastě,“ řekl hladce. „Jsme poctěni, že zde můžeme uvítat tak význačnou skupinu hostů, jak návštěvníků z Rady Konfederace, tak zdejších obyvatel, obyvatel jediné extrasolární stanice patřící Zemi.“

Lorna znovu zachytila můj pohled, ale já jsem se odvrátila. Jestliže se o neutralitě nechtěla zmiňovat ona, takjá taky ne.

„Jak vidíte,“ pokračoval Stone, „Jocasta je cenným přínosem pro lidi Země a naše vláda do ní investovala velkémnožství zdrojů, času a lidí. Doufám, že se vám váš pobytzde bude líbit; prosím, neváhejte obrátit se s jakýmikoliotázkami na mě nebo na můj personál.“

Florida ten míč úhledně zastavil a vrátil. „Děkuji, paneStone. Jsem poctěn, že členové Rady přijali mé pozvání,aby stanici navštívili. Obyvatelé Jocasty rozhodně hodnědluží pozemské vládě a především ZemFlotile. Kdo z násby mohl zapomenout na jejich statečné úsilí bránit stanici, když tuto oblast vesmíru napadly seouraské lodě?“

„Slyšte, slyšte,“ řekla deVriesová.

Florida naklonil hlavu směrem k ní. „Nastal čas zrevidovat tento vztah, aby vyhovoval měnícím se potřebámnaší populace. Tato populace, jak dnes ctění delegáti viděli, se nyní skládá převážně z ne-lidí. Rozhodovací procesyna stanici musí být znovu vyváženy, aby toto braly v úvahu. Nemyslíme si, že za náš osud může převzít odpovědnost Země – to musíme udělat my sami.“

Reakce posluchačů by se nedala nazvat jinak než jakovlažná. Jenom deVriesová přikývla a usmála se. Veatch nevypadal nadšeně, ostatně jako vždycky. Dir Quertianus potřásl hlavou a Achelian Reo si cosi zamumlal pro sebe a začalpočítat na svých dlouhých, pavoučích prstech. Sarkadyováudržovala v obličeji zaujatý výraz, až jsem přemýšlela, jestli náhodou neusnula s otevřenýma očima. Trillith, k’cherské obchodniko, Floridu ignorovalo a dál se bavilo s LeowinAmartidjar. Obě seděla – nebo se spíše opírala – nejblížeke dveřím.

Florida musel vycítit, že ztrácí publikum. „Rád bych váspožádal, abyste se ke mně připojili ve staré lidské tradicipřípitku.“ Pozvedl sklenici. „Na budoucnost. Nechť je světlá a úspěšná.“

„Na budoucnost,“ opakovala Lorna.

Většina strávníků pozvedla sklenice. Všichni buďto žilis lidmi, nebo tento zvyk znali.

Usrkla jsem doušek šampaňského. Na budoucnost – nechť zůstane vždy nespatřena.

Civilní číšníci a jeden desátník ZemFlotily naservírovali příslušné delikatesy pro různé druhy. Přitom přecházelimezi kulatým stolem a dvěma lavicemi plnými jídla u druhých dveří. Světlo bylo tlumené, jako svit svíček, jen bezmihotání. Míra konverzace začala stoupat.

Na jedné mojí straně se opíralo o k’cherskou stoličkuodstrčenou od stolu Trillith. Na druhé straně čekal jedenz achelianských diplomatů, zatímco jeho doprovod mu třídil jídlo.

Pohrávala jsem si s vidličkou. Lorna zachytila z druhéstrany stolu můj pohled. Tázavě zvedla obočí a já se podívala přes rameno ke dveřím. Mohla bych už jít. Lorna obrátila oči v sloup. Už?říkal ten pohled.

Chtěla jsem jít. Kombinovaná vůně jídla, mimozemsképachy, komplexní bzukot konverzace a únava, to všechno mi svorně pletlo hlavu.

Vedle mě sebou náhle Trillith pořádně trhlo. Stočila jsemk němu pohled a vyděsilo mě, že jeho trup nabyl bledošedé skvrnité barvy. I Veatch, který seděl naproti němu, sena něj díval, tykadla ztuhlá obavami. Ruce mu sklouzly zestolu do klína.

Dveře se odsunuly. Na chodbě zazněly hrdelní hlasy.

Když dovnitř vstoupila bendarlská kapitánka, vědělajsem, že jsme prohráli.

Dvacet sedm

„Jsem tady.“

Kapitánka vdusala do místnosti. Následovali ji dva další Bendarl v uniformách KonFlotily; rozestoupili se, abynás mohli pokrýt ručními zbraněmi.

Já zbraň neměla, ve slavnostní uniformě ji nebylo kamdát. Nemělo cenu snažit se kontaktovat Murdocha – tenbyl pravděpodobně v hlavním centru ostrahy. Komunikace byla určitě prvním odpojeným systémem. Byl to dobrýtah využít večeři – všichni důležití delegáti jsou na jednommístě, a tak se zabrání „nehodám“. K čertu, k čertu, k čertu. Začala jsem se znovu třást – jak strachem, tak vztekem.

Za Bendarl se objevilo něco jiného. Vysoká postava s vlajícími chapadly ve stříbrném skafandru – Invidi. An Barikse vrátil domů – jeho skafandr jsem pozorně sledovala užtolik let, že jsem ho hned poznala. Nehlučně se dovalil doprostřed místnosti za stůl a čekal, zatímco Bendarl dělalisvou rutinní práci.

„Položte manipulační končetiny na stůl tak, aby byly vidět,“ zavrčela kapitánka.

Objevily se páry rukou a klepet. Trillith spustilo jen jeden pár, což mu vyneslo přísný pohled od Bendarl.

„Hned,“ řekla.

K’Cher spěšně ukázalo oba své horní páry nohou.

Stone otevřel ústa.

„Ne,“ zašeptala jsem. Zamračil se na mě, ale naštěstí zůstal zticha.

An Barik se ani nehnul.

Kapitánka jednou těžce obešla stůl. Dávala si načas,všechny si nás prohlížela. Jediný, kdo tu byl vyšší než ona,bylo Trillith a jediný těžší byl An Barik. Svou tmavě modrou uniformu nosila jako pancíř, jako druhou kůži a drátěnou košili. Měla dlouhý dravčí čenich a dravčí zuby.A oranžové dravčí oči.

Nikdo se nehýbal, nikdo nemluvil. Nezáleželo na tom,že tohle byla důstojnice KonFlotily, a tedy by měla být nanaší straně. Všichni jsme se změnili v malou kořist, kteráje co možná nejvíce zticha, jen aby si jí nevšimli. Konečně se vrátila na své původní místo přede dveřmi.

„Kdo je tu nejvyšší důstojník?“

Musím Stoneovi přiznat, že když promluvil, hlas se muchvěl jenom nepatrně. Ve srovnání s bendarlským hrdelním vrčením však stejně mluvil příliš vysokým a tenkýmhlasem. „Jsem výkonným velitelem stanice a oficiálnímzástupcem pozemské vlády. Jak se opovažujete přerušovat…“

Kapitánka jednou popotáhla směrem k němu a potomse odvrátila. „Nejvyšší důstojník.“

Pomalu jsem vstala. Dávala jsem si pozor, abych mělaobě ruce natažené a viditelné. „Já jsem tu nejvyšší důstojník KonFlotily. Všichni tihle lidé jsou civilisté.“

Bendarlská kapitánka přešla za mě. Cítila jsem její páchnoucí dech dravce.

„Otočte se.“

Otočila jsem se a zadívala se přes její sukovité rameno.Zúžila oči, aby si mohla prohlédnout označení hodnostia pruh vyznamenání. Bendarl jsou notoricky krátkozrací.

Zhluboka jsem se nadechla. Nedávej najevo strach, neustupuj. „Kde jsou mí lidé, kteří byli venku?“ Kývla jsemsměrem ke dveřím do chodby.

Kapitánka si mě chvíli prohlížela. Přemáhala jsem se,abych si uchovala nehybnou tvář. Potom krátce vyštěklapřes rameno rozkaz. Do místnosti se vpotácela Sasaki a další příslušník ostrahy, které postrkoval ozbrojený Bendarl.Sasaki se na mě podívala – vypadala zmateně, ale odhodlaně. Jediné, co jsem mohla udělat, bylo vrhnout na nirychlý pohled, který se snažil sdělit nic nedělejte, brzy budepo všem.

„Informujte své podřízené v prstencích, ať se drží stranou. Toto je povolená inspekce,“ řekla kapitánka.

„Povolená kým?“ Stone byl jediný, kdo mohl být takneznalý, aby se vyptával.

„Nechte to být,“ řekla mu pevně Lorna.

Stone ji ignoroval. „Tohle je pozemské teritorium a bezpovolení k zakotvení sem vstupujete nezákonně.“

Kapitánka se otočila jeho směrem a já rychle aktivovala zápěstní komunikátor. „Řeknu jim to.“

„Ne.“ Kapitánčin velký šestiprstý spár mě rychle chytilza paži. Cítila jsem, jak se komlink rozpadá. Proti své vůli jsem vykřikla–její sevření opravdu bolelo.

„Do prdele,“ řekl slabě Florida.

„Použijte tohle.“ Pustila mě a hodila na stůl standardnípolní komunikátor KonFlotily. Tahle plochá krabička byla větší než naše komlinky – a také silnější a snáze opravitelná. Takovéhle vybavení by bylo už dávno zastaralé,nebýt toho, že Bendarl preferovali jednoduché hračky. Měli používat komunikační systém stanice, což jim umožňuje obvyklé kotevní povolení. Jenomže jak říkal Stone, onižádné povolení nezískali.

Když jsem neohrabaně, jednou rukou, aktivovala polní komunikátor, Trillith se ode mě pomalu odsunulo. Bylo teď po celém těle šedé jako těsto. Podobnou barvu měla Stoneova tvář. A asi i moje. Protáhla jsem si prsty nalevé ruce a s úlevou jsem zjistila, že všechny fungují, i kdyždost ošklivě bolí.

„Halleyová Murdochovi.“

Odpověď byla okamžitá. „Murdoch. Co se sakra děje?

Dostávám zprávy o KonFlotile…“

„Neodporuj,“ řekla jsem ostře. „Je to jasné?“

Zaváhal jen na milisekundu. „Rozumím. Ustoupíme. Cochtějí?“

Podívala jsem se přes rameno na bendarlskou kapitánku. „Jedná se o inspekci. Halleyová končí.“

Kapitánka se rozhlédla po místnosti. „Vyjasníme to.“ K An Barikovi prohodila: „Přejete si mít je z cesty?“

„Bezpečné,“ řekl Invidi. Ve ztuhlém tichu se to slovorozléhalo.

Kapitánka a dva další bendarlští mariňáci nahnalivšechny civilisty do vzdáleného rohu místnosti. Ke Trillitha k Veatchovi byla o malý kousek uctivější, ale i oni raději mlčeli. Doufala jsem, že když se takhle chová i obvyklepěkně naduté Trillith, dá tím příklad ostatním.

Čekali jsme.

Sasaki a strážný, mladík, kterému tvář pokrývaly pihyjako mozaika, stáli vedle mě. Chtěla jsem přecházet pomístnosti, ale když jsem to zkusila, kapitánka zavrčela a naše osobní stráž KonFlotily výmluvně sklonila zbraň. Bendarl měli rádi projektilové zbraně, čím byly větší a čím větší nepořádek dělaly, tím lépe. Naštěstí předpisy vyžadovaly,aby v uzavřených prostorách používali buď standardníomračovací výboje, nebo ruční lasery.

„Neporušují zákon?“ zašeptala Sasaki. „Máme tu být naneutrální půdě.“

„Kdo je může zastavit?“ Položila jsem si prst na rty – ticho.

Bendarlská kapitánka obcházela stůl. Sedla si na Floridovo místo a ochutnala tolik jídel, na kolik jen dosáhla.Všichni jsme zhrozeně, ale fascinovaně sledovali, jak jí.

„Je to dobré,“ řekla An Barikovi s plnou pusou. „Dejtesi taky.“

„Výsledky pomalé,“ zněla odpověď. Proč byl tak netrpělivý? Jejich senzory musely přece Farseera odhalit. Nebo možná ne. Sasaki ho přestěhovala do starého doku prostíhače, protože byl odstíněný.

An Barik jim musel říct, aby hledali tam, kde obvyklekotvily invidijské lodě, tedy na úrovních Dvě a Tři. Kdyžloď nenajdou tam, kde jim An Barik řekl, uvědomila jsemsi – pozdě –, prohrabou se celou stanicí, dokud ji nedostanou. Moje vize bendarlských vojáků řádících v prstencíchby se mohla strašlivým způsobem vyplnit. Ty jsi muselabýt chytrá, co? nadávala jsem si. Nikdy tě nenapadlo, žeby tě Invidi mohli přimět odkrýt karty.

Vystoupila jsem dopředu. „Kapitánko.“

Ignorovala mě a otevřela vlastní komlink, plochou oblast pod krční částí svého pancíře. Vyštěkla několik slovv konfederačním standardu tak rychle, že jsem je nedokázala zachytit. Následovala odpověď v podobném dialektu.

„Hledáme na dalších úrovních,“ řekla a vrátila se k jídlu.

„Kapitánko, změnili jsme doky,“ řekla jsem.

Nedala najevo, že by mě slyšela.

V tu chvíli se Invidi přivalil o kus blíž ke mně. „Guvernérka Halleyové řekne jednomu kde.“

Stone zavolal: „Vzdejte to, Halleyové. Myslete na násostatní.“

Kapitánka zavrčela, protože se jí nelíbilo, že ji někdopřerušuje. Zvedla se a těžce přecházela přede mnou.

„Je to pravda?“ Teď jsem z jejího dechu cítila česnek.

„Je ve…“Je ve starém doku, to jsem chtěla říct, když kapitánka náhle máchla těžkou paží a udeřila mě ze stranydo hlavy jako cepem.

Rána to byla tak nečekaná, že jsem se otočila kolem svéosy a složila se na Sasaki. Ta měla dost duchapřítomnosti,aby se chytila druhého strážného a zapřela se, takže jsmeneupadly.

Do toho řevu v mých uších něco volal Lornin hlasa Achelian ostře, vysoce zakvičel. Měl obavy.

Hrubý materiál Sasakiny uniformy se mi otřel o tvář.Stejná uniforma, jakou měl Murdoch. Něco mi říkal… ne,byla to ona.

Otevři oči. Jsou otevřené, jenom se nemohou zaostřit.Nohy, moje nohy. Chytila jsem se Sasakiny uniformy a pokusila se vytáhnout vzhůru. Někdo mě chytil za lokty.

„Kde to je?“ Zaostřila jsem na kapitánčin obličej, i kdyždost nerada. Oběma rukama ode mě bez nejmenší námahy odstrčila Sasaki i strážného.

Pokusila jsem se odpovědět, ale hlava mi třeštila a ústajsem měla plná krve. Otočila jsem hlavu, abych si odplivla, ale začala jsem se potácet ke stolu.

„Kde to je?“ Kapitánka namířila svou zbraň na Sasaki.

„Ve starém doku pro stíhače,“ řekla Sasaki. Natáhla se,aby mě chytila za ruku, ale kapitánka varovně zavrčela.

„Úroveň Osm,“ zamumlala jsem. Odplivla jsem si a zkusila jsem to znovu. Musela jsem mít nějaké poranění uvnitřúst, protože mi znecitlivěla celá tvář. „Zrovna jsem vám tochtěla říct.“ Slova mi vycházela z úst nezřetelná.

Kapitánka naklonila hlavu směrem ke mně.

Když Bendarl někoho zbijí, nechápou to jako nějakouznámku jeho slabosti – jen jako potvrzení svého názoruna to, jak by měl vesmír fungovat.

Pomalu vrátila svou zbraň do pouzdra a znovu zavolala na své mariňáky. Čekali jsme, zatímco oni s otevřenýmspojením pátrali. Představte si ten výjev – vyděšení hodnostáři nahloučení v jednom rohu místnosti, tiší bendarlštívojáci s obnaženými zbraněmi, Invidi jako stříbrná socha,bendarlská kapitánka zaměřená na komlink. Neodvažovala jsem se ohlédnout na Sasaki ani se podívat Lorně doočí. Bála jsem se, že by se ve mně vzedmula hořká žluč porážky a zadusila mě a že bych pak řekla něco, čeho bychom mohli všichni litovat.

Konečně se ozvala odpověď z komlinku. Kapitánka spokojeně svraštila nos a otočila se k An Barikovi.

„Předmět je zabezpečen.“

Invidi se posunul ke dveřím, kde byli seřazení vojáci.

„Jakožto delegát Rady protestuji proti tomuto zacházení.“ Quertianovi se konečně vrátila řeč.

„Rozhodně.“ Částečné stažení vojáků dodalo odvahui Stoneovi. „Pošlu úplnou a detailní zprávu o této nehoráznosti vašim i mým nadřízeným. Nemyslete si, že vámto projde.“

Kapitánčiny oči těkaly po místnosti, až mě zamrazilo – chtěla nás snad všechny zabít, abychom nemluvili?

Trillith zjevně napadlo totéž, protože znovu začalo blednout. „Jsem si jisté, že kapitánka má své důvody,“ řeklo. „Nesmíme ji soudit příliš zbrkle.“

„Očividně porušují minimálně pět zákonů Konfederacea k tomu ještě spoustu předpisů,“ řekla chladně deVriesováa upřela pohled na An Barika. „Zákonů, s jejichž návrhypomáhali Invidi. Nemají právo je teď porušovat.“

Kapitánka tohle všechno ignorovala. An Barik se znovu začal sunout ven.

„Vezměte Halleyovou,“ řekl. A odešel.

Zmocnily se mě obavy. Z konfederační vazby bych nemohla dělat nic. Jakmile by mě dostali do systému, trvaloby měsíce, než bych dosáhla slyšení před KonFlotilou.

Moc rychle, děje se to moc rychle.

„Nemáte právo zatýkat občana Konfederace na neutrální půdě. A tato stanice je právě takovou půdou, dokud Rada nepřijme či nezamítne naši žádost.“ DeVriesová vystoupila dopředu. Zlobila se víc, než jsem ji kdy předtím viděla.

„Souhlasím s pozicí soudkyně,“ řekl Veatch. Nervózněsi zamnul ruce, ale vystoupil a postavil se vedle deVriesové. Delegáti a Trillith ustoupili, jako by chtěli dát jasně najevo, že jich se to netýká.

Florida váhal. „Ale k čertu, tak co,“ zamumlal a přidalse k Lorně. „Máte tu hodně svědků.“ Rozpřáhl ruce vesmírném gestu. „Proč si prostě nevezmete tu…“

„Loď,“ řekla Lorna.

„…loď a na komandérku nezapomenete?“ Usmál se, cožbylo, pokud šlo o Bendarl, naprosto k ničemu.

Kapitánka se na mě podívala. „Nařizuji vám hlásit se naPomstychtivé.“

Ve tváři mi zatepalo. Dotkla jsem se jazykem rány v ústech a ucítila krev. „Ne, paní. To nemůžu udělat.“

„Pak vás zatýkám pro vzpouru.“

„Tímto rezignuji na své místo v KonFlotile podle předpisu Théta pět tři.“

„I tak půjdete před soud.“

DeVriesová došla až ke stolu a nahnula se přes něj. Florida a Veatch ji následovali, ovšem váhavěji.

„Je také guvernérkou této soustavy,“ řekla Lorna, „a tuto pozici zastává až do hlasování o neutralitě. Nemůžetezatknout vyššího důstojníka bez příslušného právního procesu, který zahrnuje…“

Cítila jsem se zvláštně – jako bych byla někde daleko odtoho všeho.

Kapitánka zavrčela a otočila se. Tentokrát jsem uskočila, ale ona neměla zájem rozdávat rány.

„Nemůžu, nemůžu. Rozhlédněte se kolem, mrňousové.“ Čišelo z ní násilí.

„Vemte ji,“ nařídila vojákovi, který mi byl nejblíž.

Sasaki a strážný se přede mě pokusili postavit, ale jájsem se protlačila mezi nimi. „Ne, to za to nestojí.“ Pokusila jsem se zachytit Floridův pohled. „Dane, řeknivš…“

Řekni všem, co se stalo, to jsem chtěla říct. Ale moje slovautnul strážný, který mě odtáhl pryč. Sevřel moje předloktí jako do svěráku. Dveře se zavřely a přerušily tak protesty deVriesové a Floridy. Pocítila jsem k němu mírnousympatii – tolik se snažil, aby sem shromáždil svoje delegáty, a já mu teď zkazila večeři.

Strážný přehmátl a sevřel mi paži. Bolelo to, ale stejnětak mě bolelo zápěstí, kde mě chytila kapitánka, a hlava,kam mě udeřila. Na bolesti v tuhle chvíli nezáleželo – tajako by patřila někomu jinému.

Kapitánka šla s námi a cosi si pro sebe vrčela. My jsmešli za ní – dva další vojáci byli za námi. Chodba byla tmavá a modrá, jenom s nočním osvětlením. Uviděla jsem další lidi – všichni se snažili zmizet z dohledu, kdykoli uviděli Bendarl. Pořád jsem zakopávala a strážný mě pořádstavěl na nohy.

V chodbě přede mnou se vynořila vysoká postava AnBarika. Rychle jsme se dostali před něj.

„Počkejte.“ Zapřela jsem se patami, když kapitánka míjela Invidi a můj strážný zpomalil. „An Bariku, prosím, poslouchejte mě.“ Žádná reakce.

Kapitánka cosi zavrčela přes rameno a kolem An Barika prošla.

„Prosím!“ zavolala jsem na něj. Strážný do mě strčil a jáse odrazila ode zdi skoro přesně An Barikovi do cesty.

„Aspoň mi odpovězte na otázku,“ lapala jsem po dechu.Za starých časů byl An Barik vždycky ochotný odpovídatna otázky.

Strážný mě chytil za ruku a zkroutil mi ji za zády. Před očima mi začaly vykvétat jasné body.

„Jaká je otázka?“ zaburácel An Barik.

Úlevou se mi podlomila kolena. Strážný mírně uvolnilsevření a podíval se na kapitánku. Ta podrážděně mávlarukou. „Rychle.“ Pokračovala v chůzi.

„Jaká je otázka?“

Starý Barik nebyl nikdy netrpělivý.

„Může ta loď otvírat nové hyperbody?“ Bylo mi jedno,jestli to strážný uslyší. Bylo mi jedno, jestli se to dozví celá zatracená Konfederace. „Je tohle ten důvod, proč ji nechcete nechat Seratovi?“

Odpověď přišla okamžitě. „Dílo není stabilní. Rozvinevšechny cesty. Nesmí se používat.“

Používání Farseera bylo nebezpečné samo o sobě? „Alemůže vytvářet hyperbody mimo síť?“

„Neptáte se.“

„Proč…,“ začala jsem, ale strážný mě přerušil – dal mipřed ústa hrubě ruku.

„Konec,“ zabručel.

„Ano,“ řekl Barik.

„Ne…“ Horká ruka strážného mi to slovo zadusila nartech.

Vmáčkli jsme se do lezce; jejich pancíř se mi zařezávaldo zad a do boků skrz tenkou látku slavnostní uniformy.Ruka a rameno mě pálily v místech, kde mi s nimi strážný zakroutil. Z bolesti, horka a kombinovaného pachu jejich dechu se mi točila hlava. Neomdlévej, oni by tě pravděpodobně odtáhli za nohy.

Další chodby. Úroveň Tři? Kdykoli jsem se pokusila rozhlédnout, další zatáhnutí mě skoro svalilo na zem.

Potom jsme prošli přechodovou komorou a propluli úzkým šedivým tunelem – tady nebyla žádná přátelská modrá ZemFlotily. Standardní raketoplán, salutující vojáci. Znehybnili mě v setrvačné síti. Když raketoplán odstartoval,tři gé se mi snažila sevřít víčka, ale já jsem je udržela otevřená. Zoufale jsem chtěla ještě jednou vidět bílé prstencedomova, které se točily proti hvězdám.

Dvacet osm

Držela jsem se, dokud mě nesvlékli.

Byla jsem zticha, když mi drsné přistání raketoplánumálem obrátilo vnitřnosti naruby; ignorovala jsem úšklebky poručice, která mě měla dopravit do „pohovorové“ místnosti na křižníku; nezapomínala jsem protestovat, žejsem teď civilistka, a žádat o právní radu. Samozřejmě měneposlouchali, ale cítila jsem se lépe, když jsem mohla opakovat, kdo jsem. Pomohlo mi to namlouvat si, že se to nakonec vyřeší a budeme se moci vrátit do normálu.

Rezignace byla mimo diskusi, dokud jsem to neřekla.Cítila jsem se vyvedená z rovnováhy, jako když se předmět umístěný do kabiny ve stavu beztíže chvíli vznáší najednom místě, než někam odletí. V KonFlotile jsem strávila třiadvacet let, převážně v Inženýrských jednotkách,kde bylo jen málo Bendarl a kde se na vojenské ceremonie příliš nehledělo. Začínalo mi docházet, že kdybych byla v jiných křídlech KonFlotily, možná bych v ní tak dlouho nezůstala.

Co se týče toho, co An Barik říkal o Farseeru, nevědělajsem, jak to mám interpretovat. Možná tím myslel, že jeho kombinace torské a invidijské technologie je ze své podstaty nestabilní, a tomu jsem byla ochotná věřit. Nemyslela jsem si, že by se aktivní torská technologie spokojilas úlohou být jednou z částí mírumilovné kombinace s jiným systémem. Nebo to možná říkal, aby mě odradil odpokusů Farseera používat, což už jsem skoro udělala.

Pomyslela jsem na svoje úsilí zmapovat Farseerovy systémy – odvezou prostě Bendarl loď i s mými ručními komunikátory? Další promarněný čas. Měla jsem se připojitpřímo a riskovat, že si usmažím mozek – tak bych ty informace získala dřív.

Mohl Farseer opravdu otvírat hyperbody, možná tak, jako to dělali Tor? To by vysvětlovalo tu nesrovnalost v souřadnicích, když jsme opustili rok 2023. Neproletěli jsmehyperbodem, který už tam byl, protože jsme si vytvořilinový. Ale to znamenalo, že mezi roky 2023 a 2122 bylydva hyperbody, oba s korespondencí devadesát devět let.Pokud byla moje teorie o tom záblesku radiace šestnáctého května 2023 správná, pak jeden z těch bodů zítra zanikne. Ale když potom Kalypsó v roce 2027 použila tenzbývající bod, proč se její korespondence z devadesáti devíti let zkrátila na devadesát pět? Kalypsóměla dorazit doroku 2126.

Kéž bych byla nikdy neviděla hyperpohon!

Když mi seržant řekl, abych se svlékla, protože potřebují udělat úplnou tělesnou prohlídku, úplně jsem vypěnila. Ječela jsem, že chci poradce, lékařského důstojníka,jakéhokoli důstojníka. Nepomohlo to, a místo toho, abyto udělal jeden z nich v klidu, tak mě dva přidrželi, aby seke mně mohl dostat seržant. Samozřejmě, u Bendarl nešlo o nic osobního. Jim bylo jedno, komu ubližovali. Jejich drápy mi drásaly kůži a já křičela, spíš kvůli ztrátě důstojnosti a bolestivosti jejich sevření než kvůli primitivnílékařské sondě, kterou používali.

Když skončili, třásla jsem se ponížením a vztekem v rohu místnosti co nejdál od nich. Objímala jsem se pažemi,po celém těle jsem měla husí kůži a kolena se mi třásla.

Žaludek se mi svíral obavami o Murdocha. Zatkli ho také?

Nakonec mě bendarlští vojáci vystrkali do šedých chodeb, pořád ještě nahou. Světlo tu bylo na lidské oči příliš jasné. Každý stín byl sytě černý, zkreslený vedeními a ovládacími body na stěnách a stropech. Jednotlivé sekce chodebbyly oddělené kulatými dveřmi řazenými blízko u sebe. Takové sekce se daly snadno bránit nebo otevřít do vakua. Šlijsme – tedy já spíš klopýtala. Bendarl používali invidijskégravitační pole, a to na mírně vyšší nastavení, než byla pozemská norma. Měla jsem stejně těžké tělo jako ducha.

Z myšlenky na útěk se mi dělalo špatně. Ale lepší šanci nedostanu. Loď neskočila zpátky na Centrálu. Už dřívjsem pracovala na lodích téhle třídy, znala jsem jejich zadní chodbičky a přístupové sítě. Doprovázeli mě jen dva mariňáci; vůbec se neobtěžovali mě spoutat – to, jak snadnomě dokázali udržet, je zřejmě přesvědčilo, že nepředstavuju velkou hrozbu. Ale jakmile mě strčí do skutečné cely, jakákoli šance na útěk bude pryč.

Náhle se rozezněl pronikavý, naléhavý jekot, až jsmevšichni nadskočili. Dekompresní poplach. Už léta jsem honeslyšela, ale okamžitě jsem se začala rozhlížet a hledatnejbližší skříňku se skafandry a nouzovou šachtu.

Jeden z mariňáků zaklel a přeběhl ke komunikačnímupanelu na konci chodby. Druhý se, stejně jako já, začal rozhlížet po nouzové skříňce. V polovině každé chodby byměla jedna být.

Zapomeň na poplach. Teď tě stráže nehlídají.

Udělala jsem čtyři dlouhé kroky k průlezu pro údržbu.Poklop se otevřel, přesně jak jsem předpokládala – rychlépootočení, zatlačení a zatáhnutí. Ještě štěstí, že Bendarlnedůvěřují nové technologii.

Nejbližší mariňák zařval vzteky a vyrazil za mnou.

Vešla jsem se tam tak tak – odřela jsem si o hrubé hrany ramena, boky a zadní stranu stehen. Teď se hodilo, žeBendarl používají k údržbě výhradně roboty nebo lidi.Tímhle otvorem se nikdy nemůžou protáhnout.

Jak jsem se zuřivě snažila přepnout poklop zpátky naautomatiku, přibouchla jsem v něm mariňákovy pahýlovité prsty s drápy. Jeho rozzuřený řev se změnil v bolestný. Nemohla jsem se v šachtě pořádně otočit, musela jsemsi zapřít nohy o obě strany šachty a zaklonit se.

Mariňák vytrhl ruku ven a skoro přitom otevřel poklop.Já jsem ho ale držela a zavřela. Roztřesenými prsty jsemzadala napůl zapamatovaný kód.

Zmiz z téhle oblasti, protože tady tě začnou hledat. Pořád zněl poplach, doléhal sem šachtou z jedné z nižších úrovní. Ať už způsobilo poplach první třídy cokoli, doufala jsem,že posádka neopouští loď, zatímco já tu sedím v horku a vetmě a do levé půlky zadku se mi zařezává nějaký přepínač.

Byla jsem zavřená v malém kulovém prostoru, na všechstranách kromě jedné ohraničeném povrchy pokrytýmihadovitými spoji; řada z nich byla aktivní a zářila. Otevřená šachta se táhla dolů – na rozdíl od Jocasty tu nebylžádný přátelský žebřík. Tiše jsem zaklela – kéž by to gravitační pole šlo do háje! Musí tady používat maglevovéopasky nebo služební boty. Jestliže chci dolů, budu musetsešplhat, nebo skočit.

Někdo udeřil do poklopu za mými zády. Nade mnoui pode mnou se všechno rozvibrovalo. Několik indikátorůstavu zablikalo.

Opatrně jsem spustila nohy do šachty a šmátrala jsemprsty po něčem, čeho bych se mohla zachytit.

Poklop mi vybuchl do ucha. Sklouzla jsem a pád jsemzastavila jen tím, že jsem se zapřela rameny a koleny o stěny šachty. Ale k čertu, k čertu a zatraceně! Zaťala jsem zuby, abych nevykřikla, když mě mezi rameny zaštípala elektřina. Srdce se mi rozbušilo.

V nejistém, slabém osvětlení jsem viděla, že poklop jepořád netknutý, i přes ten hluk. Ten pitomý mariňák musel vystřelit do ovládání a pěkně ho svařit do jedné hroudy. Jestliže to zkusí znovu a použije výbušný náboj, spustí tím další poplach a pravděpodobně zhroutí polovičkusubsystémů na téhle palubě.

Ať tahle šachta končí kdekoli, bude tam na mě čekatjednotka ostrahy. Neodvažovala jsem se doufat, že budoumít příliš práce s poplachem, než aby nevysledovali jedenlidský signál na vnitřních senzorech. Leda – a při té myšlence jsem se skoro zasmála – že se tu jedná o útok zvenčí, a ne o problém s lodními systémy, jak jsem původněpředpokládala. Pokud někdo útočil, bylo mé místo zpátkyna stanici, ne tady v nějakém zatraceném tunelu.

Musela jsem odsud vypadnout, najít si uniformu a zamíchat svoje senzorové hodnoty mezi patnáct set nebo kolik členů posádky křižníku. Pokud to byla průměrná loď,nějakých deset až patnáct procent z toho budou lidé. Většinou v služebních oblastech. A taky nějací piloti. Lidé byli malí, postradatelní a dobře se snášeli s rozšířeními rozhraní.

Konečně postranní šachta. Sklouzla jsem posledních pármetrů a s úlevným zavzlykáním jsem se vtáhla do vodorovné polohy. Nemysli na to, jak moc to bolí a co budešdělat, až se dostaneš ven. Nemysli na alarm, který kolemtebe pořád vibruje. Soustřeď se na to, kam vede tahle šachta a jak skrz ni prolezeš, aniž by tě něco spálilo nebo usmažilo.

Nikdy jsem si neuvědomila, jak důležitá je i jediná vrstva oblečení ve světě syntalu, skla a drátů. V tuhle chvílibych uvítala dokonce i slavnostní uniformu. Zabíjela bychpro pár bot. Jako těch, které nosila jedna skupina mužůz vnějšího města – byl to odznak solidarity. Většina z nichbyla už celé měsíce nebo i roky bez práce. Ale všichni měli těžké, otlučené boty. Vince měl taky takové. Jednou jsemho překvapila na dvorku, když vtíral do jejich špiček a patštěrk, aby vypadaly chlapsky.

Zadívala jsem se na identifikační štítek vedle ovládacího panelu a zastavila se. Byla jsem vděčná za příležitostk odpočinku. Paluba dvanáct, sekce padesát dva. Tyhle velké válečné lodě měly patnáct až dvacet palub. Paluba dvanáct, pokud jsem si pamatovala, byly ubikace pro posádku. Sekce padesát dva, to byly obchody nebo rekreace nebopodobná oblast s nízkou prioritou. Dobré místo, když jstese chtěli vyhnout odhalení, a navíc takové, kde by mě sotva čekali.

Tam bych mohla získat nějaké šaty a najít způsob, jakuniknout z křižníku dřív, než skočí pryč. V nejhorším případě bych vzala zavděk i únikovou kapslí, ale dala bychpřednost něčemu, co by mělo nějaký tah a dalo se řídit.Kam mám letět? To jsem nevěděla, ale zpátky na stanicimi znělo docela dobře. Nebo do pásu asteroidů, kde bychsi mohla chvíli hrát s Pomstychtivou na schovávanou.

Co na tom záleželo, musím se prostě dostat z tohohletunelu.

Šachta se zatřásla a ten otřes probudil každou modřinua oděrku na mých kolenech, rukou a ramenou. Hučenímotoru se zachvělo a přešlo na vyšší tón. Převedli energiiskrz stíněné generátory. Určitě na nás někdo útočí. Alespoň že teď v bezprostřední budoucnosti neskočíme zesystému – protokoly pro bojový mód platily výhradněv plochém prostoru. Takže kdybych se dokázala dostat k raketoplánu, aniž by si mě někdo všiml, mohla bych utécta vyhnout se pronásledování.

Vůbec mě nenapadlo, že bych se měla bát boje. Nic veznámé galaxii se nemohlo postavit KonFlotile; to byl další důvod stability Konfederace. Bendarl se říkalo „vesmírní vlci“, a to z dobrého důvodu.

Další otřes mě natlačil na stěnu šachty. Do ramen měšlehl ostrý výboj a zastavil výkřik, který se mi dral z krku.Srdce mi začalo bušit do žeber, jako by mělo vlastní vůli.

Ve stejnou chvíli všechny ostatní zvuky utonuly v jakémsi sykotu a zezadu ke mně dolehl štiplavý pach. Únikchladicí kapaliny. Teď budu ještě ke všemu potřebovat detoxikaci.

Zadržela jsem dech a drápala jsem se pryč od úniku. Paluba dvanáct byla dobrá, všechno kromě tohohle tunelubylo dobré. Jediné, co jsem chtěla, bylo dostat se ze šachty, něco na sebe hodit a zjistit, co se děje.

První dva průlezy byly zaseknuté. Nebo zamčené. Nebo poplach plus únik chladicí kapaliny aktivovaly nouzový blok. Když se vedle mě objevil třetí poklop, zdálo se mi,že šachta začíná být tmavší a užší. Ruka na poklopu jakoby se natahovala a kroutila, jako když se snažíte s něčímpohnout ve stavu beztíže a místo toho se hýbete vy sami… Soustřeď se, otoč tou rukojetí.

Poklop se otevřel ven a já vypadla na palubu. Nedokázala jsem ovládat svaly natolik, abych pád zbrzdila.

Příliš jasno. Byla jsem v úzké místnosti se stejnými šedými stěnami a nízkými stropy, jaké byly po celé lodi. Držadla na podlaze a stropě naznačovala, že tu gravitace nepracuje stále. Vytáhla jsem se nahoru a s ohromným úsilímjsem zavřela poklop. Dlouhá stěna místnosti byla pokrytápodivnými šestihrannými buňkami. Odbelhala jsem sek ní, abych se na to podívala, a zjistila jsem, že změnili design skříněk. Podle jejich velikosti a jmen na nich jsem našla šatnu pro lidi. Nebo možná márnici.

Skříňky byly nastavené tak, že je mohl otevřít pouzeotisk majitelovy ruky. Opřela jsem se o ně – byla jsem příliš unavená, než abych nadávala, a moje prsty byly mocrozklepané, než abych vůbec uvažovala o tom, že se pokusím zámky vynulovat. Alarm zněl pořád, ale už se omezoval jen na pomalé a pravidelné houkání. Poplach, všichni na svá stanoviště. Neměla jsem tušení, jak dlouho jsembyla v té šachtě – vnímala jsem to jako celé hodiny.

Za rohem byly oválné dveře. Poklepala jsem na otvírací destičku a dveře se odsunuly. Vyděšeně jsem nadskočila, protože místnost za nimi byla plná jakéhosi šedého plynu, ale pak jsem se musela sama sobě zasmát. Leknout sesprchy! Podle té páry v ní musela být opravdová voda.

Nic lepšího nebylo. Bude to bolet jako čert, ale aspoňdostanu z kůže většinu stop té chladicí kapaliny. S vnitřním poškozením se budu muset vypořádat později.

Zasáhly mě čtyři trysky teplé poloslané vody – seshora, zespoda a z obou stran. Průchozí sprcha. Do nosu mi pronikl teplý a vlhký pach květinového mycího roztoku. Než jsem udělala těch deset kroků na konec, hlava se mi točila bolestí.

„Páni, co se ti stalo?“ ozvalo se vedle mě a já znovu nadskočila.

Z páry se na mě dívala mladá lidská žena. Kulaté oči, široký nos, ze kterého stékala voda k velkorysým ústům.Ústům, která byla stažená do soucitného výrazu nad mými podlitinami a popáleninami.

„Já jsem, hm, uvízla v údržbářské šachtě.“ Hlas se mivytratil a já se zkusila víc snažit. „Když vypukl poplach.“

Moje společnice chápavě přikývla. „Vím, jak to myslíš.Na mě zase, když se to otřáslo, spadla půlka zásoby bavenských vajíček.“

Zachvěla jsem se, když jsem si vzpomněla na bavenskávajíčka, bendarlskou pochoutku. Za syrová ošklivě leptala. Plnoštíhlá, pevná postava té ženy zřetelně páchla sírou.Zřejmě byla ze Služebních jednotek.

„Tebe jsem tu ještě neviděla.“ Sáhla po ovládání a vodase změnila na proud teplého vzduchu.

Buď přeslechla obecné hlášení, že uprchl vězeň, nebožádné takové hlášení nebylo.

„Přišla jsem ze stanice,“ zavolala jsem do hučení sušiček tak hlasitě, jak mi jen můj bolavý krk dovolil. „Já…“ Vítr ustal a já ztišila hlas na pohodlnější úroveň. „Já tu získávám zkušenosti s údržbou.“

Znovu přikývla, jako že mi věří. Bylo to velkorysé gesto.

„Problém je,“ pokračovala jsem a doufala, že se nezeptá, co jsem dělala v té šachtě, „že jsem se ztratila a nemohla jsem najít hangáry raketoplánů. A moje uniformabyla v takovém stavu, že jsem ji musela vyhodit. Jsemv pěkném průšvihu.“

„Uniformu ti můžu půjčit,“ řekla žena. „Měly bychomse raději co nejrychleji vrátit na svá stanoviště.“ Otevřeladveře sprchy. Z chodby pořád zazníval PS poplach. Ať sedělo cokoli, doufala jsem, že to vydrží, než se dostanu k raketoplánu nebo únikové kapsli.

„Mimochodem, jmenuju se Kiri. Kiri Cooková. Jsemkuchařská asistentka druhé třídy.“ Podala mi ruku. „Nebudeš dělat vtipy?“

„Co?“ Málem jsem omdlévala bolestí. Dělat vtipy, to semi rozhodně nechtělo. Potřásla jsem jí rukou. „Maria Valdonová. Technička ve strojovně.“

Přejela mi prsty po citlivých místech na zápěstí, kde městiskla bendarlská kapitánka. Snažila jsem se nevšímat sitoho, ale ona se okamžitě zakabonila.

„Než ti najdeme uniformu, měla by sis radši něco dát naty spáleniny.“

„Kiri, musím se dostat do doků. Nechci, aby mě přistihli,že během poplachu nejsem na svém stanovišti.“

„To bude chvilička,“ ozvalo se tlumeně z jedné skříňkytěsně nad úrovní země. „Tumáš, polní lékárnička. Přesně,co nařídil doktor.“

Usoudila jsem, že kdybych se s ní hádala, ztratila bychvíc času. Navíc – bolest už byla dost ošklivá.

Plácla mi na záda hrst studeného gelu a já málem proletěla stěnou.

„Promiň.“ Podívala se mi do tváře. „Možná bys měla jítna ošetřovnu.“

„Ne, to je v pořádku.“ Svírala jsem prázdné pěsti, zatímco uhlazovala gel. Když byla hotová, dokázala jsem zase hýbat rameny a necítila jsem přitom nic víc než jemnésvírání.

„Lepší?“

Děkovně jsem se usmála a rychle prohrábla lékárničkukvůli detoxikačním tabletám. Kiri si zatím rychle natáhlauniformu.

„Taky se musím vrátit,“ řekla. „Někdo na nás útočí. Nebo možná na tu stanici.“

„Někdo že útočí na stanici?“ Moje ruka smetla na podlahu různé pytlíky a krabice.

„Neboj. To zvládneme.“ Hodila mi nějaké šaty. „Tumáš.“

Opatrně jsem si natáhla přes záda overal.

Kiri poklepáním aktivovala zrcadlo. „Myslíš, že to ujde?“

Tenhle tmavomodrý overal by zapadl kdekoli na lodi,možná s výjimkou velitelské paluby. Ale nad ním se vznášel můj obličej. Byl celý naběhlý z rány, kterou mi zasadila kapitánka, a navíc měl anemický výraz typický pro otravu chladicím médiem. Oči vypadaly jako rozmazanéšmouhy. Spolkla jsem dvě detoxikační tablety, zatímco Kiri uklízela lékárničku. Potom jsem strčila zbytek tablet dokapsy a doufala, že to bude stačit.

„Kde je hangár pro malé lodě? Tam se mám hlásit.“

„Výtah tě vyveze dvě paluby nahoru.“ Přešlápla z jedné nohy na druhou, celá netrpělivá, aby už mohla jít. „Běžtudy rovně, zahni doleva, potom doprava. Nemůžeš to minout.“

„Děkuju.“

„Tak se opatruj.“

Rozloučily jsme se před šatnou a ona mi zamávala a zahnula za roh opačným směrem. Byla ráda, že už může vyrazit.

Když jsem došla ke dveřím výtahu, byla kolem nichshromážděná skupinka. Člověk, pár Achelianů, jeden ustaraně vyhlížející bendarlský mariňák. Pohled na toho vojáka mě znervózňoval. Rozhodla jsem se vylézt nahoruvnitřní přístupovou šachtou, místo abych čekala na výtah.Vsadím deset ku jedné, že ho sem poslali podívat se pouprchlé vězeňkyni.

Když jsem prošla kolem, nikdo z nich mi nevěnoval vícpozornosti než rychlý pohled. Slyšela jsem pár útržků konverzace:

„…mezi palubami.“

„…musí vylézt nahoru. Uzamčení PS je…“

Člověk na okraji skupiny zachytil můj pohled a usmálse. Měl také overal a odevzdaně seděl na bedně s nápisem „křehké“. Zjevně čekal, až ji bude moci odnést do výtahu. „To je otrava.“

„Výtah nejezdí?“ Zpomalila jsem, ale nezastavila. Buďpřirozená. Dýchej.

„Ne. Myslím, že tam někdo uvíznul.“

Soucitně jsem mlaskla a šla dál. Lidí ve výtahu mi bylolíto, ale cokoli, co udrží uprchlého vězně mimo ohniskopozornosti, pro mě byla dobrá zpráva. Ale s kým jsme bojovali? Jedinou hrozbu v tomto sektoru představovali organizovaní piráti. Pokud se nevrátili Seouras. Nová radaneměla žádné lodě, které by se mohly postavit KonFlotile. Ledaže by poslali do boje Q’Chn. Ale proč? Kvůli Jocastě v abelarské soustavě by nikdo nebojoval.

Ať to je kdokoli, musím se vrátit. Nemůžu nechat svépřátele bojovat s neznámým nepřítelem.

Dostat se nahoru skrz vnitřní přístupové šachty znamenalo zajít si. Ne moc – jen asi čtvrt paluby –, ale až sedostanu na desátou palubu, budu se muset vrátit. Zatímco jsem lezla na jedenáctou palubu, minula jsem jen jednoho člověka, který mířil dolů, a ten se na mě ani nepodíval. Zastavila jsem se před šachtou, abych popadla dech.Bolest v zádech byla tlumená, ale musela jsem se opříto stěnu a sklonit hlavu, aby zmizely černé skvrny, které semi dělaly před očima. Proč bych vlastně nemohla pokračovat na jedenáctou palubu, než vylezu nahoru na desátou? Aspoň budu mít příležitost popadnout dech.

Kiri říkala, že doky jsou na desáté palubě. Měla jsemnepříjemný pocit, že jsem zapomněla udělat něco důležitého. Běžela jsem na příďovou část jedenácté paluby, jakrychle jsem jen mohla – jinými slovy: moc rychle ne. Moje tělo prohrávalo bitvu s únavou, otravou chladicím médiem a šokem. Světlo na chodbě bylo moc silné, stíny moctmavé a všechno mezi tím rozmazané. Voda. Musela jsemnajít pitnou vodu.

Pomalu se vytáhni spojovací šachtou na palubu deset.Tentokrát jsem nikoho nepotkala, což bylo dobře – z příček žebříku mě chytala křeč do rukou a někdo by si určitě všiml, jak se držím a nadávám.

Dveře, strážný. Zírá přímo na mě. Pokusím se zatáhnoutramena a projít kolem něj. Přitom si uvědomím, na co jsemto předtím „zapomněla“.

Je tam Farseer. An Barik nebo kapitánka ho museli přivézt z Jocasty.

Zaváhala jsem. Pulzování v mé hlavě mi bránilo v přemýšlení. Když už utíkám, proč bych si nevzala Farseera?Bude lepší mít loď, která se dokáže zamaskovat, a možnámi i otevře dok. Jednodušší než krást raketoplán uprostředbitvy. Hlavně v mém nynějším stavu.

Pokračuj v chůzi. Hlavní dveře do hangáru, ty nechceš.Postranní dveře, vchod pro údržbu. Malá místnost se skafandry v sítích a čisticími boty připevněnými ke stěnám.Dobrá, můžu být úklidová technička. Cokoli, jen ať se odsud dostanu.

Prsty mi zatápaly na uvolnění sítě a na podlahu se sesul skafandr. Strávila jsem několik cenných minut tím,že jsem se do něj soukala. Ještě že byl izolovaný – celájsem se klepala. Buďto tu klesla teplota, nebo stoupla tamoje.

Voda. S tou bych mohla horečku ještě chvíli oddálit. Další vyplýtvaná minuta, než jsem nějakou našla ve skříňcena nezbytné potřeby. Většinou vody jsem zapila poslednídetoxikační pilulky z kapsy a potom jsem lahvičku připnula na mnohoúčelový opasek skafandru.

Ledabyle jsem si přehodila helmu přes rameno, jak jsemto viděla dělat úklidové techniky, a po rychlém překontrolování vnitřního stavu doku – dobrá práce, Halleyová,nelez do vakua bez helmy – jsem do něj vstoupila.

Byl to dvojitý hangár, dveře pevně zavřené, jak vyžaduje bojový protokol, na okrajích červená světla.

V hangáru byla v oblasti vedle hlavních dveří tři světelná jezírka, ale jinak tma. Obě místa byla obsazena invidijskými loděmi, An Barikovou jachtou a Farseerem.

Farseer byl nejblíž. Pro případ, že by se nějaký strážný díval na obrazovky, jsem předstírala, že kontroluju výklenkys vybavením. Pomalu jsem se blížila podél zdi k Farseeru. Tyčil se ve tmě a kymácel se do rytmu se spoustou vedení,magnetických výtahů a kabelů nad mou hlavou. Nebojsem se to možná kymácela já. Soustřeď se.

Přejela jsem rukou přes hřeben na povrchu, zavřela očia představila si vstupní průlez. Kulatý, s hladkými okraji.Blízko paluby, abych tam mohla zapadnout.

Nic se nestalo.

Měkká, temnota hrozila, že mě přemůže, a já se bezmocně opřela tváří o loď s rukama vedle obličeje. No tak,kamaráde. Otevři mi dveře.

Jedna sekce trupu se stáhla do sebe. Zevnitř se linuloútulné světlo. Vpotácela jsem se dovnitř a posadila se napodlahu. Třela jsem si rameno v místě, kde mě do něj udeřila helma.

Vypadalo to tam úplně stejně. Matné zlaté světlo, teplýpovrch. Panel, na kterém jsem předtím pracovala, byl tentokrát vedle mě. Se zaúpěním jsem se postavila. Přejelajsem rukama po povrchu a přitom hladila okraje trojúhelníků. Opřela jsem se o ně a přála si, aby přestalo tobušení v mé hlavě. Špičky prstů a potom dlaně mi probodly jehličky odezvy. Implantát mi třeštil do rytmu s hlavou jako ohnivý obojek. Synchronizované s obojkem praskaly na konzole modré čáry.

Neomdlévej, ještě ne. Moje myšlenky se pohybovalyk uzoufání pomalu.

Musím otevřít vnější vrata Pomstychtivé a nespustit přitom poplach ani nevyvolat dekompresi… Sakra, tohle přece umím, tak proč si nemůžu vzpomenout? Nech ruku nasenzoru, ať může loď vnímat tvé myšlenky. Kabina se trochu otřásla. Ztratila jsem rovnováhu a sklouzla z konzoly – ale bylo to v pořádku, opustili jsme křižník. Obrazovkanad konzolou se rozsvítila a ukazovala vesmír a hvězdy.

Vytáhla jsem se proti konzole a opatrněji přejela rukama po jejím povrchu. Snažila jsem se vzpomenout si naovládání navigace. Různě velké trojúhelníky, všechnys trochu odlišnými povrchy, některé drsné, jiné hladké,zvednuté v různých úhlech. Když jsem tu byla minule, určitě jich snad nebylo tolik.

Doufám, že to nemění vlastní konfiguraci jako opsys naJocastě. Že to nevytváří bludiště, které by polapilo nic netušícího uživatele.

Jocasta byla uprostřed obrazovky jako v taktickém holu. Zobrazovala se její poloha a stav. Změnou úhlu obrazuna obrazovce jsem ji také mohla vidět jakoby obyčejnýmokénkem, bledé kolo na tmavém pozadí.

Tamhle, tam chci letět. Zadávám souřadnice – nebo to,co za ně pokládám.

Na druhé straně Jocasty, poblíž hyperbodu na Centrálu, byla nějaká svítící tečka. Zadívala jsem se na ni a přála jsem si, abych se dokázala soustředit na delší dobu nežjen na pár vteřin. Taktická část obrazovky tečku poslušnězvětšila. Vypadá to jako modifikovaná nákladní loď. Senzorové zprávy psané neznámým písmem jako by mi vysílaly informace přímo do mozku – opravdu je to nákladníloď, ale vybavená zbraněmi a schopná používat hyperpohon. Menší lodě, které z ní vylétaly, byli stíhači. Naklonila jsem se dál dopředu a byla jsem odměněna pohledemna Pomsty chtivou, kolem které létali další stíhači.

Zatímco jsem přejížděla prsty po straně trojúhelníku,abych měla lepší výhled, začalo mě v pažích nepříjemněpíchat. Ve svalech mi škubalo a navíc se k tomu připojilabolest z implantátu; zhoršovala se. Takhle špatné to předtím nebylo: Proto je asi taková zima. Nemůžu se přestattřást. Možná ty torské prvky… ty torské prvky něco dělají. Myšlenka se vytratila.

Prsty mi sklouzly z trojúhelníku a já jsem promarnilačas, jak jsem se snažila znovu dostat Pomstychtivou na obrazovku. Chvíli trvalo, než na ni zaostřila; kdo ví, jestli tobyla moje chyba, nebo chyba lodi. Další stíhači poletujícíkolem Pomstychtivé. Některé patří KonFlotile. Chrání křižník; zdálo se, že jeho větší zbraně se na útočící stíhače nedokáží správně zaměřit.

Byla tu spousta dalších informací o zbraních s automatickým naváděním a o obsahu hlavic, ale hlava mě přílišbolela, než abych to dokázala zpracovat. Musím se podívat ještě na něco jiného… Biosignály, to bylo ono. Kdo bylv těch lodích?

Ale do prdele, to jsou Q’Chn. Příliš mnoho Q’Chn. Vestíhačích. Jeden ze stíhačů se přitiskl na trup Pomstychtivéa já bezmocně zaúpěla. Jakkoli jsem Bendarl nesnášela,Q’Chn si nezasloužili.

Mysli, mysli, Farseer je loď s hyperpohonem. Nemůžešproletět hyperbodem na Centrálu a varovat KonFlotilu?

Uvědomila jsem si, že jsem zase sklouzla po straně konzoly. Nohy jsem měla stejně gumovité jako Farseerovy vnitřní povrchy. Zabralo mi jednu dvě cenné minuty, než jsemse znovu zvedla a opřela o konzolu. Nakláněla se a otřásala; trojúhelníky se změnily v rozmazanou změť. Do prdele, mně je špatně…

… hyperbod. KonFlotila. To nedokážu. Nákladní loď mistojí v cestě. A kolem bodu jsou shromážděné tři… ne, čtyři stíhačky, a zdá se, že bojují s únikovými kapslemi a raketoplány z Pomstychtivé. Dostal se Barik pryč? Žádnou invidijskou loď tu nevidím.

Farseer by měl mířit k Jocastě. Tamhle je, na obrazovce.Roste. Stanice, Pomstychtivá, planeta a malé lodě se překrývaly; někdy byly zaostřené, někdy ne. Slyšela jsemMurdocha a jeho hluboký, bezvýrazný hlas. Co s tím tedybudeš dělat? Teplo jeho ruky se rozpustí do rytmu Henoitova milování, unáší mě řekou, topím se.

Nemůžu pořádně dýchat. Na tváři cítím studený, gumovitý povrch. Pach potu, kyselý závan zvratků. Jsemsnad zpátky ve vnějším městě?

Prober se. Mysli. Nemůžeš vytvořit nový hyperbod? Odletět a varovat tak KonFlotilu?

Nemyslela jsem, že se mi podaří najít stejnou sekvenci,kterou jsem ke skoku použila posledně. Ne s touhle hroznou bolestí hlavy a ne při tom, jak se konzola změnila. A coto říkal An Barik? Dílo není stabilní, nesmí se používat.

Mluví někdo jiný. V kabině? Ne, to jde z obrazovky.

…Invidijská jachto, prosím odpovězte. Tady je loď SvobodaNové rady spojených světů. Ženský hlas. Ale ne lidský.

Zapřela jsem se o konzolu, zvedla se a povedlo se miklepat na to, co jsem pokládala za řízení vizuálního rozhraní, tak dlouho, dokud pohled ven nenahradila úzká postava na rozmazaném pozadí. Humanoid. Svalnaté pažea trup, dlouhé copy, oči se svislými zorničkami, které sedívaly skrze mě. H’digh.

Henoitův hlas jako by mě šimral v uchu. Poslouchej.

Invidijská jachto. Odpovězte. H’digh mají být trpěliví lovci, ale hlas téhle ženy zněl dost podrážděně.

„Slyším vás,“ zamumlala jsem a doufala, že mikrofonyzachytily moji reakci.

Zakotvěte s tou lodí u vesmírné stanice.

Byla jsem tak mimo, že mi chvíli trvalo, než jsem pochopila, že myslí Jocastu.

Vím, co si myslíte: když je dokážu dost dlouho zdržet, KonFlotila pošle posily. Ale v této soustavě je jen jeden hyperbod. A tenhlídají tři naše malé lodě. Pokud skrz něj KonFlotila pošle loď, bude mít na palubě Q'Chn dřív, nežsi uvědomí, co se stalo. A brzy budeme moci používat Pomstychtivou jako naši vlastní.

Pauza. Bum… bum… krev v mé hlavě, hukot Farseerových motorů, zvuk odkapávajícího času.

Přivezte zpátky loď, nebo vypustíme na stanici Q’chn. Udělejte to hned teď.

Nebojují o Jocastu. Někdo chce Farseera. Vsadím se, žeAn Serat obnovil svá pouta s Novou radou, aby ho získalzpátky.

Splní svou hrozbu? Můžu je donutit odkrýt karty, alenevím, kam bych letěla potom. Můžu skočit na Centrálu,nebo utíkat v plochém prostoru, dokud KonFlotila Q’Chnnezatlačí.

Jestli vůbec přiletí. Minule nepřiletěla. Půl roku nás nechala napospas Seouras.

Zoufale jsem se opřela o panel a monitor se přepnulzpátky na vnější pohled. Pomstychtivá driftovala vesmírem;vypadala jako mrtvá. Asi těsně před útokem Q’Chn zpomalila, protože se téměř nepohybovala. Obklopoval ji oblak z unikající atmosféry, těl, kusů vybavení a trosek.U zadních i postranních doků byly zakotvené malé lodi,další přímo pod přídí. Zatímco jsem se dívala, přiletěla čtvrtá a připojila se k dalšímu postrannímu doku.

A stanice? Třikrát jsem aktivovala pohled do prázdného vesmíru, než se objevily bílé prstence Jocasty. Byli jsmedocela blízko. I když já jsem se potácela, Farseer zřejměudržel kurz. Nákladní loď Nové rady manévrovala poblížjednoho z doků Jocasty. Několik menších lodí z těch doků vylétalo a jedna proletěla, ve snaze uniknout, nebezpečně blízko velké lodi. Lidé se chtěli dostat pryč, dokudto šlo. Přesně to se stalo, když přišli Seouras.

Tentokrát po mých chodbách nechodí bendarlští mariňáci. Tentokrát to jsou skutečné obludy.

Ne. Už žádné zabíjení.

Přála jsem si, abych viděla jako Invidi, ale jediné, co jsemmohla dělat, bylo to, co jsem v tu chvíli pokládala za správné.A tak jsem zamířila s Farseerem do doků ve Středu Jocasty.

Musela jsem na pár minut omdlít, protože příští věc,kterou jsem ucítila, byl otřes, který znovu probudil všechny mé bolístky. Sklouzla jsem po nakloněné palubě a narazila do protější zdi, tak omámená, že jsem stihla jenomchabě hmátnout po konzole. Když jsem narazila, v rameni mi slyšitelně prasklo, nic jsem však necítila. Bylajsem otupělá a ze všech končetin se mi začínal vytrácetcit. Tenká bolest hlavy, která pocházela od spojení s Farseerem, všechno překrývala jako vysoké kvílení na prahuslyšitelnosti.

Vstávej, ty hloupá. Zakotvila jsi.

Pokusila jsem se to zopakovat nahlas. Připadalo mi, žes mými rty není něco v pořádku.

Je tu Nová rada. Vypustí na mou stanici Q’Chn. Vylezz té lodi a něco s tím udělej.

Zvedla jsem se na kolena a oběma rukama se opřelao zeď. Jedna z nich odmítala poslušnost. Průlez by měl býtněkde tady poblíž. Otevři se, prosím.

Pokusila jsem se sledovat vzorce v povrchu stěny a představit si otevření průlezu, ale prsty mi klouzaly a já jsemnemohla stát rovně, aniž bych se o tu stěnu neopírala.Představa průlezu se pořád měnila v obličej, placatý kruhse zubatým úšklebkem a zvednutým obočím, které sekroutí nahoru a dolů a říká: Shromáždění chudých.

Opřela jsem se tváří o chladnou stěnu jako v hangáruna Pomstychtivé. Zaryla se mi do tváře. Vyrývala do mě vzory. Zažírala se do mě jako torské programy do našichsystémů.

„Zatraceně, otevřete dveře,“ zamumlala jsem. Kapitánka Nové rady přece určitě uvěří, že jsem přiletěla tak rychle, jak to jen šlo. Přece by nevypustila na Jocastu Q’Chn,tak jako jsou teď vypuštěná na Pomstychtivé. Co se stalos An Barikem? A s Kiri? S desátníkem?

Tohle na Jocastě, ne, prosím, to ne. Ať si An Serat vezme Farseera, jenom mi nechte stanici a neubližujte mýmpřátelům…

Na to už je trochu pozdě, zašeptal nějaký hlas. Zněl takskutečně, že jsem odskočila od stěny a rozhlédla se po kabině. Všechno bylo rozmazané.

Kdybys jim Farseera dala hned po tom, co jsi přiletěla ze Země, nic z toho by se nestalo.

„Drž hubu,“ řekla jsem. Byl to hlas mého svědomí? Nebo Henoitův hlas?

Poklop se pod mým dotekem otevřel a já se zhroutilak nohám Invidi – obrazně řečeno, samozřejmě. Tyčil se nade mnou ve svém stříbrném skafandru. Automaticky jsemzadržovala dech, ale teď jsem vydechla. Byla tu dýchatelná atmosféra, to od něj bylo hezké. Nebo někdo v Bublině hlídal dok.

Za Invidi byl na stěnu hangáru nalepený malý raketoplán. Farseer ležel přes něj. Otřes, který jsem cítila, bylonaše tvrdé přistání. Ano, povedlo se mi Farseera nasměrovat do otevřeného hangáru, ale zpomalování podle všehonestačilo, takže jsme narazili do protilehlé stěny, kde bylypro podobné případy vycpávky a sítě.

Invidi natáhl jedno chapadlo a poklepal mi na rameno.Byl to neosobní dotek, jako by se jen chtěl ujistit o mé poloze.

„Je na čase,“ řekl An Serat.

Dvacet devět

Temnota byla cítit Henoitem. Zhluboka jsem se nadechlanosem. Zalechtalo to vzadu v krku a potom se mi do tělarozlilo teplo.

Pak mě zasáhla nevolnost a já se schoulila do klubíčkaa začala zvracet z boku postele. To byla určitě zase ta chřipka. Grace mě varovala, že se tu rozmáhá…

Ale ve vnějším městě nemám postel. Znovu se mi zvedl žaludek a já zaúpěla. Nenáviděla jsem tu pachuť a to,jak se mi krev hromadila v nose a blokovala h’dighskýpach. Všechno je to v mé hlavě. Už ho nikdy neuvidím,leda ve své hlavě. Tak jako Willa…

Nějaký hlas řekl něco, co jsem nedokázala zachytit. Studené ruce zdvihly moji visící hlavu. Něco měkkého se o nizezadu opřelo. Oči mi otřelo něco mokrého a já zase viděla.

Eleanořina tvář, blízko a mírně rozostřená. „Lež klidně.“ Byl to její hlas a tentokrát jsem jejím slovům rozuměla.

Zasyčení injektoru. Zaostřila jsem na místnost za Eleanor. Podle konstrukce světlíků jsem hádala, že jsem v sekundárním nemocničním bloku v Gamě. Teprve teď jsempořádně cítila své tělo, nejenom po částech jako skrz pokažený atmosférický skafandr. Cítila jsem ztuhlé klouby,pulzující bolest nad levým okem a brnění v levé ruce, cožznamenalo, že s ní Eleanor prováděla něco, co zahrnovalo použití stázového pole. Obvykle se používalo, aby pomohlo srůstání kostí. Asi jsem si to rameno narazila víc,než jsem myslela.

I vzpomínky zapadly na místo.

„Co se stalo s Pomsty chtivou?“ Chraptěla jsem a skoro měnebylo slyšet.

Eleanor se sklonila a začala čistit podlahu vedle mé postele – její hlas nebyl v bzučení sací čističky skoro slyšet. „Q’Chn pronikla na palubu. V tuhle chvíli driftuje.“

Pomyslela jsem na malé lodě, které jsem viděla vylétatz velké nákladní. Malé lodě s biosignály Q’Chri. V krku semi znovu vzedmula žluč, když jsem si představila ten chaos a masakr, poté, co se dostala na křižník.

„Některé únikové kapsle a raketoplány uletěly.“ Eleanor upustila čističku do stojanu u stěny z větší výšky, nežbylo nutné. „Pár jich máme tady v nemocnici. Většinaz nich se vydala k hyperbodu. Někteří dokonce proletěliskrz.“ Unaveně si otřela obličej. „Tam venku je hrozný bordel. Všude poletují těla a kusy lodí.“

„Viděla jsem An Serata v hangáru…“ Otočila jsem sea posadila. Místnost se otřásla jako loďka v příboji a já jsemse jen tak tak stihla nahnout přes okraj postele, než jsemvyzvracela řídkou žluč.

Eleanor se na mě zadívala a znovu sáhla po čističce. „Jsou tady.“

„Co?“ To je tak odpudivý pocit. „Kdo je tady?“

„Nová Rada. Murdoch přesvědčil Ruperta, aby jim vydal kotevní povolení.“

Těžko můžete odmítnout někoho, kdo vám u hlavy drží aktivovanou zbraň – což byla v tomto případě hrozbaQ’Chn. „Přivedli na stanici Q’Chn?“

„Do doků. To jsem aspoň slyšela.“

Noční můra se vyplnila. Snažila jsem se posbírat svémyšlenky, ale bránila mi v tom nevolnost z pomyšlení nato, co přijde dalšího.

Do dveří strčil hlavu člověk v plášti zdravotní sestry. „Doktorko, už zase vysílají. Říkal jsem si, že byste se chtěla podívat.“

„Děkuji.“ Eleanor poklepala najeden z panelů rozhraní na stěně proti posteli. Komunikační jednotka ožila; její vizuální část se rozjasnila a ukázala dvě postavy protistandardnímu modrému pozadí ZemFlotily, jaké se používalo pro oficiální prohlášení. Jedna z nich byla kapitánka lodi Nové rady, Venner; ta druhá postava byl Stone.

Stone seděl za stolem a Venner stála za ním. Stůl bylúplně prázdný, až na logo Konfederace uprostřed. Stoneměl ruce sepnuté na okraji kruhu devíti třinácticípýchhvězd kolem kosočtverce ze čtyř hvězd. Jednoduché logo,protože číselná symbolika byla jediná, na které se shodlivšichni. Stone měl nahrbená ramena a působil napjatě.Nedíval se přímo na Venner, ale jeho oči k ní občas zabloudily.

Venner byla stejně klidná jako všichni ostatní H’digh,které jsem kdy viděla nebo znala. Nemyslela jsem, že tohraje – Henoit nikdy nechápal to ostré hryzání úzkostiv žaludku, které jsem mívala před důležitými schůzeminebo před návštěvou u jeho rodičů. Říkal, že H’digh nemají žádný výraz pro „strach“, což jsem tehdy odmítala jako nadsázku, kterou chtějí udělat dojem na cizince. Alekdyž jsem o tom později přemýšlela, uvědomila jsem si, ženikdy nedal najevo nic, co by se dalo chápat jako strach,a nezdálo se, že by kdy motivoval jeho činy.

Takže tahle Venner by mohla být stejná. Fyzicky se Henoitovi moc nepodobala, nepočítáme-li její bezvýraznoutvář. Měla hubenější a protáhlejší obličej s nevyrovnanoupigmentací – jako tmavé pihy na narudlé kůži. Její oči sesvislými zorničkami měly tmavě jantarovou barvu, zatímco Henoitovy byly bledě žluté. Nespouštěla pohled z kamery – musela ten pohled do cizích očí trénovat, protožeH’digh normálně oční kontakt nepěstovali, pouze mezi nepřáteli nebo milenci.

Stone si odkašlal. „Dobré ráno, obyvatelé Jocasty.“

Eleanořiny hodinky ukazovaly 8:00.

„Naši přátelé, zástupci Nové rady, mě požádali, abychvám vyjasnil několik věcí. Za prvé, otázku veřejné bezpečnosti.“

Venner mu položila na rameno dlouhou ruku. Majetnické gesto. „Přejeme si, abyste naší přítomností netrpěli,“ řekla. „Jsme vaši zástupci, ano. Práce, kterou odvádíme, je pro vaše dobro.“ Mluvila pozemským standardem.Pomalu a s nosovým přízvukem, ale i tak to od ní byl velký ústupek.

Stone si znovu odkašlal. „Ano, dobrá, jsem si jistý, že seteď všichni cítíme lépe.“

Eleanor si odfrkla.

Podívala jsem se na Stonea pozorněji. Pořád stejný šedý, upravený oblek, pořád stejně uhlazené vlasy. Ale klouby na rukou, kterými svíral stůl, byly bílé.

„Oč bych vás rád požádal,“ pokračoval, „je, abyste spolupracovali s ostrahou a umožnili co možná nejnormálnější provoz stanice. Uvědomuji si samozřejmě, že někteří z vás mají naplánované obchodní aktivity a že můžetemít jisté problémy. S nimi se musíte obrátit na své sekčníadministrátory, kterým sdělíte detaily. Na otázce odškodnění,“ zalétl pohledem na Venner, „právě pracujeme. Buďte, prosím, trpěliví.“

Venneřina víčka sebou škubala do rytmu se svaly na její tváři.

Stoneovi se lesklý pot z tváře začal vsakovat do límce.Vsadím se, že si nevzal inhibitor feromonů. Myslí si, že tenúčinek zvládne. Během svých prvních dnů na Rhuarl jsemsi to taky myslela. Ale neustálé vystavení feromonům bezochrany znamená, že nakonec nemůžete jíst ani spát.Stone to zjistí.

Mrkl na ruční komunikátor vedle svého levého lokte. „Hyperbod je momentálně nepřístupný. Opět, prosím,buďte v tomto ohledu trpěliví, a my vás upozorníme, až sesituace změní. Pokud se domníváte, že máte právo napřednostní přístup k hyperbodu, až se znovu otevře, zaznamenejte, prosím, svou žádost u místního magistrátu.

Bylo mi řečeno, že se vyskytly fámy o nepovolenémvstupu nebezpečných jedinců…“

Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že mluví o Q’Chn.

„…tato administrativa vás ujišťuje, že tyto pověsti jsouneopodstatněné. Naši přátelé z Nové rady nám slíbili, ženepovolí žádné průniky do naší obytné oblasti. Nicméně,opět vás musím požádat, abyste nevstupovali do Středua loukotě používali co možná nejméně. Podniky v loukotích žádáme, aby s žádostmi o kompenzaci počkaly, dokudse situace nevyjasní.“

Naklonil se dopředu. „Nabádám vás, abyste neposlouchali fámy a informace z doslechu, ale tiše vyčkali na další informace z oficiálních zdrojů. To je prozatím vše. Přejivám příjemný den.“

Obraz zmizel a znovu ho nahradil povrch stěny, ale ještě jsme stihly zahlédnout, jak Stone odstrkuje svou židlia dívá se na Venner.

Spustila jsem nohy přes okraj postele a znechuceně sezašklebila, když jsem zjistila, že mám obě nohy i paže poseté fialovými modřinami od prasklých krevních cév. Vypadalo to příšerně. Alespoň že se tentokrát místnost tolikneotřásala.

„Kolik Q’Chn je ve Středu?“ zeptala jsem se.

„Nevím.“

„Unikly nějaké lodě směrem dovnitř do soustavy?“

„Halleyové, já tu mám plné ruce práce. To se musíš zeptat Murdocha.“ Sáhla pod postel a položila přede mě nějaké složené šaty. „Radši běž do budovy ostrahy, nevolejodsud. Bill říkal, že Nová rada dokáže monitorovat něcoz naší komunikace. Požádali nás, abychom hovory omezili na minimum.“

Zvedla jsem nátělník a opatrně si ho přetáhla přes hlavu. Opatrně, protože i tenhle jemný pohyb způsobil, že semi ramenem a krkem rozlila bodavá bolest. „Au.“

Eleanor sáhla na stolek s nástroji, ale potom potřáslahlavou a ruku zase odtáhla. „Budeš v pořádku. Ramenomáš zase na svém místě, a dokud tvoje tělo nezačne reagovat na detoxikaci, nechci ti nic dávat. A navíc teď dělímsvoje zásoby na příděly. Kdyby se to protáhlo.“

Obličej měla napjatý a bledý a na čele tři hluboké vrásky. „Nebo kdyby se něco pokazilo s Q’Chn.“

Věděla jsem, co tím myslí – kdyby Q’Chn začala tadydole řádit. Bála se, a to mě trochu šokovalo. I v těch nejhorších chvílích seouraské blokády totiž Eleanor vždyckyjenom něco zamumlala a držela se, jak nejlépe to šlo.Spolkla jsem své stížnosti, vklouzla do kalhot a seskočilaz postele. Kolena se mi podlamovala.

Eleanor se dívala, jak nabírám rovnováhu, natahuju sibundu a znovu nabírám rovnováhu. Musela jsem si sednout, abych si mohla nazout boty.

„Nemůžeš mi dát něco proti téhle nevolnosti?“ Zaťalajsem zuby, když se mi znovu zvedl žaludek.

„Zkus tohle.“ Podala mi malý šálek s nepatrnou dávkoujakési tmavé kapaliny.

„Smrdí to, až se mi zvedá žaludek. Po tom mi bude ještě hůř.“

„Buď to vypij, nebo se smiř s tím, že ti bude špatně.“

Chutnalo to ještě hůř, než smrdělo.

„Je to založené na jedné garokianské bylině,“ řekla a podala mi ručník, abych měla do čeho prskat. „Zatím jsmes ní měli dobré výsledky.“

Přísně jsem se na ni zadívala, ale zjistila jsem, že nevolnost už opravdu polevuje.

Podala mi komlink. „Halleyová, uděláš něco s touhlešlamastykou, viď?“

Otevřela jsem pusu, abych řekla něco sarkastickéhoo tom, že dokud šlo všechno dobře, byli všichni spokojení se Stonem jako velitelem stanice, ale potom jsem se podívala na její ruku. Svírala mi paži tak silně, že jsem z toho mohla mít další pohmožděniny. Nehty měla úplněokousané a kůži kolem nich červenou a napuchlou.

Připnula jsem si komlink k zápěstí.

„Zvládneme to,“ řekla jsem.

Jak to, že má slova zněla tak přesvědčivě? Ach, ta propastmezi tím, co si myslíme, a tím, co říkáme. Potenciál k rozkolům. Henoita to vždycky frustrovalo. To byl možná největší rozdíl mezi H’digh a lidmi – oni svět vnímali jako celek, ve kterém neexistuje dichotomie. Žádné paradoxytypu život-smrt nebo černá-bílá. Žádné lži. Intriky, to ano,ale žádné přímé vykládání nepravd.

Žádné takové lži, jako když jsem řekla Eleanor, že tozvládneme. Proč jsem to udělala? Pronásledovaly mě vzpomínky na seouraskou blokádu – během těch šesti měsícůzemřelo 214 příslušníků KonFlotily a ZemFlotily, 136 registrovaných obyvatel a zhruba 270 ilegálních obyvatel.A to nepočítám ty, kdo se pokusili uniknout, když Seouras poprvé přiletěli, a jejichž těla jsme nezískali zpátky. Tehdy byly environmentální systémy Jocasty napnuté k prasknutí, protože naše populace byla oproti optimu třiceti tisíc osob dvojnásobná. Plus ještě pět až deset tisíc ilegálníchobyvatel.

Nemocniční chodby, po kterých jsem kráčela, byly plnémaglevových nosítek a vozíků, uklízečích botů, sestera techniků. Běžný provoz.

Dveře nemocnice se otevřely do umělého slunečníhosvětla Gamy – umělého v tom smyslu, že tahle úroveň dostávala méně světla přímým odrazem od hlavních zrcadel.Zdejší chodby a obytné domy závisely převážně na sekundárních reflektorech a světelných panelech.

Vyšla jsem do chodby a okamžitě mě odstrčila stranouřada lidí, která se stáčela, aby se vyhnula místu, kde se srazily dva ohromné vozíky. Ty by měly používat nákladnípruhy na okrajích prstence. Uprostřed stály dvě skupinymodrých Dir a zuřivě se hádaly. Všichni měli pláště a čepcovité pokrývky hlavy obrácené naruby, aby byly vidět dvěrůzné cechovní barvy. To bylo vyhlášení války. Zavazadlaz vozíků byla rozmetaná po celé chodbě – kovové umělecké předměty, bedny, potraviny, štůsky látek, které serozbalovaly, a bezpočet dalšího zboží.

Mezi pokřikovanými urážkami a bručením lidí, kteříse snažili projít kolem, bylo slyšet slova „evakuace“, „Nová rada“, „loukotě“ a „podnik“. Tváře všech lidí byly ustarané. Někteří před sebou strkali ostatní, a to zbytečně silně.

Strach visel ve vzduchu jako červené fábory, které se lepily na převržený dirský vozík a do kterých bylo zabalenéhorní patro budovy naproti nemocnici. Červené fábory nauvítání Q’Chn. Nebo na odklonění jejich vzteku. Legendaříkala, že červená je jediná barva, kterou Q’Chn vidí.

Jedna jediná příslušnice ostrahy se snažila řídit chodcekolem nehody, přesvědčovat Dir, aby mlčeli a uklidili tennepořádek, a přesměrovávat automatická vozidla, která byse mohla pokusit projet. Přecházela z jedné strany průchodu na druhou a přitom mávala rukama a ostře hvízdala. Vyhnula jsem se většině lidí a přiblížila jsem se k ní,jak to jen šlo.

„Konstáble?“ Pořád jsem trochu chraptěla, ale mohlajsem křičet. „Poslala jste pro posily?“

Zamrkala, když mě spatřila, a potom si zkontrolovalahvězdičky na mém límci. „Ano, paní. Ale myslím, že nemají nikoho, koho by mohli postrádat.“

„Mířím zrovna nahoru do hlavní kanceláře,“ řekla jsem. „Uvidím, co zmůžu.“

Přikývla a obrátila se zpátky k Dir. Jedna z beden se rozbila a z ní se začali rozlézat malí živočichové podobní krabům. To narušilo jinak uspořádané obcházení, takže jsemvzápětí uslyšela z davu za sebou kletby a výkřiky.

Zvuky, které jsem kolem sebe slyšela, byly jiné než včera. Včera stanice hučela tak, jak jsem ji ještě nikdy neslyšela – byla rušná, zisková, byl tu mír. Za těch sedm let, co jsemtu byla, jsme zažili různé stupně obléhání, teroru, blokádya nejistých příměří, ale mír nikdy. Dneska byly věci zase „v normálu“. Zvuky opsysu v pozadí tvořily náhodný vzorpřerušovačů, spouštěných záložních systémů a malých poplachů, když různé subsystémy vzdávaly svůj boj o to, abyzůstaly aktivní. Někde v téhle sekci zaznělo poplašné zařízení. Asi ho spustil vadný spoj – nebo nepovolený vstup.

Všechno mě bolelo, bylo mi špatně a bála jsem se. I tobylo „normální“. Nevěděla jsem, jestli se tomu mám smát,nebo brečet.

Přemýšlela jsem, jestli Venner, kapitánka Nové rady,znala Henoita. Přemýšlela jsem, proč sem přiletěla s AnSeratem. Bylo jasné, že je využil, aby dostal zpátky Farseera. Zdálo se, že Serat má k H’digh blízko. Murdoch říkal, že když jsem zmizela s Kalypsó II a on mě hledal, našel Serata v jedné h’dighské kolonii. Možná že Serat bylten Invidi, který otevřel hyperbod z Centrály na Rhuarl,domov H’digh.

Kde najít odpovědi na tyhle otázky? Pravděpodobně bybyly k mám v nějakém invidijském archivu, ale tam nikdoz Devítky přístup neměl. Asi se budu muset někoho zeptat. Třeba nějakého H’digh, jejich historické soubory bytřeba mohly o prvním kontaktu s Invidi říkat víc než tynaše.

Nemyslela jsem si ovšem, že by Venner plýtvala časemna mé otázky. Proč tu ještě byli? Vypadalo to, že se Stonesnaží udržet zdání klidu, ale všichni jsme věděli, jak falešný klid to je. Jestliže tu Nová rada zůstane, nakonec se vrátí KonFlotila a zaútočí na ně. Stanice bude vystavena křížové palbě. Proč si An Serat nevzal Farseera a neodletěl,proč neotevřel hyperbod tam, kam chtěl letět? Jestli to bylo opravdu možné. Venner a Nové radě zjevně hyperpohony nedal, jinak by tu Venner nečekala v takticky sebevražedné situaci.

Zastavila jsem se u veřejné komunikační stanice a pokusila se najít na celostaniční senzorové síti invidijskéa h’dighské biosignály. Rozhraní mě však informovalo, ženemám povolení pro přístup k tomuto systému. Zaúpělajsem. Prostě mi řekni, kde je An Serat, ano?

Třicet

Když jsem dorazila do hlavní kanceláře ostrahy v Alfě, seržant na příjmu, Rick Banna, ukázal nahoru. Banna byl malý člověk s orlím nosem, nakrátko ostříhanými šedýmivlasy a úzkýma očima. Přišel na stanici s prvními jednotkami ZemFlotily, když měla Jocasta ještě jen jeden a půlprstence.

Teď se zabýval nezvučnými stížnostmi dvou Garokianů,kteří před ním šermovali rukama. Počkala jsem, dokud sejejich ruce na okamžik nezastavily, a potom jsem mu řekla o konstáblovi v prstenci Gama a o tom, že potřebuje pomoc.

Zasedací místnost v patře byla přeplněná – bylo tammožná třicet lidí. Nevýrazné, zelené uniformy ostrahy,světle modré uniformy ZemFlotily, několik tmavě modrých uniforem KonFlotily, jakou jsem měla i já. Vklouzlajsem dovnitř pootevřenými dveřmi a opřela se o zadní stěnu. Mezi dvěma širokými zády v olivově zelených uniformách jsem nebyla vůbec vidět.

Hlas poručice Sasaki: „…nezapomeňte, že musíme svézdroje rozložit co možná nejlépe. Tak buďte kreativní.“

Zamžourala jsem mezi konstábly a uviděla, jak Murdoch vepředu zaujímá místo po Sasaki. Za ním zářila holografická mapa stanice, ohromný ornament z různě zbarvených vláken – žluté chodby, zelené průchody, modrésvislé průlezy včetně výtahů a údržbářských šachet. Červené blikající tečky označovaly příslušníky ostrahy. Všimlajsem si, že jich je hodně shromážděných na různých místech v nižších úrovních loukotí, ale ve Středu nejsou žádní.

„Dobrá, tak já to shrnu a potom půjdeme.“ Celá místnost visela na Murdochově pomalém, odměřeném tónu. „Tak za prvé, Q’Chn.“

Několik hlasů něco zamumlalo.

„Já vím,“ pokračoval Murdoch. „Taky se necítím nejlíp,když to říkám nahlas. Ale ona to už není žádná legenda,Q’Chn jsou skutečná. A jsou tady. Takže si na to zvykněte a berte je jako každou jinou hrozbu.“

„Nejlépe z co největší dálky,“ ozval se nějaký hlas a lidé se zasmáli. Smích se otřel o okraj napětí, aniž by houvolnil.

„Ano, pokud to půjde,“ řekl Murdoch. „V podstatě jenecháváme na pokoji, pokud na nás nezaútočí. Slyšelijste, co říkal seržant Kwon a konstábl Singh – Q’Chn, která jsou tam nahoře, se nechovají přesně tak, jak se píšev našich historických souborech. Jsou menší, reagují jinak, zdá se, že přijímají rozkazy od Nové rady.“ Kývl naněkoho v davu. „Když jsem na ošetřovně vyslýchal několik členů posádky Pomstychtivé, potvrdili to – Q’Chn sechovají méně jako stroje na zabíjení a víc jako inteligentní bytosti.“

„Pane, je to pravda, že umějí mluvit?“ řekl nějaký hlaszprostředka.

Murdoch pohodil hlavou. „To nevíme. Zprávy z Pomstychtivé říkají, že mohou dostávat rozkazy. Máme jen jednu zprávu o tom, že by mluvila, a se vší úctou ke konstábluPui není možné ji potvrdit. Možná je jenom viděl, jak seshlukují. Takže je nezkoušejte pozvat na šálek čaje a diskutovat o jejich problémech.“ .

Podle toho, jak vybuchli smíchy, to musel být známývtip v celé ostraze.

„Takže je necháme být.“ Murdoch trochu zvýšil hlasa smích ustal. „Ale musíme být připravení, že budou problémy. Už jsme skoro dokončili evakuaci loukotí, a až to bude,četa seržanta Desaie ve spolupráci se strojovnou loukotě uzavře a omezí zdviže. A budete je udržovat omezený, lidi. Neabyste dovolili nějakýmu malýmu prodavači sraček vyjet nahoru, aby si vzal cennou památku po svojí prastarý babičce.“

Další vědoucí smích. Měla jsem podezření, že něco podobného se stalo, když jsme loukotě uzavřeli minule.

„A chci mít možnost uzavřít některé sekce prstenců, pokud to půjde. Což znamená přesunout zavazadla a lidi,jestliže tomu překážejí.“

„Budovy taky?“ zeptal se někdo.

„Pokud budou v omezené oblasti, tak ano,“ řekl Murdoch. Jeho pohled byl vyrovnaný a vážný. „Jestliže překážejí aktivaci uzavíracích stěn, srovnejte je se zemí. Musíme mít možnost ty parchanty nějak omezit, když to budenutné. Nedovolím, aby tu volně poletovali jako to, co jsmetu měli minule.“

To nebyla přesně vzato pravda. To jedno Q’Chn, kteréjsme měli na Jocastě před koncem seouraské blokády, napadlo a zabilo tři lidi v prstenci Delta útokem seshora, alenelétalo – pouze použilo svá „křídla“ k plachtění z římsyvedení ve druhém patře na palubu, a přitom rozsekalo několik obětí.

„Pane, nemůžou se protavit skrz přepážky?“ Nějakýmladý hlas, který se snažil netřást.

„To nevíme,“ řekl Murdoch. „Někdo říkal, že to jde jenve vakuu. Jako když útočí na loď. Není to něco, co bychrád zjišťoval. Ale aspoň je můžeme zadržet na dost dlouhou dobu, abychom se stihli evakuovat.“

Věděla jsem, on věděl, všichni tu věděli, že to nestačí.Nemohli jsme evakuovat celou stanici včas, ani kdybychom měli přístup k nouzovému transportu a nějaké místo, kam bychom mohli letět. Jocasta byla příliš přeplněná.

„Zároveň s tím budou normální hlídky a všechny dalšípáry nohou, které jen máme, venku v prstencích zajistí,že všichni obyvatelé budou znát únikové cesty a budoupřipravení se evakuovat, kdyby to bylo nezbytné. Je důležité, aby byli lidé informovaní a aby si své nejbližší trasyvyčistili sami.“

Murdoch se odmlčel, podíval se na tváře před seboua mávl rukou zpátky směrem k holu. „Nemůžeme tohlevšechno pokrýt sami. Ani se o to nesnažte. Dohlédněte,aby obyvatelé pochopili, že pokud si své únikové cesty nezajistí sami, nikdo to za ně neudělá. Když budou mít práci s čištěním chodeb a přístupových cest, nebudou mít časpanikařit. Nemusím vám snad říkat, že tomu se musímevyhnout.“

„A pokud Q’Chn zaútočí, pane?“ Hlubší hlas.

Murdoch se znovu pečlivě rozhlédl po místnosti. Přejelmě pohledem, aniž by mě zahlédl.

„Podle toho, jestli to bude ojedinělý incident, nebo ne.Když se jedno z nich dostane dolů do prstenců, bude vašíhlavní prioritou dostat odtamtud lidi. Obyčejné plazmovéa radiační zbraně proti Q’Chn neúčinkují.“ To jméno řeklzáměrně, jako by ho mohl zbavit části jeho hrozivosti tím,že ho vysloví. „Střílet po nich budete pouze, opakuji, pouze tehdy, když bude nezbytné odvrátit je od útoku na civilisty.“

Ticho. Ostraha tu byla proto, aby chránila obyvatele stanice. Ale nečekali, že se budou muset stavět mezi něa vraždící mimozemšťany.

„Seržant Roads a já pracujeme na efektivnějších diverzních opatřeních. Jakmile budeme hotoví s přípravami, dáme vám vědět. Nějaké otázky?“

Nikdo nic neříkal.

„Rozchod. Běžte ven a udělejte to.“

Místnost se rychle vyprázdnila. Počkala jsem, dokud z nínezmizelo posledních pár lidí, a potom jsem se přidalak Murdochovi a Sasaki, kteří sledovali holo a byli otočeníke zbytku místnosti zády.

„Co plánuješ na odvedení pozornosti?“ zeptala jsem se.

Murdoch se otočil. Na tváři se mu objevil spontánníúsměv. „Jsi v pořádku!“

Tvářil se tak potěšeně, že jsem se rázem cítila víc nežv pořádku. Taky jsem se usmála. „Docela ano.“

„Je milé mít vás zpátky,“ řekla Sasaki. „Zase,“ dodalas úsměvem.

Murdoch zúžil oči a pořádně si mě prohlédl. „Co se stalo?“ Natáhl ruku, jako by se chtěl dotknout mé tváře, a jáse od něj odtáhla. Před Sasaki jsem se styděla.

„Otrava chladicím médiem. Eleanor říká, že ten protijed, nebo co to je, musí začít pracovat, do té doby s tím nejde nic dělat.“ Po cestě sem jsem zahlédla svou tvář v naleštěném povrchu dveří a měla jsem na ní stejné modřinyjako na zbytku těla – jako bych byla vystavená přetíženípěti nebo šesti gé.

„Do prdele,“ řekl. Vypadal, že je spíš naštvaný, než žeby měl obavy. „Ty vážně nevíš, kdy si dát pohov, co?“

„Tohle přece není chvíle, kdy by velitelka…“ Hlas se mivytratil, když jsem si uvědomila, co jsem chtěla říct.

„Správně. Ty už nejsi velitelka stanice, takže nemusíšpokaždé běžet ven a vystavovat se nebezpečí. Chvíli prostě klidně seď.“

„To mám čekat, až si mě Q’Chn najdou?“ Podívala jsemse na něj; nevěděla jsem, co má za problém. „Nikdo nenív bezpečí, dokud tu jsou ona. Právě jsi to sám řekl.“

„Ničemu nepomůžeš, když budeš…“

Sasaki si jemně odkašlala. „Ehm. Náčelníku, chcete,abych dala vědět silničářům, že můžou začít?“

Zdálo se, že Murdoch o krok ustoupil. „Jo, Helen, toudělej. Za chviličku jsem dole.“

Sasaki se na mě podívala, nadzvedla obočí a vyšla ven.

Murdoch a já jsme se opatrně pozorovali.

„Tak co je zač ta tvoje diverze?“ řekla jsem a zkusila jsemse pousmát.

Rychle se obrátil k holu. Přejel prstem přes modrý sloupec k bíle orámované krychli. „Tady.“

„Sklad na úrovni Osm?“

„Sigma čtyřicet jedna, abychom byli přesní.“

Znělo to povědomě, ale nemohla jsem si vzpomenoutodkud. „Jak to souvisí s Q’Chn?“

„Právě tam nechal Veatch Trillith uložit zbytek jeho zásob paliva.“

Velké kontejnery s vysoce hořlavými a výbušnými plyny. Hangáry v Sigmě měly zesílenou strukturu, kdyby došlo k nehodě s nebezpečnými látkami, ale jestliže chtělMurdoch z toho paliva vytvořit nějaký druh plamenometu, musel by ho modifikovat pro použití v prstencích, a tímpádem by ztratilo na účinnosti…

„Říkal jsem si, že bychom mohli upravit systém protipožární ochrany tak, aby místo retardačního prášku rozstřikoval hořlavou mlhu. Potom vezmeš malou bombua nastavíš ji tak, aby vybuchla mezi palivovými nádržemi,a bum.“ Řekl to lehkým tónem, ale jeho pohled byl tvrdý.

Škubla jsem sebou. „To by prorazilo vnější stěny na dotyčné úrovni a pravděpodobně i v úrovních nad a pod ní.Při špatném úhlu bychom riskovali, že trosky zasáhnouprstence.“

„Můžeme je evakuovat předem a mít připravené boty,kteří trosky odkloní. Dokud bude aktivní automatickáoprava trupu, mělo by to být bez problémů. Proto jsme něco takového nemohli zkusit minule, pamatuješ?“ Rozzlobeně se poškrábal na hlavě. „Proti Q’Chn zabere jenomněco tak primitivního nebo tak pokročilého, aby na to nebyla připravená.“

Trillith by zuřilo, kdyby ostraha nějak použila jeho palivo k boji proti Q’Chn, i když se jednalo o ilegálně nabyté zboží. Mělo ho uložit po menších částech do různýchskladišť a nepředpokládat, že ostraha bude mít moc práce,než aby si toho všimla.

Potom jsem si vzpomněla na význam Sigmy 41a skorojsem se rozesmála nahlas. To byl sklad, kde jsme našli tělo Keveth poté, co ho zabilo Q’Chn, které terorizovalo stanici na konci seouraské blokády. Keveth bylo jiné K’Cher,které Trillith zradilo a nechalo napospas smrti. A teď chtělMurdoch využít majetek Trillith, aby na tomtéž místě zničil další Q’Chn.

„To je dobré místo.“

Ušklíbl se. „Říkal jsem si, že si to budeš pamatovat.“

„Kolik jich tu je?“

Potřásl hlavou. „Tím si nejsme jistí. Kwon viděl dvě,když eskortoval Stonea k pohovoru s jejich kapitánkou.A v tu samou chvíli bylo v loukoti dvě nějaké jiné, takžetři budou určitě. Na Pomstychtivé musí být další, protožetam zůstala většina jejich stíhačů.“

„Takže jak chceš ta tři nalákat do nákladového prostoru?“

„Na tom ještě pracujeme. Ale máme jednu výhodu.“

„A jakou?“

„Tohle neříkáme každému, ale monitorovali jsme většinu komunikace mezi lodí Nové rady a ostatními Q’Chntam venku. Když říkám komunikace ‚mezi‘, myslím tímrozkazy od Nové rady Q’Chn. Zdá se, že kapitánka Novérady musí hodně těch rozkazů opakovat. Q’Chn nechtějíposlouchat. A v některých věcech jim lhala.“

„Jako třeba?“

„Jako třeba že na Jocastě nejsou žádní příslušníci Čtyřky.“

„VB, jak Q’Chn nenávidí K’Cher. Venner asi nechce, abyse sem všechna vrhla a zaútočila na ně – to by hyperbodzůstal nechráněný. Lodě KonFlotily by mohly snadno prorazit.“

„Asi ano. Myslíme si, že to monitorování funguje oběma směry – že i Nová rada pravděpodobně může zachycovat naše komunikační signály.“

„A to si neuvědomili, že je můžeme poslouchat?“

„Nevím. Strojovna tvrdí, že asi ne. Jestli ano, tak s informacemi rozhodně neskrblí.“

„To bychom s nimi ale měli skrblit my.“

„Proto jsem vydal nařízení omezující informace posílané přes komlinky,“ řekl trpělivě.

Pomyslela jsem na q’chnské stíhače shluklé kolem Pomstychtivé a na klubko stíhačů, raketoplánů a únikovýchkapslí kolem hyperbodu. „Bille, kolik členů posádky Pomstychtivé se dostalo pryč?“

„Zachytili jsme nejméně deset otevření hyperbodu,“ řeklvážně.

To moc nebylo. „A An Barikova loď?“

„Bublina říká, že zachytili signaturu invidijského pohonu, ale nevědí, jestli unikla, nebo byla v té oblasti zničena.“

Pokusila jsem se vzpomenout si, o čem jsme mluvili. Žejsme zaslechli komunikaci.

„Můžeme odposlouchávat i soukromé komunikačnísystémy?“ Pokoušela jsem se představit si, jak by to bylomožné. Normálně bychom měli – a především ve Středu – tolik lodí, které chtějí mluvit se svými posádkami, tolikposádek, které chtějí mluvit se svými lidmi, a tolik komunikace mezi loděmi, že pro řadu z nich by bylo jednodušší používat staniční komunikační systém.

„Soukromých systémů se zbavili,“ řekl Murdoch. „Potom, co dorazil Stone.“

„Bille, kde je An Serat? Viděla jsem ho, když jsem přistála s Farseerem.“

„To nevím, a je mí to jedno.“ Střetl se s mým pohledem. „Je ve Středu, pokud je mi známo. A ta zatracená loď tamtaky pořád je. Halleyová, já mám plný ruce práce s tím, jaktu udržet lidi v bezpečí. Nech hyperpohon Invidi. Aspoňprozatím,“ slevil trochu. „Potřebujeme tě jako inženýrku.“

„Proč?“

„Všude jsou problémy s opsysem. Nedává to žádný smysl,ale před několika hodinami jsme měli velké poruchy dopravního systému v Gamě a komunikačního v Deltě. Strojovna myslí, že problém je v Jádře, ale Nová rada tam nahoru nechce nikoho pustit. Stone jim má teď vysvětlovat,že příště můžou selhat přechodové komory v jejich doku.Ale nevím, jestli ho budou poslouchat.“

„Mě třeba poslouchat budou.“

„Myslím, že by ses od nich měla držet dál. To ty jsi jimminule překazila ten pokus o získání Kalypsó. Nebudešu nich zrovna oblíbená.“

Dobrá námitka. A měl pravdu i v tom, že pokud se problémy s opsysem vymknou kontrole, budeme mít velképotíže.

„Kontaktuju Gametovou a zjistím, co to je,“ řekla jsem.

Jeho ramena se uvolnila a rukou si přejel po hlavě, jakoby se mu ulevilo. „Díky. Já budu pracovat na naší diverzi.“

„Nemyslíš, že má Nová rada příliš mnoho v sázce na to,aby si začala dělat nepřátele mezi příslušníky Devítky a neutrálními světy, jako jsme my? Chci říct, když nás budouterorizovat, zbytek galaxie se o tom dozví.“

„Já nevím, co tu vůbec dělají. Nedává to smysl. Proč riskovat a vystavovat se nebezpečí na Centrále, aby mohliskočit sem, do systému, kde pořád hlídkuje KonFlotila?“

„An Serat pro ně musel ten skok provést.“

„Protože potřeboval svaly Q’Chn, aby dostal tuhle loď?“ Zamračil se. „Jestli je tak zatraceně důležitá…“

„Pamatuješ, co jsem říkala o těch skocích mimo síť?“

„Ty myslíš, že sem Serat Novou radu nechal skočit z místa mimo síť?“

„Ne, vynořili se z hyperbodu na Centrálu. A nemyslímsi, že by to Serat dokázal na každé lodi s hyperpohonem.“

„Jenom s tímhle Farseerem? Takže Serat se dá znovu dohromady s Novou radou, aby dostal Farseera zpátky, protožez nějakého důvodu – invidijská politika – se sem Barik s KonFlotilou dostali první a předběhli ho. Proč potom Serat nevlezl do nákladní lodi Nové rady s Farseerem a zase nevodprejsknul? Proč se tu fláká a čeká, až se vrátí KonFlotila?“

Přešel k ovládání na stěně a deaktivoval holomapu. Složitá změť barev zmizela a místnost náhle vypadala bleděa bezútěšně.

„Máš pravdu v tom, že je to pro Novou radu velké riziko,“ řekla jsem. „Předpokládám, že jim Serat nabídl něco,co nemůžou odmítnout.“

„Hyperpohon?“

„Co jiného? Nebo spíš loď nastavenou tak, aby umožnila používání hyperpohonu někomu z Devítky.“

„Třeba jim ji nechce dát a oni odmítají odletět, dokudto neudělá?“ nadhodil Murdoch.

„Ve Farseeru by mohl odletět sám. Nemá důvod čekatna Novou radu. To spíš oni čekají na něj – bez Serata odsud nemůžou skočit.“

„Pokud ale nedonutí jednoho z Bendarl, aby pro ně skočil s tím, co zbylo z Pomstychtivé,“ řekl jedovatě Murdoch.

„Jestli Q’Chn nechala někoho naživu.“ Jakmile jsem tovyslovila, vyvstal mi v hlavě tak strašlivý obrázek toho, cose mohlo stát na Pomstychtivé, že jsem se musela odvrátit,aby Murdoch neviděl výraz v mém obličeji.

Pomyslela jsem na An Barika, jak mě varoval před Farseerovou nestabilitou. Snažil se mi jen zabránit v jeho používání? Nebo ho nepoužíval ani sám Serat, protože si uvědomoval nebezpečí?

„Bille, je možné, že používání Farseera může destabilizovat hyperbody. Myslím, že An Barik mě varoval, abychho nepoužívala.“

„My jsme ho použili bez problémů.“ Na chvíli si přestalstrkat za opasek ruční komunikátor a jiné malé kousky vybavení.

„To ano, ale jenom jednou. A to už tam ten bod byl.Jestliže je nebezpečné Farseera používat, měli bychom sepokusit Seratovi zabránit, aby s ním odsud odletěl.“

Dokončil přípravy. „Ale naše zodpovědnost to není.Ostatní Invidi…“

„Tu nejsou,“ přerušila jsem ho. „Nemůžou Serata zastavit. My ano.“

„Chtěl jsem říct, že to jejich technologie může za tenproblém. A co chceš, abych udělal?“ zeptal se unaveně. „Dal mu soudní příkaz? To by mohlo být těžké. Když jsemho viděl naposled, byl se skupinou, která tuhle stanici drží jako rukojmí.“

„Kde je Farseer?“

„V doku na Třetí úrovni,“ řekl krátce.

Matně jsem si vzpomínala, že když jsem přilétala odPomstychtivé, mířila jsem do doků v horní úrovni.A vzpomněla jsem si i na menší loď, která kolem měprolétla, když jsem se přiblížila – zřejmě Seratův raketoplán.

„Měli bychom zavřít vrata do vesmíru,“ řekla jsem. „A ujistit se, že tam bude i fyzická bariéra. Vsadím se, žesystémové zámky by An Serat dokázal překonat. Co takhle dát před vrata jednoho robometaře?“

Robometaři byli robotické uklizeči lodě, které poletovaly kolem stanice a odklízely z dosahu lodí větší kouskyvesmírných trosek a odpadu. Někteří byli tak velcí jakodvanáctimístné raketoplány – většinu toho objemu tvořilsklad odpadu.

„Většina z nich sbírá trosky z útoku na Pomstychtivou. Jeden nebo dva, myslím, tu ještě zbyli.“ Otevřel ústa a zaseje zavřel. Potom vykročil dopředu a objal mě.

Rychle jsem mrkla ke dveřím a poddala se objetí. Bylomi teplo a cítila jsem se pohodlně, až na ruční komunikátor na jeho opasku, který mě tlačil do žeber. Moc se neuvolňuj, řekla jsem si. Poslední, co teď chceš, je, aby ti doucha začal šeptat Henoit a ovlivňoval tvoje reakce. Momentálně potřebuješ chladnou hlavu.

„Jsem rád, že jsi bezpečně zpátky,“ řekl mi Murdoch dovlasů. „Mysleli jsme, že jsi uvízla na tom křižníku.“

Henoit mlčel. Bylo tak prima cítit Billa bez pocitu, že miHenoit nahlíží přes rameno; položila jsem Billovi na rameno své bolavé čelo a užívala si té opory.

„Když se spustil ten první alarm, utekla jsem strážným,kteří mě eskortovali,“ řekla jsem. „Teď jsem opravdu v maléru.“ Musela jsem se zasmát, když mi došlo, jak absurdní je to tvrzení – být „v maléru“ s KonFlotilou se dalo jentěžko srovnávat s tím být uvězněná na stanici s nepřátelskými Q’Chn.

Spustil ruce. „Odsud můžeš mluvit se strojovnou. Kdyžjsem se jich předtím ptal, Gametová říkala, že si dělají starosti, protože nemůžou vystopovat příčinu problémů.“

„Nic víc už nepotřebujeme.“

Ve dveřích se otočil. „Opatruj se.“

„Ty taky.“

Možná jsem měla říct něco jiného. Ale co jiného se dáříct?

Třicet jedna

„Halleyová strojovně. Spojte mě s poručicí Gametovou.“

Tady Gametová. Jsem ráda, že jste se dostala zpátky, komandérko.

„Jaký je stav vašeho systémového problému?“

Máme tu nepovolený přístup k Jádru. Vetřelec nereaguje nakomunikační signály a teroristé nám nedovolí, abychom tam nahoru někoho poslali.

„Co ten vetřelec dělá?“

Nemá to žádný vzorec. V jednu chvíli se dostává do recyklacev Dýmu a v další jsou to velící subsystémy v Bublině. Některé systémy zůstanou nepoškozené, ale jiné potom nenavážou svou funkci správně, takže tu máme poruchy.

„Možná fyzicky vytahují materiál, ale vybírají ho náhodně.“

Možná. Gametová mluvila klidně. Ale hned nato zvýšila hlas. Nedokážeme odhadnout, jestli a kdy vytáhnou nějakýopravdu životně důležitý subsystém a jeho zálohy.

To by byla příliš velká náhoda, pokud by šlo o náhodu,a ne o záměrnou sabotáž. Proč by však Nová rada sabotovala stanici? Snažili se přece přesvědčit její obyvatele, žeskutečným padouchem je tu Konfederace.

Mohli bychom ztratit polohu.

Ztratit rotaci, ztratit gravitaci, ztratit orbitu. Zemřít.

Nebo atmosférické monitory.

Nejdřív se udusit.

„Poručíku, jak bych vám mohla pomoci?“

Na chvíli se odmlčela. Sledujeme tady dole známky života.Kdybyste mohla ty piráty přesvědčit…

V pozadí se ozvalo několik hlasů. I když mikrofony tlumily okolní zvuky, zachytila jsem slova „Konfederace“, „opustit“ a „tihle jsou nejlepší alternativa…“

…že se nesmí flákat v Jádru. Jestli to nejsou oni, musíme tamposlat tým, aby se podíval, dokončila rychle.

„Zkusím to. Informujte mě.“

Ano, madam. Rychle přerušila spojení. Zdálo se, že naněkteré její lidi propaganda Nové rady docela zapůsobila.

Zkusila jsem se spojit s Murdochem.

Co je? Jeho hlas zněl, jako bych ho od něčeho vytrhla.

„Střed má pořád problémy. Gametová si myslí, že Novárada něco dělá v Jádru. Jedu nahoru, abych s nimi promluvila. Možná budu přesvědčivější než Stone, když jimpřesně povím, co všechno by se mohlo pokazit.“

Dobře. Očekávám, že se do třiceti minut ozveš. Jestli ne, budupředpokládat, že máš potíže.

„Rozumím.“

Ono nebylo divu, že lidé Nové radě naslouchali, pomyslela jsem si, když jsem se blížila ke zdviži nejblíže hlavnímuvchodu do nemocnice v Alfě. Po krátké zacházce kvůli tomu, abych si vzala dávku inhibitoru h’dighských feromonů, jsem se chtěla setkat s kapitánkou Nové rady. Ona určitě pochopí, že je v jejím nejlepším zájmu, aby stanicidovolila pokračovat v normálním životě.

Někteří obyvatelé, kteří s Novou radou sympatizovali,tu zřejmě byli už od začátku. Viděli, že Konfederace seo údržbu stanice stará tak málo, jak je jen možné, a že jinakonec během seouraské blokády úplně opustila. Tohlezanedbávání mohlo být hřebíkem do rakve Konfederace,protože právě díky němu obrovská většina obyvatel stanice hlasovala ve prospěch petice o neutralitě. Pokud jekonfederační zanedbávání také přimělo podporovat Novou radu, potom Nová rada získá v tomto sektoru základnu, jakmile bude odhlasována neutralita – jestliže bude.Hlavní překážkou podpory Nové rady byla i nadále jejichteroristická činnost a jejich styky s Q’Chn.

Ale někteří obyvatelé Jocasty viděli zblízka vraždy spáchané Q’Chn. Museli opravdu silně nenávidět Konfederaci, jestliže byli ochotní přijmout Novou radu. Měla jsemvšak pocit, že by se jejich podpora okamžitě vytratila, jakmile by se hrozba Q’Chn změnila ve skutečný útok. Teroristé vypadají úplně jinak, když jsou u vás doma. Vennersi musela uvědomovat, na jak tenké hraně balancuje, alepokud dokáže Q’Chn na stanici udržet pod kontrolou, Nová rada by tu mohla získat podporu, i kdyby ona sama musela brzy poté odletět.

Chodba byla plná lidí evakuovaných z loukotě. Nevšichni z nich zůstanou v Alfě, ale vypadalo to, že jich tuvětšinu vysazují, asi proto, aby se zdviže mohly vrátit prodalší. Do jedné kabiny zdviže jsme mohli vměstnat asi dvacet lidí. Šest linek zdviže v jedné loukoti, na každé čtyřikabiny. Spočítala jsem si, že evakuovat těch pár tisíc lidíz každé loukotě potrvá při započtení doby potřebné k nástupu a výstupu nejméně šest hodin, možná osm.

Tahle várka musela přijet ze sekce obývané převážnělidmi, protože většina z těch, kdo tu nosili krabice a tašky,patřila k mému druhu. Pokusila jsem se prodrat se protijejich pohybu. Moje uniforma KonFlotily přitáhla několikrozzlobených pohledů a pár tlumených komentářů ve stylu „k ničemu“.

Čím blíž k loukoti, tím řidší dav byl. Přímo u ní se jenompár opozdilců vybavovalo s konstáblem ostrahy. Další konstábl, žena, cosi vyťukávala na komunikační jednotce vedle dveří zdviže a potom se zaklením panel přibouchla.

„Odjela už nahoru poslední kabina?“ zeptala jsem se jí.

Otočila se a spolkla ostrou odpověď, když uviděla uniformu. Ta protáhlá tvář a výrazné oči mi byly povědomé, stejně jako způsob, jakým frustrovaně křivila koutek úst.

Zalovila jsem v paměti. Jednou se někdo vloupal do kajuty, kde jsem bydlela ještě se třemi dalšími ženami. Tahležena tam přišla a zapsala si naše výpovědi, co jsme kde nechaly.

„Caselliová, že ano?“

Zamrkala. „Ano, paní.“

„Problém se zdviží?“

„Rozjela se. Teď ale myslím, že se zasekla.“

„Zasekla?“ Sehnula jsem se ke krytu ovládání pro údržbu a otevřela ho.

„Nereaguje na povely,“ řekla a dřepla si vedle mě. „Měli bychom udržet linky v provozu, nebo se zaseknou i ostatní kabiny.“

„Tohle znám,“ řekla jsem. Problém bohužel nespočívalv ovládání jako takovém, ale v jednom z jeho podpůrných, „mateřských“ systémů. A diagnostické funkce ovládání nestačily k tomu, aby mi řekly, co se děje. Měla jsem podezření, že za to může náš vetřelec v Jádru.

Druhý konstábl se teď s někým hádal přes komlink.Ostatní zdviže měly podobné problémy. Takže rozhodněselhání podpory. Jenže bez funkční zdviže jsem se nemohla dostat do Jádra a izolovat ho…

Caselliová se podívala na panel nad našimi hlavamia ukázala. „Už je zase v provozu,“ řekla, napůl ke mněa napůl ke svému společníkovi.

Postavila jsem se – příliš rychle. Když se mi ze zornéhopole vytratily jasné skvrny, byla oranžová světla „čekejte“ na zdviži zelená. Blížila se další kabina na téhle lince. „Ažbude ta kabina prázdná, vyjedu s ní zpátky nahoru. Přímodo Středu.“

Podívala se na čtyři hvězdičky na mém límci, zdvořilesi nevšimla stavu mého obličeje a podívala se na kryt ovládání pro údržbu, který jsem otevřela po paměti.

„Paní, nevadilo by vám, kdybyste to potvrdila? Jde jeno to, oni nám totiž říkali, že nahoru do loukotí už nemánikdo jezdit…“

Murdoch na volání komlinkem nereagoval okamžitě.Když se konečně ozval, jeho hlas zněl strašně napjatě. Jenom řekl konstáblovi, aby mi pomohla, a když jsem se hozeptala, jestli se něco děje, řekl: Máme problémy v sekci čtyři.Dvě Q’Chn přišla dolů a hledajíK’Cher. Promluvíme si později.

Šokované jsem přerušila spojení. Co jsme sakra mohlidělat, když už Q’Chn byla tady? Žaludek mi sevřely obavy. Murdoch sice mohl mluvit o primitivních explozích,jenže v obytné oblasti je použít nemohl. Na okamžik jsempřemýšlela, jestli bych se neměla vrátit zpátky do sekcečtyři a přidat se k němu, ale potom se mi vrátil zdravý rozum. Tam bych Murdochovi nijak nepomohla, zato nahoře v Jádře bych mohla být velice užitečná.

Kdyby jenom přijela ta zatracená zdviž.

Když zdviž zastavila na úrovni Šest, gravitace mi sevřela nohy i žaludek. Dveře se otevřely a já se ocitla tvářív tvář hubenému člověku se strništěm na bradě a s puškou, která vypadala na masér. Měl pancíř – vestu a chránič boků který mu byl přes nevýrazné civilní šaty velký. V rozcuchaných vlasech měl čelenku s vizuálnímiposilovači.

Namířil na mě pušku. „Běžte pryč,“ řekl konfederačnímstandardem, ale se silným přízvukem. „Sem nesmíte.“

„Povězte kapitánce Venner, že s ní chce mluvit koma… ex-komandérka Halleyová,“ řekla jsem stejným jazykem.Potom jsem to opakovala v pozemském standardu.

Když to uslyšel podruhé, jeho tvář se trochu uvolnila,ale hlaveň pušky se ani nehnula. Ustoupil ke druhé straněchodby a potom aktivoval komunikační jednotku na svévestě a cosi do ní zamumlal. Celou tu dobu na mě mířil.

„Můžu vyjít ven?“ zeptala jsem se. „Tu zdviž chtějí používat i další.“

Ukázal puškou na jednu stranu dveří. Pomalu jsem tamtudy vystoupila. Dveře zdviže se se zasyčením zavřely.

Rozuměla jsem mu jen slova „kapitánka“ a „zdviž“.Mluvil pozemským standardem, ale hrdelním marťanskýmdialektem.

„Počkejte,“ řekl a šel mi příkladem – pohodlně se opřelo dveře, s pažbou pušky pevně zastrčenou pod rukou.

„Tak můžu ji vidět, nebo ne?“ Zhoupla jsem se na podpatcích.

„Počkejte,“ opakoval.

Nečekala jsem, že by opustil své místo. Stejně tak jsemale nečekala, že by Venner přišla sem dolů, a doufala jsem,že někoho pošle, aby mě odvedl nahoru na palubu.

Rebel volnou rukou cosi vytáhl z kapsy a strčil si to dopusy. Celou tu dobu mě pozorně sledoval. Spokojeně žvýkal. Ucítila jsem známý, mátový pach maq. Bylo těžké myslet na něj jako na nepřítele, když tolik vypadal jako někdoz mého světa. Dole v prstencích by se snadno ztratil v davu.

„Proč jste se k nim přidal?“ zeptala jsem se.

Jeho hnědý, vodnatý pohled přejel po mé tmavomodré uniformě a on ohrnul ret. Potom se podíval na mou tvářa jako by zaváhal.

„Proč vy jste se přidala k tý bandě?“ zeptal se.

„Ke KonFlotile? Abych unikla.“

„Odkud?“

„Ze Země. Od rodiny. Z pasti.“ Připadalo mi to tak dávno. Cítila jsem se trochu naštvaná na svoje patnáctileté já,které si myslelo, že pokud mu KonFlotila nabídne únik,stojí za to prodat vlastní svobodu.

Pohrdavě se zasmál. „Takovej luxus. Vy jste aspoň měla rodinu. Já se přidal k Nový radě, abych se mohl Konfederaci pomstít. Konfederace si nemyslela, že moji koloniistojí za to zachraňovat, víte? Ale tomu kloni z KonFlotilynerozuměj.“

„Kloni?“

„Jo. Všichni vypadáte stejně a myslíte stejně.“ Znovu sena mě podíval. „No, většina z vás.“

Vypadat zanedbaně mělo i své výhody. „Jaké to je, býtna jedné lodi s Řezníky?“ zeptala jsem se. Skutečně mě tozajímalo.

„Co byste myslela?“ řekl a potom se částečně uvolnil. „Všichni jsou z toho trochu nervní. A máme málo prostoru, protože ona musejí mít celou sekci jen pro sebe.“

„Taky bych byla nervózní, kdybych nevěděla, jestli seráno probudím bez hlavy.“

Odfrknul si. „Ona nejsou tak úplně nepředvídatelná, víte? Nějako dřív. Vylepšili jsme…“ Zarazil se. „No, každopádně víte, že na vás nezaútočí nějaký piráti, když je máte.“

To byl vtip – podle toho, co říkal Henoit, Nová rada byli piráti.

Za zatáčkou se ozvaly hlasy a potom se vynořily dvě postavy, které šly za sebou. Ta druhá byla vyšší a svalnatějšíkopie mého strážného, ta první byla vytáhlá, tmavovlasápostava Dana Floridy.

„Dane,“ zamávala jsem.

„Komandérko!“ zamával mi na oplátku a přidal do kroku, aby se ke mně dostal co možná nejrychleji.

„Co se vám stalo?“ Zadíval se na mě.

„To je dlouhá historie. Jsou delegáti v pořádku?“

Pohlédl na dva lidi z Nové rady, kteří diskutovali o svýchrozkazech. „Jsou v pořádku. Pár se jich chtělo začít s Novou radou hádat. Jediný způsob, jak je umlčet, bylo vyjetsem nahoru a osobně podat formální protest.“ Potřásl hlavou. „Jako středověký posel.“

„Jaká je, Dane?“ ztišila jsem hlas a ukázala bradou nastráže, abych naznačila, že mám na mysli jejich velitelku.

„Tvrdá. Proč tu jste vy? Vy jste…?“ Zarazil se.

„Co?“

„Vy jste se k nim rozhodla přidat?“

„Nechcete s tím zase začínat, že ne?“ Zpražila jsem hopohledem. „Pokouším se získat přístup do Jádra, to jevšechno. Máme potíže s opsysem. Ještě ke všemu ostatnímu.“

Ještě k tomu, že se někteří lidé chovají jako idioti, dodala jsem málem. „Jestli chcete začínat nějaké fámy, možná byste si mohl s lidmi popovídat o hypersíti.“

Naklonil hlavu a zkoumavě si mě prohlédl. „Proč?“

„Můžete se zkusit zeptat lidí z Bubliny na souřadnicehyperbodu, ze kterého jsme se s Murdochem vynořili.“

Rebel, který doprovázel Floridu, na mě zavolal.

„Hej. Vy tam.“

„Uvidíme se potom, Dane.“ Poslušně jsem se vydalachodbou, rebel šel za mnou.

„Komandérko!“zavolal za mnou Florida. „Je tohle tenváš senzační tip?“

Otočila jsem se a zamávala, že jsem slyšela. „Je to začátek.“

„Sklapni, KonFlotilo,“ zabručel rebel.

Stone byl v chodbě u přechodové komory s kapitánkouNové rady. Stál zády k nám a svíral zábradlí, jako by se bál,že gravitační pole zničehonic vypadne.

Za ním stála h’dighská žena s plazmovou puškou, připravená vystřelit. Když vystoupila spolu se Stonem v prohlášení, předvedla se jako diplomatka v prosté hnědé blůze a nohavicích a bez zjevných zbraní. Jako by jí poradili,aby se vyhýbala populární představě H’digh coby válečníků vždy připravených k boji. Teď vypadala „normálněji“.Přes tuniku si přehodila pás se zbraněmi. Poznávala jsemjenom dýku a tupý boxer kesset. Pravděpodobně měla nějaký nůž zastrčený i v botě.

Její hubená, nerovnoměrně pigmentovaná tvář bylanehybná. Oči, které vypadaly, jako by je tvořily jenomduhovky, se zahleděly na mé rameno. Když jsem přistoupila blíž, zasáhl mě účinek feromonů jako mírný astmatický záchvat. Zůstala jsem po něm trochu bez dechu,ale díky inhibitoru, který jsem si vzala, to nebylo takhrozné.

„Tady je,“ řekl muž s puškou, který stál za mnou.

Stone vykřikl a otočil se.

Skutečný pach kapitánky Venner se Henoitovu vůbecnepodobal. Byl silnější, ostřejší a byl kovově cítit, jako krev.Naklonila hlavu s grácií, která zahrnovala celé její tělo.

„Ex-komandérko Halleyová. Je dobře, že jste přišla. Přála jsem si s vámi mluvit.“ Tváří v tvář bylo snazší porozumět jejímu pozemskému standardu. Ale její hlas se tónema barvou tolik podobal Henoitovu, že jsem zrudla. Vzpomínka na jeho hlas byla nerozlučně spojená se sny, ve kterých do mého těla pronikala jeho přítomnost.

Stone se zamračil. „Co tady děláte?“

Naklonila jsem k němu hlavu a usmála jsem se tak přátelsky, jak jsem jen dokázala. Měla jsem na práci důležitější věci než se hádat. „Za prvé chci kapitánku o něco požádat. Inženýři se potřebují dostat do Jádra kvůli poruchámopsysu.“

„Jaké máte oprávnění k jednání?“ vyštěkl Stone.

„A za druhé?“přerušila ho Venner.

Byla-li aspoň trochu jako jiní H’digh, které jsem znala,tak nebude s ničím souhlasit bez náležitého zvážení.

„Za druhé, dvě Q’Chn se momentálně volně pohybujív prstenci Alfa. Musíte je odtamtud dostat.“

Stone se otočil k Venner. „To jste mi neřekla. Kdy se tostalo?“

„Těsně před tím, než jsem vyjela nahoru,“ snažila jsemse ho uchlácholit. „Detaily neznám. Tohle řeší Murdoch.“

Stone mě vůbec nevnímal; dál se bavil s Venner. „Tohlenemůžeme tolerovat. Řekla jste mi, že ta stvoření dokážete udržet pod kontrolou.“

„Možná jsou pod kontrolou,“ řekla jsem. „Zabití jednoho nebo více druhů ze Čtyřky, jako jsou K’Cher v Alfě, bybyla užitečná ukázka síly, která by však neodradila potenciální stoupence z Devítky.“

Stone si odfrknul. „Mě by to odradilo.“

„Ale možná ne ty nešťastníky, kteří tu trpěli po tolik letšpatné konfederační administrativy,“odpověděla Venner.

„Prostě je dostaňte z Alfy,“ řekla jsem – vyznělo toostřeji, než jsem měla v úmyslu. Špatná administrativa,no jistě.

„Znamená to, že administrativa stanice je ochotná zvážitžádost Nové rady o trvalé povolení ke vstupu? Pan Stonenás odmítl,“ řekla Venner.

Stone mě provrtal pohledem. „Tato osoba nemá žádnéoprávnění, aby o čemkoli jednala. Žádné oficiální postavení. Vlastně je zadržená a čeká na soud za přechováváníinvidijské technologie.“

Tolik tedy k přátelskosti.

Venner ke mně naklonila ramena a její jantarové oči simě prohlédly, aniž by se střetly s mýma. „Ta invidijská loď,ano. Ráda bych s vámi mluvila o té lodi, o kterou se takzajímá můj invidijský kolega.“

Vsadím se, že on ti o ní neřekne nic.

„Ráda s vámi proberu, cokoli si budete přát, ale nejdřívdostaňte Q’Chn z prstenců a dovolte nám zajistit, aby stanice fungovala správně,“ řekla jsem. „Situace je vážná a mysi nejsme jistí příčinou. Pokoušel se někdo z vaší posádkyzpřístupnit Jádro opsysu ve Středu této struktury?“

Venner naklonila hlavu – h’dighské vyjádření záporu. „Ne.“

„Dobře. Je to neobvyklý systém, protože byl vystavěnýna základech původní nekonfederační technologie. Kdyžnevíte, co děláte, může to být nebezpečné.“

„Řekla jsem vašemu důstojníkovi ostrahy, že si přeji,aby do této oblasti doků ve Středu nikdo nechodil. Nemůžu zaručit jejich bezpečí. Jednak díky mým q’chnskýmpřátelům a jednak proto, že členy mé posádky znervózňuje, když někdo zná jejich totožnost.“

„Prosím, jenom tři inženýry. Sama hned začnu s opravami komunikačního systému.“

„Tak dobře,“ řekla Venner. „Jenom tři, a budou neozbrojení. Až si promluvíme,“ dodala.

Tiše jsem zaúpěla. Kolik času tu ještě vyplýtváme?

„A co Q’Chn?“ řekl Stone. „Ty sekce v Alfě jsou důležité.“

„Co vaše nižší úrovně?“opáčila Venner. „Copak jejichobyvatelé také nejsou důležití?“ Dívala se přímo na mě – žaludek se mi svíral strachem.

„Jistě.“ Stone se zmateně díval střídavě na ni a na mě.Vlasy na čele mu zčernaly potem a stále se drbal na krku.

Pořád ještě si nevzal ten inhibitor, pomyslela jsem si.

„Možná je nemůže dostat ven,“ řekla jsem mu. „Možná že Nová rada Q’Chn vůbec neovládá.“

Oba jsme se podívali na Venner, ale ta to ignorovala. Jako by ji hrátky se slovíčky už unavovaly, pokynula jednímladným gestem druhému rebelovi. Ten mlčel a hlídal nász druhého konce haly.

„Chci mluvit s Halleyovou. O samotě.“ Použila zjednodušený konfederační standard a ukázala na mě loktem,jak měli H’digh ve zvyku.

Zdálo se, že Stone proti tomu chce protestovat, ale potom k mé úlevě sebral svou důstojnost a nechal se odvéstzpátky chodbou. Do očí se mi nepodíval. Asi mě podezřívalz toho, že souhlasím s Novou radou. Sakra, pomyslela jsemsi hořce, když mě může podezřívat Florida, proč ne Stone?

„To není nic, na co byste se mě chtěla zeptat?“ řeklaVenner.

Chtěla jsem se jí zeptat na Farseera a Serata. Ale takéjsem nechtěla, aby věděla, co chci.

„Proč jste tady?“ zeptala jsem se.

Venner ukázala loktem ve směru, kterým odešel Stone. „On si myslí, že proto, abych otravovala Konfederaci.“

„Zabít stovky lidí a ovládnout válečnou loď, to by semyslím dalo označit za otravování, ano.“

Venner můj sarkasmus ignorovala. Stejně jako to vždycky dělal Henoit. „Co si myslíte vy?“

Zhluboka jsem se nadechla a snažila se myslet na to, comám dělat. Začít něco vykládat? Pokusit se z ní vytáhnoutinformace? Ale zatímco my tu stojíme a bavíme se, Q’Chnmůžou v Alfě zabíjet lidi a opsys se může rozpadat za hranice opravitelnosti.

„Myslím, že An Serat vás přesvědčil, abyste přišli, a totak, že nabídl Nové radě určitou technologii, kterou mocchcete. Myslím, že bez jeho pomoci nejste schopní použíthyperbod a vrátit se zpátky, ani naplánovat bezpečný průlet Centrálou. Myslím, že tu nemůžete zůstat moc dlouho, protože jinak se KonFlotila hyperbodem vrátí a přemůže vás. Je jedno, jestli vám Stone poskytne přístupk Jocastě – KonFlotila neutralitu nerespektuje.“

Odmlčela jsem se, abych jí dala šanci zareagovat, ale nato byla příliš zkušená.

Pokračovala jsem. „Nechcete letět plochým prostorem,protože tady, na okraji Konfederace, nic není a vy byste tubyli sami, možná celá léta. Vaše nejlepší zbraně, Q’Chn, sivyvíjejí vlastní mysli, a abyste udržela tuhle stanici ve svémslabém sevření, musela jste své síly pořádně roztáhnout.Kapitánko Venner, já myslím, že byste mě měla žádat o pomoc. Uvízla jste ve slepé uličce.“

Její obličej i tělo zůstaly nehybné, ale cosi v jejím pachuse změnilo. I skrz mlhu inhibitoru to stačilo k tomu, abymě vzadu na krku zamrazilo.

„Zapomínáte,“ řekla, „že jsme dosáhli velkého vítězství.Ukázali jsme Devítce a neutrálním světům, že KonFlotilanení všemocná. Přemohli jsme jednu z jejích největšíchlodí.“

„Ale abyste s ní skočili, potřebujete Bendarl nebo Invidi. Stejně jste tu uvízli.“

„To vy také.“ Obešla mě a zastavila se za mnou, takžejsem se musela otočit, abych jí stála tváří v tvář. Takhlezblízka jsem viděla, že ten nevyrovnaný pigment na jejímobličeji byly opravdu pihy, vyvolané nějakým zářením. Její dlouhé, pevně spletené copy byly těsně u hlavy uvolněné, jako by se převalovala ve spánku.

„V očích Konfederace jste zrádkyně,“ pokračovala. „Ukradla jste invidijskou technologii a přišla s ní k nám.Nikdy už vám nebudou věřit. Zůstaňte s námi.“

Po Floridově komentáři a Stoneově podezřívavém pohledu mě tohle skoro rozesmálo. Jako by se všechno spiklo a tlačilo mě do náruče Nové rady. Do Venneřiny náruče. Ta představa byla dost lákavá, takže jsem raději o krokustoupila a doufala, že inhibitor neztrácí účinnost. Nebože Henoitova přítomnost nebouří moje hormony a nenutí mě k něčemu indiskrétnímu.

„Jednou jsem už zvažovala, že bych vás požádala o pomoc,“ řekla jsem. „A mohla bych znovu, kdyby nebyloQ’Chn. Ta jako partnery přijmout nemůžu. Ne když vím,co udělala a co ještě udělat mohou.“

Chvíli mlčela se sklopeným zrakem. Necítila jsem sedobře – byl to tak lidský postoj, u Henoita jsem ho nikdyneviděla. Neměla jsem žádnou představu, co může znamenat – že by také byla nesvá kvůli Q’Chn, ale nechtělato přiznat?

„Předpokládám, že víte o mém osobním spojení s Novou radou?“ Nechtěla jsem do toho Henoita tahat, ale jestliže mohl být k něčemu užitečný…

„Byla jste svázána s Henoitem.“ Vyslovila jeho jménopo h’dighském způsobu, s hrdelním zakašláním, které mipřipomínalo velkou kočku. „Povězte mi, ex-komandérkoHalleyová, dokázala jste na svého h’dighského manželazapomenout?“

„Proč se ptáte?“ V jejím hladkém obličeji jsem nedokázala vůbec nic vyčíst.

„Myslela jsem, že budete možná potřebovat trochu poučit o našich způsobech. I já jsem ztratila partnera a umímsi představit, že povaha této ztráty by někoho z jiného světa mohla překvapit.“

„Poradit mi mohou i jiní H’digh.“

Venner si pohodlně protáhla svaly na krku. „Ale ti vámneřeknou to, co chcete vědět. Ti vám řeknou, že jste spolu spoutáni navěky. Že jeho duše čeká na místě mezi tímto a oním světem. Řeknou, že až i vaše duše opustí tentoživot, přejde tam. A potom se společně vydáte onam.“

„Onam?“

Venner stáhla svaly na předloktí – h’dighská verze pokrčení rameny. „Na místo, které leží za tímto světem. Máme tucty interpretací. Mně se líbí představa, že se vašeesence rozptýlí a stane se součástí vesmíru.“

„Ale rozptýlí se společně?“

„Správně.“ Pozorně sledovala mou tvář. „Říkal vám přece, že je to navěky, nebo ne?“

Ani smrt nás nerozdělí. Potřásla jsem hlavou, abych z nídostala ozvěnu jeho hlasu. „Ano, ale v naší kultuře jsoutaková slova jenom vyjádřením touhy zůstat spolu. Ne…“ Ne skutečností.

„Pokud se k nám přidáte, mohu vám pomoci zařídit, abyto byla jen pouhá slova.“

„I kdybych vám věřila – což nevěřím,“ dodala jsem rychle, „jak se dá to pouto zlomit? Vy jste to dokázala?“

„Nevím, zda je to možné u cizince, ale můžeme se o topokusit.“

Chtěla jsem se Henoita zbavit, ne? „Co se stane s touduší, která čeká?“

„To nevím,“ řekla Venner. „Někteří lidé říkají, že dálbloudí, aniž by mohla přejít na druhou stranu, a nakonecse z ní stane jeden z temných tvorů, kteří sužují ostatní vesnech.“

„A vy?“

„Moje duše, myslíte?“ Položila paži na zábradlí vedle méa naklonila se blíž ke mně.

Zkoušela mě. Chtěla vědět, jestli začnu omdlévat, nebosouhlasit se vším, co řekne.

„Moje duše,“ řekla pomalu Venner, „by raději strávilavěčnost o samotě než se svým zemřelým partnerem. Necítíte to stejně?“

K svému zoufalství jsem cítila, jak Henoitova přítomnost sílí. Mé tělo protestovalo. Bylo mi horko, všechno měsvědilo. „Henoit věřil, že Nová rada Q’Chn potřebuje. Jámyslím, že se mýlil.“

Venner odstoupila, takže vzdálenost mezi námi bylaznovu přijatelná. „Nová rada potřebuje silného partnera.A Devět světů také.“

„Jak můžete žít s partnerem, který se kdykoli může obrátit proti vám?“

„Tak jako se proti vám obrátila Konfederace?“opáčilaVenner. „Pokud si vzpomínám, váš partner sem přivedlQ’Chn, aby vás osvobodil z blokády, když Konfederace neudělala vůbec nic.“

„A já jsem mu řekla totéž, co teď vám – s teroristy nevyjednáváme.“ Pro svoji ideální budoucnost obětujete příliš mnoho, chtěla jsem dodat. V hlavě se mi objevil obrázek Willovy tváře, když se otočil, aby vyšel z hangáru zaprůvodcem z OSN. A viděla jsem i sebe samu, příliš zaneprázdněnou An Seratem, než abych mu něco vysvětlovala nebo se rozloučila…

„Pokud vás postaví před vojenský soud, strávíte zbytekživota v rehabilitační kolonii. Já jsem lágry KonFlotily viděla.“ Venner mluvila velice klidně. H’digh ovšem nikdynekřičí. „Raději bych se zabila, než abych se tam dostala.“

„Moje budoucnost je moje věc,“ odsekla jsem. „Momentálně pomáhám posádce této stanice a potřebujeme,abyste dostala Q’Chn z Alfy.“

Skoro neznatelně se narovnala.

Teď to přijde. To, co opravdu chce.

„Tak mi něco povězte. A já pak Q’Chn odvolám.“

„Co?“

„Proč ten Invidi chce tu loď, kterou jste ukradla KonFlotile?“

„Který Invidi?“ zdržovala jsem.

„Ex-komandérko, ani jedna z nás nemá čas na hry. Potřebuji vědět, proč chtěl přiletět na tuto stanici a co ho tudrží.“

„To nebylo proto, aby napomáhal vašemu slavnému vítězství?“

Její jemné čelo bez obočí se nazlobeně svraštilo. Člověkby se na jejím místě zamračil. „Měla jsem na mysli vítězství ve smyslu bitvy, ne celé války. Získali jsme Pomstychtivou. Teď bychom měli ustoupit. Ale ten Invidi nechce jít.“

Roztáhla jsem ruce v gestu bezmoci, které by, jak jsemse domnívala, měla přijmout jako upřímné. „Já nevím,proč tu zůstává. Proč prostě neodletíte a nenecháte ho tu?“

„To nemohu. Moji nadřízení…“ Odmlčela se. „Jak jsteukradla tu loď? To by nemělo být možné.“

„Její naprogramování nebylo tehdy dokončené. Mámpodezření, že Serat to od té doby napravil.“

„Hyperpohon?“

„A-no.“ Nemohla jsem si dovolit ani naznačit, že Farseer dokáže skákat mimo síť. To by pro Novou radu znamenalo ten nejdokonalejší únik.

„Vy jste se Seratem pracovala,“ řekla Venner. „Jestližemáte informace o jeho plánech, pamatujte, že náš rychlýodchod je ve vašem zájmu. A my rychle odejdeme jediněs ním. Naše loď je nastavená tak, že skočí jen s ním.“

„Kde je teď?“

„Někde ve středové části stanice,“ zněla bezstarostná odpověď.

„Ale vy jste říkala, že nikdo z vaší posádky se Jádra aninedotkl!“ Hloupě jsem udeřila pěstí do zábradlí. Bolelo to.

„On není z mé posádky.“

„Potřebuju ho najít a zjistit, jaké škody napáchal. Řekla jste, že mě tam necháte jít.“

Naklonila hlavu. „Pokud ho dokážete přesvědčit, abyodešel, udělejte to. Jestliže vám dá nějaké informace, požaduji je.“

„A Q’Chn?“

„Pokusím se je zavolat zpátky. Ale ne dokud jste tadya posloucháte.“

Odešla jsem z haly. Když jsem se na rohu chodby ohlédla, ironicky zvedla ruku a zamávala mi.

Třicet dva

N půli chodby, která vedla od Venner, jsem se pokusilakontaktovat Murdocha – bylo mi jedno, jestli kapitánkaNové rady tu zprávu zachytí. Ale navázat spojení se mi nepovedlo. Mohla jsem jen doufat, že Venner dodrží slovoa odvolá Q’Chn. Moje práce byla vyřešit problémy s opsysem, aby se komunikační systém náhle nezhroutil. K čemu by bylo mít oproti Nové radě výhodu, kterou bychomnemohli použít?

V chodbách ve Středu jsem žádná Q’Chn nepotkala. Anikdyž jsem sešplhala trubicemi, které se při zapnuté gravitaci proměnily v tunely. Dolů na úroveň Osm, do sekcedvě. Když jsme měli Q’Chn na stanici minule, dělala jsemtohle potmě, bez gravitace.

Dolů po žebříku, přes křižovatku s dráhou lezce, kolemvchodů do místností po obou stranách. Konečně mi botyzaduněly na nerovné podlaze vnitřní chodby, která tvořila stěnu Jádra. Počítala jsem průlezy pod svýma nohamaa dveře do místností nad hlavou. Jména sekcí byla úhledně napsaná na světelných pruzích, které se táhly nahořepo stěně. Tady nahoře byly chodby holé, panely měly různé odstíny šedé a modré, vedení a vlákna byla obnaženákvůli jednoduššímu přístupu. Tranzitní pasažéři ani turistésem nechodili, vnitřní chodby byly jen pro obyvatele stanice, kteří v nich měli práci.

Snažila jsem se držet jenom počítání sekcí a opakovánítoho, co budu muset udělat s opsysem. V uších mi však zněla Venneřina slova. V jejich očích jste zrádkyně. Murdoch kdysi řekl, že by ze mě byla skvělá pirátka, ale nemyslel to jako kompliment. Nová rada bojovala za to, v co jsem vždycky věřila – rovnoprávnost všech inteligentních bytostí, ať užbyly členy Konfederace nebo ne. Jen s jejich prostředky jsemnesouhlasila. Jenomže ty prostředky, které jsme mohlis čistým svědomím používat my – mírumilovné protestování, lobování v Radě Konfederace, vývoj silnějších poutmezi Čtyřkou a Devítkou –, vypadaly tak neúčinně.

A co to říkala o Henoitovi? Mohla bych se jeho podivné přítomnosti zbavit? Bylo by pěkné žít s Billem bez toho, že by nám Henoit, abych tak řekla, koukal přes rameno. V tuhle chvíli jsem dokonce ani nevěděla, jestli měvzrušuje Bill, nebo Henoit; a jestli Billa vzrušuju já, neboh’dighské feromony, které nějak pracují skrze mě. Pěknýzmatek. Ale Venneřina alternativa zněla dost nepříjemněpro tu duši, nebo co to bylo, která byla v posmrtném životě odříznutá. I když já jsem tomu nevěřila, Henoit ano,a pro jeho rasu možná posmrtný život určitou podstatuměl. Nechtěla jsem ho zatratit na celou věčnost, ale zrovna tak jsem ji nechtěla strávit s ním.

Už jsem skoro tam, je to ta další sekce.

Jádro obsahovalo spoustu torské technologie, kteroujsme při stavbě Jocasty využili. Byl to takový stálý experiment se spojováním torské a konfederační technologie.A „konfederační“ znamenalo „invidijské“. A to byl určitěi důvod, proč tu teď byl An Serat.

Rychlý biosken Středu mi prozradil, že tam není vůbecnikdo, dokonce ani posádka Nové rady nebo já sama. Tímpádem jsem ho ignorovala jakožto zbytečný a vydala se dosekce dvě; tam totiž byla přístupová trubice ke zdviži, která se na téhle straně táhla přes celou délku Jádra. Používali jsme ji k přesunu vybavení pro údržbu v Jádru. Mělajsem podezření, že někteří prohnanější obchodníci – například Trillith – ho používali i pro přepravu zboží, přestože k tomu se měly používat venkovní nákladové trubice, které vedly z loukotí přímo do nákladových prostor.

Invidi se mohl dostat do Jádra jedině skrz větší průlezyna straně, kde byly nákladové trubice. Do průlezů určených původně pro údržbářské boty (a později modifikovaných pro lidi) by se nikdy nevešel. Původní přístupovécesty taky nebyly zrovna velké. Nikdo kromě Invidi nevěděl, jak Tor opravdu vypadali, a Invidi to nikomu neříkali, ale já bych řekla, že byli malí, možná menší než lidé,a možná měli hodně končetin – jako K’Cher a Leowin.

Dostala jsem se k bezpečnostním dveřím nákladníholezce, které byly na rozdíl od prosklených dveří zdviže bytelné. Otevírací sekvence fungovala – pomalu se rozevřely. Šachta lezce, šedivý tunel lemovaný krajkami tmavšího vedení a trubek, se táhla nalevo i napravo. Vstupníprůlez na jejím dně se pomalu otevřel. Posadila jsem se naokraj tunelu a sklouzla do něj. Za vstupním průlezem jsemviděla zábradlí, které se táhlo podél Jádra a ohraničovalochodníček.

Na chodníček vedla krátká rampa. Byla to úzká chodbička, dva a půl metru vysoká, zleva, zprava i zezdola obklopená jiskřícím povrchem Jádra jocastského opsysu a sezábradlím kolem. Bylo tu pološero, jako v podvečer krásného dne. Zapomněla jsem už, jak ten chodníček rachotípod nohama, jak je tu vzduch zatuchlý a jakou má kovovou pachuť.

Přede mnou mi velká postava zahrazovala cestu.

„An Serate,“ zavolala jsem. Nechtěla jsem se k němunajednou připlížit zezadu. „Co tady děláte?“

Neotočil se. Že si mě všiml, dal najevo jen tím, že řekl: „Jděte pryč.“

Udělala jsem ještě pár kroků směrem k němu. „Musítepřestat s tím, co děláte tomuhle systému. Způsobujete poruchy a ohrožujete životy zdejších obyvatel.“

Žádná odpověď. Jeho chapadla přejela přes sekci, vekteré jsem poznala součást recyklačního systému v Dýmu.Funkce, které strojovna používala pravidelně, byly barevně označené, a tahle byla fialová a zelená. Po jejím povrchu přebíhaly drobné energetické vzory.

„Co to děláte?“ zeptala jsem se znovu.

„Pátrám dále.“ Další slova, která vyšla z překladače, zněla nějak jako „Tranoradariana“, ale to určitě nebylo správně.

„To jméno neznám,“ přerušila jsem ho. „Prosím, vysvětlete to.“

„Ti, které znáte jako Tor. Jsou tady.“

„Ne, to nejsou. Když jsme to překrývali, byli jsme důkladní. Nikdo nechtěl žít v prostředí závislém na torskémopsysu.“

Torský hardware v sobě obsahuje všechny potřebné instrukce pro použití, tak jako jsou instrukce pro biologickéentity – jako jsme my – zakódované v naší DNA. Když jsmebudovali Jocastu, problém spočíval v tom, jak torské instrukce nahradit a přepsat je konfederačními kódy odvozenými od invidijské technologie. Teď An Serat přišel hledat něco, co jsme přehlédli – a taková místa tu být mohla.Pokud jsme něco přehlédli a pokud by se torské instrukcemohly reaktivovat, znamenalo by to problém pro celoustanici. Pokud bychom nedokázali udržet opsys „čistý“, pokud by se v něm torské prvky rozmohly, museli bychomJocastu evakuovat.

An Serat se jednou zakolébal. „Mám metody, které nejste schopna pochopit.“

„Možná. Ale já pomáhala tuhle stanici postavit a vím,co jsme udělali.“

„Já znám Tor. Vy s vaší omezenou úrovní je nemůžetepřekonat.“

Pomyslela jsem na šedou torskou loď a její naprogramovanou past, která sklapla a uvěznila nic netušící Seouras. Přímá síla té lodi mě přemohla po pouhých několikasekundách odporu. Nebylo divu, že Invidi trvalo celé desítky let, než je porazili. Jestliže An Serat strávil léta tím,že omezoval torský opsys, aby neovládl jeho invidijskésystémy ve Farseeru, byl opravdu každým coulem tak chytrý, jak se chvástal.

Nedokázala jsem si představit, jak torské prvky využít,což byl důvod, proč jsem opustila myšlenku, že bych něco podobného udělala s Farseerem. Torské kódy uměly příliš rychle využít slabá místa a příliš dokonale ovládnout jiné systémy.

„Co je tak důležité, abyste kvůli tomu ohrozil celou tuhle stanici?“

„Existují důkazy pro mou správnou vizi. Váš přílet jedůkaz.“

„Přílet kam?“

„Na váš svět.“

Vtom mi došlo, o čem to mluví – a tím víc jsem chtělaznát odpověď. „Myslíte, proč jsem dorazila tak brzy? Nežpřišli Invidi na Zemi?“

„Tor odtáhnouKalypsó zpět. Tor mají tu moc. Já jsem toBarikovi říkal.“ Jeho překladač zněl až strašidelným triumfem.

„Tor odtáhnou zpět…“ Šedé lodi seouraské blokády tubyly, když Kalypsódorazila z roku 2027. Kdyby ji nějak odklonili, když proletěla hyperbodem, a zavedli ji do roku2122, vypadalo by to, jako by měl hyperbod korespondenci devadesát pět let. Ale jestliže byl devětadevadesátiletý skok vtažen o stejný čas do minulosti, vysvětlovalo byto, proč jsem se vynořila v roce 2023, a ne 2027, když jsemse vydala opačným směrem v Kalypsó II.

„Chcete říct, že Tor přesunuli body, aby Kalypsódorazila do roku 2122?“

„Toto říkám.“

„Proč?“

Žádná odpověď. Kéž bych měla holodiagram, abych tomohla lépe pochopit.

Serat přece jen poslal Kalypsó do hyperbodu s korespondencí devadesát devět let. Ale zkreslení potom přesunulo hyperbod o čtyři roky zpátky, takže spojoval rok 2122 a 2023.Pak jsem se skrz něj vrátila na Zemi v Kalypsó II a na Jocastu ve Farseeru… Ale ne, co potom znamenal ten záblesk radiace 16. května? A co ty mírně odlišné souřadnice? Musely tu být dvě sady hyperbodů vedle sebe. Nejméně dva dny.

„Otevřel Farseer nový hyperbod mezi Zemí a Jocastou?“

„Používáte dílo.“ Jeho překladač zněl nepřítomně.

„Musel jste si všimnout, že jeden z těch bodů se destabilizoval nebo udělal něco, co vyslalo spršku radiace. Znamená to, že je jeden z těch párů neaktivní?“

Žádná odpověď.

„An Serate, přestaňte prosím interagovat s naším opsysem. O co se to vůbec snažíte?“

Kdyby uměl otvírat hyperbody, mohl by si vytvořit vlastní síť. Takovou, která by Konfederaci nic nedlužila. A skrze ni by mohl cestovat, kam by se mu zachtělo. Kdyby Nová rada někdy zjistila pravdu o Farseeru a hyperbodech,chtěli by ho používat k tomuhle. Ale tak nějak jsem pochybovala, že by to byl An Seratův cíl.

„Mohu se tam vydat,“ řekl.

„Kam?“

„Vy používáte mou loď, vy víte. Vidíte do místa žádnécesty a všech cest.“

Měla jsem podivné sny, ve kterých jsem používala Farseera. Ale rozhodně jsem neviděla… věčnost. V hlase mizaznělo zklamání.

„Tohle místo jsem nezahlédla. Aspoň jsem si toho nevšimla.“

Jeho chapadla zavířila. „Jistěže. Očekávat, že druh s vaším omezeným…“

„An Barik řekl, že používání Farseera destabilizuje časoprostor.“ Aspoň jsem si myslela, že to říkal.

„Barik se mýlí.“

„Proč bych měla věřit vám, a ne jemu?“ Nějaká mojemalá a nehodná část se mu chtěla pomstít za to, že dokáže z Farseera získat o tolik víc než já. Podřadné druhy, nojistě.

„Je váš ‚časoprostor‘ narušen?“

Ta přímá, pragmatická otázka mě překvapila. Neodpověděla jsem.

K mému překvapení pokračoval. „Barik nerozumí.Ostatní nerozumí. Torská moc může pracovat s Invidi.“

„Ale když jsme stavěli stanici, museli jsme překonat torské direktivy, protože celá jejich existence je založená naovládnutí každé cizí technologie, se kterou se setká. Je tozakódované v každé matrici každého vlákna každého materiálu.“

„Vy nejste Invidi. Nemáte schopnosti ani moc.“

„Tak jak jsem tedy použila tu loď?“

„Jiné druhy mohou používat torské lodě. Tato funkcenení žádoucí. Napravím ji.“ Jeho chapadla se vrátila k jemnému objíždění povrchu opsysu; potom zaplul dál do Jádra – náhle a naprosto o mě ztratil zájem.

Šla jsem za ním po chodníčku ještě asi dvacet metrů.Když jsem se otočila, žluté světlo z šachty lezce bylo napůl zakryté ohybem Jádra.

„An Serate, musíte přestat. Přestaňte, prosím. Poškozujete naši podporu života.“

Žádná odpověď.

„Pokusíme se vám ten materiál najít jinde.“ Stále žádná odpověď, a tak jsem se přiblížila a poklepala na zábradlí vedle něj. „Poslouchejte mě. Někde pravděpodobně budeme mít nějaký nedotčený torský šrot. Kousky hypermin,zaminované asteroidy. Nemůžete použít…?“

Nic jsem necítila. Spatřila jsem krátký světelný záblesk,myslela jsem, že to bylo něco, co Serat udělal s opsysem,a najednou jsem ležela tváří dolů na chodníčku.

Kovové pásky mě tlačily do lícní kosti a levou ruku jsemměla zaklíněnou pod žebry. Srdce mi tlouklo hlasitě a nepravidelně a já jsem lapala po dechu a nedokázala ho popadnout.

Co to sakra je?

Nádech. Výdech.

Jako by to trvalo celé hodiny – nemohla jsem se soustředit na nic víc než dýchání. Nehýbala jsem se, aby moje tělo mělo šanci pochopit, co se stalo. Jako když se zotavujete z astmatického záchvatu. Netušila jsem, co se děje.Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že ten filigrán z mihotavých světélek napravo je rozostřené Jádro opsysu. NaJocastě. Kde jsem mluvila s An Seratem.

Světla se zaostřila. Zvedla jsem hlavu a podívala se podél chodníčku. Nic, jen strašidelné bledé světlo a kovovépásky, které se zakřivují, až zmizí z dohledu. Copak odešel? Zvedla jsem se do sedu a ohlédla se – a sykla kvůli bolesti ve ztuhlém krku. Tamhle byl, pomalu se sunul pochodníčku k šachtě lezce a přitom vzorkoval kousky opsysu. Musel mě odstrčit stranou, aby se kolem mě mohl protáhnout.

Užasle jsem seděla rozvalená na chodníčku.

Napadl mě Invidi. Invidi nikdy nikoho nenapadli. Neosobně. Nikdy jsme netušili, že to dokážou. Byla to zbraň?Vytvářel Serat ten náboj sám od sebe? Byl to elektrickýšok, to aspoň říkala reakce mého srdce a to, jak sebou škubaly moje ruce a nohy.

Nepřátelský Invidi. Nikdy předtím jsme neměli co do činění s nepřátelským Invidi.

„Proč jste to udělal?“ zavolala jsem tak hlasitě, jak to jenšlo.

Jeho chapadla strnula, ale neodpověděl.

„Myslela jsem, že Invidi neubližují ostatním,“ pokračovala jsem.

„Já nejsem jako ostatní.“

„Proč ne?“

„Já chápu osvobození akce. Jednání mě osvobozujez klece vědění.“

„Nerozumím vám.“

Serat se zakolébal a chodníček se zachvěl – cítila jsemto v pánvi.

„Akce zamlžuje cesty,“ řekl. „Nevidím síť. Získávám svobodu.“

„Ale ztrácíte své vidění budoucnosti. Jak můžete fungovat?“

„Tak jako vy.“ Sklouzl na rampu, vlezl průlezem došachty lezce a já zahlédla, jak se nějak napůl přehoupl, napůl vykutálel po schodu na stěnu/podlahu chodby. Neviděla jsem, jestli tam pořád stojí; moje ruce a nohy se neužitečně třásly, když jsem se pokusila postavit.

Mírné hučení nad mou hlavou naznačovalo, že lezecpořád ještě fungoval. Jeho trup na chvíli zakryl žluté světlo a potom zamířil dál. Když jsem si konečně zorganizovala končetiny natolik, abych se mohla plazit kupředu, byluž An Serat pryč.

Věděli jsme, že je v konfliktu s ostatními Invidi, kterézastupoval An Barik a Konfederace. Chtěli jeho i Farseera,protože porušil jejich pravidla, nebo zašel příliš daleko, topodle toho, jestli bylo to Barikovo vysvětlení o poškozování časoprostoru celým příběhem, nebo ne. Ale zatím seSerat choval víceméně jako Invidi. Jestliže byla pravda to,co říkal o předstírání, jestliže nebyl vázaný morálními principy – ať už jakýmikoli –, které Invidi až dosud bránily v zasahování, pak jsme měli velký problém. Nikdo nevěděl, coby Invidi mohli udělat, protože nikdy nic nedělali.

Příštích čtyřicet minut patřilo k těm nejvíc frustrujícím, jaké jsem kdy zažila. Komunikační systém byl pořád mimoprovoz a já nemohla kontaktovat Murdocha, abych si ověřila, jestli Venner dodržela slovo a odvolala Q’Chn. Nemohla jsem ani zavolat do strojovny a vyžádat si posilu,ani se nikoho zeptat, jestli neviděli, kam An Serat šel. Zestavu opsysu jako takového se zdálo, že opustil Jádro. Cokdyž šel k Farseeru a opustil stanici?

Krátce potom, co An Serat zmizel, vykoukl z průlezu došachty lezce znuděně vypadající příslušník Nové rady. Muž,nakrátko ostříhané šedé vlasy, celý obličej potetovaný.Když mě uviděl, zamručel a posadil se, aby počkal, než budu hotová.

Soustředila jsem se na nejbližší uzel komunikačníhosubsystému. Použila jsem sadu nástrojů, kterou jsem sebrala z výklenku pro údržbu v šachtě pro lezce. V polovině práce se vypnula gravitace a já jsem ztratila několikdlouhých minut tím, že jsem honila nástroje a snažila senajít konec dlouhého přívodního kabelu, který vplul zavyvýšenou část panelu a ztratil se mi z dohledu.

Strážný se bavil tím, že si zahákl nohy nad dveřmi a prováděl mikrogravitační cviky. Tu a tam jsem ve světelnémpolokruhu z šachty lezce zahlédla jeho rudý obličej.

Konečně se mi podařilo navázat spojem s Bublinou a potom s poručíkem Gametovou. Vysvětlila jsem jí, kde jsema co jsem zatím udělala; příslušníka Nové rady, který poslouchal u průlezu, jsem naprosto ignorovala.

„Kapitánka souhlasila, že sem můžou jít tři lidi,“ řeklajsem. „Nezapomeňte použít šachty pro údržbu a vezmětesi ruční senzory – ty hlavní totiž nefungují.“

Zaklepala jsem na průlez, abych si získala pozornoststrážného z Nové rady. „Povězte kapitánce Venner, že potřebujeme bezpečný průchod pro inženýry. Jestli nechcete, aby se všechno pokazilo.“

Zamručel, poklepal si na komlink na hrudi a vycouvalz dohledu. Přitom si pro sebe něco mumlal.

Doufala jsem, že budou v pořádku, ale copak jsme měli jinou možnost? Opsys musel fungovat, jinak bychom tuvšichni zemřeli.

Jak to vypadá?zeptala se Gametová.

„Hodně spojů vypadlo. Ale ještě tu nejsem moc dlouho. Může to patřit k naší obvyklé zabírací válce. Ovladačeživotního prostředí by už neměly dělat problémy, reinicializujte je ze všech prstenců.“

Zdviže už zase normálně fungují. Právě jsme dostali zprávuz Alfy.

Spojení nebylo tak dobré, abych zachytila jemné odstíny řeči, ale v jejím hlase bylo příliš velké napětí.

„Co se děje? Jsou Q’Chn…?“ Odmlčela jsem se, jednakproto, abych nedala informace nikomu, kdo zrovna poslouchal, a jednak proto, že jsem nechtěla, aby slyšela napětí v mém vlastním hlase.

Zdviž v sekci dvě právě sjela dolů. Biosignály byly naprosto jasné. Jsou dvě.

Zatracená Venner. Tolik tedy k h’dighským slibům. Nebo Q’Chn opravdu nedokázala ovládat.

Komandérko? Posílám nahoru svůj tým ve zdviži sekce pět, abypokračovali v práci, jestli chcete jet dolů.

„Díky, Barbaro. Už jedu dolů.“

Jádro už nějak zvládneme.

Třicet tři

Nejdřív jsem si chtěla jít promluvit s Venner, ale strážný měnechtěl pustit do haly u doků. I když jsem protestovala, dostrkal mě puškou ke zdviži. Nevěděla jsem, jestli to znamená, že má Venner práci s ovládnutím Q’Chn, nebo jestli jínesejde na tom, co udělají, nebo jestli se mi vyhýbá, protože by ztratila tvář, kdyby přiznala, že je nedokáže ovládat.

Zdviž nikdy nebyla takhle pomalá. A Murdochův komlink nebyl aktivní. Ale zastihla jsem Sasaki.

„Mluv se mnou, Helen.“

Komandérko, váš východ se otevře v sekci tři. Sekce dvě je nouzově uzavřena. Máme tam dvě aktivní Q‘Chn. Dvě K’Cher a čtyři Melot jsou uvěznění v obchodní hale.

Obchodní hala byla asi v půli sekce. Moc daleko od zdviže, než aby se k ní odtamtud dalo rychle doběhnout.

Většina lidí odešla. Zdá se, že Q’Chn se zajímají jenomo K’Cher.

„Co vaši lidé?“

Tři strážní přidělení do této sekce. Mají pancíř, ale žádné zvláštní zbraně. Zdá se, že sebrali nějaké plazmové pušky. NáčelníkMurdoch je na cestě s četou.

„Děkuju.“

Čtyři další nekonečné minuty. Zdviže možná fungovaly, ale ne tak rychle, jak by měly. Pokusila jsem se kontaktovat Venner a ta kupodivu můj hovor přijala.

„Co se to sakra děje, kapitánko?“ zeptala jsem se. „Říkala jste, že je dokážete udržet mimo prstence.“

Já nic neslibuji. Její hlas v komlinku byl stejně bezvýrazný jako invidijský překladač.

„Ne, to se mýlíte. Nová rada slibuje hodně a neplní nic,“ odsekla jsem. „A já přísahám, že dám celé galaxii vědět,kolik toho ničeho je.“

Rozzuřeně jsem spojení přerušila. Jestliže Nová rada nedokázala Q’Chn ovládat, proč je potom oživovala?

Zdviž se otevřela. Jak slíbila Sasaki, byla jsem v sekci tři.Za mnou se tyčila loukoť jako zakřivená stěna. Přede mnoubyla otevřená část chodby, která končila v první budověsekce. Po mé levici byl šedý, bezvýrazný povrch dveří přechodové komory, která tuto sekci dělila od sousední. Táhlse od loukotě až ke stěně stanice. Nepamatovala jsem, žeby se tyhle dveře kdy aktivovaly, leda při tom požáru během seouraské blokády.

Sasaki a vytáhlý desátník stáli vedle monitoru rozhranízasazeného ve dveřích. Napravo, kde vedla chodba do sekce tři, stál konstábl ostrahy a držel zpátky dav zvědavýchpřihlížejících.

Když jsem vystoupila ze zdviže, Sasaki se otočila. „Komandérko Halleyové. Vidíte, co se tu děje.“

Vizuální snímače ostrahy v Alfě byly nejefektivnější nacelé stanici. Jednak proto, že je nikdo nevandalizoval, jednak proto, že horní patra budov se tu většinou řídila stavebním zákoníkem a nechávala pro snímače volná místa.

Obrazovka se rozdělila na dvě. Na jedné straně byla široká chodba obytné oblasti v sekci dvě a na druhé zvětšený pohled na budovu. Poznala jsem obchodní halua Q’Chn – ta si nešlo splést. Byla dvě, obrovské ostnaté bytosti na jedné straně haly, před postranním vchodem.

„Naši lidé říkají, že se dvě K’Cher pokusila utéct. Jsoumimo halu a nemají se kde ukrýt,“ řekla Sasaki. „PanVeatch je s nimi.“

„Měla počkat v hale/ řekl desátník. Hlas se mu svíral. „Potom by naši lidé nemuseli riskovat životy.“

Na celkovém pohledu na sekci byly vidět tři dvounohéformy života v zelených uniformách. Pomalu postupovaly z jednoho úkrytu do druhého. Vypadaly hrozně malé.Vzpomněla jsem si na Murdochův briefing – ostraha měla na Q’Chn střílet jen tehdy, kdyby je tím měla odvrátitod útoku na civilisty.

„Jen ať je Řezníka dostanou,“ ozval se hlas z davu zanámi. Ostatní přisvědčovali. „Náš boj to není,“ vykřikl hlasznovu.

„Nikdo ze Čtyřky nás nezachránil,“ zavrčel někdo další.

Podívala jsem se dozadu na nejbližší obličeje, ale všichni se mému pohledu vyhýbali. Lidé měli mrzuté, skoro nepřátelské výrazy. Několik Dir bylo zahaleno do anonymníhnědi.

Za davem se něco dělo. Na palubě se ozývalo dupání.

„Uvolněte nám cestu,“ zakřičel kdosi.

Dav se rozestoupil a nechal projít oddíl ostrahy. Všichni jeho členové měli celotělní pancíř a zbraně se smáčknutými hlavněmi. Jejich tváře úplně zakrývaly tmavé helmy. Vedl je Murdoch – poznala jsem ho podle kolébavéchůze.

„Náčelníku.“ Sasaki ukázala na obrazovku. „Caselliová,Munke a Yata. Snaží se o diverzi.“

„Za mnou.“ Reproduktor v helmě dodával Murdochovu hlasu plechové zabarvení. Pokynul ostatním, aby šli dopředu, když Sasaki otevřela jednu přechodovou komoruv uzávěru. Slyšeli jsme jekot palby; znělo to jako rozzuřený hmyz. Murdochova četa prošla skrz zástup a komorase znovu zavřela.

Tři malé postavy na obrazovce dál pálily po Q’Chn. Záblesky z jejich rukou zanechávaly na palubě a stěnách zaQ’Chn tmavé spáleniny, ale na samotná Q’Chn to nemělo žádný účinek, nepočítáme-li slabou záři, která je začala obklopovat. Přirozené štíty. To bylo od K’Cher efektivní – vytvořila vojáky, kteří nepotřebují vybavení.

Na obrazovce bylo vidět, jak se Murdochových dvanáctlidí rozestupuje. Pohybovali se chodbou, ale příliš pomalu. Utíkali, ale ne dost rychle.

Q’Chn zahnula z uličky. Dvě ostnaté postavy se trochuvzepjaly, jako by chtěly zhodnotit situaci. Q’Chn zamířilake konstáblům ostrahy, krok, dva, tři. Dokonale sehraná.Ale ne natolik, aby se rozdělila a pokryla oba cíle zároveň.

„Teď běžte,“ řekla Sasaki. Špičky jejích prstů byly celébílé, jak se opírala o okraj obrazovky. „To stačí.“

Bylo to víc než dost času. Během těch několika sekund,kdy byla pozornost Q’Chn odvedená, vystřelily z uličkydvě objemné postavy a pelášily do obchodní haly. Její dveře se prudce otevřely, aby mohly proběhnout, a potom sezabouchly. Nikdy jsem neviděla, aby se K’Cher pohybovala tak rychle. Za jiných okolností by jejich toporný běhs těžištěm nízko u země působil legračně.

Q’Chn se otočila a vyrazila směrem ke kořisti, uvědomila si však, že ji nechytí, a na okamžik se zarazila.

„Vraťte se,“ zašeptala Sasaki.

Murdoch a četa se rozptylovali do nevyrovnané rojnicea drželi se co možná nejblíž k okrajům chodby. JakmileK’Cher zmizela v obchodní hale, ostatní tři konstáblovézačali ustupovat směrem k četě.

Příliš pozdě. Q’Chn se vůbec nepohybovala jako K’Cher.Přešla do vyrovnaného běhu a dohnala utíkající lidi dřív,než jsme si uvědomili, co se děje.

Murdochův tým spustil tak silnou palbu, že jsme ji slyšeli i skrz uzávěr. Na obrazovce se kolem obou Q’Chn objevila působivá ohnivá koróna. Jeden z Murdochových lidí vystřelil něco, co jedno Q’Chn zasáhlo a srazilo k zemi.To druhé se ale pohybovalo dál.

Dorazilo k prvnímu konstáblovi, ženě. Zdálo se, že se jíani nedotklo, a otočilo se k dalšímu. Ale krev vytryskla,ona se zhroutila a cosi se odkutálelo od jejího bezhlavéhotěla.

„Ach bože.“ Sasaki vedle mě začala zvracet.

Totéž Q’Chn přirazilo ke zdi druhého konstábla. Dvačlenové Murdochova týmu se k němu rozběhli a přitomstříleli. Q’Chn k nim otočilo svou trojúhelníkovitou hlavu a potom záměrně a pomalu přejelo smrtící rukou pokrku druhému konstáblovi. Když se tělo zhroutilo na palubu, Q’Chn prostě odešlo. Otočilo se zády k četě ostrahya jejich zbraním, které na ně chrlily tolik energie, že roztavila stěny budovy, před kterou leželo konstáblovo tělo,a beze spěchu se vydalo směrem k obchodní hale.

Druhé Q’Chn se překulilo a zvedlo se na čtyřech nohách. Otřáslo se jako pes.

Zbývající konstábl bez pancíře utíkal, spolu se dvěma členy Murdochovy čety. Byli asi tak dvacet metrů od zdviže.

Sasaki se jedním okem dívala na obrazovku a nasměrovala konstábla, který byl s námi, na druhou stranu přechodové komory, aby ji mohl otevřít, jakmile k ní četa dorazí.

Zbytek Murdochovy čety utíkal, aby mohl krýt konstábla bez pancíře a jeho eskortu. Poznala jsem Murdochapodle toho, jak se skrčil, aby si v rukou přehodil zbraň.Obrazovka byla najednou nepřítelem, který celé dramaodstrkoval do dálky. Neměla bych být tady, měla bych býttam, s Billem, můžou ho zabít a já tam nebudu…

Udělala jsem krok směrem ke dveřím, uvědomila si, jaká je to pitomost, a otočila se zpátky k obrazovce. JestliMurdocha zabijí, tak… Rychle, zkus se dostat k jednomuze systémů automatické obrany. Nikdy pořádně nefungovaly, ale možná poskytnou aspoň nějakou posilu…

Tak takové to je, když se dostanu do průšvihu. Jako byuvnitř mě něco mačkali, až se z toho dusím.

„Pospěšte si.“ Sasaki potřetí zkontrolovala ovládání dveří a kývla na konstábla, který čekal na jejich druhé straně.Ten si zkontroloval zbraň, abychom to viděli, a zaujal připravený postoj.

Jedno Q’Chn se teď krčilo před obchodní halou. Druhélíně máchalo nohama, ale přesto se snadno dostalok ochranné linii ostrahy. Murdoch a ostatní teď používalilasery, protože jsem viděla jen fialové záblesky, když střely zasáhly kůži Q’Chn a rozptýlily se.

Jak se sakra chránila?

Q’Chn máchlo nalevo a napravo a odhodilo pět stráží dostrany a dozadu. Přitom přeskočil modrý výboj, vypadalo tojako elektrická energie. Tentokrát však Q’Chn nepoužilosvoji smrtící paži, ale dlouhá, bičovitá tykadla. Mezi fialovými záblesky se zdálo, že rudne, a nejdřív jsem myslela, žena něj mají nějaký účinek lasery ostrahy. Potom jsem si uvědomila, že Q’Chn dokáží měnit barvu stejně jako K’Cher.Červená nebyla jediná barva, kterou Q’Chn viděla. Byla tota poslední barva, kterou viděly jejich oběti.

Zbývající tři strážní před Q’Chn ustupovali. Stříleli odboku, ale pořád se snažili zůstat mezi ním a ostatními.

Murdocha jsem neviděla; v tu chvíli mi vyschlo v ústech a zachvátila mě strašlivá panika. Možná je mrtvý a jámu nikdy nic neřekla. Nikdy jsem mu neřekla, jak mocpro mě znamená, že mu na mně záleží.

Neúprosné, nezastavitelné Q’Chn dorazilo ke třem utíkajícím lidem. Byli jen dvacet metrů od přechodové komory. Pomyslela jsem si, že mohli zkusit zdviž, ale pak midošlo, že Q’Chn by bylo stejně příliš rychlé.

Postavilo se na dvě nejzadnější nohy, dalšíma dvěmasrazilo dva strážné s pancířem a zabilo zbývajícího konstábla.

Odvrátila jsem se a začala neovladatelně zvracet. Sasaki vzlykala, nadávala a bušila pěstí do kostry přechodovékomory.

Když jsem se o chvilku později podívala nahoru, Q’Chnse otočilo a stejně jako to druhé předtím odcházelo. Dvastrážní, které odmrštilo, se zvedali na nohy a potáceli sek přechodové komoře. Murdoch a ostatní – s obavami jsemprohlížela obrazovku a našla postavy, které si vzájemněpomáhaly ke dveřím. Po Q’Chn nikdo nestřílel.

Sasaki se třásly ruce, když otvírala přechodovou komoru. Ke dvěma nejbližším členům týmu vyběhli tři mediciv bílých pláštích a jemně je odvedli k polnímu stanu, který vztyčili na chodbě před loukotí.

Jejich příchodu jsem si ani nevšimla, zato jsem si uvědomila, že dav za námi vzrostl co do velikosti i neurvalosti. Konstábl se před ně postavil a i přes jejich urážky a otázky nehnul ani brvou.

Záviděla jsem mu, že má tak jednoduchý úkol. Jediné, co jsem mohla dělat já, bylo dívat se na monitora třást se. Q’Chn nehybně stála před obchodní halouv sekci dvě.

Murdoch se objevil jako poslední. Podpíral jednu členku svého týmu – ruka jí visela v bolestivě vypadajícím úhlu. Když ji zdravotníci naložili na nosítka, pomalu se napřímil a rozepnul si přezky na helmě. Každá mu zabralahodně času. Ustoupila jsem a nechala Sasaki, aby mu helmu vzala, když ji konečně uvolnil. Obličej měl celý zpocený a pohled ne tak úplně zaostřený.

„Co dělají?“ byla jeho první slova. Od samého vykřikování rozkazů sípal.

„Pořád jsou před obchodní halou,“ řekla Sasaki. „Cochcete, abychom udělali teď?“

„Můžeme obchodní halu kontaktovat?“ Podíval se namě. Skoro jako by prosil. Nevěděla jsem o co.

„Už jsme to zkoušeli, ale nic,“ řekla Sasaki. „Zkusím toještě jednou.“

Když zvedla ke rtům komlink, ten můj zapípal.

Komandérko Halleyova, tady Gametová.

„Jsem tady, Barbaro.“

Zachytili jsme signál ze Středu do Alfy. Musela to být komunikace Nové rady s Q’Chn. Je to kódované, jako když začalaQ’Chn přicházet dolů a Nová rada je odvolala zpátky.

Venner zřejmě zjistila, že jsme poslouchali její zprávy.

Sasaki mi zuřivě signalizovala. Q’Chn na monitoruopustila obchodní halu a loudala se průchodem směremk loukoti.

„Počkejte,“ řekla jsem Gametové. A Sasaki: „Kdyby sepokusila prorazit, povedete útok.“

Sasaki přikývla a rozběhla se k ovládacímu panelu vedle loukotě. Aktivovala elektrický alarm a po povrchu dveří začaly přebíhat pruhy varovných oranžových světel.

Na monitoru bylo vidět, že se Q’Chn přiblížila. Dav zanámi začal ještě víc hlučet; dožadoval se vysvětlení.

„Míří sem,“ řekla jsem Gametové.

Jste u loukotě?

„Na druhé straně.“

Jak se Q’Chn přibližovala, záběr se přepnul na detail.Dva andělé smrti, kteří se prosekávají zakrvácenou palubou. Jedno bylo potřísněné krví – na lesklé, duhové kůžibyly tmavé skvrny jasně patrné. Jedním tykadlem si jepuntičkářský drhlo.

Kdybychom tak mohli vidět krvácet tebe, pomyslelajsem si.

Byla jen několik metrů od loukoti.

„Zdviž se otvírá,“ řekla Sasaki.

„Do prdele,“ řekla jsem. „Náhradní východ je zablokovaný?“ Jinak by mohli prostě vejít do zdviže na své straně, projít výstupním koridorem a vyjít v téhle sekci.

Sasaki přikývla. „Musela jsem ji reinicializovat, když jstese dostala ven.“ Stejně to ale během řeči ještě zkontrolovala.

Věděla jsem, že druhý východ se má automaticky uzavřít, ale po tom, co si An Serat hrál v Jádru, jsem systémům nevěřila.

Mám je. V hlasu Gametové byla spokojenost. Senzory aktivní. Jsou na cestě nahoru.

„To jsme taky uhodli,“ zamumlala Sasaki. Loukoť se zachvěla a záložní kontrolky zdviže zeleně zablikaly.

„Proč odešla?“ řekla jsem, napůl sama k sobě.

„Rozhodně ne kvůli něčemu, co jsme udělali my,“ řeklMurdoch.

Něco v tom signálu?pronesla ve stejnou chvíli Gametová.

„Analyzujte ho,“ řekla jsem jí. „Chci vědět, co jim Venner řekla, a chci mít možnost použít ten kód a kanál, kdyby to bylo nutné.“

„Abychom ho mohli použít my?“ Sasaki se zarazila vesvém vyťukávání diagnostiky výstupního programu. „Vychcete mluvit s Q’Chn?“

Murdoch na mě vrhl pohled zpod svraštělého obočí.

„Čím více o nich budeme vědět,“ řekla jsem, „tím snazší bude s nimi bojovat. V tuto chvíli nevíme, proč zůstávají s Novou radou.“

Budu to koordinovat s Leeovou. Gametová končí.

„Kdybych s nimi mohl mluvit, vím, co bych jim řekl.“ Murdoch měl až příliš pečlivou výslovnost.

„Běž a nech se prohlédnout od zdravotníků,“ řekla jsem. „My to zvládneme.“

Potřásl hlavou a nejistě si přejel rukou po tváři. „Jsemv pořádku. Asi si musíme promluvit s těmi K’Cher. Co sido prdele mysleli, že dělají?“

Nikdy předtím jsem neviděla, že by byl Murdoch bledýa třásl se; nenáviděla jsem to. Cítila jsem se z toho nejistěa úzkostlivě a moc ráda bych fyzicky napadla příčinu jehonesnází nebo cokoli jiného, co by bylo zrovna po ruce.

„Běž za zdravotníky,“ řekla jsem ostřeji, než jsem mělav úmyslu. „Já s K’Cher promluvím.“

Tvrdohlavě stiskl čelist. Položila jsem mu ruku na pažia stiskla ji – potom jsem jemně zatlačila. „Běž.“ Usmálajsem se. „Musím vědět, že jsi v pořádku.“

Zadíval se na mě, jako by mě nikdy předtím pořádněneviděl. Mechanicky se pousmál a odvrátil se. Na černémpancíři, který mu kryl ramena, byly jasně patrné krvavéšmouhy.

„Zdviž je nahoře,“ řekla Sasaki z místa, kde stála u ovládacího panelu. „Pokud vidím dobře, je prázdná.“

Přidala jsem se k ní a začala zadávat instrukce. Bylo mijedno, že vidí, jak se mi třesou ruce.

„Tu kabinu zdviže prozatím udržíme ve Středu. Jestli ses ní pokusí sjet dolů, nebo poslat pro nějaké jiné kabiny,budeme varováni.“

Obě jsme věděly, že Q’Chn můžou použít zdviž v nějaké jiné loukoti a že varování se k nám nemusí dostat. Ales tím se toho moc dělat nedalo.

„Myslíte, že zase sjedou dolů?“ zeptala se tiše.

„To nevím. Co takhle promluvit si s K’Cher, dokud můžeme? Musí zůstat v úkrytu, kvůli své ochraně i ochraněvšech ostatních. A já chci vědět, co vědí o Q’Chn.“

Dav byl ochotný rozejít se, jen co jsme mu se Sasaki vysvětlily, že kdyby Q’Chn zjistila, jak překonat funkci alternativního východu, mohla by se dostat i do této sekce.

Zprávy o útoku Q’Chn se rozšíří rychle a povedou k dalšímu odporu proti Čtyřce. A proti Nové radě. Jen ať si Venner zkusí získat si obyvatele. Jestliže nedokázala udržetQ’Chn pod kontrolou, kdo by věřil jejím dalším slibům?

Když jsme o pár minut později vstoupily do sekce dvě,v polovině chodby nakládali zdravotníci na maglevový vozík zakrytou postavu.

Na jednom místě paluby poblíž zdviže se udělalo krvavé jezírko, do kterého stékaly jednotlivé pramínky. Poblížzdravotníků byla v širokém oblouku další krev. Nemohlajsem se na ni podívat, aby se mi před očima znovu neobjevil útok Q’Chn, a tak jsem věnovala pozornost spíš stěnám.

Na některých stěnách naběhla z ožehnutí dlouhá jelita.Jinde byly černé, spálené chuchvalce nebo puchýře a praskliny – to podle způsobu konstrukce té které budovy. Někdevypadaly škody dostatečně rozsáhlé na to, aby poškodilyobvody uvnitř.

Obchodní hala byla nedotčená. Její úhledné růžové bloky se zvedaly do předepsané výšky.

„Říkala jste, že je tam Veatch?“ zeptala jsem se.

Sasaki si přestala zamračeně prohlížet nepořádek na palubě. „Ano. Když jsme s nimi předtím mluvili, říkal, že tamšel, aby přesvědčil K’Cher, že se nemají pokoušet odletětve svých nákladních lodích.“

„Musím s ním mluvit.“

„Poslali jsme zprávu, že s ním chceme mluvit. Zdá se,že minimálně přijímat můžou… Tady je.“

Veatch ve dveřích zaváhal a vyhlédl ven. Uviděl nása vydal se k nám rychleji, než byla jeho obvyklá odměřená chůze. Když k nám dorazil, sevřel ruce za zády.

Jeho tykadla se trochu nadzvedla. „Mou upřímnou soustrast s úmrtími.“

Sasaki něco zamumlala – bylo to buď „děkujeme“, nebo „naser si“.

„Chci mluvit s Trillith,“ řekla jsem. „Hned.“

Veatchova tykadla překvapeně ztuhla. „S Trillith? Proč?“

„Potřebuju vědět víc o Q’Chn,“ řekla jsem. „K’Cher musí vědět víc, než dávají najevo.“

„Nepřijde.“ Veatchova tykadla se omluvně stočila. „Bojí se, že se Q’Chn vrátí.“

Málem jsem řekla „tak nic“. Ale asi budu do té haly muset jít.

„Vraťte se do Bubliny,“ řekla jsem Veatchovi. „Ujistětese, že máte hlášení ze všech oddělení a divizí ohledně jejich současného stavu. Kdyby nefungovaly komlinky, pošlete pro informace běžce.“

Začal protestovat, ale já jsem ho zpražila pohledem a vydala se do obchodní haly.

Trillith čekalo v prvním patře, v místnosti s bílými stěnami, která se v porovnání s jeho objemem zdála malá.Sedělo nehybně a čekalo na mě jako velká šedozelená socha.

„Komandérko Halleyová.“ Zdálo se, že hlas z jeho překladače zní zakřiknutě; jeho skutečný hlas bylo jen slabéšustění. „Musíte nás chránit. Ona jsou tady.“

„To mi neušlo,“ řekla jsem. „A jestli chcete ochranu, tak si ji zaplatíte. My jsme právě zaplatili třemi životy. Teď jeřada na vás.“

Mluvit takovým tónem s K’Cher by mi normálně neprošlo. Trillith si toho ani nevšimlo. Hřeben jeho exoskeletu na přední straně hrudi byl bledý a nevýrazný, jako byutrpělo šok.

„Přispěji hodnotou, kterou požadujete,“ řeklo.

Kdybych nebyla tak rozzlobená, možná by mi spadla čelist. Trillith, a souhlasí s tím, že mi zaplatí, co jsem si řekla?

„Nemluvím tu o zboží. Mluvím o informacích.“ Jeho barva zintenzivněla. „Jaké jsou vaše otázky?“

„Proč po vás jdou?“

„Nenávidí nás, a nejvíc aristos. Aristos je vytvořila.“

Baronstvo, jehož nižším členem Trillith bylo, a nižší kasty nevládly v k’cherské společnosti žádnou mocí – ta bylavyhrazena pro Několik, jak si aristos ráda říkala. Aristosbyla ještě xenofobnější a paranoidnější než baronstvo a pokládala se za mozek před-Proměnové k’cherské společnosti. Příslušníka nižších kast, kam patřilo například Keveth, první oběť Q’Chn na Jocastě, byla nucena jednatpřímo s jinými, „podřadnými“ druhy v důsledku své vlastní podřadnosti. A tím potvrzovala, že jsou opravdu poskvrněná a podřadná.

„Aristos se vynořila dříve, než existovala Q’Chn,“ řeklo Trillith. „Před půl tisícem lidských roků,“ dodalo hrdě. „Tehdy byla K’Cher v celé naší síti koloniálních planet geneticky podobná. Naneštěstí jsme nedokázali vyhrát válku proti… proti předkům Leowin. Začali jsme si pohrávats genetickou manipulací ve snaze vytvořit dokonalého válečníka. První mutace prošly Proměnou a mohly se rozmnožovat, a současná aristos jsou jejich potomky.“

Oči Trillith, tak nepříjemně podobné složeným očímQ’Chn, se krátce zamžily a vzápětí znovu vyjasnily. „Potom ambice překonaly schopnosti. Vzniklo plemeno, které nemohlo projít Proměnou, a tedy ani vstoupit do dalšího životního stádia a rozmnožovat se. Ale aristos serozhodla tato stvoření pěstovat dál, protože to byli hroziví bojovníci. Aristos nepotřebovala, aby se jejich výtvorymnožily, a tak je dále modifikovala. Když jim kontakt s Invidi přinesl technologické prostředky k rozšíření jejich impéria, udělala to a neváhala Q’Chn použít. Dokud je Invidi konečně nezastavili.“

„Takže Q’Chn se chtějí pomstít aristos, protože po vašem připojení ke Konfederaci souhlasila s tím, že je nechají vymřít?“ řekla jsem. „Proč ale útočí na vás? Měla bypřece nenávidět aristos.“

Trillith škublo předloktím a ihned dotyčnou paži zastrčilo pod trup, jako by se za to stydělo. „Vy to nechápete.Aristos vymření Q’Chn sice nařídila, ale ona nás nenávidí všechny, protože se můžeme Proměnit, a ona ne.“

„Proč poslouchají rozkazy Nové rady?“

„To nevím. Jsou jiná než stará Q’Chn. Ale zabíjejí právě tak efektivně.“

Nazlobeně jsem stiskla rty. Moc jsem se toho nedozvěděla, ale pochybovala jsem, že by si Trillith nechalo něcopro sebe. Otočila jsem se k odchodu.

„Komandérko?“ Trillith se zvedlo na nohy. Skřípalo toa z děr v jeho krunýři se ozývalo hvízdání unikajícíhovzduchu. „Ochráníte nás?“

Pomyslela jsem na krev dole na palubě a cítila se přílišunavená, než abych řekla cokoli kromě „Ano, Trillith.“

Třicet čtyři

Poručík Gametová koordinovala opravy opsysu v Bublině. Zastavila jsem se tam po cestě za Veatchem. Ten kulatý, přeplněný prostor byl na první pohled jen trochu známý. Potom jsem si uvědomila, že moje nohy přesně vědí,kolik kroků je ode dveří k okraji horní úrovně, a že kontroluju hodnoty na všech monitorech a v hlavě si je porovnávám s ideálními hodnotami. Zvuky působily náležitě – tlumené hlasy, hučení a občasné pinknutí opsysu.Kromě pomalého, pravidelného dunění. Co to může být?

Tři lidé v modré barvě ZemFlotily se rozsadili kolemhlavních konzol a praporčice Leeová byla k dispoziciv centrální stanici. Když jsem vešla dovnitř, vzhlédla, překvapeně zamrkala a zvedla se od panelu, nad kterým byla skloněná.

„Kom…,“ začala a potom se zarazila. Asi slyšela, že jsemna své místo v KonFlotile rezignovala, ale přitom jsem tady byla, v uniformě KonFlotily, a vešla jsem do Bublinybez doprovodu.

„Přišla jsem za poručicí ohledně Jádra,“ řekla jsema kývla ke Gametové, která se zády ke mně skláněla nadoperační konzolou na spodní úrovni.

Při zvuku mého hlasu se otočila a mírně pozvedla ruku. „Poslužte si,“ řekla Leeová.

Někdo si za mnou odkašlal a Leeová se na něj ohlédla.A pak zpátky na mě.

„Ehm, vítejte zpátky, paní,“ dodala.

Vypadala jinak a já si projela seznam v hlavě – krátkétmavé vlasy, stejné; štíhlá postava, stejné; rozhodný, klidný výraz. Konečně mi došlo, že teď nosí světle modrouuniformu ZemFlotily, a ne námořnickou modř KonFlotily. A nebyla už praporčice.

„Vy jste přestoupila?“ řekla jsem překvapeně. Leeovábyla vždycky v nevyhnutelných šarvátkách ZemFlotila/KonFlotila pevnou stoupenkyní KonFlotily.

Plaše se usmála. „Líbilo se mi tu.“

Někdo prohodil něco o „hnízdečku lásky“ a ona se hrozivě otočila.

„Dobré pro nás, ztráta pro KonFlotilu. A gratuluji k povýšení.“

„Děkuji, komandérko.“

Sestoupila jsem k operační konzole, kde Gametová ukázala rukou na panel hodnot.

„Není to tak špatné. Environmentální problémy jsmevyřešili, i když recyklátory v Deltě mají pořád potíže.“

Jestliže ovládání životního prostředí vydrželo, An Seratmusel tuhle část opsysu nechat na pokoji. „Recyklátoryv Deltě měly problémy vždycky,“ řekla jsem. „Co je to zazvuk?“

Gametová chvíli poslouchala s hlavou nakloněnou nastranu. Světla z kontrolek jí zbarvovala nos a tváře do modrozelená. Potom se s pochopením usmála. „To je síť subsystémových monitorů. Po tom, co jste odešla, jsme tadynastavili přístup.“

Uvědomila jsem si, že v Bublině teď panovalo mnohemvětší ticho, než když jsem přišla. Všichni velice pozorněneposlouchali, co si s Gametovou povídáme.

„Zdviže jsou trochu nespolehlivé,“ pokračovala Gametová. Během řeči vyvolávala informace o všech systémech – modré pavoučí tvary, které se proplétaly na obrazovce. „Pečlivě je monitorujeme, hlavně po tom, co sestalo v Alfě.“

„Dobře. Chci… administrativa potřebuje vědět, jestli tunení nějaké nepovolené užívání.“

„Jedna věc nám tu dělá starosti.“ Na obrazovce vpravozačalo rotovat trojrozměrné schéma Jádra. „Tyhle energetické fluktuace.“ Přejela po několika oranžových vzorech,které ve vlnách procházely jednou částí Jádra. Nacházelase na periférii opsysu, ale spojení s ním měla.

„To je jeden ze systémů v doku…“ Nedořekla jsem to.Dok, kde byl Farseer. An Serat se už dřív pokoušel získatinformace přímo z torských elementů Jádra, ale teď používal Farseera, aby je aktivoval nebo rozvrátil, nebo co toměl za lubem. Zatímco my se honili za Q’Chn, on připojoval aktivní torské zařízení k Jádru mojí stanice.

Tiše jsem zaklela a začala přemýšlet, jak se jich obouzbavit. Farseer už nebyl zajímavá hádanka, ale bezprostřední ohrožení stanice.

„Nastavte blok,“ řekla jsem Gametové. „Tak blízko té interferenci, jak jen můžete. Příklady najdete v databázi, podívejte se do stavebních záznamů z roku dva tisíce sto šestnáct, je to někde uprostřed.“

Gametová vytřeštila oči. „To je…,“ ztišila hlas, „torská interference? Ale jak může… Já myslela, že to byla invidijská loď.“

„Můžu se mýlit,“ řekla jsem. „Ale tyhle bloky jsou beztak to nejdůkladnější, co máme. Nastavte to a podívámese, jak se to osvědčí.“

„Ano, paní.“

Procedury, které jsme použili před šesti lety, An Sera tanezadrží nadlouho, ale s trochou štěstí to bude stačit. Kdyžsi KonFlotila pospíší skrz hyperbod… Znovu jsem zaklela,tentokrát mentálně. Už to tu máme zas. Čekáme, až přiletí KonFlotila a zachrání nás. Co se stane, jestliže získáme neutralitu? To potom KonFlotila nepřiletí. Je tak nějak na čase, abychom se naučili jednat sami za sebe.

„Brzo vás budu potřebovat na poradě,“ řekla jsem Gametové. „Koordinace s ostatními odděleními.“

„Budu na příjmu.“ Ani nezvedla pohled od obrazovky.Její prsty hbitě přejížděly po ovládání a vysílaly signálypersonálu ve všech prstencích.

Nechala jsem ji být a přešla k Leeové. „Je tam pan Stone?“ Ukázala jsem hlavou na spojovací dveře do kanceláře velitele stanice. Další dveře vedle nich vedly do zbytkuadministrativního komplexu. Veatchovo teritorium, hotový úl plný chodeb a kanceláří.

Leeová zavrtěla hlavou. „To si nemyslím. Rozhodně setu neohlásil.“

„Viděla jsem ho dřív, asi v deset, nahoře ve Středu s kapitánkou Nové rady,“ řekla jsem.

„Sem nepřišel.“ Zdálo se, že se Leeové nechce prozradittohle porušení zvyklostí, ale někomu to říct potřebovala. „Dnes ráno jsem mu dala hlášení z noční směny a on hopodepsal.“

„To je všechno?“

„Taktické záležitosti nechává na nadporučíku Parnovia na mně.“

Striktně vzato, byla to správná procedura. Velitel stanice, to měla být administrativní pozice. Že jsem zastávalahodnost v KonFlotile, to byla jen náhoda.

„Kde je Parno?“ zeptala jsem se.

„Odjel na krátkou dovolenou den před tím, než jste ses panem Murdochem vrátili.“

„Tak to přišel o všechnu legraci.“

Poslušně se usmála. „Myslím, že pan Stone šel za soudkyní, když se tu zastavil.“

„Děkuju.“

Zkusila jsem Veatchovu kancelář, vedle Stoneovy. Dveře se otevřely do místnosti bez jediné poskvrnky. Matnébéžové a krémové stěny – kdepak modř ZemFlotily proVeatche! Na dvou stěnách ploché, abstraktní kreace. V rohu bublala vodní skulptura.

Veatch stál za ohromným stolem a těkal pohledemz monitoru, který tam stál, na druhý monitor na stěně.

„Veatchi?“

Otočil se. „Komandérko Halleyová.“

„Rezignovala jsem,“ připomněla jsem mu jemně.

„Toho jsem si vědom. Nicméně potřebné procedury nebyly vyřízeny a váš záznam je stále beze změny. Také věřím, že v této neobvyklé situaci prospěje morálce více, budete-li brána jako důstojnice.“

„Vy jste velice důkladný.“

„Jistěže.“

„Máte pro mě ta hlášení?“

Vytáhl ruční komunikátor. Vzala jsem si ho a strčila dokapsy.

Zůstala jsem stát ve dveřích. „Možná byste mohl být přisvé spolupráci s ostrahou poněkud důkladnější.“

Jeho tykadla ztuhla šokem. „Mé oddělení s ostrahouvždy spolupracuje.“

„Ano. Ale zdálo se, že při tom útoku Q’Chn v sekci třispousta obyvatel zdaleka nevypadala tak ustaraně, jak byměla. Vaši lidé tam měli být spolu s Murdochovými a zajišťovat, aby všichni věděli, co dělat.“

„Administrativa rozeslala informace skrze všechny veřejné kanály.“ V každé jeho slabice byl znát nesouhlas.

„Tak běžte tam ven s megafony nebo s poznámkami naručních komunikátorech, to je mi jedno. Hlavně pomozte ostraze. Zvedněte svoje lidi ze zadků, dostaňte je z kanceláří a do chodeb. Nejlepší způsob, jak se vyhnout ztrátám, je mít lidi připravené.“

Jeho tvář byla ještě bezvýraznější než obvykle a jeho tělo, napůl natočené jinam, mi taky nic neřeklo. Teď se zeptá,kdo sakra jsem, že mu dávám rozkazy.

Ale místo toho svěsil tykadla a otočil se ke stolu. „Neprodleně odešlu do všech oddělení poznámku.“

„Jenom poznámku?“

Posadil se, zbytečně prudce. „Urgentní poznámku.“

Potily se mi ruce. Diskrétně jsem je utřela do kalhot. „Tak to bude muset stačit. A pokuste se získat víc informací z Trillith. Ještě jedna věc. Slyšel jste někdy o tom, žeby Invidi někoho osobně napadli? Fyzicky?“

Zamyšleně naklonil hlavu. „Žádné současné informaceto nenaznačují. Ale pamatuji si, že když jsme během blokády diskutovali o An Barikovi, Trillith se zmínilo o jednom detailu z k’chersko-invidijské války.“

„Co říkalo?“ pobídla jsem ho.

„Že prý k takovému útoku došlo, ale bylo to už předmnoha Proměnami a Trillith si nevybavovalo detaily.“

„Aha.“

„Proč se ptáte?“ zeptal se Veatch.

„Snažím se pochopit, proč tu An Serat zůstává,“ řeklajsem. „A jak se ho zbavit, než dojde k dalším ztrátám naživotech.“

„Na koho že to zaútočil Invidi?“ ozval se za mnou Murdochův hlas.

„Na mě,“ řekla jsem.

„Cože? Kdy?“

„Ve Středu, před malou chvilkou. An Serat po mně hodil nějaký elektrický výboj.“ Tak to aspoň vypadalo. Alekdyby to byl obyčejný výboj, opsys by v jeho těsné blízkosti reagoval. A neviděla jsem žádné absorpční špičky nebo rejekční výpadky, které byste v takovém případě čekali.

„Ale já nikdy neslyšel…“

„Proto jsem se ptala Veatche. Serat říkal některé dostznepokojivé věci.“

Murdoch zaúpěl. „Snad ne další problémy? Co třeba?“

„Říkal, že objevil rozkoš zjednání v přítomnosti. Aby tomohl udělat, musel se vzdát svého vidění do budoucnosti.“

„Nevypadáš, že by tě to znepokojovalo.“

„Znepokojuje mě to,“ řekla jsem pomalu a pokusila sevyhmátnout myšlenku, která mě právě napadla. „Ale taky to znamená, že nemůže vědět, co uděláme my.“

„Cha,“ řekl Murdoch, ale žádný humor v tom nebyl. „Tonení jediný. Co se stalo s tou kapitánkou Nové rady?“

„Je v těžké situaci. V podstatě musí s odletem počkat naSerata. A myslím, že nemá ráda Q’Chn.“

Zamračil se; přemýšlel. „Můžeme toho využít?“

„Možná že ano.“

Pomalu si přejel rukou po obličeji, jako by si ho chtělsundat. Už jsem Murdocha viděla, když ztratil lidi, a vždycky to na něj dolehlo způsobem, který jsem teprve teď začínala chápat. Během seouraské blokády jsme přišli o tolik lidí. Nemohla jsem dovolit, aby to začalo znovu.

„Co tady děláš?“ Skoro jsem se ho zeptala, jestli přišelza mnou, ale potom mi došlo, že pokud za někým jde, pakto bude Stone.

„Procházím do hlavního centra ostrahy.“

„Počkej chvilku.“ Podívala jsem se na Veatche, který bylostentativně zaneprázdněný u své konzoly. „Veatchi, uvědomte pana Stonea, pana Floridu a hlavní soudkyni, že zapět minut bude v Bublině nouzová porada.“

Veatch vyťukal na ručním komunikátoru nějakou frázi. „V hlavní zasedací místnosti?“

„To zní dobře.“

„Co to děláš?“ podivil se Murdoch.

„Musíme se zkoordinovat,“ odpověděla jsem. „Jestli sechceme zbavit Q’Chn.“

Přikývl.

„Tak jdeme na to.“

Šli jsme spolu mlčky po chodbě. Byl zachmuřený a zahleděný do sebe. Stiskla jsem mu paži. Překvapeně se namě zadíval a napůl se usmál. A Henoit ani nezašeptal.

Strach, který jsem cítila, když Murdoch stál proti Q’Chn,ležel těsně pod povrchem mé mysli a čekal, aby mě znovu sevřel. Nevěděla jsem, jestli to zvládnu.

Snažila jsem se být objektivní. Říkala jsem si, že je todobrý argument proti tomu, aby spolu vyšší důstojníci navazovali vztahy. Kdybych v krizi myslela především naMurdocha, jaký bych to byla důstojník? Ty nejsi žádný důstojník, zněla odpověď. V KonFlotile jsi rezignovala. Jsi žadatelka o politický azyl, uprchlík ve svém vlastním světě.V tomhle století i v tom minulém. Cha, tomu se říká ironie.

Briefingová místnost v Bublině byla předělaná. Nyní tambyl nejnovější model stolu, židle, které se daly přizpůsobitkaždému druhu, a automat na nápoje. Všichni jsme tu byli humanoidní, a tak jsme se shlukli u prostého, plochéhokonce stolu a použili normální židle. A protože to byla Jocasta, kde věci málokdy fungovaly, jak měly, automat nanápoje podával výhradně čaj.

Byli tu Murdoch, Sasaki, Gametová ze strojovny, Lorna deVriesová, Rupert Stone, Florida a Veatch. Poradu jsmezačali Murdochovým stručným popisem útoku Q’Chn předobytnými prostorami v Alfě. Zatímco mluvil, atmosférav místnosti houstla. Ze Stoneovy bledé tváře se vytráceloještě víc barvy a Lorniny normálně jiskrné oči byly jakotvrdé, černé kameny.

Gametová nám potom podala krátké hlášení o stavuopsysu – byl stabilní, ale křehký. Inženýři v Jádru byli odkázaní jen sami na sebe. „Žádná Q’Chn jsme neviděli,“ řekla. „Viděli jsme jednoho strážného z Nové rady, ale ten mělrozkazy, aby nás nechal projít. Celou tu dobu nad námi stál.“

„Q’Chn byla v Alfě,“ zavrčel Murdoch. „Proto jste žádná neviděli.“ Byl klidný – asi tak, jako je klidná hvězda těsně před tím, než se promění v novu.

„Svolala jsem tuto poradu, protože musíme Q’Chn dostatze stanice, a to hned,“ řekla jsem do ticha, které zavládlo poMurdochových slovech. „Musíme zkoordinovat oddělení.“

„Jaká autorita vás k tomu opravňuje?“

Stone až dosud mlčel. Myslela jsem dopředu a jeho námitka mě zaskočila.

Dřív než jsem si mohla uspořádat myšlenky, ozvala se Lorna. „Ostraha požádala, aby byla dočasně propuštěna na kauci, což jsem povolila.“ Naklonila se dopředu, aby se mohlapřísně podívat na Stonea, jako by to byl nepřátelský svědek.

„Ano, ale ona tu nemá žádné postavení. Rezignovala,“ řekl. Díval se na všechny kromě Gametové. „Vy jste ji slyšeli. Na večeři.“

Murdoch si netrpělivě odfrknul. Dokonči to, ano?říkalpohled, který na mě vrhl.

„Vaši autoritu nijak nezpochybňuji,“ řekla jsem. „Ano,rezignovala jsem na svůj post a možná se můžeme hádato to, jestli byla ta rezignace formálně ratifikována, nebone. Velitelem stanice zůstáváte vy. V tuhle chvíli musímespolupracovat, nezávisle na našem postavení.“

„Jako velitel stanice bych tedy měl já rozhodovat o tom,co v současné situaci uděláme,“ řekl Stone.

„A vaše rozhodnutí je?“zeptal se Florida.

Murdoch složil hlavu do dlaní a zadíval se do prázdna.

Stone zarovnal dva ruční komunikátory před sebou naokraj stolu. „Já, eh, jsem pro to, abychom čekali, dokudKonFlotila neprorazí hyperbodem. Přemohou nepřátelskélodě a nebudou mít žádné problémy zatočit s nepřítelemtady. Jestliže tu Nová rada zůstane, myslím, že utečou, jakmile KonFlotila prorazí.“

„S tím nesouhlasím,“ řekla jsem. „Kapitánka Nové rady je schopná vzít obyvatele stanice jako rukojmí a pokusit se s KonFlotilou vyjednávat. Jestli vůbec přiletí.“

Stone vzhlédl od svého ručního komunikátoru. „No jistě že přiletí.“

„Minule nepřiletěli,“ řekla Sasaki, „pane.“

Nastalo krátké ticho přerušené tím, že Lorna postrčilasvůj šálek na stole přímo před sebe, jako by prováděla šachový tah.

„Halleyová je pořád guvernérka,“ pronesla. „Trhle pozicimusí přehodnotit nezávislá komise. Guvernérka svou autoritou převyšuje velitele stanice. Sakra, ona může teoretickyvydávat rozkazy i velitelům KonFlotily v abelarské soustavě.“

„S kapitánkou Pomstychtivé to nevyšlo,“ řekla jsem.

Usmála se. „Řekla jsem ,teoreticky‘.“

„Všichni, kdo tu jsou,“ řekla jsem Stoneovi, „už jednouzkusili čekat na KonFlotilu. Nemůžeme si dovolit tuhlechybu opakovat. A brzy už možná nebudeme součástíKonfederace. Kdo nám pomůže potom?“

„Proto je neutralita tak špatný…,“ začal.

Murdoch hlasitě plácl rukama do stolu. „Předpokládám,že chceš návrhy?“ řekl mi.

„Ano.“

„Zabít je,“ řekl bezvýrazně. „Teď hned.“ Opřel se rukama o stůl a špičky prstů mu zbělely tlakem.

Sasaki, Florida a Gametová přikývli. Veatch nebudil dojem, že by nesouhlasil. Ani neškubl tykadlem. Lomina tvářztuhla, jak si něco počítala v hlavě. Stone otevřel ústa, aleLorna ho předběhla.

„Všechny je zabít nemůžete,“ řekla. „Venku v Pomstychtivé a v těch malých lodích jich musí být nejméně patnáct. Na stanici jsme zahlédli tři.“

„Další už na stanici poslat nemůžou, to by oslabili obranuu hyperbodu,“ řekl Murdoch. „Myslím, že se můžeme samivypořádat s těmi, která jsou tady, a o ta ostatní se nestarat.“

„Pokud jich na lodi Nové rady není víc,“ řekl Florida a pakse otočil ke Stoneovi a ke mně. „Viděli jste tam nějaké?“

Oba jsme zavrtěli hlavami. „Jaké o nich máme informace?“ zeptala jsem se. „Veatchi, dostal jste z Trillith něco dalšího?“

„Bohužel nedostal,“ odpověděl Veatch. „Nicméně na základě vlastních pozorování, zkombinovaných a srovnaných s pozorováními ostatních, se zdá, že tato Q’Chn náleží k první skupině naklonované Novou radou. Zdá se, žemají uvolněnou hierarchii, možná založenou na fyzickésíle a/nebo zkušenosti.“

„Jaký je tu časový rámec?“ zeptal se Murdoch. „Podlehistorických souborů žijí Řezníka asi tak sedmdesát let. Jakdlouho to trvá, než dospějí?“

„To je pravda,“ řekla Lorna. „Nemůže to být moc dlouho, co Nová rada získala jejich genetický materiál. Dva, třiroky? Myslím tím pozemské roky.“

„K’Cher dospívají velice rychle,“ řekl Veatch. „Potomvedou dlouhý a stabilní život, než se Promění. Nejsem sijistý, ale domnívám se, že zhruba za jeden a půl vašehoroku dosáhnou poloviny své konečné velikosti.“

„Jestli to platí i pro Q’Chn, tak ta, která tu máme, můžou být pořád ještě nedospělá,“ řekla Lorna.

„Vsadím se, že se učí rychle,“ zabručel Murdoch. „Jinakby jako zbraně k ničemu nebyla.“

„Nevím, jak do celé věci zapadá tohle,“ řekla Sasaki, „aleběhem uplynulé hodiny jsme zaznamenali velké množstvíkomunikace mezi Pomstychtivou a Svobodou tady v doku.A malé lodě mezi Pomstychtivou a hyperbodem se trochupřesouvaly, tam a zpátky.“

„Takže Q’Chn na Pomstychtivé můžou odmlouvat Venner na Svobodě?“ zeptal se Murdoch.

Potřásla hlavou. „To zatím nevíme. Tým v Bublině tuzprávu zrovna dekóduje. Nebojí čistí, nebo tak něco.“

„Jak hodláte zabít něco, co je nezničitelné?“ otázala seGametová. Udělala na stole stříšku ze dvou ručních komunikátorů. „Máme nějakou novou zbraň? Třeba biologickou?“

Murdoch si odkašlal. „Ne tak docela.“

Sasaki poklepala na kraj stolu a podívala se na Murdocha a na mě.

„Přemýšlíme o silném výbuchu,“ řekl Murdoch. „V jednom vyztuženém skladišti.“

Tahle zpráva se setkala s ohromeným mumláním. Veatchmírně napnul tykadla Murdochovým směrem.

„Konkluzivní exploze,“ vysvětloval Murdoch. „Tlaková vlna se v uzavřeném prostoru zesílí a zničí jejich vnitřní orgány, i kdyby to jejich exoskelety přežily.“ V jehohlase nebyla žádná pomstychtivost, jenom spokojenosts detaily. „Použijeme nový protipožární systém, zapojíme trubky tak, aby rozprašovaly hořlavou kapalinu. Užjsme sestavili malou zápalnou nálož, která přivede k výbuchu vzniklou mlhu – a ta zase nádrže s palivem, které tam už jsou.“

Murdoch se nadechl, a tím poskytl Stoneovi šanci skočit mu do řeči. „To souvisí s tím, co jsem chtěl říct. Je cena této extrémní akce přijatelná pro stanici jako takovou?Neměli bychom mít víc informací, než se pustíme do něčeho tak násilného?“

Murdoch zaúpěl a poškrábal se na hlavě.

Potíž byla v tom, že Stone měl zčásti pravdu. „Kdybychom věděli, čím Nová rada drží Q’Chn na uzdě, třeba bychom to mohli zkusit sami,“ řekla jsem. „Přimět je, abyodešla.“ Sasaki jsem řekla: „Helen, prolomil tým v Bublině kód toho signálu?“

„Zatím ne, paní,“ odpověděla Sasaki. „A než přejdemedál, ráda bych řekla, že máme problémy s tím, jak přimětobyvatele prstenců ke spolupráci,“ dodala. „Dost je zlobíten příliv evakuovaných z loukotí a odříznutí některýchsekcí. Spoustu našich lidí potřebujeme jen k tomu, abychom udrželi pořádek.“

„Má pravdu,“ řekla Gametová. „Dostat se ke zdviži námtrvalo dvakrát déle než obvykle. Ne proto, že bychom simuseli zacházet, ale proto, že všude stáli lidi a hádali se.“

„Copak nechápou, co by se stalo, kdyby se Q’Chn dostala do prstenců?“ řekla jsem.

Sasaki pokrčila jedním ramenem. „To vědí. Někteří tuminule byli. Ale zlobí je, že tím musí procházet znovu.“

„Jak by asi Nová rada zvládla nepokoje,“ pronesla jsempomalu.

„Tuhle situaci vyvolali oni,“ podotkla Lorna. Z jejího pohledu se nedalo vyčíst vůbec nic.

„Můj první dojem z kapitánky Venner je, že Q’Chn nachvíli nechala volně pobíhat jako ukázku síly a že doufá,že se z toho všichni poučili,“ řekla jsem.

„Zabíjet a zastrašovat ty, kdo vás podporují, není dobrá politika,“ řekl Veatch. „Bylo by nesmírně zajímavé slyšet, jak Nová rada v těchto věcech své zástupce instruuje.“

Všechno to záviselo na Venneřině prozíravosti, respektive neprozíravosti. Pokud si cení dlouhodobé pověsti Nové rady, sotva rozpoutá nějaké masakry.

Rozhodně si bude myslet, že KonFlotila už velmi brzyprorazí bariéru Q’Chn kolem hyperbodu na Centrálu. Venner docházel čas. Už brzy se bude muset vzdát An Serataa utéct plochým prostorem, nebo se ho pokusit odvézt násilím, aby mohla projít hyperbodem.

Pokud to bude ještě možné, když uvážíme, jakou síluuž asi KonFlotila shromáždila na druhé straně. Ale An Serat mohl ovlivnit síť hyperbodů nějakým nečekaným způsobem, takže možnost, že Venner unikne stejnou cestou,jakou sem přiletěla, se nedala tak úplně vyloučit. Tedy pokud se to An Serat rozhodne Venner říct.

Odletěl by s Venner? Měl pořád v úmyslu využít Novouradu, nebo mu stačilo, že dostal do chapadel Farseera, a násostatní hodlal poslat k čertu?

„Máme tu delegáty Rady,“nadhodil Florida. „Pokud odsud odvezou nepříznivé zprávy, podpora Nové rady klesneještě víc. Lidi dost rozzlobilo už to, že někdo znovu oživujeQ’Chn. Jestliže je bude Nová rada používat k takovémuhlevšeobecnému zastrašování, může se rovnou rozloučit s jakoukoli nadějí na spolupráci.“

A taky s jediným celogalaktickým odporem proti hegemonii Konfederace. Kdyby jen bývali neoživovali Q’Chn!

Sasaki se na mě zamračila. „Vy chcete, abychom začalinepokoje?“

„Ne,“ řekla jsem rychle. „Ale můžete zajistit, aby se lidé dozvěděli, že všechny ty nepříjemnosti má na svědomíNová rada. Všechno to na ně sveďte.“

„To bude chtít hodně organizování,“ řekla zamyšleně. „Ostraha má už tak strašně práce.“ Murdoch a já jsme sepodívali na Stonea. Lorna a Florida se podívali na Veatche.

„Vy taky,“ řekla jsem Floridovi. „Chci, aby se to, co tuNová rada dělá, předvedlo celé galaxii v…“ Vzpomnělajsem si na frázi z jedenadvacátého století: „…v zábleskupublicity.“

Florida chvíli přemýšlel. „Takže chcete, abych dál krmildelegáty novými informacemi a měl připravenou zprávupro informační agentury v celé Konfederaci.“

„Přesně tak,“ řekla jsem. „Další problém je, že Nová rada nemůže odletět bez An Serata. Tedy aspoň ne skrz hyperbod.“

„Nebude na ně KonFlotila stejně na druhé straně čekat?“zeptal se Florida. „Tak jako tak je chytnou.“

Serat možná plánuje, že skočí jinam, pomyslela jsem si.Když to půjde.

„Jestliže odejde Invidi, odejde i Nová rada?“ řekl Stone. „Ale jak je vůbec možné, že jim nějaký Invidi pomáhá?“

„To je dlouhý příběh,“ řekl Murdoch. „Využil je, aby získal něco, co chtěl.“

„Kde je teď?“ zeptala se Lorna. „Neměli bychom ho nějak hlídat?“

„Dva lidi se na něj přilepí, kdyby sešel do prstenců,“ řeklMurdoch.

„Něco chystá v opsysu,“ řekla jsem a otočila se ke Gametové. „Máme na místě ten blok?“

Zkřivila obličej. „Ano, ale už se rozpadá. Ať je to cokoli, nemůžeme s tím udržet krok.“

Sasakin komlink zapípal. Přiložila si ho k uchu. „Komandérko,“ řekla vzrušeně, „to je někdo z Bubliny. Rozluštili to kódované vysílání z Pomstychtivé.“

„Snad to k něčemu bude,“ řekl suše Murdoch. Potomse otočil ke mně. „Jestli chceš, můžeš se pokusit s těmi piráty vyjednávat. Já myslím, že naše největší šance je zbavit se těch Q’Chn nadobro.“

„Co potřebuješ?“ zeptala jsem se.

„Trochu času, možná tak hodinku, než připojíme výstup protipožárního systému v tom skladišti na něco hořlavého. A budeme muset dostat všechny metařské loděk prstencům.“

Štíty stanice fungovaly docela dobře proti troskám z vesmíru, ale oblasti mezi prstenci a Středem, ty byl vždyckyproblém udržovat čisté.

„Až vybuchne to skladiště,“ pokračoval Murdoch, „začnou z něj pěkně rychle lítat trosky. Musíme úplně pokrýtpovrch prstenců. Poslední věc, kterou chceme, je, aby torozbilo reflektory v Alfě.“

„Zbavte se toho metaře před doky,“ připomněla jsemmu. Měla jsem na mysli metaře, kterého jsme použili jako fyzickou bariéru pro případ, že by An Serat obešel naše ovládání a pokusil se dostat Farseera z hangáru. „Vzhledem k tomu, jak ruší náš opsys, tak čím dřív odtamtud tuloď dostane, tím líp.“

„A musíme najít způsob, jak dostat Q’Chn do pasti,“ dodal Murdoch.

Lorna zamyšleně točila mezi prsty jehlicí. „Mohli bychompožádat jedno z K’Cher, aby dělalo návnadu,“ řekla.

Sasaki si odfrkla a Veatch káravě seštosoval své ručníkomunikátory.

„Mohli byste použít jednoho z nás,“ přisvědčila Gametová. „Ale to by je tam možná nedostalo všechny najednou.“

Murdoch přikývl. „V tom je ten problém.“

Dveře se odsunuly a dovnitř vešla Leeová.

Přejela pohledem ze Stonea na Murdocha a zase zpátky a nakonec se zastavila na Stoneovi. „Dobré zprávy, pane. Dešifrovali jsme důležitou zprávu. Dostali jsme ji teprve před sedmi minutami.“

Poklepala na stůl vedle Floridy; nad povrchem stolu seobjevil jasný obdélník. Další poklepání a obdélník zaplnila Q’Chn. Všichni v místnosti se od mnohonohých postavodtáhli a potom se rozhlédli po svých sousedech, jestli sitoho nevšimli.

Kromě té velké trojúhelníkové hlavy toho moc k vidění nebylo, ale když se Q’Chn vzepjalo, mohlo dosáhnoutvýšky tří metrů. Jejich nohy vypadaly tenké jako tyčky,ale měly spoustu kloubů a byly ohebné. Q’Chn byla něcojako kříženci mezi drakem a kudlankou nábožnou, pokrytápřekrývajícími se pláty duhového pancíře – což byla veskutečnosti jejich kůže. Cítila jsem, že mě zrazují smysly – něco tak nebezpečného jako Q’Chn by rozhodně mělovypadat zle.

Z audioprocesoru na stole se ozval hlas. Skřípavý a špatně zrekonstruovaný, ale bezvýrazný tón překladače si nešlo splést.

…neuděláte, co říkáme. Dejte nám maloočka. Vy nedáte maloočka, my na vás zaútočíme.

Leeová zastavila obraz i zvuk, protože se kolem stoluzačaly ozývat otázky, co to jsou „maloočka“. „Počkejte,“ řekla. „Sama si nejsem jistá, ale odpověď kapitánky Novérady to trochu vyjasní.“ Stiskla několik tlačítek a obrazQ’Chn se změnil na Venner, která stála před plochou šedivou stěnou. Vedle ní byl Achelian s velkou plazmovoupuškou.

Nedám vám ani ždibec informací o výzkumu, ani jedinou ampuli materiálu, ani jediné embryo. To si nemůžete vzít.

Potom znovu Q’Chn. Zaútočíme a vezmeme si to.

Venneřin hlas byl tichý a chladný. Pokud to zkusíte, zničím to jako první. Nemyslete si, já to udělám.

Q’Chn. Nemůžete pryč. Chceme maloočka.

Holoobraz pohasl. Chvíli bylo ticho. „Maloočka“, to musel být genetický výzkum, při kterém Nová rada vzkřísilaQ’Chn. Takže tímhle je Venner držela v šachu.

Kdybychom mohli Venner sebrat ty informace o výzkumu, pomohlo by to Konfederaci v boji proti Q’Chn.Gametová se předtím zmínila o biologických zbraních – kdybychom věděli, jak Nová rada Q’Chn vytvořila, mělibychom šanci zbavit se jich.

Venner mnoho možností neměla. Pokusí se An Seratapřinutit, aby s ní odletěl? Možná tu nechá Q’Chn, aby bojovala proti KonFlotile – diverze. Q’Chn byly ochotné nástroje, a proto z nich Nová rada měla užitek, ale pochybovala jsem, že by doopravdy toužila po hádavých spojencích,kteří by se mohli kdykoli obrátit proti ní.

Proč chtěla Q’Chn ten výzkum? Podle Trillith se chtěla Proměnit jako ostatní K’Cher. I když K’Cher nenáviděla za to, že je odsoudila k vyhynutí. Mohla by ten výzkum využít sama? Spíš by někoho donutila, aby toudělal pro ně.

Pokud si Venner cení své posádky a opravdu chce udržet ten genetický materiál z dosahu Konfederace, budemuset odletět hned. Plochým prostorem, když to nepůjdejinak. V abelarské soustavě přežívalo dost pirátů a ilegálních vykrádačů vraků.

Zvedla jsem hlavu a zjistila, že se na mě všichni dívají.Murdoch na mně pohledem spočinul nejdéle, ale jeho výraz jsem nedokázala rozluštit.

„Ech, promiňte. Propásla jsem něco?“ Rychle jsem sesnažila vzpomenout si, jestli někdo něco neříkal.

„Čekáme na tebe,“ řekla Lorna.

„Q’Chn na stanici mají komunikační implantáty,“ řekla jsem. „Takhle je Venner odvolala z Alfy. Existují nějakéznámky toho, že by se Q’Chn na Pomstychtivé snažila přímo kontaktovat Q’Chn tady?“

Leeová zavrtěla hlavou, až se jí zatřásla tmavá ofina. „Ne. Byla odeslána jenom ta zpráva od Venner.“

„Potom ty implantáty pravděpodobně nemají velký dosah. Takže kdyby chtěla Q’Chn na Pomstychtivé kontaktovat ta tři Q’Chn tady na stanici, musela by jít přes Vennera poslat signál skrz její implantáty. A to znamená, že jsmemožná našli způsob, jak naše tři přátele vlákat do Murdochova překvapení.“

Když se porada rozcházela, Lorna mě gestem zavolalak sobě.

„Podařilo se mi dát do záznamů tvoji žádost o azyl. Nežjsi opustila Pomsty chtivou.“

Přeřadila jsem své myšlenky zpátky na osobní problémy. „Myslela jsem, že potřebuješ můj hlasový otisk.“

„Ano, ten tam můžeme přidat teď.“ Lehce mě štípla doruky. „Vím, že to není úplně korektní. Nekoukej tak šokované. Normálně jsem vzorem poctivosti, abych mohlapomoci v takovýchhle situacích.“

„Děkuj u, Lorno.“

„Potřebuješ nějaké přátele na vyšších místech. Víš, že simě Stone oťukával, jestli by se nedalo nějak zpochybnittvoje zatčení Murdochem?“

Hloupě jsem se na ni podívala. „Co tím myslíš?“

„Chtěl vědět, jestli si myslím, že tě Murdoch mohl zatknout, když byl na dovolené, a navíc uprostřed převelení. Já řekla, že na tom nesejde.“

„Proč plýtvá časem na tohle?“

„Zřejmě tě chce dostat do cely, abys byla připravená navydání KonFlotile.“

Zaúpěla jsem. „Stanici zaplavila Q’Chn a tohle je všechno, na co myslí? Chraňte mě před byrokraty.“

Usmála se a napůl dosedla na nový briefingový stolek. „Brzo možná budeš byrokratické mysli ještě děkovat. Jestli Billův plán vyjde, ZemFlotila tě může přinutit zaplatitškody. Ale byrokratická mysl na to pamatovala a umožnila azylantům odložit platbu.“

„Škody? A sakra. Lorno, škody budou veliké. Murdochplánuje nechat vybuchnout směs paliva se vzduchemv uzavřeném prostoru.“

„To říkal.“

„Ale jestli se zbavíme Q’Chn, potenciálně tím zachráníme životy, a navíc se zbavíme Nové rady, což ušetří škody,které by mohly vzniknout, kdyby tu s nimi KonFlotila bojovala.“

Zavrtěla hlavou. „To je všechno hypotetické. Oni nemůžou zvážit něco, co by se taky nemuselo stát.“

Zaúpěla jsem. „Je placení škod to nejhorší, co mě pravděpodobně čeká?“

„Mohli by na tebe uvalit nějaké omezení pohybu,“ řekla. Sklouzla ze stolu a poplácala mě po rameni. „A potomje tu to starší obvinění ze zneužití majetku stanice a zpronevěry peněz. To neodloží. Ale neboj se, pořád je to lepšínež to, co s tebou chce udělat KonFlotila.“

„Víš to jistě?“

„Dost jistě. KonFlotila tě chce postavit před vojenskýsoud a potom tě beze cti propustit a vydat právnímu systému Konfederace. Jestliže tě shledají vinnou z přechovávání invidijské technologie, strčí tě do rehabilitačního programu.“

„Já měla zůstat v minulosti.“

Lorna naklonila hlavu na stranu. „Ale ne, chybělasnám.“ Zaklesla se do mě, když jsme se vydaly ke dveřím. „Co jsi odletěla, bylo tu hrozně ticho.“

Třicet pět

„Půjdu s vámi až k loukoti.“ Stoneovy kroky a hlas se ozvaly v chodbě za mnou. Lornina záda se vzdalovala opačnýmsměrem; její podpatky zněly na palubě tichou ozvěnou.

„Vy tu nezůstanete?“ zeptala jsem se. „Ostraha vás bude potřebovat, abyste to pomohl koordinovat s administrativními odděleními.“

„Možná nesouhlasím s tím, co si myslíte, že bych měldělat.“ Nevlídný tón neladil s jeho úhledným vzezřením – šedivý oblek měl upravený stejně, jako když jsem ho ráno viděla ve vysílání.

Zdálo se, jako by ráno bylo už hrozně dávno, a já věděla, že vypadám o hodně hůř. Hrubá, recyklovaná látka mojí tmavomodré uniformy KonFlotily byla kolem kolena loktů pomačkaná, a nebýt toho, že jsem měla na tvářiskvrny od otravy chladicím médiem, byla bych asi ještěbledší než on.

„Jak si přejete.“ Šla jsem dál a přitom si probírala, comusím udělat, než budu mluvit s Venner.

Mým úkolem bylo zaměstnat ji, než se Murdoch a ostatní připraví ke koordinovanému útoku na Q’Chn. Doufala jsem, že dokážuVenner přesvědčit, aby odešla a vzala siQ’Chn s sebou. Náš útok proti nim mohl selhat a určitě bypoškodil stanici – přesvědčit ji, aby odešla sama, byla lepší alternativa. Další problém představovala Q’Chn na Pomstychtivé a ve stíhačích. Pokud by se Venner rozhodla vzepřít a zaútočit hned, nemohli bychom s tím nic dělat.

Venner si mohla vzít i Serata, a v tom případě jsem doufala, že ji bude dohánět k šílenství, tak jako mě. Ale někdomusí Serata přimět, aby odpojil Farseera od Jádra. Naše zastaralé bloky začnou brzy selhávat – byly určené k tomu,aby přemohly základní torské systémy, ale ne hybridní invidijsko-torskou identitu – a jocastský opsys začne mít poruchy. Tentokrát nebude stačit žádná jednoduchá reinicializace z Jádra nebo zálohy v prstencích. Pomyslela jsemna potíže, které jsme s nastavením stanice měli, a žaludkem mi začaly přebíhat záchvěvy paniky. Tehdy na začátku, když torská ničemnost zaplavovala stanici poruchamihermetičnosti, úniky atmosféry a jedovatými plyny, tu nebyla žádná populace. Představa, že by se to stalo znovu přijejím současném stavu…

„Nejsem nadšený z toho, že se taková rozhodnutí přijímají bez patřičného oprávnění,“ řekl Stone.

Nadskočila jsem. Pořád tam byl, šel vedle mě.

„Když tu budeme sedět a čekat, nikdy nic neuděláme,“ namítla jsem. „A navíc, kdybyste se pokusil zeptat nějakévyšší autority, vaše bójka s tajnou zprávou se nedostanepřes lodě Q’Chn.“

Tvrdohlavě sevřel ústa. Jeho obličej tak vypadal víc hranatě a paradoxně i víc zranitelně. „Konal jsem pouze svoupovinnost, tak, jak jsem ji vnímal. Stejně jako vy.“

„Má první povinnost byla vždycky vůči stanici.“

„Možná že kdybyste víc přemýšlela o vyšší politice, nebyla by teď stanice v takové kaši.“

„Teď na tom nezáleží,“ odsekla jsem. „Zapomeňte na to,dokud se nezbavíme Q’Chn, šlo by to?“

Jenže jeho slova mi nepříjemně zněla v hlavě a zakrývala obavy z přítomnosti. Řekla jsem, že má první povinnostje vůči stanici, ale proč jsem se tedy ponořila do projektu Kalypsó II natolik, že jsem ignorovala své přátele a lhala svýmkolegům? Proč jsem okamžitě nevydala Farseera KonFlotile? Potom by na Jocastu nepřišel An Serat ani Q’Chn.

Můj problém nebylo to, že bych měla víc přemýšleto vyšší politice – naopak: spíš méně.

Stone si narovnal límeček svého obleku. „Opravdu simyslíte, že Murdoch dokáže zničit tři z těch tvorů, kteříovládli křižník KonFlotily? Co když se mu to nepodařía oni se přijdou pomstít nám ostatním?“

„No, aspoň to zkusíme, ne?“ Jeho obočí se nadzvedlo.

Podrbala jsem se na krku. „Ale vážně, on to zkusí jentehdy, když bude mít slušnou šanci na úspěch. Znám Murdocha – nikoho nevystaví nebezpečí, jen aby něco dokázal. A já doufám, že ten plán ani nebudeme muset zkoušet. Kapitánka Venner by si měla uvědomit, že její nejlepšíšance je odletět hned teď.“

Prošli jsme kolem davu lidí, kteří se bavili u automatuna svačiny. To byla řada polic a přihrádek ve stěně chodby, kde jste mohli získat omezený sortiment jídel a nápojů. Z šálků polévky stoupala vábivá vůně. Najednou se mizatočila hlava, jaký jsem měla hlad. ZemFlotilové bleděmodré stěny byly příliš světlé a já jsem měla pocit, jako bymoje hlava nesouvisela se zbytkem těla.

„Půjčte mi svoji přídělovou kartičku, ano?“ Zastavilajsem se a natáhla ruku ke Stoneovi.

„Cože?“

Jedna žena se otočila. „Komandérka Halleyová? Je hezké vás tu zase vidět.“

Soustředila jsem se na ni. Člověk, uniforma ZemFlotily, u krku rozhalená, kudrnaté vlasy stažené z velkého,kulatého čela.

„Praporčice Zubaideh,“ vzpomněla jsem si.

Usmála se. Ostatní tři příslušníci ZemFlotily usrkávalipití a zdvořile nás sledovali.

„Můžu vám něco přinést?“ zeptala se Zubaideh.

Podívala jsem se na Stonea; měl prkenný výraz nesouhlasu. „Dala bych si trochu polévky kdyby vám to nevadilo.“

„Nějakou konkrétní příchuť?“

„Co máte vy.“

Vyťukala kombinaci, její dlouhé prsty přebíhaly povstupní destičce příliš rychle, než abych viděla, co to bylo. „Ve zprávách říkali, že jste se vrátila. Ale potom jsme slyšeli, že vás prý odvedli na Pomsty chtivou.“

„O jakých zprávách to mluvíte?“

Podala mi šálek horké tekutiny. „O zprávách Hlasu. Všakvíte, bývala to stanice Dana Floridy.“

„Děkuji.“

„Jste zpátky natrvalo?“ řekl jeden z ostatních, mladík,který kolem sebe šířil atmosféru ticha. Vhodil svůj prázdný kelímek do recyklačního otvoru.

„Komandérka Halleyová tu je dočasně,“ řekl Stone. Neupřímně se na praporčíky usmál. „Je na cestě zpátky na Zemi.“

„Aha,“ řekl mladík.

Zubaideh se zadívala ze Stonea na mě. „Hádám, že máme štěstí, že tu jste. Chci říct, minule jsme Q’Chn porazili, tak to dokážeme znovu. Pojďte, lidi. Zpátky ke konzolám. Ráda jsem vás zase viděla, komandérko.“

„Já vás taky, praporčice.“ Kývla jsem na ostatní; vydalise chodbou, kterou jsme přišli.

Hladově jsem hltala polévku a spálila si jazyk. Chutnala však dobře. Nebyla jsem si úplně jistá jak, zhruba jakoněco-s-kukuřicí. Byly tam křupavé kousky – ale asi nic takobyčejného jako houstička. Zase jsem začala mít pocit, žepaluba pod mýma nohama je pevná.

„Minule jste porazili jedno Q’Chn,“ řekl obviňujícím tónem Stone. „Jenom jedno. A to pouze díky štěstí, četl jsemzprávu. Nalákali jste ho do přechodové komory. Ale kdyby nešlo za vámi, mohlo zabít další lidi v prstencích a vybyste ho nemohli nijak zastavit. Teď tu máme tři a venkujsou jich ještě tucty.“

„Vy jste mě nazval ‚komandérkou‘,“ řekla jsem. „Ne bývalou komandérkou‘.“

„Přeřekl jsem se. Stejně by mě neposlouchali. Myslí si,že je z téhle kaše dostanete vy.“

Jako jsem já čekala, že Marlena Alvarezová bude pro lidi v minulosti stejnou vůdkyní jako tady pro mě. Ale onanebyla. A praporčíci ZemFlotily si neuvědomovali pravduo mně – že jsem byla ještě méně vůdkyní než Alvarezováa že ani ona nebyla taková vůdkyně, jak jsem si myslela.

„Z kaše, do které jste nás vy dostala,“ trval na svémStone.

Vzpomněla jsem si na prvomájový průvod, jak jsem siříkala „kdyby tu byla Marlena, dala by je dohromady“.Možná dala, možná nedala. Ale jedna věc byla jistá: kdyby v ni nikdo nevěřil, nebylo by žádné ZeměJižní hnutía dneska bychom o ní ani nevěděli.

„Já vaši práci nechci, Ruperte,“ řekla jsem. „Vedení sehrozně přeceňuje. Vůdce je prostě někdo, kdo jde první.Důležití jsou ti, kdo ho následují.“

„Taky že moji práci nedostanete,“ zavrčel. Ale zdálo se,že se trochu uvolnil.

Strčila jsem prázdný šálek k ostatním na recyklační polici a utřela si ústa hřbetem ruky. „Musím jít nahoru doStředu. Jestli mi chcete říct něco důležitého, udělejte tohned.“

Zvedl oči od ruky, kterou jsem si utírala do kalhot. Vyzařovalo z něj znechucení – tím mi připomněl Henoita.Musela jsem se usmát – těžko si představit dvě rozdílnější bytosti. „Ne, to není důležité.“

„Dobrá, uvidíme se později.“

Když jsem zahýbala do jiné chodby, ohlédla jsem se. Bylpryč. Neměla jsem dost energie, abych přemýšlela, co tímmyslel. Implantát už zase bolel.

Možná že torské elementy ve Farseeru pokládaly Serata a mě za určitý druh cizí technologie – koneckonců, jsmebiologické stroje. To by mohlo vysvětlovat, proč pro měbylo používání Farseera čím dál tím nepříjemnější.

Proč se mu tedy nepodařilo ovládnout mě? Umím sipředstavit, že Serat by se nějak ochránil, ale člověk by mělbýt pro torskou loď snadnou kořistí, zejména kdyby jípomáhaly invidijské prvky – Invidi přece měli velké zkušenosti s biologickým inženýrstvím. Ledaže… by mě doopravdy chránil seouraský implantát.

Hlasitě jsem se tomu zasmála a nějaký technik v overalu a s bedýnkou nářadí, který mě zrovna míjel, se na měpodíval.

Seouras v šedé lodi Tor vzdorovali dlouho, ještě předtím, než ta loď přiletěla zablokovat Jocastu. Zoufale se snažili dostat ven a kontaktovat nás. Nakonec, po jednostranné bitvě poblíž stanice, vletěla šedá loď do abelarského slunce. Oficiální zpráva tvrdila, že její navigačnísystém byl v bitvě poškozen, ale já měla vždycky podezření, že těch několik zbylých Seouras se postaralo, tím jediným možným způsobem, že loď neunikne.

Jestliže mě můj implantát chrání před torskými prvkyve Farseeru, možná mi konečně vynahrazuje všechno totrápení, které způsobil.

Když jsem došla ke dveřím zdviže, zavolala jsem přímoulinkou dok, kde kotvila Svoboda. Když jsem tak stála předovládacím panelem u loukotě, vzpomněla jsem si, jak jsemna zdviž čekala minule. Když byla v Alfě mrtvá konstáblCaselliová. Chápala jsem Murdochovo zoufalství a snahupostarat se o to, aby už Q’Chn nemohla znovu zabíjet.

„Halleyové kapitánce Venner. Jedu zdviží z Alfy a potom lezcem ze sekce jedna. Zajistěte volnou cestu.“

Kapitánka má práci. Nemůže vás přijmout. Šišlání v šeptavém hlase prozrazovalo, že patří Achelianovi – pravděpodobně tomu, který stál vedle Venner, když pronášela svouvzdornou zprávu Q’Chn.

„Mě musí přijmout. Mám informace, které potřebuje.“ Doufala jsem, že můj konfederační standard zní dost naléhavě.

Achelian se odmlčel. V pozadí jsem slyšela hlasitou změťhlasů. Můžete vstoupit, řekl nakonec. Kysele.

Zdviž stoupala a já ztratila váhu. Přetočila jsem se, abychměla nohy tam, kde bude po příjezdu do Středu podlaha,a přitiskla jsem nos na okno, jestli neuvidím nějakou zvláštní aktivitu u skladišť v dolním Středu, kde teď Murdoch připravoval svoji past. Skladiště jsem neviděla, protože bylo nadruhé straně Středu, a jediné, co se v oblasti doků pohybovalo, bylo pár čisticích droidů, kteří pomalu lezli po povrchu horních úrovní. Svoboda byla nehybná – přichycenák přechodovým komorám, daleko „vepředu“ nebo „nahoře“– to podle toho, kde ve zdviži jste zrovna byli.

Ale dole u prstenců bylo vidět pohybu dost. Každá čisticí loď, kterou jsme měli, každý malý vytěžovací robot,všechno se v neuspořádaných řadách rozestavilo meziprstencem Alfa a Středem. Bledý povrch prstence vypadalskvrnitý, jako by na něm náhle vyrostla neobyčejně životaschopná plíseň. Několik malých, kulatých robolodí hlídkovalo podél loukotě nejblíž k Sigmě 41. Rozhodí mezi sebe „síť“ z laserových paprsků a zachytí do ní malé částečky,které by mohly narazit do stanice a způsobit škody.

Jestliže měla Venner čas se podívat, a o tom jsem pochybovala, snad si bude myslet, že je to rutinní údržba. Pokud ne,Veatch a Stone určitě přijdou s nějakou rozumnou výmluvou.

Strop zdviže se změnil ve stěnu a potom v podlahu. Gravitační pole bylo zapnuté. Jestlipak bude u dveří stráž?

Dveře se otevřely a já stála tváří v tvář Q’Chn.

Nakouklo dovnitř a přitom dveře úplně vyplnilo. Uskočila jsem dozadu, až jsem zády narazila do okna. V téhlerakvi s průzračnými stěnami není kam jít… Jasně se mi vybavilo, jak Q’Chn líně mává svými břitvovitými předloktími a kuchá jimi lidi, jako jsem já. Vybavily se mi palubykluzké červenou krví.

Někdo za Q’Chn vykřikl. Zmizelo a místo něj se objevilchlupatý Achelian s dlouhými končetinami. „Rychle,“ řekl. „Nemáme celou noc.“

Poklesla jsem v kolenou a posadila se na podlahu zdviže.Moc staré… moje srdce už je na tyhlety věci moc staré.

Achelian nazlobeně zabubnoval drápy na dveře. „Takpojď, KonFlotilo. Chceš vidět kapitánku?“

Za ním se ozvalo jakési šustění a škrábání a potom tiché břinknutí, jako když čepel narazí na kov. Jako by si toŘezniko brousilo čepele na stěnách mé stanice. Ale zůstalo vedle zdviže, shrbené jako chrlič v duhových barvách.Nebo anděl.

Zvedla jsem se a odpotácela se za Achelianem, úlevoucelá pryč. Když jsme zahnuli za roh, musela jsem potlačittouhu někde se schoulit v koutku a rozbrečet se. Přestaňs tím, jsi přece naživu. A ještě štěstí, že sis po té poradě došla na záchod, co?

Murdoch se bude muset ujistit, že všechna tři Q’Chnvstoupí do jeho pasti najednou. Doufala jsem, že započítal čas potřebný k tomu, aby prošla úrovněmi Středu.

Když jsme se dostali k přechodové komoře, Achelianodešel pro Venner; mě mezitím sledoval ozbrojený strážce. Vyhýbala jsem se jeho pohledu. Myslet bylo tak namáhavé. Byla jsem unavená, třásla jsem se a ten zatracenýimplantát svědil. Taky mě bolela hlava – buď z Farseera,nebo proto, že jsem si naposled pořádně odpočinula předsto lety a v tuhle chvíli jsem se vážně cítila tak asi na sto.

Venner vyšla z přechodové komory a mávnutím poslala strážného zpět do lodi. Na tuhle lidskou ženu pomoc nepotřebuji, říkalo to gesto.

„Připravujete se k odletu?“ zeptala jsem se.

Navenek byla dokonale klidná, ale něco nebylo v pořádku. Místo obvyklé záplavy příjemných pocitů z feromonů jsem se cítila, jako bych stála pod studenou sprchou.Ježily se mi chloupky na pažích a na zátylku.

Podvědomě jsem ustoupila od toho napětí dál a zkusila to ještě jednou. „Dochází nám čas, kapitánko. KonFlotila může proletět tím hyperbodem každou minutou.“

„KonFlotila je zbabělá,“ řekla Venner, ale žádný žárv tom nebyl. „V tuhle chvíli její admirálové tahají slámkyo to, kdo zemře, aby ti ostatní mohli bezpečně proletět.“

„Tomu věříte?“

Nazlobeně škubla ramenem. „To říkám své posádce. Alejejisté, že posádky prvních lodí, které tím bodem proletí, zemřou. A na ty další čeká Pomstychtivá. Pokud se Konfederacenerozhodne znovu vás předhodit vlkům,“ dodala prohnaně.

Pomyslela jsem na Barika a na jeho touhu vyrvat AnSeratovi Farseera.„Tentokrát ne. Minule čekali na to, cochtěli. Tentokrát už to tu je.“

„Ten Invidi. Chtějí jeho, že ano?“

„Myslíte?“ Snažila jsem se nemluvit moc dychtivě. Jestli si Venner myslela, že An Serat má pro Konfederaci cenu,zvyšovalo to šanci, že ho vezme s sebou. Nechtěla jsem, abyse Farseer dostal Nové radě do spárů; nechtěla jsem, aby mohla Nová rada vytvářet hyperbody mimo síť. Na druhé straně, při tom, jak se Farseer měnil, nebylo jisté, jestli by jehopoužívání nebylo nebezpečné i pro samotného An Serata.

„Šla jsem za ním,“ začala. „Řekla jsem mu, že musímeodletět do jedné pětiny hodiny.“

Jedna pětina centrálové hodiny, to bylo skoro třicet našich minut. Možná bychom ji pořád mohli dostat ze stanice i s Q’Chn a nemuseli bychom vyhazovat do povětří toskladiště.

„Řekla jsem mu, že je naší povinností zajistit, aby bylaPomstychtivá dopravena k našim kolegům,“ pokračovala. „Bude to užitečný přírůstek do naší flotily.“

„Henoit mi řekl, že vaše skupina preferuje mírumilovné protesty a politický tlak. Ne diplomacii válečných lodí.“

„Válečná loď přijde vhod, když selže diplomacie.“

A Murdoch se zrovna snaží, aby byla připravená naševálečná loď, pomyslela jsem si. Jak ovlivnila Venneřinorozhodnutí hrozba Q’Chn z Pomsty chtivé? Svoboda byla modifikovaná nákladní loď; Pomstychtivé by neutekla a nemohla ani doufat, že by měla převahu v boji. Možná Venner chtěla pokračovat ve svém blufu, že zničí genetickýmateriál Q’Chn, dokud nebude tak blízko hyperbodu, abyji mohl Serat provést skrz.

„Proč prostě nedonutíte Serata jít s vámi?“ zeptala jsemse. Neměla jsem se za to nijak zvlášť ráda. „Odtáhněte hodo své lodi a odleťte.“

„Může odmítnout skočit,“ řekla.

„Když to udělá, riskuje smrt, až na vás KonFlotila zaútočí.“

Frustrovaně si odfrkla. „Já nechápu, proč tu zůstává.Teď je jeho loď spojená s touto stanicí.“

S naším Jádrem; a zakusuje se do opsysu. Netrpělivějsem se podrbala na implantátu. „Henoit nikomu ze Čtyřky nevěřil. Proč máte vy tak přátelské vztahy se Seratem?“

Než odpověděla, ohlédla se zpátky k přechodové komoře. Čekala snad na nějaký signál?

„Jak jsem řekla, ten Invidi je nekonzistentní. Když seHenoit,“ tentokrát jeho jméno vyslovila stejně jako já, alenepříliš jistě, „zabýval našimi náborovými aktivitami, zdálo se, že nám Invidi Serat nechce doopravdy pomoci. Henoitova smrt to dokázala. Serat neudělal nic, aby nám pomohl. Dokonce předstíral usmíření s ostatními Invidi.“

Jistě, na konci seouraské blokády, když na Jocastu konečně dorazila KonFlotila, se An Serat choval k An Barikovi dost přátelsky.

„Ale nedávno,“pokračovala Venner, „nás Serat znovukontaktoval a řekl, že je načase rozšířit naše aktivity. Řekl,že Rada Konfederace nemá řád, že Konfederace změkla. Navrhl útok na hranici a nabídl se, že nás tam dopraví.“

Serat je znovu zradil, aby získal Farseera.

„Začínám chápat, proč Henoit Čtyřce nevěřil,“ řekla.V hlase neměla žádnou hořkost, ale cosi v jejím pachu sezměnilo.

„Znala jste Henoita dobře?“

Upřela pohled na nějaký bod poblíž mého čela. „Byl naší spojkou s těmi, kdo dosud nevyznávali naši věc. Znalajsem ho dobře. V naší flotile není mnoho H’digh, i když naRhuarl jich pro nás pracuje mnoho.“

„Mluvil někdy o mně?“ Jakmile jsem tu otázku vyslovila, okamžitě jsem toho litovala. Taková sentimentální…

„Choval se jako plně spojený dospělý,“ řekla. „Což znamená, že nepřijal žádné nižší vztahy, když byl oddělen odsvé partnerky.“ Na chvíli se na mě zadívala přímo. „A jámyslím, že vy si nepřejete, abych vám řekla, jak vaše pouto úplně přerušit, viďte.“ Nebyla to otázka.

„Já…“ Teď mě zaskočila. Chtěla jsem se Henoitovy nepředvídatelné přítomnosti zbavit. Ale co kdyby měli H’dighpravdu a jeho „duše“ by pak musela bloudit s věčnou ztrátou? To jsem si taky nechtěla vzít na svědomí.

„Na tom teď nezáleží. Venner, řekl Serat, jestli odpojíloď a odletí s vámi?“

„Byl vylekaný, skoro jako by na nás zapomněl. Řeklajsem mu, že pošleme remorkér, který odtáhne jeho loď donákladového prostoru mojí lodi. Takže může odletět s námi.“ Znovu se ohlédla k přechodové komoře a přistoupila ke mně o krok blíž. Moc blízko. Paluba se mi zahoupala pod nohama a já musela mrkat, abych se dokázalasoustředit na její úzkou, intenzivní tvář. Feromony přebíjely můj inhibitor.

„Potřebuji, abyste mi řekla, co je na té jeho lodi tak důležitého,“ řekla Venner. „Jako by mu zatemnila mysl. Pročse nebojí, že ho tu chytí KonFlotila?“

Ustoupila jsem. „To vám říct nemůžu. Ale jako přátelskou službu vám můžu prozradit, že když dovolíte, aby Serat tu svou loď připojil k vaší nákladní, pravděpodobněovládne vaše systémy, tak jako se teď snaží ovládnout tynaše. Prostě seberte toho Invidi, seberte Q’Chn a odleťte.“

„O to se snažím už od chvíle, co jsme přiletěli. Počkejte.“ Otočila se, došla k přechodové komoře a zmizela uvnitř.

Čekala jsem. Utírala jsem si zpocené ruce a přemýšlela,co se děje v Jádře, co se děje v Sigmě 41. Venner se pokusí kontaktovat tři Q’Chn, která byla na stanici. A pokudnaše plány fungují, tak se jí to nepodaří. Požádala jsemLeeovou a komunikační techniky v Bublině, aby Venneřin signál Q’Chn zablokovali, jak to jen půjde. Také jsemje požádala, aby na stejné frekvenci a za použití stejnéhokódu, jaký používala Q’Chn na Pomstychtivé ke kontaktování Venneřiny lodi, poslali těm třem Q’Chn zprávu,že mají počkat v Sigmě 41 na raketoplán z Pomstychtivé,který je odveze za ostatními.

Uplynula minuta. Dvě. Tři. Přecházela jsem, okusovalasi nehty a přemýšlela, jestli bych raději neměla odejít. Cokdyž Leeová neuspěla a Venner zrovna volala nahoruQ’Chn, aby mi dala lekci? Mohla by říct Q’Chn na Pomstychtivé, že jsem sebrala výzkumný materiál, aby ji nestíhala a neútočila na ni. Doufala jsem, že jí neuvěří – teďuž přece musela pochopit, že jim Venner lhala, když říkala, že na stanici nejsou žádní příslušníci Čtyřky. Doufalajsem, že jí to budou mít za zlé, tak jako ta dvě Q’Chn v Alfě potrestala ostrahu za to, že jim kvůli ní unikla jejichk’cherská kořist.

Dveře přechodové komory se otevřely a objevila se Venner. Držela se zpříma.

„Odletíme a Invidi může s námi, bude-li si to přát,“ řekla pomalu. Zvažovala každé slovo. „Hyperbod je příliš nebezpečný. Schováme se v plochém prostoru; už jsme todělali.“

„Co Pomstychtivá?“

„Myslím, že nás budou následovat. Potřebují nás, a myje.“ Její sebevědomí zůstalo nedotčené. „Opravdu vás nemůžeme přesvědčit, abyste se k nám přidala?“ Její tvář byla bezvýrazná, ale její oči jako by hořely temně jantarovou barvou, když se užuž téměř podívala do mých, alev poslední chvíli ucukla. „Vytvořte s námi alianci. Neutralita této soustavy může být založená na síle.“

„Ta vaše síla moji stanici leda tak ohrožuje,“ řekla jsem. „Vezměte si svoje Q’Chn a svůj terorismus a běžte pryč.Jestli budete někdy chtít diskutovat o politice, přijďte beznich.“

„Tak tedy zatím.“ Znovu se otočila a vstoupila do přechodové komory.

Počkala jsem, dokud se nezavřely dveře, a potom jsem serozběhla chodbou. Venner jsem nevěřila. Řekla mi přesněto, co jsem chtěla slyšet. Na jejím místě bych si připravovala nákladní loď na útěk plochým prostorem, připravovalabych se na to, že s sebou vezmu An Serata násilím, bude-lito nutné, a snažila bych se za tím účelem kontaktovat Q’Chnna stanici. A taky bych se ujistila, že Farseer zůstane připojený k našemu opsysu, abychom měli co dělat.

Kéž by mi tohle bylo nevyklouzlo!

Chtěla jsem Murdocha varovat, že se Venner pokusíznovu navázat kontakt s Q’Chn na stanici, ale nestálo toza to riziko, že Venner vysleduje naši komunikaci a zjistí,co je zač ta past. Murdoch věděl, že se o to pokusí, a mělpřipravené lidi, kteří měli zabránit posádce z Nové radydostat se ke Q’Chn v Sigmě 41.

Bez vlády nad Q’Chn na Pomstychtivé a tady byla Venner v mnohem slabší pozici. Nemohla nás terorizovat a nemohla donutit Serata, aby odletěl.

Rozběhla jsem se k úrovni Tři na druhé straně Středu.Musíme přesvědčit An Serata, aby Farseera odpojil od Jocasty. Jinak se opsys začne měnit v torské matrice. Jedna moje část chtěla nechat Venner, aby vzala Q’Chn a odtáhla Serata pryč. Mohla bych požádat Murdocha, aby tenplán na zabití Q’Chn odvolal. Ale Venner jsem věřit nemohla a dovolit Q’Chn volný pohyb znamenalo pro zbytek stanice příliš velkou hrozbu.

Uvažovala bych o tom jedině v případě, že nedokážupřesvědčit Serata, aby odletěl. Do výbuchu Sigmy 41 zbývalo méně než třicet minut – za tu dobu budu muset promluvit se Seratem a zmizet ze Středu. Teoreticky by mělvýbuch zasáhnout jen úrovně přímo nad a pod skladištěm,ale neměla jsem chuť zjišťovat to osobně.

Signál možná nezabral. Možná že se Q’Chn vrací, abyse přidala k Venner. A já uvíznu mezi nimi.

Při pomyšlení, že za další zatáčkou můžou být Q’Chn, jsemtrochu zpomalila. Lapala jsem po dechu a sípala, proklínalato, jak mi v hrudi bušilo srdce. Přešla jsem kolem vstupu dolezce a sklouzla stranou do úzkého tunelu pro údržbu, kterýbyl rovnoběžný s jeho dráhou. Bylo to rychlejší než čekat, ažlezec přijede. A Q’Chn by se do tunelu nevešlo. Napůl jsemproběhla, napůl se proplazila skrz, dokud jsem se nedostalak jasnému světlu a vyšším stropům hlavní chodby. Vykoukla jsem ven. Nikdo v dohledu, ani na dvou, ani na čtyřechnohách, takže jsem se zhluboka nadechla a vyšla ven.

Zapípal mi komlink a já vyskočila asi tak půl metru dovzduchu.

„Co je?“ zasyčela jsem a připlácla se zády ke stěně, abychviděla na oba konce chodby.

Komandérko, velký problém. Hlas Gametové. Zvuky v pozadí mi prozradily, že je v Bublině. Ve vaší oblasti se objeviloněco, co pohlcuje ohromné množství energie. Je těžké říct cokoliurčitého, protože blok Jádra ovlivňuje senzory, ale myslím, že jeto ta invidijská loď. Motory jsou aktivní. Nevím, co ten Invidi dělá, ale ovlivňuje to systémy na celé stanici. Kompenzujeme, jakjen to jde, ale vypadává jich pořád víc a víc.

„Zřejmě využívá její energii k tomu, aby překonal bloky.“ Zuřivě jsem probírala možnosti.

Chcete tam poslat oddíl ostrahy? To byla Leeová.

„Ano, pošlete nahoru četu. Všechny, které můžete postrádat, a ať mají pancíře proti plazmovým zbraním.“ Aťuž po mně Serat hodil cokoli, normální plazmová zbraň tonebyla, ale protiplazmové pancíře byly nejlepší ochrana,kterou měli naši lidé k dispozici.

„Já s ním mezitím zkusím promluvit. Děje se něco naPomstychtivé?“

Polohu nezměnila, ale několik menších lodí opustilo své pozice a přidalo se k ní. Hyperbod je ovšem pořád krytý. A Svobodaprávě spouští motory.

Venner to s tím odletem myslela vážně. Otázka byla,jestli An Serat poletí s ní.

Oddíl ostrahy je už na cestě. Bublina konec, řekla Leeová.

V půlce chodby byl hangár, kde jsem nechala Farseera.Dveře tiše vibrovaly, a když jsem k nim přitiskla ucho, slyšela jsem nevyrovnané hučení.

Ovládání dveří se zaseklo. Na druhý pokus se vnějšídveře otevřely. An Serat se je ani neobtěžoval zamknout.Vnitřní dveře přechodové komory se však otevřít odmítaly, protože v doku uvnitř začalo odpočítávání a rozpoznávací funkce komory věděly, že na sobě nemám skafandr.

Možná odlétal. Ale Gametová znala rozdíl mezi tím,když se loď připravuje k odletu, a tím, když jenom spouští motory. Zato dok ten rozdíl asi neznal.

Proklela jsem efektivitu rozhraní – během blokády, kdyžjsme zrovna tyhle funkce potřebovali, nefungovaly nikdy – a otevřela nouzovou skříňku v podlaze. Vytáhla jsemprvní skafandr, který se mi namanul, narazila si na hlavuhelmu, dvakrát se zhluboka nadechla, abych se ujistila, žedodávka vzduchu je v pořádku, a otevřela vnitřní dveře.

Farseer ležel nakloněný na boku, připravený na to, abyho dok „vykopl“ ven, až se otevřou dveře do vesmíru. Tyale, jak jsem předpokládala, nejevily žádné známky, že byto chtěly udělat. Všechna bezpečnostní světla kolem okrajů blikala zeleně. Prostor naplňovalo vrčení motorů; soupeřilo s řevem filtrů, které se snažily udržet v hangáru dýchatelnou atmosféru.

Málem jsem Farseera nepoznala. Zaoblené křivky invidijské lodě se změnily v rovné plochy s ostrými hranami.Místo zaobleného kosočtverce tu byl kosočtverec rovný,jako vyřezaný. V jasném světle reflektorů bylo vidět, že sezměnila i jeho barva. Teď byla jednotvárně šedivá – stejnábarva, jakou měly lodě, které držely šest měsíců Jocastua Seouras jako vězně. Torská šedivá.

Nejistě jsem polkla a připnula své bezpečnostní lankoke dveřím přechodové komory pro případ, že by vnějšídveře selhaly a nečekaně se otevřely. Ten zatracený skafandr byl moc velký, a když jsem šla, plandal mi v kolenou. Měla jsem pocit, že byl dělaný na někoho v Murdochově velikosti.

V hangáru nebylo po An Seratovi ani stopy. Asi budev lodi. Doufala jsem, že ostraha brzy dorazí a že bude mítskafandry.

Farseerův trup byl na omak jiný. Položila jsem na něj ruku v rukavici v naději, že najdu drobné cestičky, které tambyly předtím. Ale místo propletených šnečích stop jsemnašla rovné hřebeny, které se protínaly v různých úhlecha zarývaly se hluboko do trupu. A ty myšlenky… odskočila jsem a zatřepala hlavou, abych si ji pročistila. Myšlenky, které jsem z Farseera cítila, měly ostří. Spojení bušilodo cestiček mé mysli jako vibrace do bolavých zubů. Skoro jsem slyšela hlas, jako jsem ho slyšela u Seouras. Implantát v mém krku začal svědit a tepat.

„Otevřete!“ vykřikla jsem. „An Serate, musíme si promluvit!“ Potom jsem položila ruku na hřebeny a myslela na otevření. Možná si Farseer pořád ještě pamatoval, jak fungoval minule. Serat sváděl to, jak snadno jsem se dostala dovnitř, natorské prvky, takže by mě Farseer mohl pořád ještě vpustit.

Vysoko na trupu se objevil malý čtvercový otvor. Postavila jsem se vedle něj a zavolala dovnitř na Serata. Žádná odpověď. Hluk motorů stoupl o jednu nebo dvě úrovně. Teď už jsem neslyšela ani vlastní křik. Ustoupila jsema podívala se na indikátor přechodové komory. Po ostraze ani stopy.

Ale co. Odepnula jsem bezpečnostní lanko a vyšplhalado Farseera.

Třicet šest

Farseer se změnil i uvnitř. V kabině byly tytéž prvky, aleteď je ozařovalo ostré modrobílé světlo, jaké už jsem viděla – na šedých lodích. Konzoly pořád plynule přecházely do stěn, ale materiál kabiny pod mýma nohama byl teďkluzký a na dotek se vůbec nepoddával.

An Serat stál přímo uprostřed kabiny. Byl tak velký, žejsem přes něj neviděla na druhou stranu.

Zamžourala jsem v ostrém světle a podívala se za sebe – čtvercový otvor se zavřel. Než jsem si sundala helmu,zkontrolovala jsem atmosférický indikátor. Už jsem Farseeru nevěřila.

„Odlétáte?“ zeptala jsem se. Chovala jsem bláhovou naději, že se to vyplní, když to řeknu.

Serat zaškubal chapadly a jeho skafandr se zachvěl. Jinak se nestalo nic.

„Prosím, odleťte odsud,“ řekla jsem. „Váš experimentzabíjí moji stanici a ohrožuje všechny, kdo na ní jsou. Aťuž máte jakýkoli důvod, za tohle to nestojí.“

„Nic nechápete.“ Slova zaskřípala z jeho reproduktoru,stejně nepodobná jeho obvyklému uhlazenému hlasu, jako byl nový Farseer nepodobný tomu starému.

Horký příval vzteku mě samotnou překvapil.

„Já vím, že ne!“ zakřičela jsem na něj. „Ale na tom vůbec nezáleží. Tohle zas nechápete vy.“

„Pochopení je vším.“ Celé jeho tělo sebou zaškubaloa chapadla potažená stříbřitým materiálem se svinovalaa rozvinovala.

„Ale není, pro nás ne. Napřed musíme mít místo, kam sekaždou noc vracíme a kde můžeme v klidu spát. Potřebujeme, abychom se mohli probudit a těšit se na to, že prožijemev bezpečí zbytek dne. Teprve pak můžeme myslet na vědění.“

Neodpověděl.

Dýchala jsem rychle a zhluboka, jako bych běžela maratón. „Neohrožujte tu naši bezpečnost. Prosím, odejděte. Buďs Novou radou, nebo se vzdejte An Barikovi, až dorazí.“

Jeho překladač měl divný zvuk, jakoby překrytý kovovým brnkáním. „Barik nechápe.“

„Vypněte svou loď a dostaňte ji ze stanice,“ řekla jsem. „Vysáváte naše energetické rezervy.“ Během řeči jsem zaplula k tomu, co bývalo hlavní konzolou. Rychlý pohledmi prozradil, že ovládání je na stejném místě, ale zdálo se,že ho je víc. Natáhla jsem ruku a rychle ji zase stáhla. Vidět nebylo nic, ale v prstech mě zabrnělo.

„Podívejte se teď na tuhle loď. Je víc torská než invidijská. Co vám udělala?“ Mohla jsem zkusit hádat – brala Serata jako součást lodi, biologický stroj, který bylo třebaovládnout, jako šedá loď ovládla Seouras. Nebo se o to pokusila. Dotkla jsem se rukou svého implantátu, ale tentokrát to bylo ochranné gesto.

„Jsem jako vždycky.“ Seratův nový hlas mi lezl na nervy, stejně jako mě trápily nové myšlenky Farseera.

„Copak to nevidíte? Když jste dovolil torské technologii, aby získala zpátky svou sílu, dovolil jste jí, aby ovládla i vás. Měníte se v to, co se snažíte překonat.“

„Ne překonat. Já přijímám vědění ze všech zdrojů. Všeje moc.“ Jeho hlas nabral vychytralý tón, který jsem ještěnikdy u žádného Invidi neslyšela. Ježily se mi z něj chlupy vzadu na krku. Jako by Serat byl jen loutkou, skrz kterou mluví jiná síla.

„Já jsem nejpřednější mezi Invidi. Víte o naší válces K’Cher.“ Nečekal na mé potvrzení. „V té cestě jsme znali také Tor. Jak myslíte,“ teď už se jeho hlas víc blížil konverzačnímu tónu, „že jsme porazili Q’Chn?“

Stála jsem velice tiše. Nepravidelné předení motorů Farseera se ztrácelo v bušení mého srdce.

„Zajímá vás to?“ Serat skoro nedbale mávnul chapadly. „Invidi jsou jediní, kdo porazili Q’Chn. Ne všichni Invidi.Já, Serat, jsem porazil Q’Chn pro ostatní Invidi, protožejá, Serat, rozumím Tor.“

Vždycky jsme přemýšleli, jak Invidi přemohli Q’Chn.Jestliže Serat říkal pravdu a použil proti nim torskou technologii, mohl by být Farseer v našem současném boji proti Q’Chn cenná zbraň. Pokud bychom ho dokázali ovládat.

„Žádáte mě, abych odešel,“ řekl. „Jak porazíte svého nepřítele?“

„Nějak to zvládneme.“ Přitom jsem se nenápadně natáhla ke konzole. Někdo tuhle loď musí vypnout.

An Serat máchl jedním chapadlem a celá jeho postavave skafandru se rozzářila. Ve vzduchu mezi námi zapraskaly zářivé jiskry.

Je to tady. V marné snaze reagovat jsem se skrčila.

Seratovo chapadlo udeřilo vedle mě a já sebou zaškubala, když povrchem konzoly projel slabý výboj. Ale proti jeho útoku v Jádru to nebylo nic.

Serat stál a kýval se. Jeho natažené chapadlo, opřenéo konzolu, pomalu ztratilo napětí a sesulo se. Jeho skafandr měl nevýraznou, blednoucí patinu; něco takovéhojsem ještě neviděla. Připomnělo mi to, co se stalo s některými Seouras v šedých lodích – s Murdochem jsme našlijejich těla, ze kterých cosi vysálo veškerý život a zanechalo jenom fosilizované slupky.

Zhrožené jsem vyrazila dopředu, ale zastavila jsem sedřív, než se moje natažená ruka mohla dotknout Seratova šednoucího skafandru. Nemohla jsem ho tu takhle nechat. Ale než se ho pokusím „odpojit“ od Farseera, musímvypnout motory a znovu inicializovat ovládání doku. Odpojit se od Jádra Jocasty…

„Dostanu vás ven, jen chvilku počkejte.“ Otočila jsemse ke konzole. Stejně tak snadno jsem mohla být v té pasti chycená já. Serat by se mě z toho v tom případě asi dostat nesnažil, ale na tom nezáleželo.

Odpojit motory, reinicializovat ovládání doku. Odpojitse od Jádra Jocasty…

Ovládání nechtělo spolupracovat. Vzory trojúhelníkůse přesouvaly a tvořily pod mýma rukama bludiště. Obyčejná vypínací sekvence byla teď nemožně složitá. Zdálose, že se mi na samém prahu slyšitelnosti něco vysmívá.Stejným tónem, jaký použil Serat.

„Zatraceně,“ řekla jsem nahlas. „Farseere, kde jsi?“ Původní invidijské prvky tu přece zůstaly a mohly porazitTor, tak jako je porazili Invidi v jejich dlouhé válce.

An Serat se nehýbal. Jeho skafandr se ani nezachvěl – a jeho chapadla také ne. Možná bojoval proti lodi svoumyslí, ale mně pomoci nemohl.

Sundala jsem si jednu rukavici, vyhrnula si příliš dlouhý rukáv a položila ruku na konzolu, jako tehdy, když jsemv Sydney poprvé vlezla s Murdochem dovnitř. Jenže teďtu Murdoch nebyl – a nemohl by mě vzkřísit, kdybychztratila vědomí.

Chlad byl tak nečekaný, že jsem šokované zalapala po dechu. A znovu, když mě začalo brnět v konečcích prstů a šířilo se to po dlani. Po paži mi vyběhly bolestivé linie a já proti své vůli zamrkala. Cítila jsem, jak se odtrhávám od konzoly.

Loď mě jenom ochutnala, olízla povrch mé mysli, alecítila jsem její potřebu absorbovat, ovládat, dobývat, proměnit všechno ostatní v sebe samu.

Pokusila jsem se polknout. Jak moc mi pomůže seouraský implantát? Nebo jsem se mýlila a právě on dá lodipříležitost udělat mi to, co udělala Seratovi? Vyschlo miv krku. Nechtěla jsem skončit jako šedivá slupka.

Pokusila jsem se dostat k té části Farseera, kterou jsem poznávala jako invidijskou. Vzpomeň si na ten pocit, když jsise poprvé spojila; zvídavý, zaujatý. Loď chtěla společnost.

Bolest trochu polevila. Dost na to, abych mohla vypnoutmotory. A teď jsem musela zkusit přerušit spojení s Jádrem Jocasty…

Ne, řekl Farseer.

Vykřikla jsem, odtáhla ruku od konzoly, schoulila se doklubíčka a třásla se hrůzou. Do prdele, do prdele, co to bylo?Stimulovalo to všechna moje centra strachu a bolesti naráz.Ne, ne, tohle nedokážu… a pokud ano, stálo by mě to rozum.

Několikrát jsem se zhluboka nadechla a nejistě jsem sepostavila. Budeme muset posílit blok v systémech Jocasty. Nebo tu zatracenou věc odtáhnout raketoplánem a doufat, že opsys zůstane funkční.

Chceš to vzdát?řekl známý hlas v mé mysli. Henoit. Byltak blízko. Bolest v končetinách i třesavka zmizely. Kdykoli byl nablízku, cítila jsem se tak dobře…

Ty se nevzdáváš často.

Potřásla jsem hlavou a odstoupila od konzoly. Bylo miuž jedno, že se bavím s někým, kdo není.

„Nemůžu. Nejsem dost silná.“

Já silný jsem.

„Ty jsi mrtvý.“

Proto ještě nemusím být slabý.

Chytila jsem se za hlavu jednou rukou v rukavici a jednou bez ní. Jak mi může pomoci imaginární hlas?

Potom jsem natáhla holou ruku ke konzole. Ať už mipomáhaly imaginární hlasy nebo ne, to já jsem přivedlaFarseera z minulosti a potom z Pomstychtivé. Moje hamižnátouha po vědění přispěla k tomuhle problému stejně takjako An Seratova. Takže je na mně, abych to zastavila.

Znovu jsem zkusila nahmátnout invidijskou část Farseera. Pomyslela jsem na všechny ty věci, které Invidi udělali, aby pomohli lidem. Na to, kolik životů jejich zásah naZemi zachránil. Pomyslela jsem na to, jak se podělili o svoutechnologii hyperpohonu, i když jenom se Čtyřkou. Vzpomněla jsem si na úžas a vzrušení, které jsem cítila při svýchprvních rozhovorech s An Barikem.

V ruce mě bolestivě bodalo a nevýslovné obrazy, kteréna mě předtím zaútočily, začaly být jasnější, ale něco sejim postavilo do cesty. Teplo, které obalilo celé mé tělo.Vzpomínka na taková potěšení jako něžný dotek sluncena holé kůži, zvuk ptačího trylkování, Henoitova ruka namém stehně, Murdochův dech na mé tváři…

Když tu bylo to teplo, nemohl se mě Farseer dotknout.Ale já jsem se mohla natáhnout do něj, za bolest a zastrach, a najít všechna spojení s Jocastou. A najít kouskysvěta viděného skrz jeho smysly. Tak zvláštní, že nakoneczbylo jenom pár rozházených obrazů: kůže, která mi nepatřila, natažená proti vakuu, oslepující záře hvězd, kterése ještě nezrodily, i těch dávno mrtvých, tajemný, chaotický balet těch nejmenších částeček…

Viděla jsem Jocastu jako ohromnou a složitou formu života, která podporuje další život. Jako strom – to byla nejbližší metafora, ke které jsem se svými lidskými zkušenostmi mohla dospět. Farseer byl k tomuto stromupřipojený nespočetnými šedivými úponky; všude, kde sestromu dotkly, se šířila šeď a blokovala jeho mízu.

Tolik spojení. Začala jsem ty úponky odtrhávat. Jedenpo druhém. Další a pak další.

Zpomalila jsem a ztratila z dohledu další úponek. Kdese dotýkal? Viděla jsem rozmazaně. Byla mi zima. Henoite, neopovažuj se nechat mě tu samotnou…

Stačí. Stáhl se a vzal mě s sebou. Matně jsem zadoufala,že to ještě nebude do věčnosti.

A potom jsem se opírala o konzolu a mrkala v ostrémsvětle. Podařilo se mi udržet opsys mimo dosah Farseera,nebo ne? Asi jsem nám minimálně koupila trochu času.

An Seratova masivní postava se tyčila nade mnou.Vzhlédla jsem a zaúpěla. Vyškrábala jsem se na nohy a pokusně se rozhlédla. Vzduch kolem nás bzučel a syčel. Byla jsem moc unavená. Měla bych si sednout a vydechnoutsi. Bylo tu teplo. Tak teplo, že jsem ztěžka oddechovala.

Srdce se mi rozbušilo, když mě něco pobídlo, abych vstala. Pohni sebou, řekl Henoitův hlas. Zmateně jsem se zvedla.Cítila jsem za sebou vzpomínky na Sydney a Levinův stín.

Potom mi to došlo. Lapala jsem po dechu. Loď – teď užbych jí Farseer neříkala – snižovala tlak v kabině. Popadlajsem helmu, skoro mi upadla, ale nakonec jsem si ji nasadila. Pár hlubokých nádechů a zase jsem měla jasnou hlavu.

Serat, musím ho dostat pryč. Znovu jsem do něj strčila.Pohnul se, ale celý, jako kus nábytku na kolečkách. Jak setím úzkým průlezem dostal dovnitř? Udeřila jsem pěstí dostěny kabiny, ale nic se nestalo.

Proti své vůli jsem přiložila ruku na chladný povrch.Mysli na východ, velký východ. Bolelo mě celé tělo, víca víc, až už jsem si nemohla vzpomenout, co jsem to dělala… Pak se mi začala točit hlava. Henoitova přítomnostse pokoušela přehlušit ten druhý hlas, nepříjemný hlas lodi. Kabina se točila a já úplně zapomněla na bolest, jakjsem se ze všech sil snažila neupadnout. Zatímco jsem vrávorala, jedna vysoká sekce trupu se rozevřela a dovnitřpronikl úhlopříčný paprsek světla z hangáru na Jocastě,tak žlutý, až vypadal jako pevná hmota.

Pořád jsem měla závrať. Odtáhla jsem ruku od trupua všemi zbytky sil jsem strčila do An Serata. Nestačilo to,skoro se nepohnul. Henoite, jestli chceš být trochu užitečný, tak bys mi mohl dát trochu h’dighské síly… Ale jediné, co jsem měla, byly namožené lidské svaly. Rychle,než se zavřou ty dveře. Zatlačit… Serat se posunul dopředu a ven. Skoro jsem upadla na podlahu lodi, ale podařilo se mi vyškrábat se ven za ním, jak rychle to jen šlo.

An Serat se svalil na palubu přistávacího hangáru. Jakho dostanu k přechodové komoře? Zoufale jsem se podívala na stříbrnou masu jeho těla, když vtom jsem koutkem oka zahlédla pohyb. Od přechodové komory k námběžel oddíl ostrahy.

„Můžete ho vynést ven?“ Zamávala jsem na velitelea ukázala na Invidi. Velitel zvedl palec a ve sluchátkách seozvalo potvrzení. Mužský hlas.

Bylo jich osm – Sasaki musela nechat některé částiprstenců bez hlídek, jinak by jich sem tolik nedostala. Zeskříněk u přechodové komory vytáhli nouzová nosítka,Serata na ně odvalili a vynesli ho z hangáru.

Následovala jsem je, ale pomaleji – snažila jsem se chytit dech. Teplo z Henoitovy přítomnosti bylo pryč; byla mizima a cítila jsem se tak roztřesená, jak byste čekali. Děkuju, řekla jsem tiše. Možná jsem doufala, že dostanu odpověď, ale žádná nepřišla.

Šum motorů Farseera ustal, ale loď stále vibrovala. Neobjevil se na jejích bocích nádech barvy? Ne, to se mi jenzdálo. Možná jsem nám získala trochu času, ale muselijsme ji dostat ven – a hned.

„Přišli jsme do hangáru,“ vysvětloval mi velitel oddílu,když jsem se k nim na chodbě připojila, „ale nemohli jsmese dostat do lodi. Zdálo se, že se připravuje k odletu, takjsem své lidi poslal zpátky do přechodové komory.“ Seržant Desai, podsaditý, silný chlapík s elegantním černýmobočím, mluvil pomalu a precizně. Helmu měl na rameni, stejně jako já, ale ostatní si ty své nechali.

„Jsem ráda, že jste tady.“ Kývla jsem k Invidi. „On jepro mě moc těžký.“

Desai vážně přikývl. „Ještě nikdy jsem neviděl, že by sesvalili. Je to matoucí – nevíte ani, jestli leží na břiše, nebona zádech.“

„Všichni bychom měli sejít dolů do prstenců,“ pokračovala jsem. „Jestli vybuchne paluba dole na úrovniOsm…“

Tým zatím připevňoval na An Seratova nosítka maglevové zvedáky.

Poklepala jsem na svůj komlink. „Halleyová Gametové.“ Tady Gametová.

„Motor je vypnutý. Pokusila jsem se loď uvolnit, ale zevnitř nic víc nedokážu. Zkuste znovu vytvořit ten blok.“

Rozumím.

„Bublino, tady Halleyová. Dok na úrovni Tři je momentálně zabezpečený. Leeová, jak si vedou ostatní?“

Svoboda se teď drží dál od doku. I když dostáváme ze senzorů, které tam jsou, dost zmatené údaje.

Tolik tedy k tomu, že Venner pošle remorkér pro Farseera. Klidně by ho nechala, aby nás zničil. „Pečlivě ji sledujte. A Pomstychtivá?“

Trochu se přibližuje, ale ne moc. Zdá se, že čekají, co uděláSvoboda.

Momentálně představovali největší problém Q’Chn nastanici. „A náčelník Murdoch?“

Poslední zprávu jsme od nich dostali před pěti minutami. Říkali, že Q’Chn jsou pomalá, ale že reagují, jak doufali. Leeováměla, jak se zdálo, stejně chladnou hlavu jako Farseer povrch. Zachytili jsme ozbrojenou skupinu, která mířila z nákladní lodi Nové rady dolů ve zdviži v sekci dvě. Ostraha byla připravená, ale zdviž pořád vypadávala a oni se nakonec vrátili doStředu.

Představila jsem si, jak Nová rada panikaří při představě, že by je ostatní nechali na stanici. Venner je pravděpodobně poslala zjistit, jestli se Q’Chn vrátila do Alfy.

„Dobře. Půjdu dolů do prstenců s Desaiovou četou a AnSeratem. Jsme poblíž loukotě v sekci dvě, takže pojedemetamtudy.“

Před chvílí volali pan Stone a konstábl Guadalupi. Prý mají nějaké potíže na Západním Vršku s lidmi, kteří chtějí použít loukoť.

Západní Vršek, to byla oblast v dolním prstenci na jedné straně loukotě v sekci dvě.

„Tak my hned půjdeme dolů a trochu jim pomůžeme.Halleyová konec.“

Když jsem se ohlédla, abych zkontrolovala, jak je týmdaleko s nosítky, stál An Serat vzpřímeně. Lidé z ostrahystáli ve skafandrech úctyhodných pár metrů od něj, cožv úzké chodbě znamenalo, že byli před ním a za ním.

Jeho skafandr byl pořád nepřirozeně matný a z dolníčásti jeho trupu mrtvě visela chapadla.

Opatrně jsem se k němu přiblížila. „An Serate? Jstev pořádku?“

Žádná reakce. Přistoupila jsem blíž, až už jsem neviděla nic jiného než jeho skafandr. Takhle zblízka připomínalpůvodní Farseerův povrch – byly v něm drobné prohlubně, které vytvářely cestičky a vzory.

„Slyšíte mě?“ zvýšila jsem hlas.

Možná se trochu zachvěl. Ale možná se mi to jenomzdálo.

„Co se stalo?“ zeptal se Desai, který stál vedle mě.

Ustoupila jsem, abych se k němu přidala. „Myslím, žeje to šok. Každopádně ho musíme rozpohybovat. Když půjdu vepředu, můžete ho trochu strkat z druhé strany? Takse dostaneme k lezci a dolů ke vstupu do zdviže.“

A tak jsme to taky udělali. Šli jsme v procesí, které se zoufale pomalu táhlo dolů chodbou do lezce – devět lidí natlačených na stěny a jeden proti druhému, aby bylo dost místa pro Invidi –, další chodbou dolů na úrovni Šest, a nakonecdo zdviže. Manévrování s An Seratovým nereagujícím tělem a jeho otočení opačným směrem během těch několikaminut mikrogravitace, než se ze stropu stala podlaha, vyžadovalo spoustu soustředění a koordinace mezi námi všemi,takže nikdo neměl čas podívat se z okna a hledat Svobodu.Pochybuji, že bychom si mohli vůbec něčeho všimnout, leda snad kdyby se Q’Chn začala prořezávat stěnami zdviže.

Během těch několika minut, než jsme dorazili do Delty, shodili ostatní lidé rychle své atmosférické skafandrya efektivně je složili do malých balíčků. I já jsem si ten svůjsundala, ale skončila jsem se zmuchlanou hromadou, protože jsem se přitom ještě snažila hlídat Serata a poslouchat,jak Leeová mluví o posledních pohybech Nové rady.

Svoboda je pořád poblíž. Možná některý z jejich raketoplánůještě neodletěl.

To se mi nelíbilo. Proč by tu Venner nechávala některésvé lidi?

Ale nemůžu na té úrovni najít žádné biosignály, dodala.

To moc neznamenalo, protože v blízkosti Jádra přestávaly být senzory spolehlivé. Venner se možná ještě pořádsnažila kontaktovat tři Q’Chn, která jsme zavolali na úroveň Osm. Se Seratem to, jak se zdálo, už vzdala.

Nechtěla jsem volat Murdocha, protože by to mohlo narušit jejich operaci. Pospěš si, Bille. Čím dřív se zbavíš Q’Chn,tím dřív můžeme jít nahoru a dostat odtamtud Farseera.

Potom se dveře zdviže otevřely do Západního Vrškua my se ocitli uprostřed výtržností.

Třicet sedm

Nebyly to přímo výtržnosti. Důstojníci z ostrahy by to nazvali „občanskými nepokoji nestabilní povahy, s potenciálem poškozovat majetek“. Tohle nás čekalo, když jsmedošli na Vršek v dolním prstenci.

V prostoru před zdviží bylo namačkáno nejméně tři stalidí. Řečený prostor byl dvacetimetrový pruh, který se měludržovat prázdný pro případ požáru nebo jiného stavunouze. Normálně byl tedy plný Stánků, ale ty teď byly odstrčené do řady vedle budov a v uvolněném prostoru sezmítala směs převážně dvounohých bytostí.

Hluk tu byl hrozný; táhl se přes několik oktáv a zahrnoval hlasy, mručení, hvízdání, kvičení a houkání. Kdyžse otevřely dveře zdviže, ve valilo se dovnitř vlhké horko.Kéž bych si byla nesundávala ten skafandr.

Když jsme se seržantem Desaiem vystoupili ven, lidénejblíž ke zdviži šťouchli do sousedů a někdo řekl něco,z čeho jsem rozuměla pouze slovu „KonFlotila“. Za námidva konstáblové začali strkat An Serata, zatímco třetí hovedl vepředu. Další tři se začali prodírat davem; přitom kývali na pozdrav některým lidem. Vyzařovala z nich auraklidu a sebeovládání.

Zdálo se, že většina davu si užívá příležitosti být pohromadě. Po mé levé ruce se čtyři lidé dělili o jeden talíř kouřících garokianských knedlíků. Jejich vábivá vůně se linula ze Stánku skoro hned u dveří zdviže. Za pultem bylagarokianská tvář roztažená v imitaci lidského úsměvu.

Přímo před sebou jsem viděla další lidi; jeden z nich neslvlajku na krátké tyči. Byl na ní modrožlutý motiv, jakýpoužívaly dělnické odbory v docích. Vlajka mu zastiňovalaoči a on ji podrážděně odstrkoval, zatímco se hádal se svými společníky. Davem se jemně proplétali dva Acheliané sezvednutými vějíři – to aby chránili své nosy před místními pachy. Oči měli ostražité. Poznala jsem v nich majitelerecyklačního centra v prstenci Gama.

Ještě dál jsem pak slyšela hluboké, monotónní prozpěvování, modlitbu k jednomu z mnoha božstev stanice.Doufala jsem, že je to prosba o ochranu proti Q’Chn. Napravo jsem také slyšela známý lidský hlas, za trojími širokými zády Tirenni.

S Desaiem pár kroků za sebou jsem se protáhla kolemTirenni a našla Ruperta Stonea, který stál proti skupinědeseti nebo dvanácti lidí, tří Dir a vysokého Leowin.

„To Leowin dělá problémy,“ zašeptal mi u ramene Desai. „Jmenuje se Inash a je to profesionální rozvášňovačko davů. Dir mu asi zaplatili, aby odvedlo špinavou práci.A ten plešatý člověk v těžkém dopravním overalu…“

Dotyčný muž se založenýma rukama apaticky poslouchal Stonea.

„Býval sekretářem dokařských odborů,“ pokračoval Desai. „Vyhodili ho, protože bral úplatky a upravoval soubory. Nikde jinde nemůže sehnat pracovní povolení, tak zůstává tady.“

Přikývla jsem a potom jsem zamávala na Stonea, zavolala jsem ho jménem a široce se na něj usmála. Když Leowin Inash zaslechlo můj hlas, vyšroubovaný na hlasitostnormálně používanou jen na staveništích, otočilo se – rychlý, provinilý pohled. Stone vykulil oči. Byl celý zpocený a jeho skafandr byl zplihlý jako červené fábory proti Q’Chn, které se lepily na stěny budov.

„Pane Stone,“ zavolala jsem znovu. „Ráda vidím, že hlídáte pevnost.“ To už jsme stáli vedle nich.

„Kom… Guvernérko Halleyová.“ Stone mi zmateně potřásl rukou, kterou jsem mu nabídla. „Přišel jsem sem,abych si promluvil s dirskými obchodními zástupci, a potom mě konstábl požádal, abych šel s ním a pomohl mu.“

„To je od vás šlechetné,“ řekla jsem. Kéž by neprotestoval a nevypadal tak nervózně. K nervozitě přece nebyldůvod.

„Jsem velitelem stanice, jak víte.“ Stone si odkašlal.

„To je nějaký festival nebo co?“ Rozhlédla jsem se kolema usmála se, když jsem zachytila pohledy nejbližších lidí.

„Toto je manifesstace,“ řeklo Inash. Mělo reproduktorpřímo u úst, takže působilo dojmem, že mluví jako člověk,i když ve skutečnosti jeho hlas vycházel zezdola z trupu. „Protesstujeme proti nedosstatku úcty a ohledů, které námprokazuje adminisstrativa této sstanice.“

Pokusila jsem se zatvářit šokované. „Vážně? A to vyvšichni?“

„Ssprávně.“

„Myslím, že někteří z nich si vlastně chtějí jít stěžovatNové radě,“ řekl Stone. „Když jste přišla, zrovna jsem jimvysvětloval, že nemůžeme dovolit, aby všichni protestovali osobně. Můžou to vzít přes správné kanály a my jejich stížnost postoupíme…“

„Skutečný problém,“ odfrknul si jeden Dir, „je ten, žejsme přišli o spoustu dní obchodů.“

„Skutečný problém,“ řekl plešatý člověk v bezchybnémkonfederačním standardu, „je, že si Nová rada myslí, že jíto projde.“ Jeho rozzlobený pohled se střetl s mým. „Myslím, že bychom je měli požádat, aby odešli.“

„To jsme udělali,“ řekla jsem. „Už odcházejí, takže můžete jít všichni domů.“

„A co potom ten Invidi?“ zeptal se. „Myslel jsem, že neutralita znamená, že už se nemusíme trápit ani s nimi?“

Po žebrech mi stékaly řeky potu a lechtaly mě pod košilí. Měla jsem An Serata nechat v Alfě. „To nemusíme.Tenhle tu zůstává, aby…“ Zasekla jsem se.

„Aby nám pomáhal ve vyšetřování,“ doplnil Stone.

Vzadu v davu nastal nějaký zmatek. Rána, žuchnutí, jako by někdo převrátil Stánek, zvýšené hlasy.

Přes hlavy davu jsem viděla An Serata. Byl v půli cestymezi námi a zdviží. Také jsem vedle něj zahlédla dvě zelené uniformy.

Zezadu se ozvaly další hlasy. Hádka ohledně toho, ženěkdo někomu šlápl na nohu.

„…tak vidíte,“ říkal Stone, „že stejně ničemu nepomůže, když pojedete nahoru do Středu. Nová rada tam není.“

Snad nezapomene, že jsme zprávu o tom Murdochověvýbuchu nezveřejnili. Ohlásíme to ihned poté, ale nechtělijsme, aby lidé zpanikařili, případně (a to bylo pravděpodobnější) aby se snažili získat místa s nejlepším výhledem.

Za Tirenni se v davu začalo něco dít. Desai zaklel. Inash,lidská skupina a Dir se rozptýlili a dav se rozestoupil. Proti nám stály dvě řady ozbrojených vojáků. Ne, to nebylivojáci. Byli otrhaní a vyčerpaní a jejich pancíře spolu neladily.

Teprve když vystoupila dopředu samotná Venner, došlomi, že je to posádka Nové rady ze Svobody. Museli sjet dolů nějakou jinou zdviží, zatímco ostraha se soustředila naQ’Chn.

„Ale vaše loď odletěla.“ Stone se na ni nevěřícně zadíval.

„Však odletí.“ Venner vzala Desaiovi jeho příruční zbraň,zatímco na nás mířil jeden z jejích lidí. Ostatní se rozestoupili a zatlačovali dav zpátky od loukotě a zdviže s pomocí různých zbraní. Ulevilo se mi, když jsem zjistila, ževětšina z nich pracuje na principu laseru, a tedy se dá bezpečně používat i na vesmírné lodi.

Můj komlink zapípal. Komandérko Halleyová, zjistili jsme,že jedna ze zdviží sjíždí do vaší oblasti.

Venner se na mě podívala. Její čepel kesset se opíralao čelist jednoho z konstáblů. „Položte to,“ řekla tiše.

Upustila jsem komlink. Nic jsem neřekla – ale také jsemnedeaktivovala mikrofon. Po dopadu na palubu zacinkal.Snad v Bublině něco z našeho rozhovoru zachytí.

„Někdo měl pravděpodobně ten skvělý nápad, že zavolá vaši ostrahu. Prosím, nemyslete si, že nebudeme pro naši ochranu brát rukojmí.“

Ve tvářích davu se zračila nechápavost a zvědavost, aleteď je vystřídal strach. Hodně těch, kdo byli zbraním Nové rady nejblíž, se otočilo a pokusilo se stáhnout do bezpečí většiny.

„Vyvoláte paniku.“ Vystoupila jsem vedle ní a pozvedla ruku. „Klid,“ zavolala jsem. „Spořádaně ustupte.“

Moc to nepomohlo, ale někteří z těch, kdo utíkali, seotočili, aby mohli znovu sledovat tu švandu.

„Proč tak riskujete?“ otočila jsem se k Venner. „Co kdyby se Q’Chn zmocnila vaší lodi, zatímco jste tady dole?Uvízla byste na stanici, dokud by nedorazila KonFlotila.“

Ukázala loktem na An Serata. „Chci toho Invidi. Je topříliš cenný spojenec, než abych ho tu nechala.“

Před An Seratem už byla téměř volná cesta davem. Desai kývl a konstáblové ostrahy také ustoupili, i když váhavě. Posádka Nové rady teď tvořila malý ostrůvek v prostoru, kterému dominoval vysoký stříbrný sloup – AnSerat.

Venner pokynula ke členům své posádky, kteří byli nejblíže Seratovi. Ti se ho pokusili odstrčit ke zdviži.

Seratův oblek zůstal špinavě šedý. Jeho chapadla se kývala, ale zdálo se, že dolní polovinu těla má pevnou jakoskála.

„Kdo si sakra…?“ začal Stone.

„To stačí,“ řekla Venner. H’digh neplýtvají časem na to,aby se kochali svou převahou. Zavolala, stále s nožem v ruce: „Dostaňte ho do zdviže.“

„Snažíme se,“ zamumlala žena, která Serata tlačila.

Co se stalo s Murdochem? Kdyby se Venner bylo podařilo zablokovat naši komunikaci s Q’Chn, určitě by to řekla. Ale pokud Murdoch vyhodil Q’Chn do povětří, mělami to říct Leeová. Cítili bychom nějaké vibrace.

Venner mávnutím ruky shromáždila své lidi. Přešla k Seratovi a začala ho také strkat. Davu kolem si nevšímala. Dvaz jejích lidí drželi zbraně namířené na personál ostrahy.

„Zvládneme je,“ pokusil se mi Desai zamumlat do uchado hluku alarmu.

Stone ho zaslechl. „A čímpak? Copak jste neměli v Alfě dost velké ztráty?“

Příliš velké ztráty, pomyslela jsem si. Museli jsme odtuddostat Venner co nejrychleji a tak, aby se nikomu nic nestalo. Potom odletí a Q’Chn na Pomstychtivé poletí – doufejme – za nimi. Ne že bych chtěla, aby KonFlotila ztratila Pomsty chtivou, ale bylo to lepší, než aby nás Q’Chnohrožovala.

A čím dřív se zbavíme Nové rady, tím dřív budeme mocipořádně odpojit Farseera od jocastského opsysu. Chtěla jsemtu loď vypnout a odtáhnout na jednu z orbitálních plošin.

Nemohli jsme si dovolit, aby tu Venner na An Serata čekala. Co kdyby se probudil a rozhodl, že s nimi letět nechce? Nastalo by další zpoždění, Q’Chn na Pomstychtivé byse mohla do celé věci plést, měli bychom další ztráty. Ne,Venner musela odejít; Serata mohla nechat tady.

„My tu Novou radu nechceme!“ vykřikla jsem. „Ne kdyžpřivážíte Řezníka, aby nás terorizovala.“ Mávla jsem rukou do davu a hledala jeho vůdce – Leowin a plešatce.

Plešatec stál se založenýma rukama na okraji davu, conejblíž Seratovi a členům Nové rady.

Venner přestala tlačit a podívala se na mě. V očích se jízračila vypočítavost.

„Nás je mnohem víc než vás,“ řekla jsem. „Proč neodejdete, dokud ještě můžete?“

V davu to zašumělo. Nepěkný zvuk, ale souhlasný.

Venner velmi očividně namířila zbraň na mě. Potom s nímávla, aby pokryla cíle v davu. Do prdele, pomyslela jsemsi, to nebyl dobrý tah. Ona to udělá.

Ale místo aby se lidé odtáhli, jak zřejmě očekávala, řada z nich začala vykřikovat nadávky. Možná to nebyl špatný tah.

„Tak ať je po vašem.“ Venner vystřelila do země předdavem. Zasyčel kruh jisker zhruba o šířce člověka, kdyžlaser zapálil prach na palubě. Nahoru začal stoupat špinavý dým.

Vždyť mohla opravdu někoho zabít. Buď je přecitlivělá, což není pravděpodobné, nebo si myslí, že smrt vyprovokuje dav k útoku, a ona nemůže bojovat v nerovné bitce a uniknout včas. Nemyslela jsem, že by to dav z Vrškuudělal – ten by se daleko spíš prostě rozplynul jako obvykle. Ale musela jsem se ptát sama sebe: jestliže někoho zabije, čí vina to bude?

„Vidíte, ex-komandérko?“ Venner dál mířila svou zbraní do davu. „Když dojde na závěrečnou konfrontaci, nikdonení ochotný jít jako první. Protože vědí, že kdo půjde první, zemře. Proto nás potřebujete – potřebujete Novou radu,protože my se nebojíme jít první. Zapomeňte na svoji choulostivost ohledně Q’Chn. Bez nás není revoluce.“

„Mýlíte se. My vás nepotřebujeme.“ Vystoupila jsem dopředu. Jakmile jsem udělala jeden krok, ten zbytek bylsnadný. Stačilo prostě pokládat jednu nohu před druhou.Znovu a znovu, dokud jsem nestála mezi Venner a davem.Odhalená a zranitelná.

Všechno ztichlo.

Venner sklonila hlavu, a když ji zvedla, zvedla s níi zbraň v ruce. Myslela, že blufuju. Ještě že jsem tak klidná. Ještě že jsem Murdochovi řekla, že potřebuju vědět,že je v pořádku.

Někdo hlasitě zakašlal. Rupert Stone, který stál vedleDesaie, udělal krok vpřed. Vydal se ke mně; bledé oči mělvytřeštěné strachy.

Plešatec a další žena z druhého konce davu také vystoupili dopředu.

Jeden z Venneřiných lidí hlasitě zaklel.

Koutkem oka jsem viděla, jak Desai dává rukou signál.Otočila jsem se a snažila se mu naznačit, aby neútočil.Chceme, aby odešli.

Venner za sebe úsečně vyštěkla nějaký rozkaz.

V tu chvíli se spustil požární poplach.

Stále sílící uí-uí-uízasáhlo ticho kolem jako puma. Nadhlavami nám začala dlouze blikat výstražná světla.

„Ach můj bože.“ Stone sevřel moji paži.

Sevřela jsem na oplátku tu jeho a odtáhla ho z momentálního dosahu Venneřiny zbraně. Ustupovali jsmesměrem k davu. Není třeba hnát předstíranou odvahudo krajnosti.

Venner se přikrčila a rychle přelétla očima okolí. Ustoupila směrem ke svým lidem, kteří byli shluklí kolem Serata.

K plešatci a ženě, která vystoupila dopředu na druhéstraně davu, se připojilo dalších pět, deset, dvacet lidí uprostřed plochy. Všichni tam zůstali, jako by si plochu zabírali od Nové rady.

Ten alarm se musel aktivovat náhodou. Murdoch využil protipožární systém na úrovni Osm ke spuštění výbuchu. Žádné vibrace jsme necítili – jenže taky jsme nikdynevyhodili do povětří část Středu a já jsem si nebyla jistá,kolik z těch otřesů by se dostalo až do prstenců.

Konečně se mi podařilo zachytit Desaiův pohled. Široce máchl rukou. Brala jsem to, jako že říká „držte se zpátky“ nebo „zůstaňte dole“ nebo tak něco. Potřásla jsem hlavou; to znamenalo „neútočte na ně“.

Venner, k čertu s ní, tu nechtěla Serata nechat. Nová rada ho dál strkala ke zdviži.

Jekot sirény přešel na vyšší otáčky. Stone na mě křičel,ale já vůbec nic neslyšela. Potom jsem si vzpomněla na poslední test požárního poplachu.

Ale ne. Ne teď.

Ze všech otvorů vytryskl s pořádným zasvištěním retardační prášek. Podařilo se mi obličej odvrátit včas, alevelká dávka prášku mi přistála na hlavě a na okamžik měoslepila. Někdo do mě vrazil a já zavrávorala. Vzápětí domě vrazil někdo z druhé strany.

Než jsem si stihla z očí otřít tolik slizovitého prášku, abychzase viděla, Desai a jeho lidé už využili příležitosti a pustilise do Nové rady, která byla shromážděná kolem stále nehybného Serata. Prášek vyřadil jejich laserové zbraně – přinejmenším na tu jedinou vteřinu, kterou ostraha potřebovala k útoku. Probíhalo tu několik rvaček najednoua zapojovali se do nich i lidé z davu, ale nikde jsem neviděla Venner. Nemohla jsem myslet, když tu ječela ta siréna.Zkusila jsem se protlačit kupou těl – zbytek davu chtěl tu legraci vidět taky. Stone zmizel. Desai kroutil rukou někomuz Nové rady a snažil se zabránit dvěma rozčileným Garokianům v tom, aby ho bili promočenou vlajkou jejich odborů. An Serat stál jako vrostlý do paluby.

Venner už byla u zdviže a spolu se třemi dalšími členysvé posádky se snažila probojovat dovnitř. Se Seratem tokonečně vzdala. Pečlivě vystřelila na jednoho příslušníkaostrahy a na tři statné lidi. Jeden z nich se s křikem odkutálel a přitom si svíral paži.

Dveře zdviže se otevřely. Venner se mi naposledy podívala do očí a pozvedla zbraň na pozdrav. Dveře se zavřely. Strčila jsem do jednoho Tirenni a ten strčil do mě, naštěstí správným směrem. Sklouzla jsem k loukoti, náhodounarazila do ovládacího panelu –lepil – a odtáhla se od něj.Přece nechceme, aby se vrátili. Chtěla jsem, aby se Venner vrátila do Středu, do svého raketoplánu, do nákladnílodi a byla pryč.

Stone ke mně přičvachtal. Hlavu měl mokrou a hladkou jako tuleň a vesta od obleku mu klouzala z jednohoramene. Něco na mě zavolal. Zatímco křičel, siréna ztichla.

„…zastavte,“ zakřičel a potom pokračoval normálním hlasem. „Můžeme je zastavit?“

Kontrolky ukazovaly, že zdviž jede až na úroveň Jedna.Také ukazovaly červené varovné světlo na úrovni Osm.Murdochův výbuch tam asi vyřadil přístup ke zdviži. Měla bych mít o Murdocha strach, ale po tom, co jsem se postavila Venneřině laseru, jsem cítila jenom úžas, že jsempořád tady. Cokoli jsem teď udělala, byl bonus. Dokoncei mluvit se Stonem byl skvělý pocit.

„My je nechceme zastavit,“ řekla jsem. „A děkuju, žejste mě podpořil.“

Pokusil se lepkavými prsty dostat retardační prášek z řas. „To nic nebylo. Dám si záležet, abych to už nikdy neudělal.“

Podívala jsem se na Serata, který na nikoho nereagoval. Na jeho stříbřitém skafandru byly hnědé šmouhy odretardačního prášku přeměněného ve sliz.

Pokusila jsem se aktivovat senzory na panelu loukotě,abych zkontrolovala Střed, ale prsty mi klouzaly a k ničemu kloudnému to nevedlo.

„Halleyová Bublině.“ Nic. „Halleyová strojovně.“ Zasenic.

Indikátor zdviže ukazoval, že Venner je na úrovni Jedna.

Komandérko Halleyová. tady Bublina. Slyšíte mě?ozval sehlas Leeové. Byl bezvýrazný a monotónní, jako by tuhlefrázi opakovala už hodně dlouho.

„Tady Halleyová. Jak dopadla úroveň Osm?“

Leeová ožila. Právě volal náčelník Murdoch. Měli tam předkoncem trochu problémy. Interference signálu.

To musela být Venner – snažila se dostat zpátky sváQ’Chn.

Říkal, že cvičení skončilo úspěšně. Potvrdili tři těla.

Stone a já jsme se na sebe podívali. Druhé vítězství nadQ’Chn od jejich reinkarnace.

„Nemůžeme tu dostat informace z vnějších senzorů,“ řekla jsem. „Co dělá Svoboda a Pomstychtivá?“

Svoboda sleduje kurz pryč ze soustavy. Právě se k ní dostalposlední raketoplán z úrovně Jedna.

Venner byla na cestě.

Pomstychtivá čeká na všechny raketoplány a stíhače. Zdá se,že se stahuje od hyperbodu.

A Pomstychtivá bude, doufejme, Venner následovat.

„Zachytili jsme ještě něco z jejich komunikace?“

Poté, co Svoboda opustila dok, už ne.

„Došlo k nějakému poškození na úrovni Osm?“ Stonese přese mě naklonil k mikrofonu.

Náčelník říká, že zhruba tolik, co očekávali. Ale během příštích pár dnů se prý můžou objevit další periferní škody.

Stone se zamračil, nepochybně přemýšlel o našem rozpočtu na opravy. Nebyl velký – už léta jsem Zemi obtěžovala žádostmi, aby nám dali víc zdrojů na údržbu. Ale nemusel si dělat starosti, protože jestli měla Lorna pravdu,budu ty opravy platit po zbytek života já.

„Povězte mu, že mu gratuluji,“ řekla jsem. „Jsem na cestě do Bubliny. Vyřiďte Gametové, ať má připravený tým.A říkejte mi, co dělá Pomsty chtivá.“

Ano, paní.

„Víte,“ sevřel Stone mokrý rukáv mé uniformy, „vzhledem k tomu, že jste tohle cvičení měla pod dozorem vy,měla byste podepsat hlášení o škodách.“

„Jenže já už nejsem velitelka stanice.“

Jeho oči se zúžily. „Ale ne, z toho se nevykroutíte. Převzala jste velení, protože jste guvernérka, a zodpovědnosttudíž leží na vás.“

„Musíme to ale podepsat společně.“

„Ale nemusíme.“

V krku se mi zrodilo napůl hysterické zahihňání. Právějsme odvrátili velkou krizi, a on se chce hádat o podpisy.

Zmatek za námi, který se uklidnil, když přestaly ječetsirény, znovu propukl.

„Pozor!“

„On se hýbe!“

„Míří sem…“

Ozvala se píšťalka ostrahy. Stone i já jsme se otočilia spatřili, jak se k nám valí An Serat. Byl celý od hnědavého slizu.

„Ustupte!“ vykřikla jsem na konstábla, která se už užstavěla před Invidi. „Je ozbrojený.“

Nevěřícně se na mě zadívala, ale ustoupila. Na pozadíse rozezněla změť hlasů.

Vykročila jsem dopředu, abych se s An Seratem setkala. Dávala jsem pozor, abych se k němu moc nepřiblížilaa abych se nedostala přímo před něj.

„An Serate.“

Žádná reakce.

„An Serate, to jsem já, Halleyová.“

Zpomalil.

„Potřebujeme, abyste tu loď dostal ze stanice. Ale nemusíte ji použít. Ona se změnila.“

Byl asi dva metry ode mě, když promluvil. Jeho překladač už zněl zase normálně. „Nemohu zastavit tuto cestu. Nemohu dosáhnout konce beze změny.“

„Nemůžete to porazit. Přemění vás to ke svému obrazu. To umějí Tor nejlépe.“

Mlčel. Potom se znovu začal pohybovat okolo mě kedveřím zdviže. „Pokud mne musí přeměnit, pak mne musí přeměnit.“

„Počkejte.“ Vyrazila jsem kolem něj, abych se dostala kedveřím jako první. „Víte, že se hyperbod v minulosti destabilizoval? Jestli Farseera použijete, mohlo by se to stát znovu.“

„Nevidím konec.“

Zastavil se. Stáli jsme proti sobě, můj nos proti jeho skafandru.

„Váš konec?“ řekla jsem. „Nebo konec tohoto konfliktu? Říkal jste, že jste se přestal dívat do budoucnosti, takje samozřejmé, že nic nevidíte. Tohle znamená být svobodný, víte? Musíte zvolit. Nemůžete vidět, jak věci dopadnou.“

Máchnul chapadlem směrem ode mě. Hlas jeho překladače se měnil zpátky do chladného tónu, jaký měl naFarseeru.„Volím si změnu.“

Ustoupila jsem stranou. „Tak vypadněte z mé stanice.“ Serat připlácl jedno chapadlo na ovládací panel, ale dveře se neotevřely.

Skoro jsem se rozesmála. No skvěle, teď když ho odsudchceme dostat, ho zase nepustí stanice.

Dveře zdviže se se začvachtáním otevřely.

An Serat vstoupil dovnitř a dveře se za ním s cvaknutím zavřely.

Kolena se mi konečně podlomila a já jsem se sesula pozakřivené stěně loukotě. Stone a Desai mluvili o tom, cose stalo, nebo se možná s někým bavili přes komlink. Soustředila jsem se jen těžko.

„…úroveň Tři.“

„Pronásledovat, jestli to…“

Možná jsem se ohledně toho nestabilního bodu mýlila.Ta radiace mohla pocházet z jiného zdroje nebo mohla mítjinou příčinu. Proč by se hyperbod zničehonic destabilizoval? Serat řekl, že Tor přetáhli bod zpátky do roku 2122,a tedy také do roku 2023–Kalypsóskrz něj jednou proletěla, potom já, Murdoch, a zůstal stabilní. Ale dva dny po tom,co jsme opustili Zemi, jako by explodoval nebo implodovalnebo zmizel, nebo co to dělají nestabilní hyperbody. Jedinávěc, která se mohla během těch dvou dnů změnit, bylo to,že Farseer otevřel nový hyperbod na Jocastu hned vedle toho starého. Murdoch a já jsme minuli staré souřadnice a potom jsme skočili. Dva hyperbody těsně vedle sebe. Mohlotohle vytvořit nestabilitu? Nebo je možné, že takhle Farseer,se svou torskou technologií, otvíral hyperbody. Podle toho,co jsem věděla o torské agresi, Farseerův bod možná nějakinterferoval s tím druhým.

Z toho však neplynulo, že se to stane, až se Serat pokusípoužít Farseera příště. Ledaže by znovu otevřel nový hyperbod vedle starého.

Ozvaly se hlasy a já jsem nadskočila. Že bych na pár minut usnula?

Ten dok se otvírá. Nemůžeme odsud deaktivovat sekvenci… blokuje nás.

„…unikl.“

„Halleyová?“ Stone se sehnul vedle mě. „On utíká.“

S obtížemi jsem se na něj zadívala. „My chceme, abyutekl. Necháváme ho odletět.“

Zadíval se na mě. Vyloudila jsem na tváři úsměv. Seratsi vzal Farseera, už nikdy nebudu mít příležitost podívat sena něj. Asi už nikdy nedostanu šanci podívat se na hyperpohon. Ale torská hrozba, která ohrožovala opsys naJocastě, byla pryč a Stone tu stál se mnou. Byly i jiné způsoby, jak vzdorovat Konfederaci, než získat hyperpohon.

Ale potom mně zavolala Leeová a řekla, že Pomstychtivá letí oklikou – aby mohla napadnout Farseera, který také mířil plochým prostorem pryč od stanice.

Když jsem dorazila, atmosféra v Bublině byla uvolněnější než předtím. Koneckonců, zbavili jsme se Q’Chna hrozby Nové rady. A také hrozby, o které vědělo jen několik obyvatel stanice –Farseerova pokusu získat energiiz našeho opsysu.

Objevil se i Stone a oba jsme se nakláněli nad konzolouLeeové – a tlačili jsme se.

„Mysleli jsme, že ten Invidi míří k hyperbodu na Centrálu,“ řekla Leeová. „Ale on se obrací a míří pod oběžnoudráhu naší planety. To jest právě opačným směrem,“ dodala kvůli Stoneovi, protože ten sledoval špatné údaje.

„Proč ho Pomstychtivá sleduje?“ zeptal se Stone.

„Možná se Q’Chn chtějí pomstít i Invidi,“ řekla Leeová.

Asi měla pravdu. Q’Chn nemohla nic vědět o zvláštníchmožnostech Farseera a nejevila žádnou snahu zajmout invidijskou loď.

Pomstychtivá na obrazovce vystřelila na Farseera. Byl téměř na dostřel a musel se odchýlit od svého kurzu.

„Jestli ta loď není ozbrojená,“ řekla Leeová, „nebude tožádný velký boj. Ten křižník má větší výkon motorů.“

„Už ho skoro dostali,“ řekl vzrušeně Stone.

Potřásla jsem hlavou. „Ještě předtím skočí.“

Leeová přejela prsty po obrazovce. „Nemůže skočit, letí směrem od hyperbodu.“

„Musí skočit,“ řekla jsem. „Proto používá Farseera. Musí skočit, aby se dostal do místa mezi.“

Koukali na mě, ale mně to nevadilo. „A hyperbodemna Centrálu v žádném případě neproletí, protože na druhé straně čekají jeho nepřátelé.“

Posádka se pohybovala, sledovala své stanice, tiše mluvila. Bublina kolem mě pinkala, hučela, syčela, pípala a teďještě duněla.

„To místo, kde jste se objevila vy a náčelník Murdoch,“ řekla najednou Leeová. Začala na sousední obrazovce procházet navigační záznamy. „Než přiletěla Nová rada, byltu Dan Florida a ptal se po přesných souřadnicích.“

Porovnala jsem její výsledky se současnou polohou Farseera.„To bych neřekla. Jsou odtamtud pěkně daleko.“

Murdoch a já jsme v roce 2023 otevřeli s Farseerem nový hyperbod na souřadnicích blízkých starému hyperbodu, kterým přiletělaKalypsó 11. Jenomže v roce 2122 si tyhle dvoje souřadnice nijak blízko nebyly. My jsme se veFarseeru vynořili na té straně stanice, která byla blíž k hyperbodu na Centrálu, na vnější straně oběžné dráhy planety. Ale Kalypsó se vynořila na sluneční straně planety,poblíž malého pásu asteroidů, a v KalypsóII jsem odletělaprávě odtamtud.

A zrovna tím směrem se teď Pomstychtivá hnala za Farseerem. Použila jsem obrazovku u Leeové, abych si vyhledala přesné souřadnice hyperbodu Kalypsó. Farseer mířilblízko k nim, ale ne přímo do nich. I tak mě vzadu na krku zamrazilo. Serat přece musel vědět, že ten hyperbod sebrzy destabilizuje. Byl na Zemi, když se to stalo – tenkrátšestnáctého května.

„Pomstychtivá ho dohání,“ řekl Stone. Stál skoro na ménoze, jak se protahoval kolem konzoly, aby lépe viděl.

Teď už se celá Bublina dívala, ani nedutala.

Přemýšlela jsem, proč vlastně Farseer neopětuje palbu.Jeho torské části by přece určitě dokázaly přeměnit existující vybavení na zbraň. Pomstychtivá už byla na dostřel.Q’Chn byla hloupá, když se tak dlouho hnala za jednoumalou kořistí, místo aby následovala Venner do bezpečí.

Pomstychtivá pálila jednu dávku za druhou. Viděli jsmeto jenom na taktickém displeji; pro vizuální senzory to bylo příliš daleko. Podívala jsem se na spektrální displej. Tenukazoval polohu Pomstychtivé jako jasné světelné skvrny;s každou salvou zazářily. Farseer měl jinou barvu; jak sedržel svého kurzu, vypadal jako rovnoměrně žhnoucí čára. Jako kometa.

An Serat se zřejmě snaží dostat do pásu asteroidů a potom za něj. Ale nemá dost času.

Pomstychtivá znovu vystřelila a Farseer skočil.

Všechny nás to překvapilo. V jednom okamžiku bylyhodnoty normální, v dalším najednou všechny vyskočilyze stupnice. Nebo vypadly, to podle typu displeje.

Na taktické obrazovce se náhle objevila malá vířící tečka, přes kterou byl přeložený Farseerův signál.

„Do prdele, to je skok.“ To bylo poprvé, co jsem slyšelaLeeovou zaklít. „Měla jste pravdu.“

„Podívejte na Pomstychtivou,“ řekl někdo.

Křižník stočil kurz tak rychle, jak mu to jen postrannítrysky dovolovaly, aby nevletěl do hyperbodu. Q’Chn sezjevně nechtěla hnát za svou kořistí až tak daleko. Ale prostor, do kterého zamířili, se také měnil.

Když hyperbod a Farseera zvýraznila obvyklá sprška záření před skokem, začal se měnit prostor kolem nich. Údaje ze všech senzorů naznačovaly, že v oblasti dochází k masivním poruchám. Po celé Bublině se rozsvítila světlaa začaly pípat signály.

„Ještě jsem neviděl, že by skok udělal tohle,“ řekl někdo jiný.

„To není skok,“ řekla Leeová.

Na vizuálním displeji to vypadalo, jako by prostor kolemPomstychtivé začal bublat. Hvězdy a mlhoviny v pozadí se natahovaly a křivily. Objevil se jasný prstenec, který Pomstychtivou, jak se zdálo, obklopil, a potom se rozplynul do jiskření. Připomínalo to polární záři.

„Co to…“ Leeová se naklonila nad taktické údaje. „Vypadá to na nějaký druh gravimetrické radiace.“

Hodnoty Pomstychtivé zmizely, přebité zábleskem radiace. Q’Chn se už k Nové radě nevrátí. Před devadesáti devíti lety došlo k tomuhle záblesku ve vesmíru poblíž sluneční soustavy na druhé straně hyperbodu, teď se to dějetady, na naší straně.

„Podívejte se na ten hyperbod,“ řekl Stone. „Má dělattohle?“

Taktická obrazovka ukazovala Farseerův nehybný signál,který spočíval v jasné skvrně hyperbodu. Ani ta se nehýbala. Na okamžik jsem si myslela, že obrazovka prostě zamrzla. Potom však zmatená distorze destabilizovaného hyperbodu vedle narostla a obklopila zmrzlý vír Seratovahyperbodu. Vytryskly z ní amébovité panožky, jako by hochtěla obejmout. Hyperbod a Farseer se také rozmazaly,zkreslily a začaly červenat. Na okamžik jsme viděli pokroucený rudý oblak. Zdálo se, jako by se Farseer pokoušel uvolnit. Potom se střed oblaku začal zjasňovat a zjasňoval se, až ochranná pojistka obrazovku vypnula.

Odvrátili jsme pohled a mrkali nebo si mnuli oči, dokudnezmizely následné paobrazy a my znovu neviděli nástěnné monitory a konzoly Bubliny. Nejasně jsem vidělajednoho z praporčíků, jak si přidržuje ruku před očima.Stone si mnul oční víčka.

Po několika vteřinách obrazovka znovu naskočilaa všichni jsme se naklonili, abychom se podívali. Červenázáře pohasínala, daleko rychleji, než předtím rostla. Zmenšila se do tečky a zmizela. Zůstal jen tmavý vesmír. Byl tokonec jednoho snu – a podivně krásný k tomu.

Epilog

Murdoch řekl, že se za mnou staví, až projde celnicí a ažse vyřídí jeho návrat. Po mém odletu z Jocasty tam zůstalještě týden a potom si vzal u ZemFlotily dovolenou.

Moje žádost o azyl i obvinění, která proti mně vzneslaZemFlotila, se musely vyřizovat na Zemi, i když bych hrozně ráda zůstala na stanici.

Čekala jsem na Murdocha u zálivu, tam, kde bývalo letiště, i když ranvej, na které přistály invidijské lodě, bylapryč. Byl tam písčitý pruh obklopený mangrovy a keři, takjako všude kolem zálivu. Voda se pořád třpytila ve slunečním světle jako toho rána, kdy tu před sto lety zemřelWill. Rackové se pořád snášeli dolů a k nám doléhal jejichkřik, zkreslený Dopplerovým posuvem.

Přišla jsem sem proto, že jsem tu musela něco udělat.Mezi slyšením ve věci azylu, které dopadlo dobře, a vyšetřováním ZemFlotily, které dobře nedopadlo, jsem se vydala do Homebushe podívat se, kde stála vnější města.Tam jsem se rozloučila s Grace. Ne u jejího hrobu, kterýbyl díky Vinceovým potomkům dobře udržovaný, ale naupravených ulicích, které vedly do zeleného mangrovového háje. Znovu vyrostl tam, kde kdysi byla jen špínaa chemikálie. Nejlepším pomníkem vnějších měst byl fakt,že už neexistovala.

Ohledně ZemFlotily měla Lorna pravdu – nepotěšilo je,jaké škody Murdochův úspěšný plán napáchal v Sigmě 41.Odmítli vzít v úvahu naši snahu zachránit životy na stanici i kladný účinek, který měla smrt tří Q’Chn na morálku Konfederace. Také požadovali, abych splatila všechnyzdroje, které jsem použila na Kalypsó II. Ministerstvo provnější záležitosti muselo přijmout mou žádost o azyl, tudíž jsem byla před vojenským soudem KonFlotily v bezpečí, ale přidali k němu klauzuli o omezení pohybu, takže jsem rok nemohla opustit Zemi.

Představa, že uvíznu na Zemi, mimo Jocastu, mě děsila a skoro jsem si přála, abych zkusila štěstí s KonFlotilou.Potom, až uplyne ten rok, mě čekala platba za škody v Sigmě 41. Ledaže, říkala Lorna, by se jí mezitím podařilo docílit stažení obvinění. Nebo kdybych se přidala k ZemFlotile, případně jiné větvi pozemské planetární vlády.

Celý rok. Celý rok tu musím zůstat, zatímco život nastanici půjde dál. Hlasování o neutralitě dopadlo ve prospěch Jocasty. Z velké části za to patří dík Danu Floridovia tomu, jakou publicitu vytěžil z celé té záležitosti s Farseer em. Kritizoval Konfederaci za to, že se pletla do vládyneutrálního světa, a Invidi za to, že zasáhli do minulostiZemě. Žádné formální obvinění z toho nebylo. Ale kdyžse počítaly hlasy, Abelar a Jocasta se zapsaly do historie jako jediná žádost o neutralitu, která kdy prošla bez přímépodpory někoho ze Čtyřky.

Sarkadyová za Zemi hlasovala pro, ale brzy poté o svémísto v Radě přišla. Kromě ní v náš prospěch hlasovalDir, Neroň, Telí, Achel, H’digh a kupodivu Leowin. Proti tedy hlasovala Čtyřka plus Stegg a Cheghiru. Stegg byli vzdálení příbuzní K’Cher a Cheghiru byla bendarlskákolonie.

Invidi všechno popřeli. Trvali na tom, že An Serat jednal sám a že Kalypsó nějak proletěla přes Centrálu. Gravitační poruchu, kterou jsme pozorovali při destabilizaci hyperbodu, označili za nešťastný důsledek jeho experimentů.Nikdo jiný nebyl v ohrožení. Představa skoků mimo síť byla směšná, tvrdili. Teoretická i praktická nemožnost.

Jak jsme se tedy s Murdochem dostali do minulosti?Mohli jsme se na to zeptat. Ale důkaz, že jsme tam opravdu byli, neexistoval. Záznamy Kalypsó 11 byly nadobro pryča Eleanořiny lékařské záznamy se daly interpretovat různě. Souhlasili jsme, že kvůli nově získané neutralitě a kvůli Murdochově kariéře – on aspoň pořád nějakou měl – nebudeme tropit povyk. Měli jsme dost práce v přítomnosti. Venneřina loď Nové rady Svoboda byla pořád někdev plochém prostoru kolem Abelaru. KonFlotila je ještě nenašla, ale obviňovala Novou radu ze ztráty Pomstychtivé.KonFlotila požadovala přísnější tresty pro občany Konfederace, kteří sympatizují s Novou radou, a pravděpodobně se jí to podaří prosadit. Nová rada tedy tím, že pomohla Seratovi, mnoho nezískala a přišla o velké množstvíQ’Chn. Všichni jsme doufali, že si dvakrát rozmyslí, nežzačnou pěstovat další.

Prozatímní administrativa na Jocastě, kterou v podstatě tvořila občanská komise, stará administrativa a personál propůjčený ZemFlotilou, bude muset rozhodnout, zdauzavře smlouvu o obraně s KonFlotilou. Když jsem předsvým odletem mluvila s Veatchem, zdálo se, že se na to těší. Myslel si, že porážka, kterou KonFlotile uštědřila Q’Chn,sníží cenu a že KonFlotila bude navíc dychtivá dokázat svéschopnosti – a tím pádem nesmírně efektivní.

„A co Nová rada?“ zeptala jsem se. „Nabídnete kotevnípráva i jim?“

Veatchova tykadla sebou zaškubala, ale nebylo to kvůlipředstavě, že by tu hostil teroristy. „Každá přihláška budezvážena, pokud bude vyhovovat příslušným protokolům.“

Říkala jsem si, že tohle mu Rupert Stone sotva odsouhlasí. Všechny to překvapilo, ale Stone na Jocastě zůstal – byl dočasně převelen z Vnějších záležitostí a dělil se teďs Veatchem o místo výkonného velitele prozatímní administrativy.

„Nemohl jsem to tady nechat v takovém stavu,“ řekl mi,když jsem se ho zeptala, proč to udělal.

„Veatchovi se ty zmatky líbí,“ podotkla jsem. „Přesně ví,kde co je, ale nikdo jiný ne.“

„To se uvidí,“ odsekl Stone.

Než jsem opustila Jocastu, mluvila jsem ještě s jednímz jejích starých obyvatel. An Barik se vrátil na stanicia řekl, že mě chce vidět. Jak jsme předpokládali, uniklhyperbodem dřív, než Q’Chn ovládla Pomsty chtivou. Nikoho moc nepotěšilo, že ho zase vidí – utekl a nechalnás tu zápolit s Q’Chn. Nechal nás, abychom čelili AnSeratovi místo něj. Barikovo chování mě přimělo k zamyšlení – An Serat měl sice své problémy, ale aspoň dělal věci sám za sebe.

Řekla jsem, že si s Barikem promluvím; setkali jsme sev napůl rozebrané pozorovatelně na úrovni Tři ve Středu.Zeptala jsem se Banka, jestli po Seratovi zůstal jeho výzkum a co by s ním on a ostatní Invidi udělali.

„Jeden ho nemá v držení,“ řekl.

„Dobře.“ Nelíbilo se mi, že mě potěšila informace o ztrátě vědomostí, ale když jsme je nemohli mít my, byla jsemráda, že je nemají ani oni.

„Někteří Invidi si přejí Seratovu práci. Jeden nikoli. Vaše cesta-rozhodnutí je nejotevřenější.“

„Nejsem nijak zvlášť ráda, že jsem vám pomohla,“ řekla jsem. „Pomáháte někdy vy nám? Nebo je to všechnosoučást nějakého plánu, který slouží jen sám sobě?“

„Jeden není všichni Invidi.“

„Tyhle kecy si nechte.“ Pořád jsme likvidovali následkyexploze a toho incidentu s protipožárním systémem a jájsem byla unavená. „O Seratově výzkumu jste museli vědět celá desetiletí.“

„Jeden vidí pouze jasné cesty.“

„Chcete říct, že jste o tom nevěděl?“

Zaváhal.

Nohy v nových botách mě pořád bolely, a tak jsem postavila jednu ze zbývajících židlí a posadila se. Židle leželyv různých úhlech po celé místnosti, jak popadaly, když sepo výbuchu na úrovni Osm obnovilo gravitační pole.

„Jeden se pohybuje, ale i Serat se pohybuje a uniká jednomu. V některých ohledech má pravdu a někteří Invidimu pomáhají.“

„Tím myslíte, že jste mu pomohli změnit lidskou historii, když jste přišli na Zemi.“

An Barikův překladač zněl udiveně. „Invidi nic nemění. Vaše historie je vždy vaší historií. Invidi nemohou změnit to, co je.“

Samozřejmě má pravdu. Nikdy se nedozvíme, co by semohlo stát, kdyby Invidi nepřišli. Historie se dá změnit jedině v tom okamžiku, kdy se děje.

„Jeden vám závidí. Vašemu druhu,“ řekl Barik.

Zamrkala jsem. Závidí? Jediný Invidi, u kterého jsemviděla cosi jako touhu, byl Serat. Pokud jsme mohli soudit, ti ostatní byli stejně povznesení nad světské záležitosti jako buddhističtí světci.

„Proč?“

„Vy máte nekonečně… toho, čemu říkáte ‚teď.“

„Ale vaši lidé vidí dále než my. Jakmile my pomyslímena okamžik, je pryč. A ten další nemůžeme prožít, dokudnepřijde a zase nepomine.“

„V jednom okamžiku může být všechno,“ řekl.

Tiše jsem zanadávala a ani se neobtěžovala skrývat svoji frustraci. „Já nechápu, co to povídáte. Takže co kdybychvám pověděla svoji teorii o tom, co se stalo, a vy můžeteříct buďto ano, máte pravdu, nebo ne, mýlíte se.“

Trochu se zakymácel. „Přijatelné.“

„Byly dva hyperbody. Jeden z nich se nacházel na souřadnicích poblíž sluneční soustavy Země a druhý byl poblíž Jocasty,“ začala jsem. „Tento skok měl korespondencidevadesát devět let. An Serat poslal Kalypsó těmi body v roce 2027, takže měla dorazit do roku 2126.

Nedorazila, protože torské lodi, které na začátku roku2122 zablokovaly Jocastu, stáhly hyperbod o čtyři roky dominulosti, takže Kalypsó dorazila na Jocastu už počátkemroku 2122. Nikdy tu nebyly dva hyperbody s korespondencí devadesát pět let. Tak to jenom vypadalo.“

Odmlčela jsem se a zadívala se na Banka. Klidně mohlusnout, copak bych to poznala? „Jak si vedu?“

Odpověď přišla okamžitě – takže nespal. „Pokračujte.“

„Vy nevíte, proč Tor chtěliKalypsó, je to tak?“

„Tor chtějí pohon Invidi. Serat chce pohon Tor. Nenasytnost znamená pád.“

Tor musí mít nějaké lepší způsoby, jak získat invidijskoutechnologii, pomyslela jsem si. Ale šedé lodě jednaly nazákladě programů dávno mrtvých Tor. Možná jim to užpořádně nemyslelo.

„Každopádně, když Tor odtáhli hyperbod na tomhle konci o čtyři roky zpátky, pohnul se i ten druhý konec. Takže byse otevřel i čtyři roky před rokem 2027, kdyby se někdo pokusil proletět skrz. Jako jsem to udělala já s Kalypsó II-a skončila jsem v roce 2023. A Murdoch taky. Když jsme se ale pokusili vrátit na Jocastu ve Farseeru, tak jsme v plochémprostoru souřadnice toho hyperbodu minuli. Farseer se svojíhybridní torskou technologií otevřel nový pár hyperbodů mezi Zemí a Jocastou. Se stejnou korespondencí devadesát devět let. Na pár drn tam byly dva páry hyperbodů.“

Odškrtávala jsem si věci na prstech, jak jsem pokračovala, a kreslila na opěradlo křesla neviditelné diagramy,abych se neodchýlila od faktů.

„Nejsou staré a nové hyperbody,“ řekl Barik.

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, co tím myslí. „Chcete říct, že není žádná první příčina.“

„Ano, žádná první, žádná druhá.“ S důrazem, pravděpodobně záměrným, dodal: „Žádné linie.“

„Já vím. Všechny hyperbody existují souběžně, že? Alemoje mysl funguje lineárně, a tak to budu vysvětlovat takhle.“ Odmlčela jsem se a vzpomněla si, kde jsem přestala.

„Správně. Dva páry hyperbodů, a my proletěli tím Farseerovým. Historické soubory říkají, že o dva dny pozdějiv roce 2023 došlo poblíž těch souřadnic k radiační spršce.To znamená, že jeden z bodů v roce 2023 se destabilizoval. O devadesát devět let později se, dva dny po našemnávratu, destabilizoval hyperbod tady, na druhé straně,a vzal s sebou An Serata. To znamená, že se destabilizovalten starý hyperbod – ne ten Farseerův. Teď je tedy na těchsouřadnicích poblíž Země i Jocasty jenom jeden pár hyperbodů. Jeden pár, který vytvořil Farseer a skrz který Serat o několik let později poslal Kalypsó. Potom ho Tor odtáhnou zpátky a tak dále.“

Tohle byla ta podivná část. „Takže podle mých výpočtůna souřadnicích poblíž Jocasty, kam nás s Murdochem zavezl Farseer z roku 2023, pořád jeden hyperbod je. A zůstane tam ještě čtyři roky, do roku 2126. Potom zmizí, protože ho Tor odtáhli zpátky do loňska, aby mohla přiletětKalypsó. Dává vám to smysl?“ Ta otázka patřila stejně takAn Barikovi jako mně samotné.

Chapadla Invidi se stočila do složitého preclíku a pak znovu uvolnila. „Jeden myslí, že takový hyperbod nenajdete.“

Měl by přece vědět, že mě nemá takhle hecovat.

Šli jsme s Murdochem po cestě mezi mořem a silnicí. Zahustým pásem křovin projížděla vozidla. V zálivu pluly bílé výletní plachetnice a ještě dál bylo vidět dlouhý trajekt.

Murdoch si zakryl oči proti odleskům a nadechl se slaného vánku. Jeho obličej byl pro mě stejně známý jakosluneční svit, a přesto jsem se cítila, jako bych ho vidělapoprvé. Byl to dlouhý týden. Zdrželi ho na Jocastě, kdedokončoval zprávy. Potom ho zdrželi na Centrále, kde čekali na potvrzení jeho extra dovolenky, a potom na Titanu, když selhala tryska na jeho transportéru. I když mi odsvého příletu do Sluneční soustavy posílal pravidelné zprávy, nebylo to stejné jako mít ho tady.

Chyběl mi během těch dlouhých, nudných hodin soudu a slyšení ve věci azylu. Chyběl mi, když jsem se procházela po ulicích Země, kterou jsem sotva znala. Chybělmi v noci, když jsem se vrhala na postel ZemFlotily vesvém apartmá – monitorovaném – a snažila se neprožívatpořád dokola špatné volby minulých měsíců. A taky jsempřemýšlela, jestli nás Henoit konečně nechá být, nebo jestli se ho budu muset snažit ignorovat, když budu s Murdochem. Henoit mi pomohl, když jsem se pokusila odpojit Farseera od opsysu, ale v těch několika případech, kdyžjsem byla během krize ve fyzickém kontaktu s Murdochem, nás nepřerušoval.

Bohužel během těch pár dní mezi An Seratovou smrtía mým odletem s eskortou ZemFlotily jsem neměla čas sis Murdochem pořádně promluvit. V místě, kde zmizel Farseer, jsme nenašli nic kromě zbytkové smrtící radiace, takže jsme předpokládali, že je nadobro pryč. Nevěděla jsem,kam Murdocha převelí příště. Říkal něco o tom, že ho pošlou zpátky na Zemi. To by pro mě bylo dobře, protože právě tam teď zůstanu trčet. Ale možná si to ZemFlotila rozmyslela. Nebo možná že Murdoch dá přednost nějakémumístu mimo Sluneční soustavu, nebo aspoň nějaké jinéz jejích planet.

„V roce 2085 se rozhodli obnovit přístav prakticky dopůvodního stavu,“ řekl Murdoch. „To mi muselo být asideset. Trvalo jim to spoustu a spoustu let.“

„Měli bychom si gratulovat.“

„Moc šťastně to nezní.“

Schválně jsem kopla špičkou boty do štěrkové cesty, ažněkolik kamínků odlétlo do trávy. „Ať jdeme kamkoli, jsoutam problémy.“ Podívala jsem se na východ. „Asi tady?“

„Kousek dál. Můžeme to rovnou udělat správně. Užjsme došli tak daleko.“

To tedy rozhodně. Století času a stovky světelných letvzdálenosti. To je dlouhá cesta na to zjistit, že smrt je konečná a že čas vždycky zvítězí.

„Zhruba někde tady,“ řekl po dalších asi dvaceti metrech Murdoch. Opřel se o zábradlí a podíval se na mě.

Nabídla jsem mu kytici, kterou jsem nesla. „Chceš mipomoci?“

Zavrtěl hlavou. „Já už jsem se rozloučil.“

Na druhé straně zábradlí byl kamenitý svah, kde rostlakrátká tráva a vytáhlé stromy. Svah končil žlutými kameny, které sestupovaly do vody. Voda se přelévala přes tynejvzdálenější a vytvářela víry v blízkých škvírách.

Květiny se vynořily z obalu, čerstvé a vlhké. Malé žluté a oranžové tvářičky, které se usmívají na sluníčko.Zmuchlala jsem obal, strčila ho do kapsy a rozvázala provázek, kterým byly květinové stonky stažené.

Slunce se mi opíralo do hlavy a rukou, na tváři mě šimral chladný slaný vzduch a slyšela jsem šplouchání vln. Jenom moře, ten samotný okamžik a věčnost. Řekla jsemWillovo jméno a rozhodila květiny. Vítr je rozprostřel navlny do vzorku a ony tam pluly s pěnou.

Otřela jsem si obličej a potom jsem se otočila a vrátilase na cestu k Murdochovi.

Natáhl ruku, aby mi pomohl podlézt zábradlí, a už měnepustil. Zahanbeně si odkašlal.

„Budeš si myslet, že jsem se pomátl, ale prostě jsem natebe nemohl přestat myslet.“

Cítila jsem, jak rudnu, a nebylo to sluncem. Pevně jsemsevřela jeho ruce, napůl opatrně. Kdyby tu Henoit pořádbyl, někdy v tuhle chvíli by začal šeptat a vysílat do mě vlny rozkoše.

„Přijal jsem ten transfer na Zemi,“ řekl.

„Cože?“

Ruce se mu potily. „Myslel jsem, že bychom mohli… chci říct, do prdele, když jsme tu spolu žili minule, nutilajsi mě spát v oddělené posteli. Přinejmenším bychom tomohli zkusit pořádně.“ Asi považoval moje ticho za nerozhodnost. „Třeba by se ti to líbilo.“

Nebyla jsem zticha, protože by se mi to nelíbilo. Užívalajsem si toho pocitu samoty. Žádný hlas v mém uchu. Žádnéani smrt nás nerozdělí nebo nával nepříjemné vášně. Henoittu nebyl. Bylo to proto, že už jsem ho nepotřebovala? Možná čekal na věčnosti – ale s tím se vypořádám, až přijde čas.

Nezáleželo na tom. On byl pryč a Murdoch byl tadya teď.

Dala jsem si jednu jeho ruku kolem pasu a usmála se. „Určitě chceš zůstat se známým galaktickým zločincem?“

Usmál se taky. Vzpomínky na chybné volby díky tomunebyly tak bolestivé a budoucí volby mi přišly jednodušší.

„Risknu to,“ řekl.

„Budu moc ráda, když se mnou zůstaneš.“

Objala jsem ho kolem krku a on mě políbil.

TRIFID

Maxine McArthurČas minulý

Vydalo Nakladatelství TRITON v Praze/Kroměříži roku 2009jako svou 1142. publikaci, v edici TRIFID svazek 280.V Tritonu vydání 1.

Z anglického originálu Time pastpřeložil Marek Čtrnáct.Obálka Dagmar Krásná.Odpovědný redaktor Tomáš Stejskal.Vytiskla tiskárna Ekon Jihlava.

ISBN 978-80-7387-123-9 www. triton–books.cz

Knihy nakladatelství Triton si můžete objednatna internetové adrese www.tridistri.czTamtéž naleznete informace o zvýhodněných cenáchSF klubu Trifid.

Poznámky

[←1]

Anzacký den - ANZAC je zkratka pro Australian and New Zealand Corps, armádní jednotku složenou z Australanů a Novozélanďanů, která bojovala v první světové válce. Památka padlýchvojáků se v těchto zemích připomíná každoročně 25. dubna.

[←2]

Ute - též „Coupe utility". Jakási kombinace kabiny osobního

auta s otevřeným nákladním prostorem. Na rozdíl od běžného

nákladního auta je obojí zakomponováno do jediného celku.

Tato auta jsou populární především v Austrálii.

[←3]

Prvomájový průvod - pokud vám to připomíná klasické průvody z dob totality, nejste daleko od pravdy. V Austrálii je prvníkvěten stále svátkem práce a charakterizují ho průvody pracujících, i když na rozdíl od bývalého Československa nejsouorganizované vládou, ale spíše odbory. První květen nebylvybránnáhodou - právě toho dne v roce 1886 byl totiž ve Spojenýchstátech zaveden osmihodinový pracovní den.

[←4]

Esky - izolovaná bedýnka, do které se vkládá chladicí náplň,

aby udržela v chladu potraviny. V Čechách najdou využití hlavně při táboření, Australané si je rádi berou na pikniky nebo výlety.

Table of Contents

Poznámky