www.palmknihy.cz

Rotunda

Jiří Mazurek

http://palmknihy.cz/index.php?x=2775

Rotunda

Kapitola 1

Rotunda

Jiří Mazurek

Budova byla okrouhlá, postavená z hrubého kamene, vysoká asi třicet stop a deset stop široká. Na jejím špičatém vrcholu se vypínal k obloze jednoduchý kříž a z jediného úzkého okna vykukoval muž s širokým obličejem a masitou bradou utopenou v záhybech hnědé kutny.

Mnich pozoroval pocestného, který se blížil blátivou cestou. Ten muž měl na sobě dlouhý tmavý svrchník, zablácené kalhoty a vysoké kožené boty, přes pravé rameno nesl objemný ranec, oči i tvář mu zakrýval široký zmačkaný klobouk.

Muž klidným krokem vystoupal na návrší k rotundě, zastavil se a zvedl hlavu k oknu. “Buď zdráv,” pozdravil mnicha.

“I ty, poutníče,” odpověděl mnich.

“Je tohle cesta do Viliérs? Nebyl jsem tu už léta a moc to tu nepoznávám.”

“Baže, baže,” pokýval hlavou mnich a zapíchl do vzduchu tlustý ukazováček. “Tamtudy.”

“Pán bůh ti to oplať, dobrý muži,” řekl pocestný a obrátil se k odchodu naznačeným směrem. Jeho nohy se však odmítly rozejít. Starý javor, který rostl mezi ním a rotundou, byl jediným stromem široko daleko. Ale kromě podzimního listí na něm bylo ještě něco, co tam nepatřilo. Na jedné z větví javoru se houpal oběšenec…

“Zloděj,” ozvalo se pocestnému nad hlavou. Mnich se i nadále vykláněl z okna.

“Kdo ho pověsil?” zajímal se poutník.

“Nevím,” odpověděl seshora tlusťoch.

Poutník pohlédl na nebe. Slunce zapadalo a barvilo do ruda stahující se mračna. “Bratře, bude pršet. Mohu prosit o přístřeší?”

Široká tvář neztrácela úsměv. “To nepůjde. Neotvírám nikomu. Už třikrát se mě letos pokoušeli vykrást. S pánem bohem, poutníče.”

Na zem začaly padat první kapky a pocestný se beze slova vytratil do šera.

Poutník se probudil pod javorem. Bylo už pozdní dopoledne, nebe bylo vymetené do modra a z okna rotundy na něj zírala známá potměšilá očka ve známém kulatém obličeji.

To je divné, nepamatuji se, že bych usnul pod stromem, přemýšlel, zatímco balil do rance přikrývku.

“Hej!” křikl na něj mnich. “Co tam děláte? A kdo jste?”

Poutník vyšel ze stínu stromů. Ani si nevšiml, že jeho boty přikryly stín oběšence. “Copak už mě nepoznáváš, otče?”

Kulatá hlava se otočila zleva doprava. A pak ještě jednou, opačně.

“Včera večer,” napovídal poutník. “Nechtěl jsi mě pustit dovnitř, když jsem tě prosil o úkryt před deštěm.”

“Na nic takového si nevzpomínám,” děl upřímně mnich. “Nebylo včera slunečno?”

“Možná moc piješ, mnichu…”

“Nerouhej se, poutníče! Bůh slyší každé tvé slovo!”

“Bůh ano, ale jeho služebník zjevně ne.”

“To už je za pět otčenášů!” reagoval podrážděně mnich.

“Včera večer jsem se tě ptal na cestu do Viliérs. Chci být v sobotu doma.”

“Tak to máš spoustu času, je teprve čtvrtek.”

Poutník odložil ranec na zem. “Dnes je už pátek, otče,” řekl pomalu.

Tlouštík se bujaře zasmál. “A kdo tady pije?! Máš to v hlavě popletené, poutníče! Každý den pořizuji záznamy pro své představené. A dnes je čtvrtek. Přísahám na svatého Antonína!”

Poutník chvíli neříkal nic. “Kdo je ten oběšený?” zeptal se pak.

“Nějaký zloděj,” odpověděl mnich.

“A kdo ho tu pověsil?”

“To nevím.”

Od tebe se toho člověk opravdu moc nedoví, pomyslel si poutník. Usedl na kámen blízko zdi, vybalil z rance kus sýra a chléb, a dal se do jídla. Teprve při pohledu na pole a louky směrem k Viliérs mu to došlo…

Ten chléb a sýr jsem snědl včera k večeři!

Mnich z výšky nechápavě sledoval, jak poutník uprostřed jídla vyskočil na nohy, jakoby ho uštknul had, a přitom upustil chléb na zem. Pak popadl ranec a kvapně odcházel.

“Hej, kam najednou ten spěch?!” zavolal na odcházejícího a jeho očička se opile leskla.

Muž prošel kolem javoru, ani se neohlédl. Něco není v pořádku, přemýšlel. Musím dojít do vesnice ještě dnes.

Šel, jak nejrychleji mu to únava a zranění z války dovolovaly. Na obzoru už se začínala kupit dešťová mračna…

Otevřel oči a zamrkal… Javor, návrší, okrouhlá stavba…

A ze rtů mu unikl zoufalý výkřik.

V okně rotundy se objevil známý kulatý obličej. “Hej, kdo tam?!” vykřikl lehce podnapilý hlas.

Zpod javoru vyšel malátným krokem muž s širokým kloboukem a rancem v pravici.

“Přicházíš se modlit, poutníče?” zeptal se shůry mnich.

“Ne. Ale asi bych měl začít,” odpověděl muž, aniž by zvedl hlavu.

“Ano, vždycky je čas kát se ze svých hříchů,” vemlouval se mnichův hlas. “Náš všemohoucí otec, náš…”

Muž dole se posadil na plochý kámen, na němž už dvakráte pojedl, a svěsil ramena.

To musí být jen zlý sen! Probudím se tam, kde jsem včera usnul, na pasece čtyři míle před Viliérs. Jen čtyři míle…

“Hola!” ozval se znovu mnichův hlas. “Ty mě vůbec neposloucháš. Co tu vlastně chceš?”

“Jdu domů,” odpověděl sotva slyšitelně muž. “Do Viliérs.”

“Tak to máš už jen dva dny cesty,” snažil se ho potěšit mnich. “Někde přespíš a další den jsi doma.”

Muž dole neodpověděl. Jen seděl s hlavou opřenou o kolena. Pak se najednou narovnal. Něco ho napadlo… Popadl ranec a rozběhl se pryč, až mu bláto za patami stříkalo.

To je ono! Musím to stihnout za jediný den! Musím tam být dřív, než padne noc!

“Zatraceně… Zatraceně!” ozvalo se zařvání zpod javoru a okno rotundy vyplnil dobromyslný kulatý obličej. Oči v tom obličeji se upřely na muže, který vztekle mrštil rancem o zem, kopl několikrát vysokou botou do šutru a neustále přitom klel.

“Hej, pane!” křikl mnich. “Klít je smrtelný hřích!”

“Na to já seru! Seru!” křičel muž jako smyslů zbavený. “Seru na všechno!” Ještě několikrát kopl do země a pak se vypotácel na volné prostranství. “Nemůžu se dostat domů! Nemůžu! Proklatý kus země!”

“To je rouhání, poutníče! Tahle zem je náhodou vysvěcená. Vysvětil ji biskup z Arlés před osmi lety. A kam máš vůbec namířeno?”

“Do Viliérs,” odpověděl rezignovaně muž, sáhl do rance a vyndal chléb, který už třikráte snědl…

“Tak to už ti zbývají jen dva dny cesty,” řekl dobromyslně tlouštík dvanáct sáhů nad zemí.

Jakmile to muž zaslechl, zahryzl se do chleba ještě zuřivěji. Rval ho celým chrupem, jakoby mu snad mohl ublížit…

Když dojedl, jeho pohyby se zklidnily.

Mysli, Martine! Dostal ses už z nejedné šlamastyky. Nikdo z tvé roty se nedostal domů, všichni nalezli svou smrt v lazaretech nebo Pyrenejských horách. Ale ty jsi přežil… Nikdo se nedostal tak daleko jako ty. Už je to dvanáct let. Možná mě má žena už ani nepozná. Možná je už mrtvá. A mé děti už budou dospělé…

“Máš tam rodinu?” ozval se dotěrný mnich.

“Ano. Mám tři děti. Měl jsem tři děti… Nevím… Nevím, co se s nimi stalo během… Nic o nich nevím, byl jsem dlouho pryč,” vypověděl nesouvisle poutník.

“Bůh pomáhá zbožným lidem a slyší jejich modlitby. Určitě budou v pořádku,” děl mnich.

Poutník dole odložil klobouk. Vlasy měl hnědé a oči modrošedé, tvrdé a laskavé zároveň. “Nauč mě modlitbu pro zbloudilé,” řekl Martin de Roux a poklekl na pravé koleno.

A je to tu zas!

Zamrkal do denního světla. Výhledu na ranní oblohu bránily listy všech barev. Listy javoru…

Nikdy jsem nevěřil v sílu modliteb, pomyslel si hořce a vstal.

Nemusel čekat dlouho a jediné okno rotundy vyplnil stín v hnědé kutně. Mnich začal cosi drmolit, ale dnes se poutník rozhodl mnicha ignorovat. Usedl na plochý kámen jako včera, předevčírem a předpředevčírem. Potřeboval přemýšlet. Přece musela existovat nějaká cesta ven…

Už přišel na to, že do západu slunce se do Viliérs nedostane. Musel by celou cestu běžet, ale v běhu mu bránila střepina šrapnelu v levé noze. I kdyby nebylo střepiny, neměl už tolik sil jako v mládí, roky v armádě se na něm podepsaly. Zavrhl možnost, že by někde sehnal koně nebo alespoň mezka. Okolí rotundy bylo naprosto opuštěné a zdejší mnich byl jediný člověk, kterého potkal za poslední týden…

Krom toho si byl jistý, že z téhle ďábelské pasti se obyčejnou chůzí jen tak nedostane. Byla tu nějaká záhada, nějaký úkol nebo překážka, kterou musel nejdřív objevit a pak ji zdolat.

Přemýšlej Martine! Použij Occamovu břitvu. Nech jen podstatné, nepodstatné odstraň… Co je podstatné? Já, mnich, rotunda, oběšenec, možná nějaký hřích a Bůh. Žádní další hráči nejsou ve hře. Dobře, prozkoumej je tedy…

Poutník zvedl hlavu. “Jsi tam ještě, otče?”

Seshora se ozval zvuk podobný kloktání a slabé říhnutí. “Jisstě…” prohlásil přiopilý hlas.

“Otče, zajímala by mě historie téhle rotundy.”

“Rotundy? Grk… Aha… Grk. Tahle rotunda byla postavena před deseti nebo jedenácti léééty, hehe…” přemáhal mnich pletoucí se jazyk a poutník mu pozorně naslouchal.

Mezitím se nebe zatáhlo, chýlilo se k dešti.

Než se spustí liják, provedu malý experiment…

Počkal, až mnich zmizí uvnitř, a vyřezal nožem značky do javoru, do placatého kamene, do základů rotundy a po chvilce přemýšlení ostří vyčistil a řízl se do palce. Když slunce zapadlo a všude kolem zašuměl déšť, už spal ukrytý pod listy javoru.

Ráno si nevšímal mnichových dotazů. Měl důležitější úkol: zkontroloval značky. Na javoru zářez chyběl. Na kameni také. Na zdi rotundy rovněž. Na svou levačku se dívat nemusel, rána pálila jako čert.

Měl jsem nůž líp vyčistit, vynadal si. Přemýšlej raději nad značkami. Jaké závěry můžu udělat? Rotunda, zem i javor spolu nějak souvisejí. Společně s mnichem. Pro něj také začíná čas ráno znova. Já jsem jediný, který mezi ně nepatří. Tak proč mě tu drží? A kdo mě vlastně drží? Musí přece existovat nějaké racionální vysvětlení…

Pozdě odpoledne ho přemohla beznaděj. Musí existovat! Musí! Jinak se nevrátím domů nikdy!

Zoufalstvím udeřil hlavou do zdi rotundy. Zklamání, ztráta naděje, rostoucí útrapy, chlad a promoklé šaty spolu s počínajícím lijákem se projevily na jeho hlase, jímž zařval nahoru do okna: “Mnichu, pusť mě dovnitř! Leje jako z konve!”

“Ani mě nehne…” opáčil z výšky mnichův líný bas.

“To neznáš smilování, otče?”

“Ale ano. Cítím s tebou z celého svého srdce.”

“Křesťanský bastarde! Pobožná svině! Licoměrný grázle!” neovládl se poutník.

“Právě sis vysloužil vstupenku do pekla, blázne!” zaradoval se škodolibě mnich.

“Tam už jsem pátý den, ty hňupe! Otevři dveře, nebo je vyrazím!”

“Až naprší a uschne.”

“Vyrazím je a dám ti přes držku!”

“Ráčej si posloužit,” odříhl si mnich a dál se tlemil z okna. Mohl tak slyšet bušení na vrata, které vystřídaly nárazy poutníkova těla do dřeva. Netrvaly dlouho. Zvědavý mnich viděl, jak se v šeru černá poutníkova silueta obrátila k odchodu. Poutník se vrátil ke kameni a vytáhl cosi ze svého rance. Mělo to velmi povědomý tvar. A ještě povědomější barvu…

Poutník láhev odšpuntoval a zhluboka se napil. “Alespoň tohle beaujolais stojí za to,” zamručel.

“Hej, co to tam máš?” křikl shora mnich.

“Máš snad nos, ne?” utřel ho poutník.

To byla pravda. Svatá pravda. Nos mnicha přímo svrběl rozkoší… “Hej, možná bychom se mohli domluvit. Necháš mi tu láhev a já tě nechám přespat v rotundě!”

Poutník předstíral, že nabídku zvažuje. Pak vstal a hodil si ranec na ramena. “Souhlasím!” řekl prostě.

Vrata zavrzala, ven do bláta vypadl svazek světla.

Mnich držel v jedné ruce pochodeň, v druhé svazek klíčů. Byl o půl hlavy nižší než pocestný, zato jeho břich byl dvakrát tak objemný…

Poutník neváhal a vstoupil. Uvnitř bylo překvapivé teplo a především sucho. Mnich vrhl lačný pohled na láhev vína v poutníkově dlani a zamířil kolem oltáře ke schodům u zdi, jež ve spirále stoupaly do patra.

Mnichův pokoj byl zařízen překvapivě skromně. Vlastně neobsahoval víc než drátěnou postel, stůl s knihami a jednu skříň. Jediné okno bylo právě to, z něhož se neustále vykláněl.

Mnich odložil klíče na stůl a pochodeň vsadil do držáku na stěně. Pak žíznivě chňapl po lahvi vína a zhluboka se napil.

“Výborné,” mlaskl. “Odkud ho máš?”

“Dar od generála Larousse, ” řekl poutník. “Zachránil jsem mu kdysi život.” V dálce se zablesklo. V kratičkém okamžiku spatřil, jak se oběšenec na stromě kýve ve větru. Vzápětí vše opět zčernalo.

“Ach tak,” řekl mnich a opět si přihnul. Víno bylo lepší, než doufal. “Můžeš spát v mé posteli. Já se vyspím v zákristii.”

Poutník se pomalu přemístil ke stolu. Jedna z knih byla otevřená. Denní záznamy, pochopil. Datum na posledním řádku hlásalo: čtvrtek 27. října 1653.

Tak je to opravdu tak! Čas se nějakým řízením božím zastavil na čtvrtku…

“Ty umíš číst, poutníče?” zeptal se mnich, ale dál si více hleděl láhve než svého hosta.

“Trochu,” připustil poutník. Jak jinak bych mohl studovat na Sorbonně? Ale nahlas to neřekl, protože ho upoutal zápis ze středy 19. října: Polojasno, severovýchodní vítr. Nedorazil žádný poutník až na jednoho zlodějíčka z Viliérs.”

A za ní stála poznámka v latině, která mu vyrazila dech: “Zloděje jsem s boží pomocí přemohl a pověsil pro výstrahu ostatním na stromě. Byl to jakýsi Guillaume Roux…”

Poutníkovi se zatmělo před očima. Vybavil se mu asi šestiletý klouček, jak honí proutkem husy u nich před domem. Chytil se stolu, aby se nepřevrátil…

“Ty svině! Ty vrahu! Zabils mi syna!” zařval a vrhl se na místo, kde ještě před chvílí nasával mnich.

Ale mnich už v pokoji nebyl. Vypařil se jako duch…

Prohlídka mnichova kutlochu mu nezabrala mnoho času. A o překvapení nebyla nouze. Především nenarazil na jedinou sklenici vína, natož kořalky. Také tu chybělo jakékoli jídlo i šaty a postel byla krásně rovná, místo aby v ní byl mnichovou váhou vyležený dolík.

Zřejmě se zdržuje i jinde, mizera.

Sešel dolů po schodech, v pravačce svíral nůž tak silně, až mu modraly klouby. Jestli tu někde je, zabiju ho…

Ale dole bylo pusto. Prošel čtveřicí dřevěných lavic k oltáři, obešel ho, nahlédl do všech výklenků u zdi, ale nenarazil na nic podezřelého.

Až na pár maličkostí…

Už řadu let nevstoupil do žádného kostela, ale přece jen si z mladých let pamatoval, že na oltáři mají stát kadidla a misky se svěcenou vodou, a nad oltářem visí ukřižovaný Kristus.

To vše ve svatostánku chybělo.

Tohle je nějaká divná rotunda. Možná, že ani mnich není mnichem…

Při té myšlence ho zamrazilo. Naposled se rozhlédl kolem a zamířil ke dveřím.

Měl bych jít pohřbít Guillama.

Teprve poté, co nad ránem řádně pohřbil svého syna, uvědomil si Martin marnost svého počínání.

Zítra bude zase viset na větvi… Tak ať! Pohřbím ho zas, a pak znovu! A na větev pověsím místo tebe toho mnicha, to ti slibuji, Guillaume!

Odříkal nad rovem třikrát Otčenáš a vrátil se do rotundy.

Mnich se neukázal.

Usedl za stůl a dal se do čtení mnichových záznamů. Když pak večer od stolu vstával, necítil nohy. Vlasy mu zešedly a srdce pokryl prach. Události obsažené v knize se zdály být klíčem k celé záhadě.

Všechno je to tak prosté… Byl jednou jeden přespříliš horlivý biskup, který se rozhodl vymýtit v kraji satana, a v jedné nepříliš vzdálené vesnici žila žena, která svými vědomostmi zahanbovala i místního kněze. Uzdravovala nemocné, řešila sousedské spory, učila své děti i ostatní vesničany číst a psát, rozšiřovala bludy o méněcenném postavení Země proti Slunci…

Byla označena za kacířku.

Když se jí vesničané zastali, skončila po krátkém procesu na hranici nejen ona, ale také ostatní obyvatelé vesnice… Sám biskup si pak od svaté inkvizice vysloužil za své hrdinské tažení proti ďáblu arcidiecézi, a osobně pak vysvětil novou rotundu nedaleko oné vesnice. To vše se událo před devíti lety a tou vesnicí byla Viliérs…

Složil hlavu do dlaní. “Měl jsem tam být…” zaštkal hořce. “Byl bych tomu mohl zabránit. Proč jsi mě, Bože, musel odvolat? Ale možná jsi věděl, proč to děláš…” Zvedl ke stropu nenávistný pohled. “Kdybych tam byl, bránil bych svou rodinu, i kdybych měl kvůli tomu zabít biskupa!” zakřičel. “Zabít biskupa, rozumíš! Zabíjení mi nedělá potíže, nikdy nedělalo. Zabil jsem mnohé. I některé tvé služebníky, kteří stáli proti mně! Ale mně nedostaneš…”

Zhroutil se na postel, stále s hlavou v dlaních. “Jak jsi mohl dopustit, aby zemřely i děti…” zašeptal a usnul.

Vítr rozkýval provaz s oběšencem jako kyvadlo. Oběšencovy paže v cárech šatů najednou upažily. Nohy se skrčily k hrudi a zase natáhly. Oblouk zhoupnutí se tím prodloužil. Oběšenec to zopakoval několikrát: rozpažit, skrčit nohy, přitáhnout…

Až provaz s trhnutím povolil.

Zčernalá postava oblečená v cárech dopadla měkce na nohy. Právě včas. V okně rotundy se mihl mnichův stín…

Poutník otevřel oči.

Nad ním se sbíhalo žebroví ke stropu románské stavby… A vzápětí mu ztuhla krev v žilách.

Přímo nad ním visel mnich jako netopýr! Měl zavřené oči a baculaté prsty propletené na širokém břichu těsně nad opaskem.

“Ďábel!” uklouzlo mu.

Mnich bez varování otevřel oči, vypoulil je na muže pod sebou a jeho obličej se roztáhl do děsivého šklebu.

Martin de Roux si s hrůzou uvědomil, že zděšený řev, který mu rezonuje v uších, vydává jeho vlastní hrdlo…

Mnich zvedl paže, z prstů mu vyrostly zvířecí drápy a vrhl se na svou oběť…

Martin tak tak stačil uhnout. Tasil dýku a bodl démona do paže. Vystříkla krev. Mnichovy oči se rudě podlily a jeho obličej se znetvořil tak, že nepřipomínal nic lidského. Prodloužil se a zezelenal, kulaté uši zešpičatěly a zuby narostly do enormních rozměrů…

“Zemřeš jako tvůj syn!” zasyčel démon a zasáhl muže pěstí do hrudi, až odlétl na druhý konec místnosti.

V tom se v okně mihlo cosi černého a chytilo to démona pod krkem paží, z níž viselo shnilé maso. Démon vztekle zvrátil rudé oči, několikrát sebou smýkl, ale oběšenec mu visel na krku pevně jako klíště. Démon vztekle zařval, odrazil se ke skoku a vzápětí se oba vyletěli oknem ven.

V nastalém tichu se poutník pomalu postavil na nohy a pokřižoval se. Pak se podíval na svůj nůž. Po čepeli stékala rudá krev.

Tak se mi to nezdálo, pochopil s hrůzou a vypitá sklenice vína odrazila zpět jeho bledý, propadlý obličej.

Ke spánku se opět uložil na mnichovo lože, ale předtím jeho pohled zaletěl ke stropu. Nebylo tam nic kromě pavučin…

Dveře na schodiště zajistil násadou koštěte a pak se otočil k oknu. Černým obdélníkem pronikal dovnitř zvuk deště, meluzína a blýskání v dálce. V místnosti nebylo nic, čím by mohl zajistit okno.

Jestli se vrátí oknem, když budu spát…

Raději to nedomyslel. Celou noc zíral do stropu a při sebemenším zašustění nebo zesílení větru sebou polekaně škubl. Usnul až nad ránem. Zdál se mu dojemný příběh muže, který se po letech na cestách vrátil ke své rodině…

Ráno pohřbil syna, který se houpal na provaze, jako by události předešlého dne byly jen součástí jeho fantazie.

Mnich se neukázal.

Den utekl jako voda a k večeru se poutník uložil ke spánku zpátky pod javor. I tentokrát měl v noci sen. Vyprávěl v něm svému synu a dvěma dcerám pohádky…

“Hej, kdo tam?” zahalekal ráno z okna mnich a vytrhl ho ze snění.

Poutník pomalu vyšel zpod javoru a vrhl na mnicha rychlý pohled.

Je to on… Stejná tvář, stejné úlisné oči…

Pod mokrým kabátem mu naskočila husí kůže. Sedl si na kámen a dal se do jídla. Chléb a sýr nejspíš chutnaly stejně jako vždy, ale dneska neměl v ústech žádnou chuť…

Co když pro něj opravdu začíná každý den znovu a z minulého dne si nic nepamatuje? Je nebo není ďáblem? Vyzkouším si ho…

“Kdo je ten oběšenec?” zeptal se nejlhostejněji, jak dovedl.

“Nějaký zloděj,” odpověděl seshora podobně nevzrušený hlas.

“A kdo ho tu pověsil?”

“Nevím,” opáčil mnich.

Sýr v poutníkově dlani se ani nezachvěl, když položil další otázku: “Není to náhodou někdo z Viliérs?”

“Je to možné,” souhlasil po kratičkém váhání mnich.

Hraješ nebezpečnou hru, Martine…

“Chtěl tě okrást?”

“Mě ne. Kradl v kapli.”

“Tys ho pustil dovnitř?”

“Samozřejmě. Tvrdil, že se potřebuje kát ze svých hříchů.”

“A pak jsi ho přistihl při činu?”

“Hmm.”

Ztrácí trpělivost. Pospěš si…

“Hádám, že došlo ke rvačce.”

Tentokrát se seshora ozvalo jen ticho.

“A ty jsi toho zloděje zabil,” dokončil poutník a pohlédl nahoru. Ale mnich už v okně nebyl. Musel mezitím sejít dolů, protože se zpoza rohu ozvalo odemykání a vzápětí těžké dveře zavrzaly…

Poutník vstal, odhodil ranec a pravou ruku s dýkou schoval za zády. Už uviděl stín, který se vynořoval zpoza rohu a pochopil, že nůž mu nebude nic platný.

Komu se poštěstí setkat se tváří v tvář se samotným ďáblem? pomyslel si hořce a vykročil ďáblu vstříc.

Zpoza rohu se vynořil oblouk kynutého břichu následovaný zbytkem mnicha. Nesl se na svých krátkých křivých nožkách vstříc pocestnému s pažemi sepjatýma v širokých rukávech své kutny. V obličeji byl brunátný vztekem.

“Jak se opovažuješ obviňovat mě z vraždy?” zasípal a zůstal stát tři kroky před poutníkem.

“Sám sis to zapsal do své knihy. K datu 19. října letošního roku,” řekl poutník.

Mnich vytřeštil oči. “To že stojí v mých záznamech?” vyhrkl. “Nic takového jsem nenapsal! Jak to vůbec můžeš vědět, copak jsi u mě někdy byl?”

Poutník zaváhal. Je možné, aby o tom nic nevěděl? V tom okamžiku se do toho vložil jiný hlas, který nepocházel z jeho vlastní hlavy: Nenech se ošálit! Zahrál to na tebe mistrně! Co to má si schované v rukách? napověděl ještě a ztichl.

Poutník vrhl pohled na mnichovy široké rukávy. V témže okamžiku se mu mnich podíval do očí. A poutník pochopil, že mnich uhádl jeho myšlenky. Jeho tvář se okamžitě zkrabatila a nabyla podoby, jakou nikdy nespatřil žádný smrtelník…

Poutník potlačil děs a zaštítil se dlouhým nožem.

Jsem jenom člověk. Nemohu se měřit s ďáblem…

Posel z pekel shodil z ramen kutnu. “Dnes si tě odvedu do pekla, Rouxi!” zahřměl a ohnal se po něm sekerou, kterou předtím skrýval v rukávu. Svaly na jeho těle byly nazelenalé a jeho hlava byla dvakrát větší než lidská, úzká a protažená do výšky.

První ráně se stačil Martin vyhnout, druhá ho zasáhla naplocho do ramene. Náraz ho povalil na zem. Pekelník se napřáhl k poslednímu úderu… a strnul uprostřed pohybu. Škvírky jeho rudých očí se zaměřily k javoru za poutníkovými zády.

Martin využil momentu překvapení a bodl ďábla do boku. Ďábel zařval, trhl hlavou dozadu, vyškubl čepel ze slabin a odhodil ji dlouhým obloukem pryč. Jeho oči plné zloby se upřely na smrtelníka. Šlápl mu na krk a znovu se rozpřáhl, aby mu rozpoltil lebku.

Martin zavřel oči.

Ale smrt nepřicházela….

Místo ní se ozvalo vzteklé zařvání a jeho krk byl zase volný…

Otevřel oči a znovu ho sevřel ledovou pěstí děs. Ďábel ho pustil, protože byl napaden jiným protivníkem. Protivníkem, který rovněž nepocházel ze světa lidí, a kterému se na krku stále houpala oprátka…

Ve víru boje se oba brzy ztratili za rohem.

Martin se postavil na nohy a poháněný iracionální zvědavostí následoval oba zápasící přízraky do rotundy. Uvnitř při jejich boji nezůstával kámen na kameni. Ačkoli oběšenec nebyl ani tak vysoký, ani tak silný jako ďábel, bil se v šerém světle s urputností hraničící se šílenstvím.

Boj však netrval dlouho. Ďáblu se podařilo uvolnit paži a jediný švih sekerou rozhodl zápas v jeho prospěch. Hlava oběšence sklouzla z černých ramen a dopadla na kamennou podlahu s hlasitým plesknutím.

Ďábel potěžkal svou zbraň a dlouhým skokem se ocitl před poutníkem. “Jsi připraven zemřít, člověče?” zadunělo pod klenbou.

Martin necouvl ani o píď. “Těším se,” odpověděl a koutky úst mu výsměšně cukly.

Ďábel se zachechtal a ťal. Ostří sekery prosvištělo vzduchem a ještě, než dopadlo na Martinův vaz, opřelo se do něj světlo pronikající stropem…

Zem se najednou surově zachvěla, sekera minula svůj cíl a z klenby kaple se uvolnil obrovský balvan.

Možná v tom byla zlomyslnost vyšší moci, možná jen náhoda, kámen o velikosti býka dopadl na ďáblovu hlavu, která pukla jako kokosová skořápka a vyhřezl z ní zvláštní šedivý rosol.

Zem se zatřásla podruhé, podlaha ujela Martinovi pod nohama, dopadl bolestivě na záda. Vzápětí ho oslnilo sluneční světlo pronikající dírou ve stropě. Poslední, co na tomto světě spatřil, byla klenba rotundy, která se náhle propadla.

Zavřel oči a tak neviděl, jak se mu v oblaku prachu řítí vstříc tuny šedého kamení. Než na něj dopadlo, promítl se mu pod víčky celý jeho život.

Vzal jsi mi to jediné, co jsem kdy miloval, mou rodinu. Nenávidím tě za to. A smrti se nebojím, nemám proč žít…

Spatřil nebe. Modralo se jako hladina moře a plula po něm řada bílých nadýchaných obláčků.

Ležel na zelené louce, za ní se rýsovaly červené střechy vesnických domků a štíhlá věž kampanily. Rotunda kamsi zmizela…

Až pak si všiml zelenošedých očí ve tváři mladé ženy, která se nad ním skláněla. Mluvila na něj, ale jejím slovům nerozuměl.

Nech mě zemřít, děvče, pomyslel si a obrátil pohled zpátky nad sebe.

“Vy nezemřete,” prohlásila žena a muž zamrkal překvapením. Žena se usmála. “Nemusíte šeptat… Tedy jednou určitě zemřete, ale ne teď. A pak půjdete do nebe.”

“Není nebe, jen peklo,” zašeptal bezvýrazně.

“Nebe je. I Bůh,” odpověděla bez nejmenších pochybností žena. “Uchránil mě a bratra před hranicí. Než si pro nás přišli, ztratili jsme se v lese, kam nás maminka poslala pro dříví. Zvláštní… Chodívala jsem tam každý den a nikdy jsem nezabloudila… A vás si Bůh poznamenal, tady,” ukázala si prstem na čelo.

Muž se váhavě dotkl kůže nad obočím. Ucítil vlasy, pot a ještě něco… Několikrát přejel bříšky prstů sem a tam, jakoby tomu odmítal uvěřit. Žena se na něj bezelstně usmívala. Nahmatal dvě výrazné rýhy, které tam nikdy nebyly, tím si byl jistý. Vzájemně se protínaly.

“To je…”

“Kříž,” odpověděla za něj.

Před očima mu defilovaly poslední chvíle před tím, než ztratil vědomí. V záplavě hřejivého světla uviděl muže s plnovousem a korunou na hlavě. Ta koruna nebyla ze zlata a zarývala se tomu muži do masa. Jeho pohled byl naplněný veškerou bolestí a soucitem světa. Otřel si dlaní krev, která mu stékala tváří a pak mu tu dlaň přiložil na čelo se slovy: “Buď blahoslaven, Martine z Viliérs. A už nikdy neztrácej svou víru…”

“Připomínáte mi mého otce, až na vaše šedivé vlasy,” vyrušila ho ze snění žena. Stále seděla u jeho hlavy, opřená o ruce, a vítr si hrál s jejími dlouhými tmavými vlasy. “Odešel do války, když jsem byla malá. Už se nevrátil… Měl oči jako vy. Vykládal nám legrační pohádky o bytostech obývajících jiné světy, o Galileovi, Ptolemaiovi a Descartesovi, a učil nás číst, psát a malovat…”

Muž náhle zbledl. Zatočila se mu hlava. To nemůže být… Ačkoli se tomu snažil zabránit, bylo to silnější.

Na ženině tváři se objevila starost. “Proč pláčete? Bolí vás něco?”

Martin de Roux zavřel oči, ale slzy se protlačily ven i přes zavřená víčka. Místo odpovědi napřel všechnu svou vůli k jediné otázce. Dlouho se nechtěla se odlepit z jeho úst: “Jak… Jak se jmenuješ?”

Dívka se usmála a v jejích očích uviděl svůj vlastní obraz. Ani to nemusela říkat. Odpověď znal dřív, než pohnula rty…

??

1

Table of Contents

Kapitoral 1