www.palmknihy.cz

O nebožce

Alena Matyášová

http://palmknihy.cz/index.php?x=2242

O nebožce

Kapitola 1

;O nebožce

Alena Matyášová

Toto je pravdivý příběh o tom, jak jsem se potkala s Markovou nebožkou Miladou.

Nejprve stručná charakteristika nebožky. Milada je kráva. To prohlašuji naprosto zodpovědně. S Markem bydlela asi dva roky a byla to sobecká, lakomá a hloupá ženská (na začátku to ovšem celkem úspěšně maskovala). Co se týče vzhledu - viděla jsem fotky z doby, kdy spolu začali chodit a tehdy vypadala celkem dobře, ale postupem doby ztloustla a tak se jakoby roztekla (a to jí je teprve 30 let). Nemůžu si pomoct, ale vzhledem mi ze všeho nejvíc připomíná nasraný houskový knedlík. S Markem se rozešli (resp. on ji vyhodil) loni někdy začátkem září. Milada se pak odstěhovala do podnájmu ke kamarádce, takže teď bydlí v sousedním baráku.

Předminulý pátek jsem si tak hověla v kanceláři a říkala si, že za tři hodiny už budu sedět v autobuse na Prahu. V tom zazvonil telefon - volal mi Marek. Začali jsme si povídat a on najednou řekl: “To bys neuhádla, kdo tady včera byl na návštěvě.”

“No to bych teda neuhádla. Kdo?”

“Milada.”

V tu chvíli jsem myslela, že to se mnou praští. Nebožka si klidně vleze do bytu, na který mám morální právo já!

Marek mi pak povyprávěl jak se to všechno seběhlo. Ve čtvrtek asi v 11 hodin večer mu volala nebožka, že ji strašně bolí zuby a že nemá doma (tj. v podnájmu) žádný prášky a jestli by jí Marek nějakej ten Ibuprofen nedal, že ona by si pro něj přišla. A Marek byl takovej moula, že řekl, že teda jo. Za pár minut nebožka zvonila u dveří. Marek si myslel, že jí jen mezi dveřma dá ty prášky, ona pěkně poděkuje a půjde domů. Nebožka však měla jiný plán. Pod průhlednou záminkou, že potřebuje ty prášky zapít, se vnutila dovnitř. Jestli tě někdy opravdu bolely zuby, tak víš, že v takovéhle situaci nemá člověk náladu na vykecávání, kafíčko, cigarety, ale kopne tam jednu růžovou pilulku a jde spát.

Nebožka se usádlila v kuchyni, řekla Markovi, ať jí uvaří kafe, dá jí cigaretu a začala vyprávět. Povídala mu o tom, jak v práci, co doma a tak vůbec. Mezitím pronesla pár jedovatých poznámek typu “no, když jsem tady byla já, tak tu byl větší pořádek” a podobně. Ve finále si pak jako by mimochodem rozepla flísku a pod ní měla jen takovou košilku s úzkýma ramínkama a celkem odvážným výstřihem. Zdržela se asi dvě hodiny a celkem nic nedbala na Markovy narážky “už je opravdu pozdě, měla bys jít”. Jak vidíte, toto je ukázkové chování člověka trpícího akutní bolestí zubů…

Marek se mi dušoval, že s ní nespal a já si myslím, že mluví pravdu. Ostatně nic jiného, než mu věřit, mi ani nezbývá…

Takže když jsem to celé vyslechla, měla jsem chuť spáchat několikanásobnou vraždu. Byla jsem fakt strašně naštvaná - na nebožku i na Marka.

V pátek odpoledne jsme si to s Markem vyříkali. On jí prostě chtěl jen pomoct, sám moc dobře ví, jaký to je, když člověka něco bolí. To, že se mu nebožka vnutila do bytu a vedla řeči včetně jedovatých poznámek, mu bylo nepříjemný, nicméně si utvrdil názor, že je to kačena a že udělal dobře, když se s ní rozešel. Když jsme mu pak vyložila, co si o celé věci myslím a sice to, že nebožka se možná tak nějak zkoušela vrátit, tvářil se dost vyjeveně a přiznal, že tohle mu v ten čtvrtek ani nedošlo. Pochopitelně jsem nebožku znectila, co se do ní vešlo - ale ve vší slušnosti, a neopomněla jsem zdůraznit, že ona si určitě chtěla dokázat, že s Markem může zametat ještě rok po jejich rozchodu. (Jen tak mezi námi, to že z něj nebožka zkoušela udělat cvičenýho podpantofáka byl asi ten nevýznamnější důvod jejich rozchodu.) Pak jsem Marka politovala, že on to určitě myslel dobře, ale že on, jakožto chlap, nerozumí takové té holčičí zákeřnosti. Taky jsem mu vtloukala do hlavy, že on za svou nebožku už nemá žádnou odpovědnost a že jí nemusí pomáhat jen proto, že pomoc od něj je pro ni nejpohodlnější. Potom jsme se dívali na TV.

A pak zazvonil telefon.

Podala jsem ho Markovi a přitom jsem na displeji uviděla jméno volajícího. Milada.

Fuj.

Marek to tedy s omluvným výrazem zvedl.

První nebožčina otázka byla: “Jsi sám?”

Tím se jen potvrdilo, že o mě ví. Zaprvé se ve čtvrtek na nic takového neptala a za druhé pracuje na stejném místě s Markovou sousedkou.

Marek celkem po pravdě odpověděl, že sám není. Na to nebožka kontrovala slovy, že “tak to nic, já jsem si myslela, že bys mě odvezl na zubní pohotovost. Mě zas chytly ty zuby, ale to já si seženu na odvoz někoho jinýho.”

“Tak jo. Čau.”

“Čau.”

Samozřejmě, že jsem Marka pochválila, jak hezky nebožku odmítl. Nicméně se mi v tu chvíli zrodil v hlavě ďábelský plán… Jsou jisté situace, kdy bychom nejraději nějaký ženský nakopaly prdel, ale toto brutální řešení může být ve svých důsledcích kontraproduktivní. A právě tehdy přichází na řadu rafinovaná zákeřnost…

Velmi mile jsem se na Marka usmála a povídám: “Co kdyby jsme udělali dobráky a do tý nemocnice ji odvezli?” Ve stručnosti jsem mu nastínila, že já pojedu taky a že si nebožku tak trochu vychutnám. V žádném případě nebudu dělat scény, naopak budu velmi ale velmi MILÁ! Milá až do potupného konce. Nebožčina konce, pochopitelně.

Marek tedy zavolal zpět nebožce, že jestli ještě nikoho na odvoz nesehnala (jasně že nesehnala, nemá totiž žádný kámoše ani stálýho “nabijáka”), tak že on (ze strategických důvodů o mé účasti pomlčel) by ji teda odvezl.

Rozhodla jsem si, že akce bude cíleně mířit na nebožčiny dvě slabé stránky a sice její přesvědčení, že všechno se musí točit kolem ní a na to, že lidem příšerně závidí peníze.

Sraz byl domluven za 10 minut u výjezdu z garáží. Nebožka vyhlížela zeleného Favorita, kterého měl Marek za jejích časů. Nicméně místo omláceného fáva se Marek dostavil v zánovním červeném Golfu. První nebožčina slova byla: “Co sis to koupil? Jak se do toho proboha leze?” Pravda, nastupování na zadní sedadlo třídvéřového auta je trochu komplikované, nicméně by nemělo být překvapením pro někoho, kdo 13 let jezdil pravidelně stopem - tak jako nebožka.

A pak při tom nastupování uviděla mě. A já seděla na předním sedadle a ona se musela soukat dozadu, kiš, kiš, kiš. Nevím, nakolik se tvářila otráveně kvůli zubům a nikoli kvůli tomu, že já jedu taky, ale já byla milá a povídám: “Čau, já jsem Alena.”

Nasraná odpověď: “Milada.”

Vyjeli jsme.

Marek si liboval, jak pěkně to auto jezdí, jak skvěle sedí v zatáčkách a vůbec že je mnohem lepší než Favorit. Já mu přizvukovala a dávala si dobrý pozor, aby to bylo vzadu slyšet. Když kolem nás projížděli policajti, povyprávěla jsem veselou příhodu, jak nás jednou zastavili, když jsme jeli z chalupy a měli jsme propadlou technickou. Na závěr jsem jako by mimochodem poznamenala, že to bylo ještě s tím starým autem, než jsme si koupili Mazdu. Na Markovu prosbu, jestli bych mu nezapálila cigáro, povídám: “Petry… Nechceš radši Camelku?” (Nebožka kouří Startky - na lepší nemá). Škoda, že nepřišla řeč na byty - “Já mám v Brně dva” - sice bych lhala, ale jen trošku.

Nebožka měla ze začátku nějaké snahy se zapojovat do hovoru, dokonce pronesla pár jakýchsi mírně kousavých poznámek, nicméně v autě nebyl nikdo, kdo by byl ochoten se s ní bavit. Na přehrávané kňučení, že ji bolí zuby Marek jen odpověděl: “Hm, to máš blbý,” a vůbec ji nelitoval. Její poslední pokus o znemožnění Marka skončil její vlastní potupou. Když totiž Marek zrovna studoval na mapě kudy tudy, ona se začala smát (fakt, já to slyšela): “Ty stojíš uprostřed křižovatky.”

“Hm, ale tohle není silnice, to je sjezd z parkoviště.”

A bylo vymalováno.

To pro ni muselo být docela nepříjemné překvápko. Ani ne před 24 hodinami získala pocit, že ač s Markem nechodí, stačí jen písknout a on skáče kolem ní…

Konečně jsme dojeli do ulice, kde se mělo zdravotnické zařízení nacházet. Podle mapy tam byla dvě, jedno napravo a druhé nalevo od místa, kde jsme s autem zastavili. Marek prohodil: “Tak jo, tak jsme tady.” A vystoupil, aby nebožka mohla vylézt. Ona se tedy vysoukala, rozloučila se a vykročila do tmy. Marek mezi tím nasedl zpátky do auta, zapálil si cigáro a chystal se odjet, když kde vzala, tu se vzala, objevila se u vozidla nebožka a kňourala, že to prý nemůže najít. Nejspíš očekávala, že Marek ji půjde doprovodit, nebo ji odveze přímo až před vchod, on ale vzal mapu a povídá: “Teď stojíš tady a nemocnice je buď tady nebo tady.” Na to už neměla nebožka co říct, tak poděkovala a rozloučila se. O tom, že by přispěla na benzín se nějak “zapomněla” zmínit.

Když jsme pak odjížděli, moc jsem si vychutnávala obrázek, jak nebožka stojí na ulici u nějakého plotu a studuje jakousi orientační mapku. Sama, opuštěná, v noci, s bolavýma zubama…

Druhý den jsme byli s Markem na večeři a věnovali jsme nebožce tichou vzpomínku - nad porcí kuřecích prsou s brusinkami a slaninou jsme dumali, co asi večeří pacienti na zubním…

Závěrem musím zhodnotit celou akci “Setři vtěrku” jako velmi úspěšnou. Nepříteli jsme dali důrazně, leč společensky naprosto únosně najevo, že zde mu pšenka nepokvete a že “tady je Alenčino”. Ač se jednalo o odvetnou akci, podařilo se ji maskovat jako pomoc trpícímu v nouzi. A že jsme si “omylem” při tom pomáhání do trpícího několikrát kopli… tak si holt neměla Miládka začínat.

Tak a to byla pravdivá a úplná zpráva o mém vítězství nad nebožkou.

Pokračovaní příště.

Nebo radši snad ani ne.

Poznámka:

Tak tohle je reálný (!) dopis holky kamarádkám o tom, jak děvčata prožívají náš altruismus…

:-) k.

Table of Contents

Kapitoral 1